– 1 –

Kdo by si nepřál být tím muţem, který vede ankn-morporskou

mincovnu a banku, která stojí hned vedle? Je to kšeft na celý ţivot.

Ale jak Vlahoš von Rosret velmi rychle zjistí, ţivot nemusí být

vţdycky dlouhý. Hlavní účetní je velmi pravděpodobně upír, ve

sklepeních banky je něco nepopsatelného (a samo bankovní sklepení

je nepopsatelné), a k tomu se navíc ukáţe, ţe Královská mincovna

pracuje s prodělkem. Tři sta let starý mág nadbíhá Rosretově

přítelkyni, Vlahošovi hrozí odhalení jeho kriminální minulosti, ale

mohlo by se stát, ţe ještě před tím ho dostane Cech vrahů. Jednoduše

řečeno, existuje řada lidí, kteří by ho rádi viděli pod drnem. Ach ano.

A kaţdý den musí chodit venčit spolumajitele banky. Přitom by měl

především… dělat peníze!

– 2 –

TERRY PRATCHETT

NADĚLAT

PRACHY

TALPRESS

– 3 –

V sérii Úţasná Zeměplocha

v nakladatelství Talpress dosud vyšlo:

BARVA KOUZEL

PODIVNÝ REGIMENT

LEHKÉ FANTASTIČNO

ZASLANÁ POŠTA

ČAROPRÁVNOST

BUCH!

MORT

MAGICKÝ PRAZDROJ

Další tituly:

SOUDNÉ SESTRY

PORTFOLIO

PYRAMIDY

KUCHAŘKA STAŘENKY

STRÁŢE! STRÁŢE!

OGGOVÉ

ERIK

SVOBODNEJ NÁROD

POHYBLIVÉ OBRÁZKY

VĚDA NA ZEMĚPLOŠE

SEKÁČ

VÝTVARNÉ UMĚNÍ

ČARODĚJKY

ZEMĚPLOCHY

NA CESTÁCH

KLOBOUK S OBLOHOU

MALÍ BOHOVÉ

ZIMODĚJ

DÁMY A PÁNOVÉ

ULICE ANKH-MORPORKU

MUŢI VE ZBRANI

MAPA ZEMĚPLOCHY

TĚŢKÉ MELODIČNO

SMRŤOVA ŘÍŠE – MAPA

ZAJÍMAVÉ ČASY

TURISTICKÝ PRŦVODCE

MAŠKARÁDA

PO LANCRE – MAPA

OTEC PRASÁTEK

KOBERCOVÉ

HRRR NA NĚ!

ÚŢASNÝ MAURIC

NOHY Z JÍLU

KOULE

POSLEDNÍ KONTINENT

PRŦVODCE PO

CARPE JUGULUM

ZEMĚPLOŠE

PÁTÝ ELEFANT

LU-TZEHO ROČENKA

PRAVDA

OSVÍCENÍ

ZLODĚJ ČASU

TO NEJLEPŠÍ ZE

NOČNÍ HLÍDKA

ZEMĚPLOŠSKÝCH

POSLEDNÍ HRDINA

DIÁŘŦ 1998-2007

– 4 –

POZNÁMKA AUTORA

Okraje sukní jako měřítko národní krize (viz str. 89): Autor bude

navěky vděčný proslulému vojenskému historikovi a stratégovi, siru

Basilu Liddellu Hartovi, za to, ţe ho s tímto zajímavým pozorováním

v roce 1968 seznámil. Moţná právě tahle teorie vysvětluje, proč od

šedesátých let minisukně prakticky nikdy úplně nevyšly z módy.

Ti, kdoţ se zabývají historií výpočetní techniky, jistě objeví ve

Vyšplouchu vzdálenou ozvěnu podobnosti s ekonomickým

počítačem, který v r. 1949 sestavil inţenýr Bill Phillips, pŧvodně

ekonom. Šlo také o velmi pŧsobivý hydraulický model národní

ekonomické soustavy, ačkoliv zřejmě bez Igorŧ. Jeden z nejstarších

strojŧ tohoto typu mŧţete vidět v londýnském Muzeu vědy a zhruba

tucet dalších mohou zájemci najít v rŧzných muzeích po celém světě.

A nakonec, jako vţdycky, autor děkuje nadaci British Heritage

Joke Foundation za skvělou práci, jíţ znovu přispěla k tomu, ţe staré

dobré vtipy nebudou nikdy zapomenuty…

– 5 –

Copyright © 2007 by Terry and Lyn Pratchett

Translation © 2008 by Jan Kantŧrek

Cover © 2007 by Paul Kidby

Digitalisation © 2009 Juraj Jánošík

This edition is published by arrangement with Transworld

Publishers, a division of The Random House Group Ltd. All rights

reserved.

Všechna práva vyhrazena. Ţádnou část této knihy není dovoleno

pouţít nebo jakýmkoliv zpŧsobem reprodukovat bez souhlasu

nakladatele.

ISBN 978-80-7197-335-5

– 6 –

KAPITOLA 1

Čekání ve tmě – Zpečetěná dohoda – Visící muţ –

Golem v modrém – Zločin a trest – Moţnost nadělat

spoustu peněz – Pozlacený řetěz – Neubliţujte liškám

– Pan Korouhvička chodí přesně

eţeli ve tmě a hlídali. Neexistoval zpŧsob, jímţ by mohli

změřit běh času, ale oni ani neměli chuť ho měřit. Čas tady byl

Ldá vno předtím, neţ se objevili, a bude tady velmi

pravděpodobně i poté, co zmizí. Budou zase někde jinde. A tohle

mezidobí bylo bezvýznamné.

Ale několik z nich bylo rozbito a jiní, hlavně ti mladší, utichli.

Váha narŧstala.

Něco se musí udělat.

Jeden z nich pozvedl své myšlenky v písni.

#

Podmínky smlouvy byly tvrdé, ale tvrdé ke komu? To byla

otázka. A pan Napuchlo, právník, odpověď na tuhle otázku neměl.

Ale byl by ji rád dostal. Kdyţ se o kus neúrodné a bezvýznamné

pŧdy začnou zajímat velké společnosti, mŧţe se menším

společnostem vyplatit společně skoupit kousky v co nejbliţším

sousedství, jen pro případ, ţe některá z těch velkých společností

někde něco dŧleţitého zaslechla. Třeba ve společnosti.

Ale bylo těţké odhadnout, co by tady mohlo být k zaslechnutí.

Obdařil ţenu na druhé straně svého psacího stolu vhodně

zúčastněným úsměvem.

„Je vám jasné, slečno Srdénková, ţe ta oblast podléhá

trpasličímu dŧlnímu právu? To znamená, ţe všechny kovy a kovové

rudy patří Dolnímu králi. Budete mu muset zaplatit nezanedbatelnou

– 7 –

částku za všechno, co odtamtud odvezete. I kdyţ si nemyslím, ţe

byste tam opravdu něco našli. Říká se, ţe je to jen písek a

naplaveniny odshora aţ dolŧ. A dolŧ je to prý velký kus cesty.“

Čekal od ţeny nějakou reakci, ale ona jen stála a mlčky se na něj

dívala. Spirály modrého kouře z její cigarety stoupaly ke stropu

kanceláře.

„Pak je tady otázka staroţitností,“ pokračoval právník a snaţil se

závojem namodralého kouře zachytit alespoň část jejího výrazu.

„Dolní král nařídil, ţe všechny šperky, zbroj, starobylé předměty

klasifikované jako Zařízení, zbraně, nádoby, svitky a kosti, které

vyjmete ze zmíněného kusu země, podléhají poplatkŧm a mohou

vám být zabaveny.“

Slečna Srdénková se zamyslela, jako kdyby jeho výčet

porovnávala s jakýmsi seznamem uloţeným ve své hlavě, pak

zadusila cigaretu a řekla: „A máte dŧvod se domnívat, ţe by se tam

mohla některá z těch věcí vyskytovat?“

„Vŧbec ţádný,“ odpověděl právník se sarkastickým úsměvem.

„Kaţdý přece ví, ţe tady jednáme o holé pustině, ale král se chce

pojistit proti tomu, ţe by ono ‚to přece ví kaţdý’ náhodou nebyla

pravda. A ono to tak často bývá.“

„Za tak krátký pronájem ţádá hodně vysokou částku.“

„Kterou jste ochotná zaplatit. A to trpaslíky znervózňuje,

chápete? Pro trpaslíka je velmi nezvyklé rozloučit se s kusem země,

byť by to bylo jen na několik let. Myslím si, ţe král nejspíše

potřebuje peníze, kvŧli té záleţitosti v Koumském údolí.“

„Platím mu tolik, kolik poţaduje!“

„Přesně tak, přesně tak. Ale já –“

„Dostojí naší smlouvě?“

„Do písmene. Alespoň to je naprosto jisté. V takových věcech

jsou trpaslíci opravdu spolehliví. Stačí, abyste podepsala a

samozřejmě, jaksi… i zaplatila.“

Slečna Srdénková sáhla do kabelky a poloţila na stŧl silný

svazek papírŧ. „Tohle jsou bankovní poukázky v hodnotě pěti tisíc

tolarŧ čerpaných z Královské banky v Ankh-Morporku.“

– 8 –

Právník se usmál. „To je velmi dŧvěryhodné jméno,“ řekl a

dodal: „Rozhodně s dlouhou tradicí. Podepište to laskavě tam, kde

jsem udělal kříţky, ano?“

Pozorně ji při podepisování sledoval a ona měla pocit, ţe celou

tu dobu zadrţoval dech.

„Tak prosím,“ řekla a přistrčila mu podepsanou smlouvu přes

stŧl.

„Moţná byste teď mohla ukojit mou zvědavost, madam?“

nadhodil. „Kdyţ uţ inkoust na smlouvě zasychá?“

Slečna Srdénková se rozhlédla po místnosti, jako kdyby mohutné

staré knihovní skříně skrývaly bezpočet ukrytých uší. „Dokáţete

udrţet tajemství, pane Napuchlo?“

„Ale samozřejmě, madam. Samozřejmě!“

Se spikleneckým výrazem se rozhlédla kolem. „I tak… tohle je

něco, co by se nemělo říkat nahlas,“ sykla.

Plný očekávání přikývl, naklonil se kupředu a poprvé po mnoha

letech znovu ucítil v uchu ţenský dech.

„Já taky,“ zašeptala.

To se odehrálo téměř před třemi týdny…

#

Některé věci, které se dají v noci zjistit při lezení po okapových

rourách, by vás překvapily. Tak například lidé věnují pozornost

rŧzným slabým zvukŧm – třeba cvaknutí okenní západky nebo

cinknutí paklíče v zámku – mnohem víc neţ silným, jako zvuku cihly

dopadnuvší na ulici nebo (protoţe koneckoncŧ jsme v Ankh-

Morporku) výkřiku.

Takové hlasité zvuky byly svým zpŧsobem veřejné, coţ

znamenalo, ţe jsou starostí všech, a proto ne naší. Tiché zvuky se na

druhé straně ozývaly blízko a signalizovaly takové věci jako

plíţícího se neopatrného zloděje, a proto byly naléhavé a osobní.

Proto se snaţil nezpŧsobovat ţádné tiché zvuky.

Pod ním se rozkládal rozlehlý dvŧr ústředního poštovního úřadu,

v němţ to bzučelo jako v převráceném úle. Točna jim fungovala uţ

téměř bezchybně. Přijíţděly noční dostavníky a ve svitu luceren se na

dvoře blýskal jeden zbrusu nový – Überwaldská létavice. Všechno

šlo dobře, a to byl dŧvod, proč nočnímu lezci šlo všechno špatně.

– 9 –

Noční vetřelec vrazil do měkké malty mezi cihlami speciální klín,

přenesl váhu těla, opatrně zvedl nohu –

Zatracený holub! Vyplašený pták vyletěl tak prudce, ţe

neznámému uklouzla ta druhá noha. Prsty ruky se mu smekly z

okapové roury, a kdyţ svět kolem něj přestal vířit, zjistil, ţe za

odloţenou schŧzku s dláţděním hluboko pod sebou vděčí jen tomu,

ţe v posledním okamţiku druhou rukou sevřel hlavici klínu, který

ovšem nebyl nic jiného neţ dlouhý plochý hřeb s hlavicí ve tvaru

velkého T.

Zeď neošálím, pomyslel si. Kdybych se zhoupnul, mohl bych

rukou a nohou dosáhnout na okapový svod, anebo by se taky klín

mohl uvolnit ze zdi.

No… dobrá…

Měl samozřejmě další klíny a malé kladívko. Mohl by někam

zarazit další, aniţ by při tom pustil ten první?

Mezitím se holub usadil k ostatním o římsu výš.

Noční lezec zasunul další klín mezi cihly s takovou silou, jakou

se odváţil ve svém postavení vyvinout, pak vytáhl z kapsy kladívko

a ve chvíli, kdy se Létavice se skřípotem a cinkotem vydala na cestu,

udeřil do klínu jedinou silnou ranou.

Ţelezo zajelo do spáry. Pustil kladívko a doufal, ţe se zvuk jeho

nárazu na dláţdění dvora ztratí ve všeobecném hluku. Druhého klínu

se zachytil ještě dřív, neţ nástroj dopadl na zem.

No… dobrá. Ale… teď jsem tady zŧstal viset.

Okap nebyl ani metr daleko. Dobře. To by mohlo jít. Chyť se

nového klínu oběma rukama, opatrně se zhoupni, levou rukou se

zachyť okapové roury a potom uţ by ses k ní mohl přitáhnout. Pak uţ

to bude jen –

Holub byl nervózní. To je pro holuby základní stav bytí. Přesně v

tom okamţiku se rozhodl, ţe odhodí zbytečnou zátěţ.

No… dobrá. Oprava: Noční poutník svíral oběma rukama klín,

který byl náhle velmi kluzký.

K sakru.

Protoţe nervozita putuje mezi holuby rychleji neţ naháč

ţenským klášterem, ozvala se vzápětí salva vlhkého pleskání.

– 10 –

Jsou chvíle, kdy vám fráze „lepší uţ to nebude“ rozhodně na

mysli nevytane.

Najednou se ze dvora ozval hlas: „Kdo je to tam nahoře?“

Díky, milé kladívko. Nejspíš mě nevidí, ujišťoval se. Lidé, kteří

se dívají z dobře osvětleného dvora, mají noční vidění v troskách.

Teď ovšem vědí, ţe jsem tady.

No… dobrá.

„Dobrá, načapal jste mě, šéfiku,“ zavolal směrem dolŧ.

„Zloděj, co?“ řekl hlas dole.

„Ničeho jsem se ani nedotk, šéfiku. Ale šiklo by se, kdyby mi

někdo helfnul.“

„Jsi z cechu zlodějŧ? Pouţíváš jejich slang.“

„To teda ne, šéfiku. Já vţdycky pouţíval slovo šéfiku, šéfiku.“

Z polohy, v níţ visel, nebylo právě snadné podívat se dolŧ, ale

zvuky zdola naznačovaly, ţe se tam shromaţďují podkoní a vozkové,

kteří právě nebyli ve sluţbě. To věci rozhodně neprospěje. S většinou

lupičŧ se tihle vozkové potkali na opuštěných cestách, kde se

málokterý lump unavoval zţenštilými frázemi typu „peníze nebo

ţivot!“ Kdyţ byl některý z nich chycen, lidé šťastně zkombinovali

pomstu a spravedlnost s šikovným kusem olověné trubky.

Nějakou dobu pod sebou slyšel dohadování a jak se zdálo,

nakonec přítomní došli k jakémusi rozhodnutí.

„Dobrá, pane poštovní lupiči,“ zahlaholil dole bodrý hlas.

„Takţe my teď uděláme tohle, slyšíte? My teď pudeme do baráku a

spustíme vám lano, jasný? Moh by se k vám někdo zachovat líp?“

„No, to nemoh, šéfiku.“

Nebyla to ta správná bodrost. Byla to stejná bodrost, jako je

kamarádství ve větě: „Díváš se na mě, kámo?“ Cech zlodějŧ platil

dvacetitolarovou prémii za kaţdého nelicencovaného zloděje,

kterého někdo dopadl a předal. Jen za ţivého, pravda, ale existovaly

desítky zpŧsobŧ, jak člověka udrţet naţivu, i kdyţ ho dav vlekl po

dlaţbě a bušil do něj. Podíval se nahoru. Přímo nad sebou viděl okno

malého bytu, který tady měl k dispozici vrchní poštmistr.

No… dobrá.

– 11 –

Ruce a nohy mu začínaly tuhnout a současně bolet. Slyšel uvnitř

budovy chřestění velkého nákladního výtahu, pak zvuk otvíraného

poklopu a kroky na střeše. Vzápětí mu o ruku zavadil konec lana.

„Chyť se, nebo spadni,“ ozval se mu nad hlavou nějaký hlas,

kdyţ na okamţik zaváhal a nechytil se konce lana hned. „Ono to

nakonec stejně bude jedno.“ Shora se ozval smích.

Muţi zatáhli za lano. Postava na jeho konci se zakývala ve

vzduchu, několikrát vykopla nohama a zhoupla se daleko od budovy.

Těsně pod okapem se ozval zvuk tříštěného skla. Konec lana, který

se objevil nad okrajem střechy, byl prázdný.

Muţi ze záchranné skupiny se uţasle rozhlíţeli jeden po druhém.

„Dobrá, vy dva, jeden okamţitě k předním a druhý k zadním

dveřím!“ prohlásil jeden z vozkŧ, kterému to myslelo poněkud

rychleji. „Nadběhněte mu! Sjeďte dolŧ výtahem! A my ostatní… my

ho vykouříme, vezmeme to patro po patru!“

Rozeběhli se zpět ke schodŧm do budovy. Kdyţ probíhali

chodbou v nejvyšším patře, otevřely se jedny z dveří a z nich vystrčil

hlavu muţ v ţupanu. Uţasle se na ně podíval a vyštěkl: „Co tady, k

čertu, všichni děláte? No tak za ním, chyťte ho!“

„Ale? A co vy jste zač?“ zeptal se jeden z podkoních a zpomalil.

„To je pan Vlahouš von Osrat, to je von!“ ozval se jeden kočí v

pozadí skupinky. „To je vrchní poštmistr!“

„Někdo mi vpadl do pokoje oknem, dopadl přímo mezi – tedy,

chtěl jsem říci, dopadl přímo na mě!“ zvolal popuzeně muţ v ţupanu.

„Pak se dal na útěk chodbou! Deset tolarŧ muţi, který ho chytí. A

jmenuji se Rosret.“

To by jistě uvedlo divoké pronásledování ihned znovu do chodu,

kdyby tvrdohlavý podkoní neprohlásil podezřívavým hlasem: „Hele,

řekněte slovo ‚šéfiku’!“

„Vo co ti de?“ podíval se na něj nevrle vozka.

„No, mně se zdá, ţe tamten chlápek měl podobnej hlas a tendle

je navíc celej udejchanej!“

„Ty jsi ale pitomec!“ rozčílil se vozka. „Je to vrchní pošťák! Dyť

ten má vocáď vlastní klíč! Má klíče vod kaţdejch podělanejch dveří

v tomdle baráku! Proč by se asi chtěl vloupat do svý vlastní pošty?“

– 12 –

„A já bych řek, ţe bysme se do toho pokoje měli podívat,“ trval

tvrdohlavě na svém podkoní.

„Jo? A já bych zase řek, ţe jestli pan Rosret dělal ve svým pokoji

něco tak namáhavýho, ţe se při tom zadejchal, tak je to jenom jeho

věc,“ utrhl se na něj vozka a obdařil Vlahoše významným mrknutím.

„A taky bych řek, ţe v týdle chvíli vode mě zdrhá chlap za deset

toláčŧ, páč ty seš natvrdlej. Promiňte, pane,“ obrátil se k Vlahošovi.

„Von je tady novej a nemá ţádný manýry. Takţe uţ vás nebudeme

vyrušovat, pane,“ dodával kočí a prsty naznačil cosi, co povaţoval za

salutování. „Takţe se ještě jednou moc omlouvám za všechny

nepříjemnosti, keré sme vám zpŧsobili. A teď sebou hoďte, vy

lemplové!“

Kdyţ zmizeli za rohem chodby, vrátil se Vlahoš do svého pokoje

a pečlivě za sebou zajistil dveře.

Dobrá, koneckoncŧ, v něčem byl dobrý. Ta slova, která mu

jakoby neopatrně uklouzla a jimiţ naznačil, ţe má ve svém pokoji

ţenu, tomu dodala ten pravý nádech věrohodnosti. A koneckoncŧ, on

přece byl vrchním poštmistrem a měl od všeho klíče.

#

Do svítání zbývala sotva hodina. Teď uţ znovu neusne. To uţ

mŧţe vstát i oficiálně a jen posílit všeobecné přesvědčení o své

pracovní horlivosti.

Mohli mě taky z té stěny rovnou sestřelit, pomyslel si, kdyţ si

vybíral čistou košili. Taky ho tam mohli nechat viset a vsázet se o to,

jak dlouho bude trvat, neţ spadne, coţ by bylo přesně v duchu ankh-

morporských zvyklostí. Měl skutečně velké štěstí, ţe se rozhodli

uštědřit mu několik zaslouţených ran, neţ ho vhodí do cechovní

poštovní schránky. A štěstí přeje připraveným –

Ozvalo se energické, ale přesto svým zpŧsobem uctivé zaklepání

na dveře.

„Nejste náhodou v nějakém… nevhodném stavu, pane Rosrete?“

zaduněl hlas na chodbě.

Bohuţel ano, pomyslel si Vlahoš, ale odpověděl: „Jen pojď

dovnitř, Grácie.“

Kdyţ Grácie vešla, prkna v podlaze zapraštěla a nábytek na

druhé straně místnosti se rozdrnčel.

– 13 –

Grácie byla golem, muţ z jílu (a protoţe se v tom směru nikdo s

nikým nepřel, mohla to být i ţena z jílu), zhruba dva metry vysoký.

Ona – podívejte, je nemyslitelné, abyste tvoru se jménem Grácie

říkali „to“, a zájmeno „on“ tady prostě nebylo na místě – na sobě

měla modré, opravdu rozměrné šaty.

Vlahoš potřásl hlavou. Celá ta hloupá věc byla skutečně jen

otázkou etikety. Slečna McArátová, která vládla přepáţkám

poštovního úřadu ţeleznou pěstí a plícemi se silou vichru,

protestovala proti tomu, aby dámské toalety uklízel a čistil golem-

muţ. Vlahoš nepochopil záhadný proces, kterým slečna McArátová

došla k poznání, ţe golemové jsou muţi od přírody a ne jen ze

zvyku, ale věděl, ţe s lidmi jako ona je zbytečné se hádat.

A tak se golem s pouţitím jedněch rozměrných šatŧ z

květovaného plátna změnil natolik v ţenu, ţe to slečně McArátové

stačilo. Zvláštní na tom bylo, ţe Grácie se teď jakýmsi zvláštním

zpŧsobem stala ţenou. Nešlo jen o ty šaty. Měla sklony trávit dost

času s děvčaty od přepáţek a ty ji na oplátku přijaly do svého

sesterstva, bez ohledu na to, ţe váţila skoro pŧl tuny. Pŧjčovaly jí

dokonce své módní časopisy, i kdyţ bylo těţké si představit, co

návody na péči o pleť v zimním období říkají někomu, komu je přes

tisíc let a jehoţ oči planou jako dva otvory do ţhnoucí pece.

A teď se ho dokonce ptala, jestli není v nějakém nevhodném

stavu.

Přinesla mu šálek čaje. A městské vydání Komety, stále ještě

vlhké z tiskařského lisu. Oboje mu velmi pečlivě poloţila na stŧl.

A… oh, bohové! Je tady jeho obrázek! Skutečný obrázek v

novinách! On a Vetinari a několik významných představitelŧ města a

všichni se dívají vzhŧru na velký nový lustr! Jemu se podařilo v

pravý okamţik pohnout, takţe byl na obrázku mírně rozmazaný, ale

pořád ještě poznával tvář, která se na něj kaţdé ráno dívala při holení

ze zrcadla. Odsud aţ do Genovy ţili lidé, kteří byli muţem s touhle

tváří dŧmyslným zpŧsobem oklamáni, ošizeni, podvedeni,

obalamuceni či napáleni. Jediná věc, kterou nespáchal, bylo

oblafnutí, protoţe si nebyl jistý, jak se to vlastně dělá.

Měl sice onu příhodnou anonymní tvář, která lidem připomínala

desítky jiných tváří, ale i tak bylo hrozné vidět svŧj obličej takhle

– 14 –

přišpendlený v denním tisku. Někteří lidé si mysleli, ţe by jim jejich

portrét mohl sebrat duši, ale Vlahoš v tomto okamţiku myslel spíše

na svou svobodu.

Vlahoš von Rosret, pilíř společnosti. Cha…

Pak ho něco přinutilo podívat se na obrázek zblízka. Kdo je ten

chlápek za ním? Vyhlíţel Vlahošovi přes rameno. Tučná tvář, malá

bradka, podobná té, jakou nosil lord Vetinari, ale zatímco ta

Patricijova byla pečlivě upravená, vousy na tváři neznámého muţe

vypadaly spíše jako výsledek nedbalého holení. To bude asi někdo z

banky, ne? Bylo tam tolik lidí, tolik tváří, takový počet rukou, s

nimiţ bylo třeba si potřást, a všichni chtěli být na obrázku. Ten

člověk vypadal jako hypnotizovaný, ale to se občas lidem stává, kdyţ

někdo dělá jejich obrázek. Jen další host v nějaké další funkci…

Obrázek umístili na první stránku, protoţe někdo došel k názoru,

ţe hlavní článek o krachu další banky a o tom, jak se dav

rozzuřených klientŧ pokusil pověsit jejího ředitele na pouliční

lucernu, si ţádný obrázek nezaslouţí. Kdyby měl vydavatel dost

všeobecné slušnosti a dal do novin obrázek té pohnuté události, tak

by proslunil den většiny občanŧ města. Ale kdeţ! Musí to být právě

obrázek toho zatraceného Vlahoše von Rosreta!

A jakmile bohové jednou zaţenou člověka do pout, nemohou

nepodlehnout pokušení vychutnat si ještě jeden úder blesku. Na

stejné straně, ale o něco níţ, byl titulek PADĚLATEL ZNÁMEK

BUDE VISET. Chystají se popravit Výrohoře Jamníka. A za co? Za

vraţdu? Za to, ţe byl notorický lichvář? Ne, jenom za to, ţe padělal

pár stovek aršíkŧ známek. A navíc to byla opravdu skvělá práce.

Městská hlídka by na to nikdy nepřišla, kdyby její muţi nevletěli do

Jamníkova podkrovního pokojíku a nenašli tam pŧl tuctu aršíkŧ

pŧlpencových červených, které tam pověsil na šňŧru, aby oschly.

A Vlahoš svědčil přímo u soudu. Musel. Byla to jeho občanská

povinnost. Padělání známek se povaţovalo za stejně těţký zločin

jako padělání mincí a on se tomu nemohl vyhnout. Byl přece jen

vrchním poštmistrem a ve zdejší společnosti tedy velmi váţenou a

respektovanou osobou. Byl by se cítil o něco lépe, kdyby ten muţ

klel nebo na něj vrhal zlé pohledy, ale on jen seděl na lavici

– 15 –

obţalovaných, ztracená malá postavička s načepýřeným řídkým

vousem, a tvářil se zmateně.

Padělal pŧlpencové známky, to je fakt. To by člověku váţně

zlomilo srdce. Moţná dělal i známky větší hodnoty, ale co za člověka

je ochotno tolik riskovat kvŧli pŧlpenci? Výrohoř Jamník takový byl,

a tak teď seděl v Pakráci, v kobkách pro odsouzence, a zbývalo mu

pouhých několik dnŧ, během nichţ mohl uvaţovat o svém krutém

osudu. Pak ho vyvedou ven, aby si zatančil konopnou čtverylku.

Já tam taky byl a taky se mi to stalo, pomyslel si Vlahoš.

Všechno zčernalo – a pak jsem dostal úplně nový ţivot. Nikdy mě

ale nenapadlo, ţe být jedním z předních občanŧ bude tak zlé.

„Ehm… díky, Grácie,“ obrátil se k postavě, která se nad ním

tyčila.

„Máte teď schŧzku s lordem Vetinarim,“ sdělil mu golem.

„Jsem si jistý, ţe nemám.“

„Venku jsou dva stráţní, kteří si jsou naprosto jistí, ţe máte, pane

Rosrete,“ zaduněl golemŧv hlas.

Aha, pomyslel si Vlahoš. Jednu z těchhle schŧzek.

„A ta schŧzka má být v tomto okamţiku, ţe?“

„Ano, pane Rosrete.“ Vlahoš se chopil kalhot a jakési zbytky

jeho výchovy ho přinutily zaváhat. Podíval se na horu modrého

plátna, která se před ním vypínala.

„Dovolíš?“

Grácie se otočila.

Je to pŧltuna pálené hlíny, pomyslel si Vlahoš mrzutě, kdyţ na

sebe spěšně házel šaty. Ale nepříčetnost je nakaţlivá.

Dokončil oblékání a seběhl po zadním schodišti na poštovní

dvŧr, který mu před necelou pŧlhodinkou hrozil tím, ţe se stane

místem jeho posledního odpočinku. Právě vyjíţdělo Quirmské

kyvadlo a Vlahoš vyskočil na kozlík vedle kočího, kývl mu hlavou

na pozdrav a vezl se v přepychu po Protisměrné Broad Wayi, aby po

chvíli seskočil u hlavní brány do paláce.

Kdyţ spěchal nahoru po schodišti, pomyslel si, ţe by bylo hezké,

kdyby bylo jeho lordstvo ochotno pochopit myšlenku, ţe schŧzka je

něco, co obvykle nepořádá jedna osoba. Ale Vetinari byl,

– 16 –

koneckoncŧ, přece jen tyran. A i tyrani potřebují aspoň nějakou

zábavu.

#

Vaţuzel, Patricijŧv sekretář, čekal u dveří do oválné kanceláře a

rychle dovedl Vlahoše na jeho místo v křesle před Vetinariho psacím

stolem.

Po devíti vteřinách pilného psaní zvedl lord Vetinari hlavu od

svých papírŧ.

„Ach, pan Rosret,“ řekl. „Dnes nemáte své zlaté šaty?“

„Jsou v čistírně, pane.“

„Doufám, ţe váš den byl příjemný. Tedy aţ do této chvíle?“

Vlahoš se rozhlédl kolem a v duchu se rychle probíral všemi

drobnými problémy, které poštovní úřad v posledních dnech měl. S

výjimkou Vaţuzla, který stál vedle svého pána s výrazem uctivé

ostraţitosti, byli sami.

„Podívejte, mohu všechno vysvětlit,“ řekl nakonec.

Lord Vetinari pozvedl jedno obočí s výrazem člověka, který

našel ve svém zeleninovém salátu housenku a teď zvedá zbývající

salátové listy.

„Buďte tak laskav,“ řekl.

„Dali jsme se tak trochu unést,“ začal Vlahoš. „Byli jsme ve

svých nápadech asi příliš kreativní. Postarali jsme se, aby se v

poštovních schránkách usadily promyky, které měly vyhubit

přemnoţené hady…“

Lord Vetinari mlčel.

„Ehm… připouštím, ţe ty jsme tam nasadili my, protoţe měly

sníţit mnoţství ţab…“

Lord Vetinari se opakoval.

„No… a ţáby tam personál začal pěstovat proto, aby poţíraly

slimáky, kteří slintali na zásilky…“

Lord Vetinari se neměl k řeči.

„No… ale musím při vší úctě zdŧraznit, ţe slimáci nalezli do

schránek sami od sebe, protoţe tam oţírali lepidlo na známkách,“

pokračoval Vlahoš, který si uvědomoval, ţe začíná zadrhávat.

„Výborně, alespoň jste si ušetřili potíţe, které by vznikly,

kdybyste se ve schránkách museli usadit sami,“ prohlásil lord

– 17 –

Vetinari mírně pobaveně. „Jak sám naznačujete, byl by tady přísnou

logiku nahradil selský rozum někoho, kdo má inteligenci, dejme

tomu, prŧměrné slepice. Ale to není dŧvod, proč jsem vás sem dnes

pozval.“

„Jestli je to kvŧli těm známkám, na nichţ bylo lepidlo se zelnou

příchutí, tak –“ začal Vlahoš.

Vetinari ho zarazil mávnutím ruky. „To byla zábavná nehoda,“

prohlásil. „Ale pokud vím, tak na to nikdo nezemřel.“

„Ehm… tak tedy jde o tu druhou emisi padesátipencových

známek?“ zkoušel to dál Vlahoš.

„Mluvíte o té, které se říká ‚Milenci’?“ řekl Vetinari. „Liga pro

mravnost si mi stěţovala, to je pravda, ale –“

„Náš výtvarník si neuvědomil, co vlastně kreslí! On o

zemědělství skoro nic neví! Myslel si, ţe ten mladý pár seje semení!“

„Ehm,“ pravil Vetinari. „Ale jak jsem si zjistil, tahle pohoršující

záleţitost je vidět jen skutečně velmi dobrým zvětšovacím sklem,

coţ znamená, ţe ono proklamované pohoršení si většina pohoršených

musela přivodit sama.“ Po tváři mu přeběhl jeden z jeho kratičkých,

mírně děsivých úsměvŧ. „Dozvěděl jsem se, ţe těch několik

exemplářŧ, které kolují mezi filatelisty, jsou nalepeny na čistou, tedy

neorazítkovanou hnědou obálku.“ Podíval se do Vlahošovy tváře,

která najednou ztratila jakýkoliv výraz, a povzdechl si. „Řekněte mi,

pane Rosrete, chtěl byste si vydělat opravdu pořádné peníze?“

Vlahoš se nad tím na okamţik zamyslel a pak velmi opatrně

odpověděl: „A co se mi stane, kdyţ řeknu ano?“

„Začnete novou etapu svého ţivota a kariéry, která pro vás bude

současně výzvou i velkým dobrodruţstvím, pane Rosrete.“

Vlahoš si nejistě poposedl. Nepotřeboval se ohlíţet, aby věděl, ţe

teď uţ někdo bude stát u dveří. Někdo mohutný, ale v ţádném

případě tlustý, muţ, který na sobě bude moţná mít levný černý

oblek, ale rozhodně ţádný smysl pro humor.

„A jen tak, v rámci debaty, co se stane, kdyţ řeknu ne?“

„Mŧţete odejít tamtěmi dveřmi, a uţ o té věci nebudeme nikdy

mluvit.“

„Támhletěmi dveřmi, myslíte?“ ujišťoval se Vlahoš, vstal a

ukázal prstem.

– 18 –

„Přesně tak, pane Rosrete.“

Vlahoš se obrátil k Vaţuzlovi. „Mohl bych si pŧjčit vaši tuţku,

pane Vaţuzle? Děkuji.“ Přešel ke zmíněným dveřím a otevřel je. Pak

v divadelním gestu přiloţil jednu ruku k uchu a vhodil za ně tuţku.

„Tak se mrkneme, jak hluboko bych le –“

Tuk! Tuţka dopadla na podlahu a kousek se odkutálela po

normálních, na první pohled pevných parketách.

„Nebývala tady hluboká jáma, která měla na dně mnoţství

ostrých kŧlŧ?“ řekl nejistě.

„Vŧbec nechápu, jak vás mohlo něco takového napadnout,“

potřásl hlavou lord Vetinari.

„Jsem si jistý, ţe tady byla,“ trval na svém Vlahoš.

„Netušíte, Vaţuzle, jak mohl pan Rosret přijít na to, ţe tady za

těmi dveřmi bývala hluboká jáma plná zahrocených kŧlŧ?“ obrátil se

Vetinari uţasle ke svému tajemníkovi.

„Nemám nejmenší představu, jak ho něco takového mohlo

napadnout, mŧj pane,“ zamumlal Vaţuzel.

„Víte, jsem na poštovním úřadě velmi šťastný,“ řekl Vlahoš a

uvědomil si, ţe to vypadá, jako by se omlouval.

„O tom nepochybuji, pane Rosrete. Jste skutečně skvělý vrchní

poštmistr,“ přikývl Vetinari. Obrátil se k Vaţuzlovi. „Dobrá, takţe

kdyţ jsem hotov s tímhle, měl bych se věnovat tomu, co přišlo v noci

z Genovy,“ dodal a pečlivě poskládal dopis do obálky.

„Jistě, mŧj pane,“ odpověděl Vaţuzel.

Tyran ankh-morporský se znovu sklonil ke své práci. Vlahoš

nepřítomně pozoroval, jak Vetinari vzal ze zásuvky stolu malou, ale

na pohled těţkou skříňku, vytáhl z ní tyčinku černého pečetního

vosku a se soustředěním, které přivádělo Vlahoše k zuřivosti, ho

nahřál a nakapal na obálku.

„To je všechno?“ zeptal se.

Vetinari zvedl oči a zdálo se, ţe je překvapen tím, ţe tady

Vlahoše ještě vidí. „No ano, pane Rosrete. Mŧţete odejít.“ Odloţil

tyčinku vosku a ze skříňky vytáhl černý pečetní prsten.

„Víte, myslel jsem, ţe… objevil se nějaký problém, pane?“

„Ale vŧbec ne. Stal se z vás příkladný občan, pane Rosrete,“

odpověděl Vetinari a pečlivě otiskl do chladnoucího vosku velké V.

– 19 –

„Kaţdý den vstáváte v osm a o třicet minut později uţ sedíte za svým

psacím stolem. Přeměnil jste poštovní úřad z neřešitelného problému

v hladce fungující stroj. Platíte daně a malí ptáčci mi zašvitořili, ţe se

na vás sází jako na příštího představeného cechu obchodníkŧ. Skvělá

práce, pane Rosrete!“

Vlahoš vstal a chtěl odejít, pak ale přece jen zaváhal. „A co je

špatného na představeném cechu obchodníkŧ?“ zeptal se.

Pomalu, s ostentativní trpělivostí, vrátil Vetinari prsten zpět do

skříňky a skříňku zase do zásuvky. „Asi jsem vám nerozuměl, pane

Rosrete.“

„Já jen proto, ţe jste to řekl, jako kdyby na tom něco nebylo v

pořádku,“ vysvětloval Vlahoš.

„To se mi ale vŧbec nezdálo,“ zavrtěl Vetinari hlavu a podíval se

na svého tajemníka. „Pouţil jsem snad modulaci hlasu, která by něco

takového naznačovala, Vaţuzle?“

„Rozhodně ne, mŧj pane. Často jsem vás slyšel říkat, ţe členové

cechu, obchodníci a kupci, jsou páteří města,“ odpověděl Vaţuzel a

vytahoval ze skříně silný pořadač.

„Dostal bych skoro zlatý řetěz,“ řekl Vlahoš.

„Dostane skoro zlatý řetěz, Vaţuzle,“ komentoval to Vetinari a

hleděl si nového dopisu.

„A co je na tom špatného?“ dotazoval se Vlahoš.

Vetinarimu se na tváři znovu objevil dokonale zinscenovaný

výraz nechápavosti. „Cítíte se dobře, pane Rosrete? Zdá se, ţe vám

nějak neslouţí sluch. A teď běţte. Hlavní pošta otvírá za deset minut

a nepochybuji o tom, ţe byste rád šel vzorem svému personálu,

ostatně jako vţdy.“

Kdyţ Vlahoš odešel, poloţil tajemník objemné desky před

Vetinariho. Sloţka byla označena nápisem „Albert Třpytka/Vlahoš

von Rosret“.

„Díky, Vaţuzle, ale proč to?“

„Rozsudek smrti vynesený nad Albertem Třpytkou je pořád ještě

platný, mŧj pane,“ zamumlal Vaţuzel.

„Aha, chápu,“ přikývl lord Vetinari. „Napadlo vás, ţe by nebylo

od věci, kdybych panu Rosretovi nenápadně naznačil, ţe pod svým

nom de félonie, Albert Třpytka, by pořád ještě mohl být oběšen? Vy

– 20 –

si myslíte, ţe bych mohl nadnést, ţe by stačilo informovat noviny o

tom, jaký jsem utrpěl šok, kdyţ jsem čirou náhodou zjistil, ţe náš

urozený pan Rosret není nikdo jiný neţ mistrovský zloděj, padělatel

a podvodník, který obíral dŧvěřivce, během let si přivlastnil statisíce

tolarŧ, okrádal banky a mnoho poctivých obchodŧ proměnil v krach?

Máte dojem, ţe bych mu mohl pohrozit tím, ţe pošlu některé ze

svých nejspolehlivějších úředníkŧ, aby provedli audit v účetnictví

pošty, a ţe si mohu být jistý, ţe by tam naši úředníci nalezli dŧkazy

rozsáhlé a snadno prokazatelné zpronevěry? Předpokládáte, ţe by

mohli zjistit, například, ţe chybí celý penzijní fond poštovního

úřadu? Jste přesvědčen, ţe bych měl světu sdělit, jak jsem se při

tomto zjištění zhrozil, a také to, ţe ten příšerný Rosret unikl katově

oprátce díky pomoci osob nám zcela neznámých? Zkrátka a dobře si

myslíte, ţe bych mu měl vysvětlit, jak snadno mohu srazit člověka

tak hluboko, ţe jeho bývalí kamarádi by si museli kleknout, aby na

něj mohli plivnout? To je to, co mi tady naznačujete, Vaţuzle?“

Tajemník upíral oči ke stropu. Zatímco lord Vetinari se vrátil ke

své práci, Vaţuzlovy rty se nehlučně pohybovaly. Nakonec spustil

oči ze stropu a řekl: „Ano, mŧj pane. To by byl tak nějak

vyčerpávající výčet, řekl bych.“

„Hm, ale existují rŧzné zpŧsoby, jak muţe natáhnout na skřipec,

Vaţuzle.“

„To myslíte buď obličejem dolŧ, nebo obličejem nahoru, pane?“

„Díky, Vaţuzle, dobře víte, jak si cením vašeho kultivovaného

nedostatku představivosti.“

„Jistě, pane. Děkuji vám, pane.“

„Abych řekl pravdu, Vaţuzle, mŧţete ho taky nechat, aby si

postavil svŧj vlastní skřipec a sám si jej pak ještě přitáhl.“

„Nejsem si jistý, ţe vám teď tak docela rozumím, pane.“

Lord Vetinari odloţil pero. „Musíte vzít v úvahu psychologii

kaţdého jednotlivce, Vaţuzle. Kaţdého člověka si mŧţete představit

jako určitý zámek, ke kterému někde existuje klíč. Já v pana Rosreta

vkládám v nastávajících rozepřích velké naděje. Dokonce ještě teď

má neselhávající instinkt zločince.“

„Jak si tím mŧţete být tak jistý, pane?“

– 21 –

„Víte, je tady celá řada drobných známek, které to potvrzují,

Vaţuzle. Ale řekl bych, ţe právě teď je nejpřesvědčivější to, ţe právě

odešel s vaší tuţkou.“

#

Proběhlo několik schŧzí. Schŧze byly vţdycky. A byly nudné,

coţ je jeden z dŧvodŧ, proč schŧze vlastně byly. Nuda miluje

společnost.

Poštovní úřad to dotáhl daleko i v geografickém slova smyslu.

Dorazil na rŧzná místa. Přibyl tam. Teď ta místa poţadovala personál

a rozpisy sluţeb a platy a penze a stavební údrţbu a uklízeče, kteří by

tam pracovali přes noc, a soupis inventáře a kázeň a investice a tak

dále a tak dále…

Vlahoš sklíčeně pohlíţel na dopis od paní Estressy Kvoklové ze

Sdruţení za stejná práva nestejných výšek. Jak se zdálo, tak poštovní

úřad nezaměstnával dost trpaslíkŧ. Vlahoš poukázal, podle něj

celkem logicky, na to, ţe kaţdý třetí zaměstnanec pošty je trpaslík.

Ona mu odpověděla, ţe v tom nespočívá daný problém. Ten spočívá

v tom, ţe prŧměrný trpaslík má necelé dvě třetiny výšky prŧměrného

člověka a poštovní úřad, jako zodpovědná autorita, by měl zaměstnat

na kaţdého člověka jeden a pŧl trpaslíka. Poštovní úřad musí směrem

k trpasličí komunitě vztáhnout vstřícnou ruku, psala paní Kvoklová.

Vlahoš zvedl dopis mezi prstem a ukazovákem a upustil ho na

podlahu. Spíš spustit vstřícnou ruku, paní Kvoklová, spustit.

Také tam bylo něco o základních hodnotách. Povzdechl si. Aţ

tak daleko to došlo. Byl zodpovědnou autoritou a lidé vŧči němu

mohli bezostyšně pouţívat i takové výrazy jako „základní hodnoty“.

Přesto byl Vlahoš ochoten věřit tomu, ţe existují lidé, kteří

nacházejí tiché uspokojení v rozjímání nad sloupci údajŧ. On mezi ně

ale nepatřil.

Uţ uběhly celé týdny ode dne, kdy navrhnul nějakou novou

poštovní známku. A ještě mnohem déle od chvíle, kdy zaţil to

příjemné mravenčení, ten pocit, ţe se vznáší, protoţe se na obzoru

rýsuje další mazaný plán, bouda, díky níţ doběhne někoho, kdo se

chystá doběhnout jej.

Všechno bylo tak… dŧstojné. A únavné.

– 22 –

Pak si vzpomněl na dnešní ráno a usmál se. Dobrá, uvízl tam, ale

bratrstvo nočních stavbylezcŧ povaţovalo budovu poštovního úřadu

za zvláštní výzvu. A nakonec se z celé ošemetné situace přece jen

dokázal vymluvit. Vzato kol a kolem, bylo to vítězství. A právě tam,

ve chvilkách mezi záchvěvy strachu, měl znovu pocit, ţe ţije a

vznáší se.

Těţké dunění na chodbě signalizovalo, ţe se blíţí Grácie s jeho

dopolední svačinou. Vstoupila se skloněnou hlavou, aby se vyhnula

futru, a s obratností obrovské hmoty, která vládne dokonalou

koordinací pohybŧ, poloţila šálek s podšálkem na stŧl, aniţ se

hladina pohnula. Pak řekla: „Kočár lorda Vetinariho čeká venku,

pane.“

Vlahoš si byl jistý, ţe v posledních dnech Gráciin hlas nabírá na

výšce a začíná stoupat k sopránu.

„Ale vţdyť jsem u něj byl před hodinou! Tak na co čeká ten

kočár?“

„Na vás, pane.“ Grácie vysekla malé pukrlátko, a kdyţ vysekne

malé pukrlátko golem, uslyšíte to.

Vlahoš vyhlédl z okna. Před budovou poštovního úřadu stál

černý kočár. Vedle se opíral kočí a vychutnával si cigaretu.

„A řekl, ţe máme schŧzku?“ zeptal se Vlahoš.

„Kočí povídal, ţe mu řekli, aby čekal,“ odpověděla Grácie.

„Ha!“

Grácie vysekla další pukrlátko a vyšla z místnosti.

Kdyţ za ní zapadly dveře, obrátil Vlahoš znovu svou pozornost k

hromádce papírŧ v krabici s doručenou poštou. Horní list

nezanedbatelně silného štŧsku byl nadepsán: „Zápis ze zasedání

podvýboru zástupcŧ vedení regionálních poštovních úřadŧ ze

dne…“, ale vypadal spíše jako zápis z celého roku.

Zvedl šálek s čajem. Byl na něm vytištěn nápis: NEMUSÍTE

BÝT ŠÍLENÍ, ABYSTE TU MOHLI PRACOVAT ALE JE TO

LEPŠÍ! Chvíli se na nápis díval, pak nepřítomně uchopil silné černé

pero a udělal čárku mezi slovy „pracovat“ a „ale“. Také přeškrtl

vykřičník na konci věty. Nenáviděl maniakální, aţ zoufalý

optimismus onoho interpunkčního znaménka. Znamenalo to:

– 23 –

Nemusíte být šílení, abyste tady mohli pracovat. My uţ se o to

postaráme!

Přinutil se přečíst zprávu a uvědomil si, ţe jeho oči v sebeobraně

přeskakují celé odstavce.

Pak se pustil do týdenních hlášení okresních pošt. Po nich se

před ním rozprostřely celé akry slov od Výboru pro pracovní úrazy,

nehody a zdravotnictví.

Občas se Vlahoš zadíval na svŧj hrnek.

V jedenáct dvacet zazvonil budík na jeho stole. Vlahoš vstal,

zasunul ţidli pod stŧl, přešel ke dveřím, napočítal do tří, otevřel je a

pozdravil: „Nazdar, Ryšamone.“ Do místnosti téměř neslyšně

vťapkal prastarý kocour, který byl součástí poštovního inventáře.

Vlahoš pomalu napočítal do devatenácti, zatímco kocour konal svou

okruţní cestu místností, a kdyţ pak ryšavé zvíře znovu vyplulo na

chodbu, rozloučil se s ním přívětivým: „Tak se měj, Ryšamone.“ Pak

zavřel dveře a vrátil se ke stolu.

Právě jsi otevřel dveře staré kočce, která uţ zapomněla, ţe se

mŧţe některým věcem také vyhnout, pomyslel si, kdyţ znovu

nařizoval budík. A děláš to kaţdý den. Myslíš, ţe takhle se chová

příčetný člověk? Pravda, je smutné dívat se, jak celé hodiny stojí s

hlavou opřenou o ţidli, dokud ţidli někdo neodstrčí, ale jsi to ty, kdo

den co den vstane a tu ţidli mu z cesty odstraní. To s člověkem udělá

poctivá práce. To je fakt, ale nepoctivá práce mě málem dostala na

šibenici! odporoval sám sobě.

Dobrá, ale oběšení trvá jen několik minut. A Výbor penzijního

fondu se bude scházet věčně! Je to tak nudné! Jsi spoután

pozlacenými řetězy!

Nakonec Vlahoš stejně skončil u okna. Vozka s chutí pojídal

sušenky. Kdyţ zahlédl Vlahoše, přátelsky na něj zamával.

Vlahoš od okna téměř uskočil. Usedl zpět ke stolu a dal se do

podepisování ţádanek typu FG/2 a vydrţel u toho bez přestávky

celých patnáct minut. Pak vyšel na chodbu, která se na jednom konci

otvírala do velké haly a podíval se dolŧ.

Slíbil, ţe zařídí, aby se vrátily oba obrovské lustry, a ty teď

skutečně visely ze stropu a zářily jako soukromá galaxie hvězd.

Dlouhý vyleštěný pult s přepáţkami se leskl v celé své nablýskané

– 24 –

kráse. A všude bylo slyšet tichý bzukot cílevědomé a všeobecně

efektivní činnosti.

Dokázal to. Všechno to fungovalo. Začal to být skutečný

poštovní úřad. A přestala to být zábava.

Sešel dolŧ do třídírny, zastavil se v pošťácké šatně a dal si tam

šálek dobrého čaje, černého jako dehet, v bodré společnosti. Prošel

zájezdní dvŧr s postávajícími dostavníky, a ještě chvíli se tak pletl do

cesty lidem, kteří se pokoušeli dělat svou práci. A nakonec se vrátil

do své kanceláře, shrbený pod tíhou kaţdodenní šedivé

jednotvárnosti.

Pak se náhodou podíval z okna, jak by to ostatně mohl udělat

kaţdý druhý. Kočí obědval! Dával si do nosu! Postavil si na dláţdění

malé skládací křesílko a jídlo měl poloţeno na skládacím stolečku!

Dal si obrovský slaný koláč se zapečeným vepřovým a pivo! A na

tom zatraceném stolku měl dokonce malý bílý ubrousek!

Vlahoš seběhl po hlavním schodišti jako šílený stepař, proběhl

hlavní halou a vyřítil se dvojitými dveřmi na ulici. V jednom jediném

neobyčejně dokonale vyuţitém okamţiku zmizelo křesílko, stolek,

oběd a dokonce i bílý ubrousek v nějaké nenápadné schránce v

kočáře a kočí stál u pohostinně otevřených dvířek.

„Podívejte, o co se tady jedná?“ zeptal se udýchaný Vlahoš.

„Nemám celý den –“

„Ale, to je pan Rosret!“ ozval se z nitra kočáru Patricijŧv hlas.

„Tak si nastupte. Děkuji vám, Domabyle, paní Opulentová uţ bude

čekat. No tak si pospěšte, pane Rosrete! Já vás nesním! Právě jsem

měl docela dobrý sýrový chlebíček.“

Co se mŧţe stát, kdyţ se pokusím zjistit, o co jde? Tohle je

otázka, po níţ v prŧběhu staletí zŧstalo snad ještě více jizev neţ po

„Kdyţ si jednu dám, nikomu to neublíţí,“ nebo „Nic se nemŧţe stát,

kdyţ to děláš jenom ve stoje.“

Vlahoš vstoupil do stínŧ. Dveře za ním zapadly a on se prudce

otočil.

„Ale prosím vás,“ ozval se lord Vetinari. „Jsou jen zavřené, ne

zamčené, pane Rosrete. Uklidněte se.“ Vedle Vetinariho seděl

Vaţuzel s velkým koţeným vakem na kolenou.

„Co vlastně chcete?“ neudrţel se Vlahoš.

– 25 –

Lord Vetinari pozvedl obočí. „Já? Nic. Co chcete vy? “

„Coţe?“

„Byl jste to přece vy, kdo nastoupil do mého kočáru, pane

Rosrete.“

„Ano, ale řekli mi, ţe čeká venku!“

„A kdyby vám byl někdo řekl, ţe je černý, tak byste taky

povaţoval za nutné něco s tím dělat? Dveře jsou támhle, pane

Rosrete.“

„Ale stál jste tady celé dopoledne!“

„Je to veřejná ulice, pane,“ sdělil mu blahosklonně Patricij. „A

teď uţ si konečně sedněte. Tak.“

Kočár sebou trhnul a dal se do pohybu.

„Jste nějaký neklidný, pane Rosrete,“ pokračoval Vetinari.

„Nedbáte příliš na vlastní bezpečnost. Ţivot ztratil svou šťávu, co?“

Vlahoš neodpověděl.

„Promluvme si o andělích,“ pokračoval Patricij.

„A jé, tak tohle uţ znám,“ přerušil ho trpce Vlahoš. „To je to, na

co jste mě dostal, potom, co jsem byl oběšen –“

Vetinari znovu pozvedl obočí. „Myslím, ţe jste zjistil, ţe jen

skoro oběšen. Měl jste ale opravdu na kahánku.“

„Na tom nezáleţí! Pověsili mě! A nejhroznější na tom bylo, kdyţ

jsem zjistil, ţe tomu v Pakrácké polnici1 věnovali jenom dva

odstavečky! Dva odstavce věnované celému ţivotu plnému

vynalézavých, neotřelých, geniálních zločinŧ, provedených bez

nejmenšího násilí? Mohl bych slouţit jako vzor dětem! První stranu

obsadil příběh o Dyslektickém abecedním vrahovi a tomu se přitom

podařilo zvládnout jen A a V!“

„Přiznávám, ţe se opravdu zdá, ţe kdyţ někdo není nalezen ve

třech uličkách současně, nejedná se podle vydavatele o ten správný

zločin, ale taková uţ je cena za to, ţe máme svobodný tisk. A nám

oběma vyhovuje, ţe odchod Alberta Třpytky z tohoto světa byl tak

málo… zapamatováníhodný, ne?“

1 Pozn. aut.: Jedná se o periodikum vydávané po celých Stoských pláních a

proslulé svým neutuchajícím zájmem o vraţdy (nejlépe děsivé), soudní

procesy, útěky z vězení a všeobecně o svět, který bývá ohraničen ţlutočernou

páskou nebo ještě lépe křídovým obrysem. Je velmi populární.

– 26 –

„To ano, ale nečekal jsem, ţe mŧj posmrtný ţivot bude právě

takovýhle! Copak budu muset dělat aţ do konce ţivota jenom to, co

se mi řekne?“

„Oprava, váš nový ţivot. Myslím, ţe tak by se to dalo v kostce

říci, ano,“ přikývl Vetinari. „Ale dovolte, pane Rosrete, abych to

formuloval trochu jinak. Máte před sebou bezúhonný ţivot naplněný

tichým uspokojením, občanskou dŧstojností a pochopitelně, aţ přijde

čas, vysokou penzí. A to nemluvím o vznešeném pozlaceném

řetězu.“

Při těch slovech Vlahoš zamrkal. „A kdybych neudělal to, co

říkáte?“

„Hmm? Vy jste mě špatně pochopil, pane Rosrete. Tohle se

stane, kdyţ mou nabídku odmítnete. Kdyţ ji přijmete, budete muset

nasadit svŧj dŧvtip proti mocným a nebezpečným nepřátelŧm, budete

bojovat o přeţití a kaţdý den pro vás bude představovat novou

výzvu. Někdo by se dokonce mohl pokusit vás zabít.“

„Coţe? A proč?“

„Popouzíte lidi. A mimochodem, k zaměstnání patří i klobouk.“

„A to zaměstnání… váţně jsou v tom velké peníze?“

„Nic jiného neţ peníze, pane Rosrete. Abych vám to řekl přesně,

jedná se o šéfa Královské mincovny.“

„Coţe? Hlídat celý den mandlování pencových mincí?“

„Krátce řečeno – ano. Jenţe tohle místo je uţ tradičně spojeno s

vysokým postavením v ankh-morporské Královské bance a právě to

vás bude zaměstnávat především. Peníze si mŧţete dělat, abychom

tak řekli, ve svém volném čase.“

„Bankéř? Já?“

„Přesně tak, pane Rosrete.“

„Ale já o provozování banky vŧbec nic nevím!“

„Výborně. Nebudete alespoň zatíţen ţádnými profesionálními

předsudky.“

„Já jsem banky vybíral! “

„Výborně! Takţe teď prostě jen obrátíte svŧj myšlenkový

proces,“ sdělil mu lord Vetinari téměř rozzářeně. „Peníze by prostě

měly zŧstat uvnitř.“

Kočár zpomalil a zastavil.

– 27 –

„O co tady jde?“ zeptal se Vlahoš. „Ale doopravdy?“

„Kdyţ jste převzal poštovní úřad, pane Rosrete, byla tahle

instituce ostudou celého města. Teď pracuje docela efektivně.

Dokonce tak efektivně, ţe uţ je to vlastně nudné. Víte, znuděný

mladý muţ by nakonec mohl sám sebe přistihnout, jak po nocích

šplhá po budovách a potuluje se po střechách nebo jen kvŧli trošce

vzrušení otvírá zámky paklíčem a koketuje dokonce i s Extrémním

kýcháním. Mimochodem, jaké jsou ty šperháky?“

Byl to tmavý a zatuchlý krámek v tmavé a zatuchlé uličce a

nebyl tam nikdo jiný neţ ta drobná stařenka, která mu šperháky

prodávala. Ještě teď přesně nevěděl, proč si je vlastně koupil. Byly

ilegální jen místopisně, ale cítil slaboučké vzrušení, kdyţ si

uvědomil, ţe je má v kapse kabátu. Bylo to smutné, stejně jako

všichni ti obchodníci, kteří chodili do zaměstnání v seriózních šatech,

ale brali si k nim pestré kravaty v naprosto zoufalé touze ukázat, ţe

kdesi v jejich nitru dřímá svobodný duch.

Oh, bohové, stal jsem se jedním z nich. No, zdá se, ţe aspoň neví

o tom zabijáku.

„Já nejsem tak špatný,“ prohlásil.

„A ten zabiják? Vy, který nikdy neuhodil jiného člověka?

Šplháte v noci po střechách a otvíráte paklíčem zásuvky u vlastního

stolu. Jste jako zvíře v kleci, které sní o dţungli! Rád bych vám dal

to, po čem touţíte. Rád bych vás předhodil lvŧm.“

Vlahoš začal protestovat, ale Vetinari ho zarazil pozvednutou

rukou.

„Vy jste se chopil té legrační parodie, které jsme říkali poštovní

úřad, a změnil jste ji v seriózní podnik. Ale ankh-morporské banky,

pane, to je opravdu velmi váţná věc. Je to tvrdá dřina, pane Rosrete.

Uţ tolikrát zklamaly. Vězí aţ po krk v bahně, ţijí minulostí, jsou

fascinovány urozeností, společenským postavením a bohatstvím.

Myslí si, ţe dŧleţité je zlato.“

„Ehm… a není?“

„Ne. A zloděj a podvodník jako jste vy, promiňte, jako jste kdysi

byl… vy to znáte, podrobně a do hloubky. Pro vás to byl jen zpŧsob,

jak udrţovat skóre,“ řekl Vetinari. „Co ví zlato o opravdových

hodnotách? Podívejte se z okna a řekněte mi, co vidíte.“

– 28 –

„Ehm, malého zuboţeného psíka, který pozoruje, jak v uličce

močí nějaký muţ,“ odpověděl Vlahoš. „Je mi líto, ale zvolil jste si

nesprávný okamţik.“

„Kdybyste mě nebral tak doslova,“ prohlásil Vetinari a obdařil

ho Pohledem, „viděl byste velké rušné město, plné vynalézavých lidí,

kteří vytvářejí bohatství z obyčejné hlíny světa. Vymýšlejí, vylepšují,

vytvářejí, vynalézají, konstruují a navrhují zvláštní a nápadité

zločiny. Ale peníze si pořád strkají do staré dobré punčochy. Věří

svým punčochám a slamníkŧm víc neţ bankám. Mnoţství mincí je

uměle omezováno, a to je dŧvod, proč jsou teď vaše známky de facto

oběţivem. V našem bankovním systému je dokonalý zmatek. Je to

taková legrační parodie, abychom tak řekli.“

„Bude to ještě víc legrační, kdyţ nad ním svěříte velení mně,“

zavrtěl hlavou Vlahoš.

Vetinari na něj vrhl krátký úsměv. „Myslíte?“ otázal se. „No,

víte, kaţdý z nás se občas potřebuje zasmát.“

Kočí otevřel dvířka a všichni vystoupili.

Proč chrámy? pomyslel si Vlahoš, kdyţ zvedl oči k prŧčelí ankh-

morporské Královské banky. Proč vţdycky staví banky jako chrámy,

bez ohledu na to, ţe několik hlavních církví a) je principiálně proti

všemu, co se tam podniká, a za b) tam ukládá své peníze.

Viděl tu budovu uţ mnohokrát předtím, ale nikdy se vlastně

neunavoval tím, aby se na ni skutečně podíval. Na to, jak obecně

chrámy peněz vypadají, tenhle ještě nebyl tak špatný. Architekt

alespoň uměl navrhnout slušný pilíř a věděl taky, kdy je čas přestat.

Ukázal odmítavou tvář cherubínŧm, i kdyţ nad pilíři byla řada

vzletných vlysŧ, představujících zřejmě alegorické mladé ţeny a

ozdobné vázy. Na většině váz a, jak si Vlahoš všiml, i na některých

mladých ţenách se uhnízdili ptáci. Z jednoho kamenného poprsí

vrhal na Vlahoše zlé pohledy rozzlobený holub.

Vlahoš uţ mnohokrát prošel kolem. Nikdy se nezdálo, ţe by tady

bylo nějak rušno. A za touhle budovou byla Královská mincovna,

která nevykazovala nejmenší známky ţivota nikdy.

Bylo těţké představit si ošklivější budovu, která nikdy nedostala

ţádné významné architektonické ocenění. Mincovna byla postavena

z nevýrazných cihel a kamenných kvádrŧ, okna měla malá a vysoko,

– 29 –

bylo jich hodně a všechna zamříţovaná. Padací mříţe chránily i

všechny dveře a celá její konstrukce jako by hlásala: Ať tě to ani

nenapadne.

Vlahoše to aţ do dnešního dne ani nenapadlo. Byla to mincovna.

Neţ vás takové místo pustí ven, obrátí vás vzhŧru nohama nad kádí a

pořádně s vámi zatřese. Hlídaly tam stráţe a měli tam dveře s

kovovými hroty.

A Vetinari chtěl, aby tomu on, Vlahoš, šéfoval. Jak to vypadá,

tak tentokrát bude někde v tom velikánském chomáči cukrové vaty

schovaná obrovská břitva.

„Řekněte mi, mŧj pane,“ začal opatrně, „co se stalo s člověkem,

který tu funkci vykonával předtím?“

„Myslel jsem si, ţe se zeptáte, takţe jsem si to zjistil. Zemřel ve

věku devadesáti let na selhání srdce.“

To neznělo tak špatně, ale Vlahoš věděl své, a tak pátral dál. „A

zemřel v poslední době ještě někdo?“

„Sir Jošt Opulent, ředitel banky. Zemřel před šesti měsíci ve své

vlastní posteli ve věku osmdesáti let.“

„I ve své vlastní posteli mŧţe člověk zemřít velmi ošklivými

zpŧsoby,“ poznamenal Vlahoš.

„To máte pravdu,“ přikývl lord Vetinari. „V tomto případě

ovšem zesnul v objetí mladé ţeny zvané Ţu-ţu, po vydatné večeři

sloţené z ostře kořeněných ústřic. Obávám se, ţe jak nepříjemné to

bylo, uţ nikdy nezjistíme.“

„To byla jeho ţena? Řekl jste, ţe to byla jeho –“

„Měl v bance vlastní apartmá,“ vysvětloval Vetinari. „To je

tradiční výhoda, která je velmi uţitečná pro případ, ţe by ředitel –“

tady se Vetinari na zlomek vteřiny odmlčel „– v bance pracoval

dlouho do noci. Paní Opulentová v té chvíli v bance nebyla.“

„Jestliţe on byl sir, nebyla ona lady Opulentová?“ zajímal se

Vlahoš.

„Pro paní Opulentovou je velmi charakteristické, ţe nechtěla být

lady,“ odpověděl Vetinari. „A já ctím její přání.“

„A pracoval často ‚dlouho do noci’?“ zeptal se Vlahoš a dbal na

to, aby jeho hlas vyjadřoval jen běţný zájem.

– 30 –

„Pokud vím, tak na jeho věk s překvapující pravidelností,“

odpověděl Patricij.

„No ne, skutečně?“ podivil se Vlahoš. „Víte, myslím, ţe jsem

četl jeho nekrolog v Kometě. Ale nevybavuju si ani jednu podrobnost

tohoto druhu.“

„To máte pravdu. Člověk občas přemýšlí, kam dnes ten tisk na

své informace chodí, ţe?“

Vetinari se otočil a prohlíţel si budovu. „Z těch dvou mám raději

drsnou upřímnost mincovny,“ řekl. „Ta vrčí na celý svět. Co si o tom

myslíte vy, pane Rosrete?“

„Co je ta kulatá věc, která je vţdycky vidět nad střechou?“

zajímal se Vlahoš. „Takhle to vypadá jako velká pokladnička, v jejíţ

štěrbině uvízla stejně velká mince!“

„Je to zvláštní, kdysi se tomu říkalo Mizerná pence,“ vysvětloval

Vetinari. „Je to obrovské šlapací kolo, něco jako mlýn, které

dodávalo energii pro raţbu mincí a další činnosti mincovny. Kdysi, v

době, kdy ještě výraz ‚veřejně prospěšné práce’ nebyla jen planá

fráze, to kolo poháněli trestanci. Povaţovalo se to za neobvyklý a

krutý trest, coţ svědčí o velkém nedostatku představivosti. Pŧjdeme

dovnitř?“

„Podívejte, sire, co vlastně chcete, abych dělal! “ zeptal se

Vlahoš, kdyţ stoupali po širokém mramorovém schodišti. „O

bankovnictví něco vím, ale jak mám vést mincovnu?“

Vetinari pokrčil rameny. „Nemám nejmenší představu. Nějací

lidé tam nejspíš točí rŧznými klikami. A někdo jim musí říkat, jak

často to mají dělat a kdy mají přestat.“

„A proč by mě někdo mohl chtít zabít?“

„To nevím, pane Rosrete. Ale došlo přinejmenším k jednomu

pokusu připravit vás o ţivot, kdyţ jste dělal něco tak nevinného, jako

je doručování dopisŧ, takţe si myslím, ţe vaše kariéra v bance bude

opravdu vzrušující.“

Došli na vrchol schodiště. Starší muţ oblečený v něčem, co by

mohlo být uniformou generála v některé z méně stabilních zemí, jim

uctivě otevřel dveře. Lord Vetinari pokynul Vlahošovi rukou, aby

vstoupil první.

– 31 –

„Jdu se tam jen tak rozhlédnout, ţe ano?“ ujišťoval se Vlahoš,

kdyţ procházel impozantními vraty. „Váţně jsem neměl čas si to

rozmyslet.“

„Samozřejmě,“ přikyvoval Vetinari.

„K ničemu se tím nezavazuju, je to tak?“ nedalo to Vlahošovi.

„Vŧbec k ničemu,“ přikyvoval Vetinari. Přešel k velké koţené

pohovce a pokynul Vlahošovi vedle sebe. Za nimi se jako vţdy

vznášel pozorný a ke všemu připravený Vaţuzel.

„Ta zvláštní vŧně bank vţdycky potěší, co myslíte?“ řekl po

chvilce Vetinari. „Je to taková příjemná směs leštěnky na nábytek,

inkoustu a bohatství.“

„A lišky,“ dodal Vlahoš.

„To by byla krutost vŧči zvířatŧm. Předpokládám, ţe jste myslel

lichvu. No, jak se zdá, církve proti tomu v dnešní době nic moc

nemají. Shodou okolností mé úmysly zná jen současný ředitel banky.

Pro všechny ostatní jste tady dnes jen jako mŧj doprovod na krátké

návštěvě. Je moc dobře, ţe na sobě nemáte svŧj proslulý zlatý

oblek.“

V bance se ozýval jen tichý šum, z větší části proto, ţe strop byl

tak vysoko, ţe se zvuky jednoduše zaběhly, a pak také proto, ţe lidé

mají z nějakého nepochopitelného dŧvodu sklony v přítomnosti

velkých peněţních částek tlumit hlas. Všude kolem se prostíral rudý

samet a leskla se mosaz. Po stěnách visely portréty seriózních muţŧ

ve fracích. Občas se od bílé mramorové dlaţby odrazila ozvěna

osamělých krokŧ, jen aby byla vzápětí pohlcena, kdyţ jejich autor

vstoupil na ostrovy vysokých kobercŧ. Rozlehlé stoly byly pokryty

šedozelenou kŧţí. Uţ od doby, kdy byl Vlahoš malý, představoval

pro něj psací stŧl potaţený šedozelenou kŧţí Bohatství. Červená

kŧţe? Pch! Ta byla dobrá tak pro zbohatlíky a rádoby zámoţné.

Šedozelená kŧţe ale znamenala, ţe uţ jste tam, za vodou, a vaši

předkové ţe se tam dostali uţ dávno. A měla by být pro větší efekt

maličko odřená.

Na stěně nad přepáţkami odtikávaly čas obrovské hodiny

podpírané dvěma cherubíny. Lord Vetinari udělal dojem i na banku,

úředníci se nenápadně strkali lokty a se špatně hranou lhostejností si

na něj ukazovali hlavami.

– 32 –

Vlahoš si uvědomoval, ţe on a Vetinari nejsou nijak zvlášť

nápadná dvojice. Příroda ho poţehnala schopností být tváří v pozadí,

i kdyţ od pozorovatele nestál víc neţ několik krokŧ. Nebyl ani

hezký, ani ošklivý, ale měl obličej, který se zapomínal tak snadno, ţe

měl občas co dělat, aby sám sebe poznal při holení. A Vetinari byl v

černém, coţ nebyla barva, která by se vnucovala, ale jeho přítomnost

tady pŧsobila jako olověné závaţí v gumové plachtě. Deformoval

prostor kolem sebe. Lidé ho okamţitě nezpozorovali, ale cítili jeho

přítomnost.

Teď mnoho lidí šeptalo do mluvících trubek. Byl tady Patricij a

nikdo ho oficiálně nevítal! Z toho bude malér!

„Jak se má slečna Srdénková?“ zeptal se Patricij, který očividně

nevnímal sílící okolní nepokoj.

„Odjela,“ odpověděl Vlahoš poněkud stroze.

„Aha, Společnost objevila nějakého dalšího golema, zahrabaného

v zemi, ţe je to tak?“

„Ano.“

„A ten se pořád ještě pokouší vykonávat příkazy, které dostal

před tisíci let?“

„Pravděpodobně. To místo je někde dost daleko, v divočině.“

„Je skutečně neúnavná,“ poznamenal s úsměvem Vetinari. „Ti

umělí lidé jsou vytaţeni z temnot svých hrobŧ, aby pro všeobecné

blaho otáčeli koly práce a obchodu. Přesně jako vy, pane Rosrete.

Prokazuje městu velkou sluţbu. A samozřejmě Společnosti golemŧ

také.“

„Jistě,“ přikývl Vlahoš a nechal celou záleţitost s otvíráním

hrobŧ bez komentáře.

„Ale váš tón naznačuje něco jiného.“

„Tedy…“ Vlahoš věděl, ţe se vytáčí, ale ještě se snaţil. „Ona se

pořád někam honí, protoţe našli dalšího golema v nějakém prastarém

kanálu nebo kde…“

„A nehoní se za vámi, pokud tomu rozumím?“

„V tomhle případě uţ je pryč celé týdny,“ pokračoval, aniţ si

všímal Vetinariho poznámky, protoţe byla více méně přesná, „a

nechce mi říct, o co jde. Říká jen, ţe je to výjimečně dŧleţité. Něco

nového.“

– 33 –

„Myslím, ţe provádí nějaké vykopávky,“ řekl Vetinari. Začal si

pomalu poklepávat svou hŧlkou na mramorovou podlahu. Hŧlka

vydávala tichý, ale zřetelný kovový zvuk. „Zaslechl jsem, ţe

golemové podle všeho kopou na trpasličím území na téhle straně

Chimérie, poblíţ dostavníkové cesty. Je třeba dodat, ţe k velkému

zájmu trpaslíkŧ. Král pronajal to území Společnosti a snaţí si za

kaţdou cenu pojistit, ţe uvidí všechno, co se tam vykope.“

„Znamená to pro ni potíţe?“

„Myslíte pro slečnu Srdénkovou? To ne. Jak ji znám, to spíš

bude mít potíţe trpasličí král. Všiml jsem si, ţe ta mladá dáma má

velmi… sloţitou povahu.“

„Ha! To si ani neumíte představit.“

Vlahoš si udělal v duchu poznámku, ţe má Krasomile Adorátě

poslat zprávu hned, jak tady skončí. Situace kolem golemŧ zase

začínala houstnout, zvláště proto, ţe si jednotlivé cechy stěţovaly na

to, ţe jim golemové zabírají pracovní místa. Teď by ji potřebovali ve

městě – samozřejmě golemové.

Uvědomil si, ţe slyší jakýsi slabý zvuk. Přicházel odněkud zdola

a podobal se šumu bublinek procházejících kapalinou nebo moţná

zvuku, jaký vydává voda, kterou někdo vylévá z láhve a ona vytéká s

charakteristickým glo, glo, glo.

„Slyšíte to?“ nakrčil čelo.

„Slyším.“

„Víte, co to je?“

„Budoucnost ekonomického plánování, pokud se nemýlím.“

Lord Vetinari vypadal kdyţ ne přímo ustaraně, pak rozhodně alespoň

nezvykle rozpačitě. „Něco se muselo stát,“ poznamenal. „Pan

Korouhvička obvykle rázuje po hale během několika vteřin po mém

příchodu. Doufám, ţe se mu nepřihodilo něco neveselého.“

Na protilehlém konci haly se otevřely vstupní dveře obrovského

výtahu a z kabiny vyšel muţ. Jen na okamţik mu po obličeji přeběhl

výraz plný úzkosti a rozrušení, i kdyţ nikdo, kdo si nevydělával na

ţivobytí čtením lidských tváří, by si toho nevšiml. Jenţe výraz rychle

zmizel, muţ si upravil manţety a na tváři se mu usadil vřelý a

laskavý úsměv člověka, který se právě chystá vzít si od vás nějaké

peníze.

– 34 –

Pan Korouhvička byl ve všech směrech uhlazený a bez

poskvrnky. Vlahoš čekal klasický frak bankéře, ale místo toho spatřil

skvěle střiţené sako nad kalhotami s úzkým prouţkem. Pan

Korouhvička byl také tichý. Nohy, které nevydávaly ţádný zvuk

dokonce ani na mramorové podlaze, měl na tak elegantního muţe

neobvykle velké, ale černé boty, vyleštěné jako zrcadlo, byly kvalitní

výroby. Moţná se jimi chtěl tak trochu pochlubit, protoţe šel jako

krasojezdecký kŧň a při kaţdém kroku nohu úmyslně vysoko zvedl

neţ znovu došlápl. Kromě téhle podivnŧstky ovšem pan

Korouhvička pŧsobil spíše jako někdo, kdo pokud není v činnosti,

stojí tiše a nehnutě ve skříni.

„Lorde Vetinari, mnohokrát se omlouvám!“ začal. „Víte, měl

jsem nějakou nedokončenou práci a –“

Lord Vetinari vstal. „Pane Mavolio Korouhvičko, dovolte, abych

vám představil pana Vlahoše von Rosreta,“ řekl. „Pan Korouhvička

je hlavní pokladník této banky.“

„Aha, ten vynálezce revolučně nezajištěné jednopencové

poukázky!“ prohlásil pan Korouhvička a podával Vlahošovi ruku.

„Taková odvaha! Jsem neobyčejně potěšen, ţe vás poznávám, pane

Rosrete!“

„Jednopencová poukázka?“ opakoval Vlahoš nechápavě.

Navzdory svému tvrzení nevypadal pan Korouhvička nijak zvlášť

potěšeně.

„Vy jste neposlouchal, co jsem vám řekl!“ pozvedl Vetinari

obočí. „Vaše známky, pane Rosrete!“

„ De facto oběţivo,“ přisvědčil Korouhvička a Vlahošovi se

rozbřesklo. No, byla to vlastně pravda a on to věděl. Pŧvodně chtěl,

aby byly známky dávány na obálky, ale lidé nakonec díky zdravému

selskému rozumu došli k názoru, ţe známka v ceně jedné pence není

vlastně nic jiného neţ vylehčená, vládou zaručená pence, a navíc, ţe

ji mŧţete místo na obálku dávat do obálky. Inzertní stránky byly plné

obchodních příleţitostí a aktivit, vykvetlých na podloţí tak jednoduše

přemístitelných poštovních zámek: „Odhalte nejhlubší tajemství

vesmíru! Zašlete jen osm pencových známek a obdrţíte

vyčerpávající broţuru!“ Mnoho známek takhle putovalo sem a tam,

aniţ jediná z nich kdy zahlédla poštovní schránku zevnitř.

– 35 –

Něco v Korouhvičkově úsměvu Vlahoše dráţdilo. Kdyţ se na něj

člověk podíval pozorněji, zdaleka uţ nebyl tak přátelský jako na

první pohled. „Co myslíte tím ‚nezajištěné’?“ zeptal se.

„Na čem jste zaloţil svou jistotu, ţe má hodnotu jedné pence?“

„No, kdyţ ji nalepíte na dopis, dostanete za ni výměnou přepravu

v ceně jedné pence,“ odpověděl Vlahoš. „Nechápu, kam tím míříte –

“

„Pan Korouhvička je jedním z těch, kteří věří ve výsadní

postavení zlata, pane Rosrete,“ odpověděl za pokladníka Vetinari.

„Předpokládám, ţe vy dva spolu budete skvěle vycházet. Takţe teď

uţ vás nebudu rušit a doufám, ţe vaše rozhodnutí vynese vysoké

úroky. Pojďme, Vaţuzle. Moţná byste se u mě mohl během zítřka

zastavit, pane Rosrete?“

Vlahoš a Korouhvička se dívali, jak odchází. Pak se

Korouhvička obrátil k Vlahošovi. „Předpokládám, ţe bych vám to

tady měl ukázat… pane,“ řekl.

„Mám pocit, ţe jsme si nějak nepadli do oka, pane

Korouhvičko.“

Korouhvička pokrčil rameny, coţ při jeho vysoké hubené

postavě vypadalo velmi pŧsobivě. Vypadal při tom jako ţehlící

prkno, které se pokouší rozloţit.

„Nemohu o vás říci vŧbec nic špatného, pane Rosrete, ale

myslím, ţe ředitelka a lord Vetinari mají nějaký nebezpečný plán a

vy ţe máte být jeho vykonavatel. Jejich nástroj, pane Rosrete.“

„To mluvíte o novém řediteli? Je to ţena?“

„Správně.“

„Víte, já vŧbec nestojím o to, být něčí nástroj,“ řekl Vlahoš.

„Tak to je dobře, pane. Jenţe se tady dějí jisté věci –“

Odněkud zdola se ozval cinkot rozbitého skla a tlumený hlas

zvolal: „K sakru! A platební bilance jsou v pekle!“

„Tak se vydejme na tu obhlídku, co říkáte?“ nadhodil Vlahoš,

který oţil. „A co kdybychom začali tím… co to vlastně bylo?“

„Ta hrŧza?“ Korouhvička se mírně otřásl. „Myslím, ţe s tím

bychom mohli počkat, aţ to Hubert poklidí. No ale… vidíte to? Tak

to je opravdu příšerné…“

– 36 –

Pan Korouhvička se spěšně vydal napříč halou, a nakonec se

zastavil pod obrovskými vznešenými hodinami. Vrhl na ně pohled,

jako kdyby ho právě smrtelně urazily, a luskl prsty, ale v té chvíli uţ

k němu spěchal jeden z mladších úředníkŧ s malými schŧdky. Pan

Korouhvička vystoupil na schŧdky a posunul vteřinovou ručičku o

dvě vteřiny kupředu. Pak hodiny s klapnutím zavřel, sestoupil ze

schŧdkŧ a vracel se k Vlahošovi. Cestou si upravoval manţety.

Změřil si Vlahoše od hlavy k patě. „Zpoţďují se za týden skoro o

minutu. Coţpak jsem opravdu jediný člověk, kterému to tady vadí?

Bohuţel, jak se zdá, tak ano. Tak co kdybychom začali u zlata, co

říkáte?“

„Tak to tedy ano,“ přikývl ochotně Vlahoš. „Začněme!“

– 37 –

KAPITOLA 2

Příslib zlata – Muţi z přístavků – Cena jedné pence a

uţitečnost vdov – Nad hlavou i pod nohama –

Bezpečnost a její důleţitost – Fascinace transakcemi

– Syn mnoha otců – Údajná nedůvěryhodnost v

případě hořícího spodního prádla – Kruhové vězení

světa a slepota pana Korouhvičky – Poznámka o

dláţdění

íte, tak nějak jsem čekal něco mnohem… většího,“ řekl

Vlahoš v mírných rozpacích a nahlíţel ocelovými

„Vmříţ emi do malé místnosti, kde bylo uloţeno zlato.

Vzácný kov, uloţený v otevřených sáčcích a bedýnkách, se ve světle

pochodně matně třpytil.

„Je to téměř deset tun zlata,“ informoval ho skoro pyšně pan

Korouhvička. „Nepotřebují vypadat nijak rozměrně.“

„Ale kdyby se to všechno dalo dohromady, nebylo by to větší

neţ támhleten stŧl!“

„Zlato je velmi těţké, pane Rosrete. Je to pravý kov, čistý a

ryzí,“ vysvětloval Korouhvička. Jeho levé oko sebou krátce cuklo.

„Je to kov, který nikdy neztratil svou vznešenost.“

„Opravdu?“ odpověděl Vlahoš a pohledem se přesvědčil, ţe

dveře z místnosti jsou stále otevřené.

„A je také základem zdravého finančního hospodářství,“

pokračoval pan Korouhvička, zatímco světlo pochodně, které se

odráţelo od zlata, vytvářelo na jeho tváři svítivou krajku. „Tohle je

bohatství! Hodnota! Bez téhle zlaté kotvy by všude vládl chaos!“

„Proč?“

„Kdo by stanovil hodnotu tolaru?“

„Naše tolary přece nejsou z ryzího zlata, je to tak?“

– 38 –

„Ach tak. Mají zlatou barvu, pane Rosrete. Je v nich méně zlata

neţ v mořské vodě. Padělali jsme vlastní měnu! Ohavné! Neexistuje

horší zločin!“ V oku mu znovu několikrát zacukalo.

„Ehm… co vraţda?“ zkusil to Vlahoš. Fajn, dveře jsou pořád

ještě otevřené.

Pan Korouhvička zamával rukou. „Vraţda se stane jen jednou,“

opáčil, „ale kdyţ zmizí dŧvěra ve zlato, zavládne chaos. Ale muselo

to tak být. I kdyţ ty obludné mince, jak připouštím, mají jen příměs

zlata, jsou alespoň solidním dŧkazem o existenci skutečného zlata v

našich rezervách. I přes svou ubohost tak potvrzují výhradnost zlata a

také naši nezávislost na machinacích vlády! Máme mnohem více

zlata neţ kterákoliv jiná banka ve městě a jediný, kdo má klíč k

těmto dveřím, jsem já! A jeden má samozřejmě ředitel,“ dodal jako

někdo, koho dodatečně napadla nějaká nepříjemná myšlenka.

„Někde jsem četl, ţe tolar vlastně představuje něco jako slib, ţe

za něj člověk dostane jeho cenu ve zlatě,“ řekl Vlahoš vstřícně. Pan

Korouhvička sepjal ruce před obličejem a zvedl oči vzhŧru, jako by

se modlil.

„Teoreticky ano,“ přikývl po chvilce. „Raději bych to formuloval

tak, ţe je to jakási tichá úmluva, ţe dostojíme svému slibu a opravdu

ho vyměníme za stejnou hodnotu ve zlatě, jestliţe nás o to, abych tak

řekl, nikdo nepoţádá.“

„Takţe… on to není skutečný slib?“

„Ale to samozřejmě je, pane, ve finančních kruzích. Mluvíme

tady, pochopte, o dŧvěře.“

„To jako ‚věřte nám, my máme velkou a honosnou budovu’?“

„Vy ţertujete, pane Rosrete, ale mohlo by v tom být zrnko

pravdy.“ Korouhvička si povzdechl. „Vidím, ţe se musíte hodně učit.

No, alespoň jsem tady já, abyste se měl učit od koho. Myslím, ţe teď

byste se asi rád podíval do mincovny. Je dvacet sedm minut a třicet

šest vteřin po jedné, takţe jim právě skončila polední přestávka.“

#

Byla to jeskyně. Alespoň to Vlahoše potěšilo. Mincovna by měla

být ozářena záblesky plamenŧ.

– 39 –

Hlavní hala byla na tři patra vysoká a pronikala do ní trocha

šedého světla malými zamříţovanými okénky. Všechno ostatní byly

jen ubohé přístavky.

Přístavky byly zabudovány do stěn, některé dokonce visely jako

vlaštovčí hnízda na zdech a přístupová cesta k nim vedla po

podezřele vyhlíţejících dřevěných schŧdcích. Sama podlaha haly

vypadala jako vesnička z budek postavených buhvíkdy. Ani dvě

nebyly stejné a kaţdá měla střechu, která měla její vnitřek chránit

proti neexistující hrozbě deště. U jedné stěny oranţově ţhnula výheň

a dodávala prostoru správnou atmosféru Styxu. Tohle místo vypadalo

jako podsvětí pro lidi, kteří páchali malé a povětšinou nudné hříchy.

Jenţe to všechno bylo jen pozadí. Celé hale totiţ dominovala

Mizerná pence.

Vlahoš uţ viděl podobné šlapací mlýny předtím, jeden byl i v

Pakráci, kam si trestanci chodili posilovat svŧj kardiovaskulární

systém, ať uţ chtěli či nikoliv. I na Vlahoše přišla jednou nebo

dvakrát řada, neţ zjistil, jak celý vězeňský systém funguje. Byla to

krutá věcička, pokřivená, těţká a depresivní. Mizerná pence byla

mnohem větší, ale zdánlivě jako by tam skoro nebyla. Vlahoš viděl

obrovskou kovovou obruč, která z místa, kde stál, vypadala aţ

znepokojivě slabá. Chvíli se marně pokoušel objevit loukotě, ale

nakonec si uvědomil, ţe tam ţádné nejsou, protoţe je nahradily

stovky slabých drátŧ.

„Dobře, vím, ţe to funguje, ale –“ začal a upřel pohled na

obrovskou převodovou skříň.

„Řekl bych, ţe to funguje skvěle,“ odpověděl Korouhvička.

„Kdyţ je třeba to uvést do pohybu, mají k tomu golema.“

„Ale mŧţe se to přece rozpadnout na kusy!“

„Myslíte? Víte, já tomu vŧbec nerozumím, takţe se k tomu

nemohu vyjádřit, pane. Aha, tady je máme…“

Z rŧzných budek a ze dveří na protilehlé straně haly se vynořily

postavy a vydaly se jejich směrem. Kráčely pomalu a rozváţně, jako

by měly jen jeden cíl. Podobaly se ţivoucím mrtvolám.

Vlahoš si je nakonec v duchu pojmenoval jako Muţe z přístavkŧ.

Nebyli zdaleka všichni staří, ale i ti mladí jako by se velmi brzy

zahalili pláštěm středního věku. Jak se zdálo, pokud jste chtěli dostat

– 40 –

místo v mincovně, museli jste počkat, aţ někdo zemře, byl to zvláštní

druh dědictví. Tou lepší stránkou věci bylo, ţe pokud se místo, na

něţ člověk kandidoval, uvolnilo, dostal ho a stačilo mu k tomu jen to,

ţe byl alespoň o něco méně mrtev neţ jeho předchozí drţitel.

Muţi z přístavkŧ vedli pokrývací přístavek, drtící přístavek,

dohotovovací přístavek, slévárnu (dva přístavky), bezpečnost (jeden

přístavek, ale hodně velký) a skladištní přístavek, který měl dokonce

zámek. Vlahoš by ho dokázal otevřít kýchnutím. Účel ostatních

přístavkŧ mu unikal, ale zřejmě byly postaveny pro případ, ţe by

někdo narychlo potřeboval další kŧlnu.

Muţi z přístavkŧ vlastnili i něco, co v rámci mincovny fungovalo

jako jména: Lojza, Malej Lojza, Kecal, Kódl, Král Přemysl… ale ten,

který byl vyvolen k tomu, být oficiálním mluvčím světa přístavkŧ,

měl celé jméno.

„Tohle je pan Všelicos osmnáctý, pane Rosrete,“ řekl

Korouhvička. „Pan Rosret je tady… jen na návštěvě.“

„Osmnáctý?“ podivil se Vlahoš. „Je vás tady ještě sedmnáct

takových?“

„Uţ ne, pane,“ odpověděl pan Všelicos.

„Pan Všelicos je dědičným předákem, pane,“ vysvětloval pan

Korouhvička.

„Dědičný předák…“ opakoval Vlahoš nechápavě.

„Přesně tak, pane,“ přikývl Všelicos. „Přál by si pan Rosret

slyšet historii?“

„Nepřál,“ odpověděl Korouhvička pevně.

„Ale ano,“ ozval se Vlahoš, vrhl na pokladníka pevný pohled a

dŧrazně přikývl hlavou.

„Ach, jak se zdá, tak ano,“ povzdechl si zhluboka Korouhvička.

Pan Všelicos se rozzářil.

Byla to velmi bohatá historie a zabrala dost času. V jednom

okamţiku měl Vlahoš dojem, ţe nadešel čas na dobu ledovou. Slova

kolem něj proudila jako sněhová plískanice, ale stejně jako ve

sněhové plískanici, některá na něm ulpěla. Místo dědičného předáka

vzniklo před stovkami let, kdy pozice ředitele mincovny byla teplým

místečkem pro kamaráda z mokré čtvrti tehdejšího krále či patricije,

který mincovnu pouţíval jako vlastní pokladničku a nedělal nic

– 41 –

jiného, neţ ţe se tam občas objevil s velkým pytlem, kocovinou a

významným pohledem. Místo předáka bylo vytvořeno, protoţe si

kdosi matně uvědomil, ţe by mincovnu měl někdo vést, a to, pokud

moţno, někdo střízlivý.

„Takţe vy to tady všechno prakticky vedete?“ přerušil ho Vlahoš

rychle, aby záplavu slov obrátil spíše k nějakým zajímavým

informacím o penězích.

„Přesně tak, pane. Dočasně. Jiný šéf tady nebyl přes sto let.“

„A kdo vás tedy platí?“

Nastal okamţik ticha a pak řekl pan Korouhvička tónem, jaký

obvykle pouţívají dospělí, kdyţ mluví s malým dítětem: „Tohle je

mincovna, pane.“

„Vy si vyrábíte své vlastní mzdy?“

„A kdo jiný by to udělal, pane? Ale je to všechno oficiální, ţe je

to tak, pane Korouhvičko? On totiţ dostává všechny naše stvrzenky.

Prostě jsme vynechali prostředníka.“

„No, tak aspoň máte výnosný kšeft,“ prohlásil Vlahoš vesele.

„Mŧţete si nadělat peněz aţ nad hlavu.“

„Zvládáme pokrývat náklady, pane, to je pravda,“ připustil

Všelicos, jako kdyby to bylo něco, co se jim daří s odřenými zády.

„Pokrývat náklady? Vţdyť jste mincovna!“ divil se Vlahoš.

„Musíte přece vykazovat zisky, kdyţ děláte peníze!“

„Reţijní výdaje, pane. Máme jich aţ nad hlavu, kamkoliv se

podíváte.“

„A co pod nohama?“

„Tam taky, pane,“ přikývl Všelicos. „Je to váţně nákladné, pane.

Tak podívejte, výroba čtvrtpence koštuje pŧl pence a výroba

pŧlpence stojí skoro penci. Pence přijde na penci a čtvrt. Šestipence

nás přijde na dvě a čtvrt pence, takţe tady jsme rozhodně v plusu. Na

pŧltolar musíme vydat sedm pencí. Ovšem náklady na tolar jsou jen

šest peňákŧ, coţ je kaţdopádně vylepšení, ale to proto, ţe je děláme

přímo tady. Faktická zátěţ jsou grešle, protoţe ty mají hodnotu

osminku pence, ale stojí nás šest pencí. Je to hrozná piplačka, při tom

jak jsou malé a ještě mají uprostřed tu dírku. A třípencovka, pane, tu

nám tady vyrábí jen pár lidí a je na ní taky spousta práce. Za sedm

pencí, pane. A uţ vŧbec se mě neptejte na dvoupenci!“

– 42 –

„Co je s dvoupencí?“

„Jsem rád, ţe se ptáte, pane. Jemná prácička, pane, neuděláme ji

za míň neţ za sedm a jednu šestnáctinu pence. A, ano, ještě je tu

jedna šestnáctina pence, tedy vindra.“

„O něčem takovém jsem nikdy neslyšel!“

„No, jistě, víte, pane, gentleman ze společenské třídy, z jaké jste

vy, o ní jistě neslyšel, ale i ta má své místo, pane, rozhodně má své

místo. Je to krásná malá věcička, pane, spousta droboučkých

podrobností, a podle tradice je vyrábějí vdovy, ta stojí celých deset

pencí, protoţe rytina je hrozně jemná. K té práci je třeba zkušených

ţenských, dělnic ze staré školy, a protoţe je jich málo a jsou opravdu

staré, dokáţete si představit, jak dlouho jim to trvá s jejich očima a

rukama a bŧhvíčím, ale ony se při tom cítí uţitečné.“

„No ale jedna šestnáctina pence? Čtvrt čtvrtpence? Co si za to

kdo koupí?“

„A to byste se divil, co za to v některých uličkách dostanete,

pane. Velký nedopalek svíčky, malý brambor, který skoro není

zelený,“ začal vypočítávat Všelicos. „Moţná ne úplně okousaný

ohryzek jablka. A taky je to vhodná mince, kterou mŧţete hodit do

pokladničky na milodary.“

A tohle je naše zlatá kotva, je to tak? pomyslel si Vlahoš.

Rozhlédl se po obrovském prostoru. Pracoval tam zhruba tucet

lidí, počítáme-li i golema, o kterém se Vlahoš naučil pomalu

přemýšlet jako o součásti druhu, s nímţ je třeba zacházet jako s

„lidským pro danou hodnotu lidskosti“, a jeden uhrovitý chlapec, o

němţ tak přemýšlet nezačal.

„Nezdá se, ţe byste potřebovali moc lidí,“ poznamenal.

„No, my tady děláme jen stříbrné mince a ty ze zlata –“

„Zlatavé,“ vskočil mu rychle do řeči pan Korouhvička.

„– a ty zlat… avé. A pak neobvyklé věci jako třeba medaile.

Také děláme polotovary pro měďáky a mince z mosazi, ale zbytek

práce dělají domácí dělníci.“

„Domácí dělníci? Mincovna s domácími dělníky?“

„Přesně tak, pane. Jako třeba ty vdovy. Pracujou doma. Eh,

nemŧţete přece chtít, aby se sem ty chudinky stařenky den co den

– 43 –

belhaly z domova! Vţdyť většina z nich chodí jen o holi, některý

dokonce o dvou!“

„Mincovna… tedy dílna, kde se dělají peníze… zaměstnává lidi,

kteří pracují doma? Poslyšte, myslím si, ţe je to teď v módě, ale

přece jen… není to tak trochu zvláštní?“

„Bohové nechť vám ţehnají, pane, existují rodiny, které si takhle

přivydělávají pár měďákŧ týdně uţ po celé generace!“ přikývl pan

Všelicos se šťastným výrazem. „Tatík vyrazí základní obraz, matka

rytím dokončí, děcka vyčistěj a vyleštěj… je to prostě tradice. Naši

domácí dělníci jsou jedna velká rodina.“

„No dobře, ale co nějaká bezpečnost?“

„Kdyby ukradli třeba jen zlomenou grešli, mohli by za to viset,“

odpověděl Korouhvička. „To se povaţuje za velezradu.“

„Co za rodiny tohle dělá?“ zeptal se Vlahoš zděšeně.

„Především musím říct, ţe eště nikdá nikdo nic neukradl, protoţe

jsou opravdu věrní,“ odpověděl předák a vrhl pohled na

Korouhvičku.

„Bývalo to tak, ţe za první podobný přečin byla zloději uťata

ruka,“ vysvětloval Vlahošovi pan Korouhvička, muţ, který patřil do

rodiny.

„A kolik mají peněz?“ zajímal se Vlahoš a pro jistotu se postavil

mezi oba muţe. „Myslím jako mzdu.“

„Asi patnáct tolarŧ měsíčně. Je to hodinářská práce,“ odpověděl

Všelicos. „A některý z těch starejch babek nedostanou ani to.

Vyřazujeme dost zmetkŧ.“

Vlahoš zvedl oči k Mizerné penci. Tyčila se ve středu hlavní haly

a na něco tak obrovského vypadala neobyčejně křehce. Osamělý

golem, který kráčel uvnitř, měl kolem krku pověšenou tabulku, coţ

znamenalo, ţe neumí mluvit. Vlahoše napadlo, jestli o něm ví

Společnost. Zpŧsob, jakým hledali další golemy, byl někdy dost

překvapivý.

Zatímco se díval, kolo se pomalu přestalo točit. Němý golem

zŧstal nehnutě stát.

„Řekněte mi jednu věc,“ napadlo Vlahoše. „Proč se vŧbec

unavujete s těmi mincemi z rŧzných slitin a kovŧ? Proč tolary rovnou

neděláte ze zlata? Docházelo často k holení a ořezávání?“

– 44 –

„To teda ţasnu, ţe gentleman jako vy vŧbec zná takový výrazy,“

podíval se na něj zaraţeně předák.

„Velmi se zajímám o zločineckou mysl,“ odpověděl mu Vlahoš

trochu spěšněji, neţ měl v úmyslu. Nelhal. K sebepozorování musí

mít člověk nadání.

„Tak to je moc dobře, pane. Jasně, ţe na nás zkoušej všechny

tyhle triky a ještě všelijaký jiný! Pokovování a potahování a taky

navrtávání. Dokonce přetavování a nový odlejvání s příměsí mědi, to

pak ten tolar vypadá fakt dobře. Přísahám, pane, ţe jsou ve městě

lidi, kteří jsou ochotní strávit plánováním a přípravou podobnýho

švindlu dva dny, jen aby získali částku, kterou by poctivou prací

vydělali za den!“

„No ne! Váţně?“

„Jako ţe tu stojím před váma,“ přikyvoval Všelicos. „Jsou to

blázni. Copak by se našel normální člověk, kterej by udělal něco

takovýho?“

Třeba já, kdysi, pomyslel si Vlahoš. Byla to zábava. „Tak to tedy

opravdu nevím,“ odpověděl.

„Takţe městská rada rozhodla, ţe tolary budou mít prostě jen

zlatou barvu, většinou se dělají z kvalitní mosazi, abych vám uţ řekl

všechno, protoţe ta se krásně leskne. No, pořád ještě se ty mince

padělaj, ale je těţký padělat je dobře a po všech těch lumpech jde

tvrdě Hlídka a aspoň nám z těch tolarŧ nikdo neolupuje… zlato,“

prohlásil Všelicos. „Bude to všechno, pane? Víte, musíme dorazit do

konce pracovní doby nějakou práci, a jestli tady zŧstanem dýl,

budem si muset udělat nějaký peníze, abysme si zaplatili přesčasy, a

kdyţ budou mládenci unavení, budem vydělávat peníze rychlejc, neţ

je stačíme vyrábět, a to by vedlo k něčemu, čemu se dá říct snad

akorát hlavolam –“

„To mi říkáte, ţe kdyţ pracujete přesčas, musíte pracovat

přesčas, abyste si to mohli zaplatit?“ ujišťoval se Vlahoš, který znovu

ţasl nad tím, jak nelogické mohou být výsledky logického myšlení,

kdyţ logickou úvahu provádí dostatečně velká komise.

„Jo, to je přesně ono, pane,“ řekl Všelicos. „A přesně tím

směrem vede cesta do blázince.“

– 45 –

„A je to velmi krátká cesta,“ přikývl Vlahoš. „Ale zeptal bych se

ještě na jednu věc, jestli mohu. Jak tady zajišťujete bezpečnost?“

Korouhvička si odkašlal. „Jakmile je jednou banka uzavřena, je

nemoţné dostat se do mincovny zvenčí, pane Rosrete. Na základě

dohody s Hlídkou střeţí budovu v noci policisté, kteří nemají sluţbu,

spolu s našimi vlastními muţi. Tady samozřejmě nosí pořádné

uniformy, ty bankovní, protoţe ty, které má Hlídka, jsou dost

ošoupané. Muţi Hlídky nám ale zaručují profesionální přístup,

chápete?“

No dobrá, pomyslel si Vlahoš, který měl podezření, ţe jeho

zkušenosti s policajty jsou mnohem rozsáhlejší neţ ty

Korouhvičkovy. Peníze jsou pravděpodobně v bezpečí, ale vsadil

bych se, ţe vy spotřebujete moře kafe a psacích per.

„Já jsem myslel spíš… přes den,“ řekl. Muţi z přístavkŧ ho

pozorovali nechápavými pohledy.

„Jo tohle,“ řekl po vteřině pan Všelicos. „To my si zajišťujem

sami. Střídáme se. Tenhle tejden je bezpečákem Kódl. Ukaţ mu

vobuch, Kódle.“

Jeden z muţŧ sáhl pod dlouhý kabát, vytáhl silný dřevěný

obušek a se stydlivým výrazem ho pozvedl směrem k Vlahošovi.

„Ještě jsme mívali placku, ale ta se nějak ztratila,“ přiznával

Všelicos, „ale na tom houby záleţí, protoţe všichni víme, kdo von je.

A kdyţ odcházíme, nikdy nám nezapomene připomenout, ţe

nesmíme nic ukrást.“

Nastalo ticho.

„Dobrá, jak se zdá, tak to máte všechno zajištěné,“ řekl Vlahoš a

zamnul si ruce. „Mnohokrát vám děkuji, pánové.“

Pomalu se rozešli, kaţdý muţ ke svému přístavku.

„Pravděpodobně jen velmi málo,“ řekl pan Korouhvička, kdyţ

sledoval, jak odcházejí.

„Hmm?“ obrátil se k němu Vlahoš.

„Přemýšlel jste o tom, kolik se s nimi asi z mincovny vytratí

peněz, řekl bych.“

„No, abych se přiznal… tak ano.“

– 46 –

„Myslím, ţe velmi málo. Říkají, ţe po nějaké době se pro vás

peníze stanou jen obyčejnou… věcí,“ řekl hlavní pokladník a vedl

Vlahoše nazpět do banky.

„Takţe vyrobit jednu penci stojí víc neţ jednu penci,“ zamumlal

Vlahoš. „Zdá se to jen mně, nebo je na tom opravdu něco špatně?“

„Jenţe zase na druhé straně, kdyţ jednou nějakou penci uděláte,

je ta pence pořád pencí,“ řekl pan Korouhvička. „V tom je celé to

kouzlo.“

„Myslíte?“ podivil se Vlahoš. „Ale vţdyť je to jen měděné

kolečko. V co by se podle vás mohlo proměnit?“

„No, v prŧběhu roku v cokoliv,“ odpověděl pan Korouhvička

hladce. „Změní se v pár jablek, součástku vozíku, tkaničky do bot,

nějaké seno nebo lístek na hodinu do divadla. Mŧţe se dokonce

proměnit ve známku a poslat dopis, pane Rosrete. Mŧţe být utracena

třeba třistakrát a přece – a to je na tom to úţasné – pořád je to jedna

pence, připravená a ochotná být znovu utracena. Není to jablko, které

by se zkazilo. Její hodnota je pevná a stálá. Nezmenšuje se.“ Oči

pana Korouhvičky nabyly nebezpečného lesku a jedno z nich sebou

zaškubalo. „A to proto, ţe navţdy bude mít cenu drobečku věčného

zlata!“

„Ale vţdyť je to jen kus kovu. Kdybychom pouţívali místo

mincí jablka, mohl by člověk to jablko alespoň sníst,“ vrtěl hlavou

Vlahoš.

„To je pravda, ale mohl byste ho sníst jen jednou. Pence je,

abychom tak řekli, jablko, které vydrţí věčně.“

„Které nemŧţete sníst. Ale kdyţ zasadíte jablko, mŧţete si

vypěstovat jabloň.“

„Peníze také mŧţete pouţít k tomu, abyste získal další peníze,“

řekl Korouhvička.

„Dobrá, ale jak si uděláte víc zlata? Alchymisté to neumí,

trpaslíci visí na tom, co si nakopou, a Agateánci nám ţádné nedají.

Proč nepřejdete na stříbrný standard? Třeba v Brmbrmducu to tak

dělají.“

„No to si dovedu představit, vţdyť jsou to cizinci,“ zabručel

Korouhvička. „Jenţe stříbro černá. Zlato je kov, který nemění

barvu.“ A znovu ten tik v oku. Bylo jasné, ţe pana Korouhvičku drţí

– 47 –

zlato pevně ve spárech. „Viděl jste, co jste potřeboval, pane

Rosrete?“

„Skoro víc, neţ mi bylo milé, řekl bych.“

„Tak pojďme, zajdeme k ředitelce.“

#

Korouhvička vykročil svou čapí chŧzí a Vlahoš ho následoval po

schodišti do druhého patra a pak dlouhou chodbou. Zastavili se před

mohutnými dvoukřídlými dveřmi z ušlechtilého dřeva. Pak

Korouhvička opatrně zaklepal, nejen nějak obyčejně, ale sloţitým

rytmem, který dával tušit kód. Nato velmi opatrně dveře otevřel.

Ředitelská kancelář byla prostorná a zařízená velmi jednoduše

velmi drahými věcmi. Bylo tam především hodně bronzu a leštěné

mosazi. Na ředitelŧv stŧl pravděpodobně padl poslední existující

jedinec nějakého výjimečně vzácného, exotického stromu. Stŧl byl

skutečně velkolepý a tak velký, ţe by se v něm dal pohřbít člověk.

Leskl se hlubokou, sytou zelení a hovořil o moci a ryzosti. Vlahoš

ovšem samozřejmě předpokládal, ţe lţe.

Na velmi malém mosazném tácku na nevyřízené dokumenty

seděl malinkatý pejsek a teprve ve chvíli, kdy Korouhvička řekl:

„Pan Rosret, paní generální ředitelka,“ si Vlahoš uvědomil, ţe stŧl

má i svého lidského uţivatele. Za stolem, kousek nad rovinou desky,

vyčuhovala hlava velmi staré, šedovlasé dámy, která upírala oči na

Rosreta. Na stole, vlevo i vpravo, hezky při ruce, se v tomto světě

zlatoţlutých předmětŧ leskly stříbřitě ocelovým třpytem dva

nataţené samostříly, usazené na malých otáčivých podloţkách.

Drobné ruce staré paní právě opouštěly jejich paţby.

„Ach ano, to je milé,“ zatrylkovala. „Sedněte si, pane Rosrete.“

Posadil se a snaţil se, aby byl pokud moţno mimo eventuální

dráhu střel, které spočívaly v nataţených samostřílech. Pejsek

mezitím seskočil ze stolu, a vrhl se Vlahošovi na klín s entuziasmem,

při němţ se Vlahoš obával o svŧj šourek.

Byl to ten nejmenší a nejošklivější pes, jakého Vlahoš kdy v

ţivotě viděl. Připomínal mu ony akvarijní rybičky s obrovskýma

očima, jejichţ vyboulené zrakové orgány vypadaly, jako kdyby měly

kaţdou chvíli vybuchnout. Zato čenichem ho pravděpodobně někdo

– 48 –

narazil na stěnu. Nohy měl tak křivé, ţe si o ně někdy musel sám

zakopávat.

„To je pan Pedant,“ sdělila Vlahošovi stará paní. „Obvykle se s

lidmi hned tak nepřátelí, pane Rosrete. Udělalo to na mě dojem.“

„Nazdar, pane Pedante,“ řekl Vlahoš. Pes ze sebe vrazil krátké

šťastné zaštěknutí, blaţeně Vlahoše olízl a poslintal mu celý obličej.

„Líbíte se mu, pane Rosrete,“ řekl paní Opulentová spokojeně.

„Uhodl byste, co je to za rasu?“

Vlahoš vyrostl se psy a v psích rasách se docela slušně vyznal,

ale co se týče pana Pedanta, nevěděl, čeho se chytit. Rozhodl se být

upřímný. „Všechny?“ prohlásil.

Paní Opulentová se rozesmála a její smích zněl alespoň o šedesát

let mladší, neţ ona sama vypadala.

„Výborně! Jeho matka byla pokojový buldoček, psík, v minulosti

velmi oblíbený v královských palácích. Jenţe jedné noci utekla, pak

se ulicemi rozléhalo spousta štěkotu a myslím, ţe chudáček pan

Pedant je synem mnoha otcŧ.“

Pan Pedant obrátil k Vlahošovi pohled oduševnělých očí a zdálo

se, ţe mírně znervózněl.

„Korouhvičko, zdá se, ţe se pan Pedant cítí nesvŧj,“ řekla paní

Opulentová. „Prosím, vezměte ho na procházku do zahrady, buďte

tak hodný. Myslím, ţe ti mladí úředníci mu nedopřávají dostatek

času.“

Po tváři hlavního pokladníka přeletěl bouřkový mrak nevole, ale

poslušně vzal z věšáku vodítko z červené kŧţe.

Psík začal vrčet.

Korouhvička si vzal i pár rukavic ze silné kŧţe a mlčky si je

navlékl. Zatímco vrčení zesílilo, zvedl jednou rukou velmi opatrně

Pedanta a přidrţel si ho pod paţí. Pak bez jediného slova vyšel z

místnosti.

„Takţe vy jste ten slavný vrchní poštmistr,“ řekla paní

Opulentová. „Nikdo jiný neţ muţ ve zlatém obleku. Ale jak vidím,

dnes ráno ho nemáte. Pojďte sem, drahý chlapče. Dovolte, abych si

vás prohlédla na světle.“

Vlahoš popošel kupředu a stará dáma s pomocí dvou berlí s

rukojeťmi ze slonoviny poněkud neohrabaně vstala. Pak jednu z nich

– 49 –

pustila a chytila Vlahoše za bradu. Upřeně si ho prohlíţela a obracela

mu při tom hlavu hned sem, hned tam.

„Hmm,“ broukla nakonec a ustoupila. „Je to přesně, jak jsem si

myslela…“ Druhá hŧlka švihla Vlahoše prudkým úderem do nohou

vzadu pod koleny a podsekla ho jako stéblo trávy. Zatímco leţel

napŧl ochromený na vysokém koberci, paní Opulentová vítězoslavně

pokračovala: „Jste zloděj a podvodník, mazaný šejdíř a všech

švindlířŧ král! Přiznejte to!“

„To nejsem!“ protestoval Vlahoš chabě.

„A taky lhář,“ pokračovala paní Opulentová pobaveně. „A

pravděpodobně se i vydáváte za někoho jiného! Na mě tím svým

nevinným pohledem plýtváte zbytečně! Já říkám, ţe jste ničema,

pane. Nesvěřila bych vám kbelík vody ani kdyby na mně chytly

spoďáry!“

Pak Vlahoše píchla hŧlkou tvrdě do prsou. „No tak, to tam

chcete leţet celý den?“ vyštěkla. „Tak uţ vstaňte, člověče!“

Vlahošovi se poněkud točila hlava, ale přesto se opatrně zvedl na

nohy.

„Podejte mi ruku, pane Rosrete,“ poţádala paní Opulentová a

natáhla k němu ruku. „Vrchní poštmistr? Vy jste přímo umělecké

dílo! Chyťte mě za ni!“

„Coţe? Aha…“ Vlahoš uchopil starou paní za ruku. Bylo to jako

potřásat si rukou se studeným pergamenem.

Paní Opulentová se spokojeně zasmála. „No bodejť! Úplně

stejný jako vstřícný a uklidňující dotek mého zesnulého manţela.

Ţádný poctivý člověk nemá tak poctivý stisk ruky. Proč vám, pro

všechny svaté, trvalo tak dlouho, neţ jste objevil peněţní sektor?“

Vlahoš se rozhlédl kolem. Byli sami, lýtka ho bolela a nebyl tady

nikdo, koho by musel klamat. Takţe koho to tady máme? Máme tady

prvotřídní, i kdyţ netykavou starou dámu, s notnou dávkou drzosti,

smyslem pro humor, kterým dokáţe lidi rychle uvést do rozpakŧ, a

mírně zlomyslným potěšením v drobných krutostech. Vyjadřuje se s

přímostí chvilkami hraničící s neomaleností, a co je dŧleţitější,

flirtuje s flirtováním. Ráda si o sobě myslí, ţe „ona není ţádná

dáma“. Ochotná pustit se do kaţdého podniku, při němţ nehrozí

nebezpečí, ţe zakopne, a k tomu má v očích pohled, který říká:

– 50 –

„Mŧţu si dělat, co se mi zlíbí, protoţe jsem stará. A mám slabost pro

podvodníky.“ Takové staré dámy se daly těţko oklamat, ale tady ani

nebylo proč. Uvolnil se. Byla to velká úleva, někdy alespoň na

chvilku odhodit masku.

„Ale za nikoho jiného se nevydávám,“ odpověděl. „Vlahoš von

Rosret je mé pravé jméno.“

„Ano, řekla bych, ţe v téhle věci jste neměl na výběr,“ přikývla

paní Opulentová a zamířila zpět ke svému křeslu. „No, ale jak se zdá,

podařilo se vám celou tu dobu všechny klamat. Sedněte si, pane

Rosrete. Já vás nekousnu.“ Ale ta poslední slova vyřkla tónem, který

naznačoval: „Ale dejte mi pŧl flašky ginu a pět minut, neţ najdu

zuby, a uvidíme!“ Pak ukázala na ţidli vedle sebe.

„Coţe? Myslel jsem, ţe jste mě vyhodila!“ řekl Vlahoš, který

přistoupil na její hru.

„Váţně? A proč?“

„Protoţe jsem všechno to, co jste řekla.“

„Ale já jsem přece neřekla, ţe jste špatný člověk,“ potřásla

hlavou paní Opulentová. „Navíc se očividně líbíte panu Pedantovi a

ten je výjimečně dobrým znalcem lidí. Kromě toho, s naším

poštovním úřadem jste udělal váţně pravé divy, jak to říká

Havelock.“ Paní Opulentová sáhla kamsi vedle sebe a postavila na

stolní desku velkou láhev ginu. „Skleničku, pane Rosrete?“

„Ehm… v tuhle denní dobu ne.“

Paní Opulentová si pohrdavě odfrkla. „Já sice uţ moc času

nemám, ale zato mám naštěstí spoustu ginu.“ Vlahoš pozoroval, jak

si nalila dávku, která by mohla být pro slabší povahy smrtelná. „Máte

přítelkyni?“ zeptala se a pozvedla sklenici.

„Mám.“

„A ví, co jste zač?“

„Ano. Říkám jí to pořád.“

„Jenţe ona vám nevěří, ţe? Ano, tak se chovají zamilované

ţeny,“ povzdechla si paní Opulentová.

„Myslím si, ţe si s tím spíš neláme hlavu. Není to obyčejná

dívka, jak si ji zřejmě představujete.“

„Aha, takţe ona vidí vaše vnitřní já? Nebo moţná vidí to velmi

pečlivě vytvořené vnitřní já, co máte pro lidi, kteří ho chtějí objevit?

– 51 –

Lidé jako vy…“ odmlčela se a pak pokračovala „…lidé jako my mají

vţdycky připraveno alespoň jedno takové vnitřní já, pro příliš

zvědavé návštěvníky, ţe?“

Vlahoš neprotestoval. Rozmlouvat s paní Opulentovou bylo jako

stát před kouzelným zrcadlem, které vám dokáţe nahlédnout aţ do

morku kostí. Řekl jen: „Většina lidí, s nimiţ se zná, jsou golemové.“

„Váţně? Obrovští hlinění muţi, kterým se dá bezmezně věřit a

nemají nic, co by přiznali, v oblasti kalhot? A copak vidí na vás,

pane Rosrete?“ Píchla ho do hrudi prstem, který se podobal sýrové

tyčince.

Vlahošovi poklesla dolní čelist.

„Řekla bych, ţe ten kontrast!“ řekla paní Opulentová a poplácala

ho po ruce. „A Havelock vás teď poslal sem, abyste mi řekl, jak mám

vést svou banku. Mŧţete mi říkat Geňa.“

„No, já –“ Mám jí říct, jak má vést svou banku? Takhle o tom ale

Patricij nemluvil!

Geňa se naklonila kupředu. „Víte, Ţu-ţu mně nevadila,“ svěřila

se Vlahošovi mírně tlumeným hlasem. „Bylo to celkem příjemné

děvče, ale blbá byla jak dlabané sáně. Taky zdaleka nebyla první.

Ani náhodou. Já sama jsem kdysi byla Joštovou milenkou.“

„Opravdu?“ Věděl, ţe si to musí vyslechnout celé, ať uţ o to

stojí nebo ne.

„Ale ano,“ přikývla paní Opulentová. „Tenkrát to ale lidé víc

chápali. V té době to bylo tak nějak víceméně přijatelné. Jednou

měsíčně jsem chodila na čaj k jeho ţeně, abychom sladili jeho

časový rozvrh, a ona mi vţdycky říkala, jak je ráda, ţe se jí alespoň

neplete do cesty. Je ovšem samozřejmé, ţe v těch dobách se čekalo,

ţe milenka bude mít jistou úroveň,“ povzdechla si. „Jak se zdá, tak

dnes k tomu stačí, kdyţ se nějaká holka umí pořádně svíjet u tyče.“

„Úroveň bohuţel klesá všude,“ souhlasil Vlahoš. Tím nemohl nic

pokazit. Úroveň klesala vţdycky.

„A v bankovnictví je to stejné,“ prohlásila Geňa, jako kdyby

přemýšlela nahlas.

„Prosím?“

„No chtěla jsem říci, ţe konečný výsledek sice zŧstává nakonec

stejný, ale člověk by měl brát v potaz také styl, nemyslíte? Měl by v

– 52 –

tom být švih, jistá dávka elegance. Nápaditost. Zkušenost a praxe

spíš neţ obyčejná mechanická práce. Havelock říká, ţe v takových

věcech se vyznáte.“ Vrhla na Vlahoše tázavý pohled. „Vţdyť to vy

jste udělal z poštovního úřadu téměř hrdinský podnik, ţe? Podle

příjezdŧ a odjezdŧ Genovského expresu si lidé řídí hodinky. Kdysi si

podle něj otáčeli lístky v kalendáři!“

„Semaforové věţe jsou pořád ještě ve ztrátě,“ potřásl Vlahoš

hlavou.

„Ale aţ překvapivě málo a přitom obohacují lidstvo řadou

zpŧsobŧ a nepochybuji, ţe Havelockovi výběrčí daní z toho dostávají

slušný podíl do státní pokladny. Máte ten dar, ţe dokáţete lidi

nadchnout, pane Rosrete.“

„No, já… víte… asi to tak opravdu je,“ vypravil ze sebe

nakonec. „Vím, ţe kdyţ chcete prodat pečenou klobásu, musíte

vědět, jak prodávat především její vŧni.“

„Skvěle a ještě lépe!“ zajásala Geňa, „ale doufám také, ţe víte,

ţe sebeschopnější prodavač vŧně z klobás musí dříve nebo později

být schopen dodat taky klobásu, hmm?“ Pak na něj mrkla zpŧsobem,

který by mohl mladší ţenu dostat do vězení.

„Náhodou jsem se dozvěděla,“ pokračovala paní Opulentová, „ţe

vám bohové ukázali cestu k pokladu, který vám pak pomohl znovu

vybudovat poštovní úřad. Co se doopravdy stalo? No tak, Geně to

přece mŧţete klidně říci.“

Došel k názoru, ţe asi opravdu mŧţe, a všiml si, ţe přestoţe jí uţ

vlasy řídnou a skoro zbělely, pořád ještě v nich byly vidět narezlé

stopy, které mluvily o pŧvodně mnohem výraznější rudé barvě. „To

byl zisk, který jsem si uloţil během svých podvodnických let,“

přiznal.

Paní Opulentová radostně zatleskala malýma rukama. „Vida!

Opravdová klobása! To je takové… zadostiučinění! Havelock měl

vţdycky na lidi výjimečný nos. A s městem má velké plány, abyste

věděl.“

„Jeho velký podnik,“ přikývl Vlahoš. „Já vím.“

„Podzemní ulice a nové doky a já nevím, co všechno,“ řekla

Geňa, „a na to všechno potřebuje vláda peníze a peníze potřebují

banku. Naneštěstí lidé uţ dávno svou dŧvěru v banky ztratili.“

– 53 –

„Proč?“

„Protoţe obvykle o jejich peníze přijdeme. Většinou neúmyslně.

V minulých letech jsme utrpěli velké ztráty. Krize a krach v

osmaosmdesátém, krach ve třiadevadesátém, další krach v

osmadevadesátém… i kdyţ to poslední bylo spíš jen takové

křachnutí. Mŧj zesnulý manţel byl člověk, který si pŧjčoval velmi

neuváţeně, takţe nás zatěţovaly obrovské dluhy a následky dalších

neprozřetelných rozhodnutí. Teď si u nás ukládají peníze jen

obyčejné stařenky, protoţe to dělaly odjakţiva, hezcí mladí úředníci

jsou na ně slušní jako dřív a u dveří pořád ještě stojí mosazná miska,

ze které se mŧţe napít jejich pejsek. Mohl byste s tím něco udělat?

Aţ příliš dobře si uvědomuji, ţe zásoby takových stařenek nám

rychle docházejí.“

„No, tedy… moţná bych měl nějaký ten nápad,“ odpověděl jí

Vlahoš. „Ale pořád ještě je to pro mě tak trochu šok. Já totiţ zatím

pořádně nechápu, jak taková banka funguje.“

„Vy jste nikdy nebyl v bance pro peníze?“

„To ano, ale nikdy jsem neukládal.“

„A jak si tedy představujete, ţe banky fungují?“

„No, vezmete peníze bohatých lidí a pŧjčíte je na co nejvyšší

úrok vhodným klientŧm. Z toho úroku pak vrátíte pokud moţno co

nejméně.“

„Dobrá, a kdo je vhodný klient?“

„Někdo, kdo prokáţe, ţe nepotřebuje peníze?“

„Ale no tak, vy cyniku. Ale rámcově jste to pochopil.“

„Takţe ţádní chudí lidé, co?“

„V bankách v ţádném případě, pane Rosrete. Nikdo, kdo má

menší příjem neţ sto padesát tolarŧ ročně. Proto byly vymyšleny

punčochy a slamníky. Mŧj neboţtík manţel vţdycky říkal, ţe jediný

zpŧsob, jak vymačkat peníze z chudých lidí, je drţet je v chudobě.

Ve svém bankovním ţivotě to rozhodně nebyl příjemný člověk. Máte

ještě nějaké další otázky?“

„Jak jste se stala ředitelkou banky,“ zeptal se Vlahoš.

„Ředitelkou a předsedkyní správní rady,“ opravila ho Geňa

pyšně. „Jošt si vţdycky rád pojistil větsinovou kontrolu. Tomu tedy

– 54 –

věřte,“ dodávala, spíše pro sebe. „A já jsem teď oboje dík troše

prastaré magie, jíţ se říká ‚odkázal jí padesátiprocentní podíl’.“

„Ale já mám dojem, ţe tomuhle magickému kousku se říkalo

jedenapadesátiprocentní podíl,“ řekl Vlahoš. „Nemohli by vás ostatní

podílníci přinutit –“

Na vzdáleném konci místnosti se otevřely dveře a vešla ţena v

bílém. Nesla podnos a na něm něco, co bylo zakryto bílým

ubrouskem.

„Je opravdu čas na vaše léky, paní Opulentová,“ řekla.

„Ale ty věcičky mně opravdu vŧbec nepomáhají, sestro!“

odsekla stará paní.

„Poslyšte, víte, co řekl doktor? Uţ ţádný alkohol!“ zamračila se

sestra. Pak vrhla vyčítavý pohled na Vlahoše. „Opravdu nesmí ţádný

alkohol,“ opakovala, jako by samozřejmě předpokládala, ţe má

několik lahví ukrytých po kapsách.

„No a já zase říkám: ‚Uţ ţádný doktor!’“ ušklíbla se paní

Opulentová a spiklenecky na Vlahoše mrkla. „Tohle platí moje

takzvané nevlastní děti, věřil byste tomu? Chtějí mě otrávit! A kde

mŧţou, tam o mně říkají, ţe jsem se pomátla na rozumu –“

Ozvalo se zaklepání na dveře, spíš jakási ţádost o svolení neţ

oznámení úmyslu. Paní Opulentová se pohnula s neuvěřitelnou

rychlostí, a kdyţ se dveře po chvilce otevřely, oba samostříly uţ byly

pod její kontrolou.

Dovnitř vešel pan Korouhvička s Pedantem pod paţí. Psík stále

zuřivě štěkal.

„Řekla jsem pětkrát, pane Korouhvičko! Pětkrát! Mohla jsem

zastřelit pana Pedanta! To neumíte počítat?“

„Omlouvám se,“ řekl pan Korouhvička a opatrně odloţil Pedanta

na tácek s nevyřízenými dokumenty. „A počítat umím.“

„A kdopak je náš malý pedant, no?“ řekla miloučkým hlasem

paní Opulentová, kdyţ pejsek málem vybuchl bláznivým vzrušením

z toho, ţe vidí někoho, koho viděl naposled před deseti minutami. „A

jestlipak jsme byli hodný pejsek, co? Byli jsme hodný pejsek, pane

Korouhvičko?“

„Jistě, madam. Neobyčejně.“ Ani jed v hadí zmrzlině by nemohl

být ledovější. „Mohl bych se teď vrátit ke svým povinnostem?“

– 55 –

„Pan Korouhvička si myslí, ţe nevím, jak vést banku, je to tak,

pane Pedante?“ Paní Opulentová podrbala psa za ušima. „Ten je ale

hloupý, ten pan Korouhvička, co? Ano, pane Korouhvičko, mŧţete

jít.“

Vlahoš si vzpomněl na staré brmbrmducské rčení: „Kdyţ staré

dámy mluví zlomyslně ke svému psu, stane se pes brzo večeří.“ Ve

chvílích, jako byla tato, se mu zdálo neobyčejně případné a věděl

také, ţe v podobných chvílích je lepší být na kilometry daleko.

„Tedy, bylo mi potěšením se s vámi seznámit, paní Opulentová,“

řekl a vstal. „Já si to… musím si to promyslet.“

„A jestlipak viděl Huberta?“ obrátila se paní Opulentová

očividně ke psovi. „Před tím neţ odejde, musí ještě navštívit

Huberta. Myslím, ţe co se týče financí je trošku zmatený. Zaveďte

ho k Hubertovi, pane Korouhvičko. Hubert to všechno umí skvěle

vysvětlit.“

„Jak si přejete, madam,“ odpověděl Korouhvička a vrhl na pana

Pedanta velmi ošklivý pohled. „Jsem si jistý, ţe jakmile si poslechne

Hubertovo vysvětlení koloběhu peněz, rozhodně uţ nebude trošku

zmatený. Prosím, pane Rosrete, následujte mě.“

Kdyţ scházeli po schodech, Korouhvička mlčel. Velmi pečlivě a

opatrně zvedal rozměrná chodidla, jako člověk, který kráčí po

podlaze poseté špendlíky.

„Paní Opulentová je zábavná stará dáma, ţe?“ nadhodil zkusmo

Vlahoš.

„Jsem přesvědčen, ţe je přesně to, čemu se říká ‚osobnost’,

pane,“ odpověděl Korouhvička zachmuřeně.

„Občas je to asi trochu únavné, ţe?“

„Bez komentáře, pane. Paní Opulentová vlastní jedenapadesát

procent mé banky.“

Jeho banky, pomyslel si Vlahoš.

„To je zvláštní,“ zavrtěl hlavou. „Před chvilkou mi řekla, ţe jí

patří padesát procent.“

„A ten pes,“ zabručel Korouhvička. „Tomu zvířeti patří jedno

procento, které mu odkázal zesnulý pan Jošt Opulent. A paní

Opulentová vlastní psa. Pan Jošt měl to, čemu se říká poněkud

zlomyslný smysl pro humor, pane Rosrete.“

– 56 –

A pes vlastní podíl v bance, pomyslel si Vlahoš. Ti Opulentové

jsou ale veselá kopa. „Je mi jasné, ţe vám to asi příliš zábavné

nepřipadá, pane Korouhvičko,“ řekl.

„Nezapírám, ţe na tom neshledávám nic ţertovného, pane,“

odpověděl Korouhvička, kdyţ došli do přízemí. „Já bohuţel nemám

smysl pro humor. Vŧbec ţádný. To bylo frenologicky dokázáno.

Mám Nichtlachen-Keinwortzŧv syndrom, coţ je z jakýchsi

nepochopitelných dŧvodŧ povaţováno za politováníhodné postiţení.

Já osobně to na druhé straně povaţuji za poţehnání. Jsem pyšný na

to, ţe kdyţ vidím, jak tlustý muţ uklouzne po banánové slupce,

nepovaţuji to za nic víc neţ za nehodu, která jen zdŧrazňuje potřebu

vylepšit sluţby v oblasti likvidace odpadkŧ.“

„A zkoušel jste někdy –“ začal Vlahoš, ale pan Korouhvička ho

přerušil pozvednutou rukou.

„Prosím! Opakuji, ţe to nepovaţuji za ţádnou zátěţ. A řeknu

vám rovnou, ţe se mě dotýká, kdyţ to tak lidé berou! Nepovaţujte za

nutné pokoušet se mě rozesmát, pane! Kdybych neměl nohy,

pokoušel byste se mě přimět k běhu? Díky, jsem naprosto šťastný

tak, jak jsem!“

Zastavil se u dalších dveří, poněkud se uklidnil a chopil se kliky.

„A teď bych asi měl vyuţít příleţitosti k tomu, abych vám

ukázal, kde se dělá… a nestydím se to říci… skutečná a váţná práce,

pane Rosrete. Tomuhle se říká účtárna, ale já dávám přednost říkat

tomu –“ pak jediným pohybem otevřel dveře dokořán „– mŧj svět.“

Bylo to pŧsobivé. A první, co Vlahoše napadlo, bylo: Takhle

bude vypadat peklo toho dne, kdy nenajdou sirky.

Díval se na řady shrbených zad, jejichţ majitelé zuřivě psali. Ani

jeden z nich nezvedl hlavu.

„Pod touto střechou nestrpím počítadla, počtářské kosti, ani jiná

podobná nelidská zařízení, pane Rosrete,“ prohlásil Korouhvička,

kdyţ vedl Vlahoše hlavní uličkou. „Lidský mozek je schopen v

oblasti čísel pracovat zcela bezchybně. Coţpak by to mohlo být

jinak, kdyţ jsme je sami vymysleli? V těchto věcech jsme tady

přísní, opravdu přísní –“ Jediným bleskovým pohybem vytáhl

Korouhvička arch papíru z podnosu s nápisem Vyřízeno, který byl na

nejbliţším stole. Krátce jej přelétl pohledem a vrátil ho zpět s tichým

– 57 –

zabručením, jeţ mohlo vyjadřovat právě tak spokojenost nad tím, ţe

má úředník všechno v pořádku, jako zklamání, ţe pan Korouhvička

neodhalil ţádnou trestuhodnou nedbalost.

Arch byl pokryt výpočty a ţádný normální smrtelník by je

nedokázal zkontrolovat jediným krátkým pohledem. Vlahoš by však

nevsadil ani zlámanou grešli proti tomu, kdo by tvrdil, ţe pan

Korouhvička vynechal jediný řádek.

„My, tady, v této místnosti, jsme srdce celé banky,“ prohlásil

pyšně hlavní účetní.

„Srdce,“ opakoval poněkud omámeně Vlahoš.

„Tady vypočítáváme úroky a sráţky, penále a odpisy z hypoték,

ceny a peněţní kurzy – prakticky všechno. A neděláme chyby.“

„Coţe? Nikdy?“

„No, velmi zřídka. Samozřejmě, tu a tam některý jedinec chybu

udělá,“ připustil velmi neochotně pan Korouhvička. „Ale naštěstí

kontroluji všechny výpočty osobně. Mně ţádná chyba neunikne, na

to se mŧţete spolehnout. Chyba, pane, je horší neţ hřích, a to proto,

ţe hřích je často otázkou názoru nebo úhlu pohledu či někdy dokonce

špatného načasování, ale chyba je fakt a volá po nápravě. Vidím, ţe

se velmi snaţíte, abyste se neušklíbal, pane Rosrete.“

„To se tedy snaţím… ne, chtěl jsem říci, ţe se vŧbec nesnaţím…

vŧbec se neušklíbám!“ bránil se Vlahoš. Zatraceně. Zapomněl na

prastarou moudrost: Dávej si pozor, kdyţ něco dŧkladně pozoruješ,

abys při tom sám nebyl dŧkladně pozorován.

„Ale přece jen jste poněkud otřesen,“ řekl Korouhvička. „Vy

pouţíváte slova, a bylo mi řečeno, ţe to umíte skvěle, ale slova jsou

měkká a mohou být obratným jazykem přeměněna na rŧzné

významy. Čísla jsou tvrdá. Mŧţete s nimi, samozřejmě, podvádět, ale

jejich vzhled a povahu nezměníte. Trojka je trojka. Nedokáţete ji

přemluvit, aby se stala čtyřkou, ani kdybyste ji objal a políbil.“

Odněkud z místnosti se ozval krátký tichý smích, ale pan

Korouhvička ho očividně nevnímal. „A čísla nejsou příliš milosrdná,

ta neodpouštějí. My tady pracujeme tvrdě, na věcech, které je třeba

udělat,“ pokračoval. „A já sedím tady na tom místě, přímo ve středu

všeho…“

– 58 –

Došli k rozměrnému stupni uprostřed místnosti, k němuţ vedly

úzké schŧdky. V tom okamţiku se kolem nich s uctivým výrazem

protáhla hubená ţena v bílé blŧze a dlouhé černé sukni a pečlivě

poloţila štŧsek papírŧ na podnos, kde uţ se jich vršil úctyhodný

sloupec. Podívala se na pana Korouhvičku, který řekl: „Děkuji vám,

slečno Firhaňková.“ Byl příliš zaměstnán předváděním zázračného

vybavení svého vyvýšeného místa, na němţ byl umístěn pŧlkruhový

stŧl velmi sloţitého vzhledu, neţ aby si všiml výrazu, který přeběhl

po ţenině bledé, drobné tváři. Vlahošovi ovšem neunikl a okamţitě z

něj vyčetl snad tisíc slov, jeţ nejspíš svěřila jen stránkám svého

deníčku, který nikdy neukázala jediné ţivé duši.

„Vidíte?“ obrátil se hlavní účetní netrpělivě k Vlahošovi.

„Hmm?“ zabručel nepřítomně Vlahoš, který pozoroval, jak se

mladá ţena vrací na své místo.

„Podívejte se sem, vidíte to?“ řekl Korouhvička, usedl za stŧl a

ukazoval s výrazem, který neměl daleko k nadšení. „S pomocí tady

těch šlapadel mohu pohnout stolem a otočit ho tak, ţe vidím na

kterékoliv místo v téhle místnosti! Je to jako kruhové vězení mého

malého světa.2 Mému bdělému oku nic neunikne!“ Začal zuřivě

šlapat a celý vyvýšený stupeň se začal se skřípotem a duněním otáčet

na kruhovém základě. „A mohu se otáčet dvěma rŧznými rychlostmi,

díky tady tomu dŧvtipnému –“

„Je mi jasné, ţe vašemu oku téměř nic neunikne,“ přikývl

Vlahoš, zatímco pozoroval, jak si slečna Firhaňková sedá na své

místo. „Ale omlouvám se za to, ţe jsem vás vyrušil v práci.“

Korouhvička se podíval na podnos s nápisem K vyřízení a mírně

pokrčil rameny. „Myslíte tuhle hromádku? To mám za chvilku

hotové,“ prohlásil, přitáhl ruční brzdu a vstal. „Kromě toho si

myslím, ţe je dŧleţité, abyste věděl přesně, o co nám tady jde,

protoţe teď vás musím vzít za Hubertem.“ Slabě si odkašlal.

„Hubertovi asi nejde o to samé, co vám, ţe?“ nadhodil opatrně

Vlahoš, kdyţ zamířili nazpět do hlavní haly.

2 Pozn. překl.: Pokud vám připadá výraz „kruhové vězení“ poněkud zvláštní,

doporučuji knihu Kennetha Robertse Na volné širé vody, která se z velké

části právě v takovém vězení odehrává.

– 59 –

„Jsem si jistý, ţe to myslí dobře,“ sdělil mu Korouhvička a

nechal ta slova viset ve vzduchu jako oprátku.

#

Hlavní halou se nesl jen tlumený šum. U přepáţek stálo několik

lidí a jakási stará dáma s dojatým výrazem pozorovala svého psa,

který pil z mosazné misky umístěné hned za hlavním vchodem.

Všechna slova byla v tomto obrovském prostoru pronášena

polohlasem. Vlahoš byl pro peníze všemi deseti, patřily k jeho

nejoblíbenějším věcem, ale podle něj by se v jejich přítomnosti lidé

neměli chovat, jako kdyby to bylo něco, o čem je třeba mluvit velmi

potichu, aby se to neprobudilo. Pokud mluvily peníze tady, šeptaly.

Hlavní účetní otevřel malá a nijak zvlášť přepychová dvířka,

která byla částečně ukryta za schody a ještě napŧl zastíněna několika

většími keři v květináčích.

„Buďte opatrný, prosím, podlaha je tady neustále vlhká a

klouţe,“ varoval Vlahoše. Ten ho následoval po poměrně širokých a

pohodlných schodech do největšího sklepení, jaké kdy viděl.

Velkolepá kamenná klenba podpírala strop obloţený nádhernými

plastickými dlaţdicemi, které byly zdobeny motivy tváří všech ras,

druhŧ barev a velikostí. Strop mizel v šeru kdesi daleko před nimi.

Všude hořely svíce a poměrně blízko před sebou viděli něco, co

jiskřilo a vyplňovalo modrobílým svitem prostor obklopený

ochozem. „Tohle byla pŧvodně krypta chrámu,“ vysvětloval přes

rameno Korouhvička, který šel vpředu.

„To mi chcete říct, ţe tohle místo samo o sobě nevypadá jako

chrám?“ ujišťoval se Vlahoš.

„Víte, bylo to postaveno jako chrám, to ano, ale nikdy to jako

chrám neslouţilo.“

„Opravdu?“ zajímal se Vlahoš. „A kterému bohovi byl

zasvěcen?“

„Jak se nakonec ukázalo, tak ţádnému. Dal ho postavit jeden z

králŧ Ankhu, asi před devíti sty lety,“ pokračoval Korouhvička. „Já

bych řekl, ţe to byla spekulativní stavba budovaná s tím, ţe bude

později výhodně prodána. Tím chci říci, ţe asi neměl na mysli

ţádného konkrétního boha.“

„Myslíte, ţe jako doufal, ţe se později uţ nějaký vyvrbí?“

– 60 –

„Přesně tak, pane.“

„Jako třeba sýkory modřinky?“ Vlahoš se pozorně rozhlíţel

kolem. „To znamená, ţe tohle místo je taková boţská ptačí budka?“

Korouhvička si povzdechl. „Vyjadřujete se velmi barvitě, pane

Rosrete, ale předpokládám, ţe je v tom kus pravdy. Jenţe to

nefungovalo. Pak se to pouţívalo jako zásobovací skladiště pro

případ obléhání, vnitřní trţiště a tak dál, a nakonec to místo dostal

Jukatello Amorallo, kdyţ se u něj město zadluţilo. To všechno

najdete v oficiální historii. No řekněte, nejsou všechny ty vulvy

úţasné?“

Po dosti dlouhé pauze, která po jeho slovech nastala, Vlahoš

opatrně nadhodil: „A jsou?“

„Vy si to nemyslíte? Je jich tady víc, neţ byste našel pohromadě

kdekoliv jinde ve městě!“

„Opravdu?“ nakrabatil Vlahoš čelo a začal se poněkud nervózně

rozhlíţet. „Ehm… a to sem musíte přijít při nějakých zvláštních

příleţitostech?“

„Snad ani ne, obvykle sem zaskočím v úředních hodinách, ale po

předběţné dohodě sem bereme i celé výpravy.“

„Nezlobte se,“ odhodlal se nakonec Vlahoš, „obávám se, ţe mi

teď během posledních minut smysl naší konverzace poněkud

uniká…“

Korouhvička mávl rukou směrem ke zdobenému stropu a

prohlásil: „Mluvím o tom krásném dláţděném stropu. Vulvy, od

slova vulvus, coţ znamená tvář nebo obličej.“3

„Aha! Ano? Máte pravdu!“ řekl Vlahoš a poněkud si oddechl.

„Nedivil bych se, kdyby tohle vědělo jen velmi málo lidí.“

A pak Vlahoš uviděl, jak se mezi sloupy třpytí Vyšplouch.

3 Pozn překl.: Pan Korouhvička byl pravděpodobně geniální matematik a

účetní, ale jak dobře víme, ten kdo má dar pracovat s čísly, mívá často slabá

místa v jiných oblastech a obráceně. Pan Korouhvička zaměnil slovo vultus,

které opravdu znamená tvář či obličej, s poněkud jiným slovem, fyzičtěji

zaměřeným.

– 61 –

KAPITOLA 3

Vyšplouch – Hubert jak má být – Jedna neobyčejně

velká matrace – Několik úvah o turismu – Grácie

připravuje obloţený chléb – Kancelář nedoručitelné

pošty – Potomstvo paní Opulentové – Výhruţná

zpráva – Únikový plán – Druhá výhruţná zpráva,

která je opravdu mnohem výhruţnější neţ ta první –

Pan Rosret nastoupí do špatného kočáru

lahoš kdysi viděl, jak se ohýbá a fouká sklo a ţasl nad

uměním lidí, kteří to dělali – ţasl, jak jen dokáţe ţasnout

Vč lověk, který neumí ohýbat nic jiného neţ slova. A na téhle

věci museli určitě někteří z těch géniŧ pracovat. Stejně tak se na ní

musely podílet jejich protějšky z Druhé strany, foukači skla, kteří

zaprodali své duše nějakému roztavenému bohu výměnou za umění,

jak vyfukovat sklo do spirál a do navzájem se protínajících baněk, do

tvarŧ, které se zdály být těsně u sebe a současně docela vzdálené.

Voda bublala, přelévala se, pěnila, zurčela… ano a šplouchala ve

skleněném potrubí. Ve vzduchu se vznášela vŧně soli.

Korouhvička do Vlahoše mírně strčil loktem, ukázal k

podivnému dřevěnému věšáku na klobouky, který stál skoro na

dosah, a beze slova podal svému společníkovi dlouhý nepromokavý

plášť a k němu klobouk se širokou krempou ze stejného materiálu.

Sám se oblékl stejně a odněkud jako kouzlem vytáhl deštník.

„To ty platební bilance,“ řekl, kdyţ se Vlahoš soukal do kabátu.

„Nikdy to neudělá dobře.“ Odněkud se ozvala rána a na hlavu se jim

snesla prška kapek. „Vidíte?“ dodal.

„A co to vlastně dělá?“ zeptal se Vlahoš.

Korouhvička obrátil oči v sloup. „To ví jen ďábel a nebesa se

moţná domýšlí,“ odpověděl. Pak zesílil hlas. „Huberte? Máme

– 62 –

návštěvu!“ Vzdálené šplouchání zesílilo a za jedním výběţkem

onoho skleněného čehosi se vynořila postava.

Ať uţ to je či není dobře, Hubert je jedno z těch jmen, při jejichţ

vyslovení většině lidí vytane na mysli nějaká konkrétnější podoba.

Většina dětí by vám řekla, ţe je slaměný Hubert, mnoho lidí si pod

tím jménem představuje dlouhý zelený kabát, jsou Hubertové albíni,

zcela jistě mohou být vysocí, hubení Hubertové, a Vlahoš by byl

jedním z prvních, kdo by s tím souhlasil. Tenhle Hubert měl ovšem

podobu pravého Huberta, coţ znamená, ţe byl malý a obtloustlý. Měl

zrzavé vlasy, a to bylo podle Vlahošových zkušeností u standardního

modelu Huberta neobvyklé. Jeţily se mu na všech stranách hlavy a

rostly přímo vzhŧru. Zhruba ve výšce deseti centimetrŧ byly

přistřiţeny do roviny, očividně s pouţitím velkých nŧţek a

vodováhy. Mohli byste si na ně poloţit šálek i s podšálkem.

„Návštěvu?“ opakoval Hubert nervózně. „Skvělé! Návštěv tady

dole moc nemíváme!“ Hubert na sobě měl bílý plášť a v kapsičce na

prsou celou řadu tuţek,

„Opravdu?“ zeptal se Vlahoš.

„Huberte, to je pan Rosret,“ představil Vlahoše pan

Korouhvička. „Je tady protoţe… aby se… aby se o nás něco

dozvěděl.“

„Já jsem Vlahoš,“ prohlásil Vlahoš a popošel kupředu s

nataţenou rukou a svým nejvybranějším úsměvem.

„Ach, omlouvám se, měli jsme ty pršipláště pověsit ještě blíţ ke

dveřím, je tady opravdu dost vlhko,“ řekl Hubert. Pak se podíval na

Vlahošovu ruku, jako kdyby to bylo nějaké zajímavé zařízení, a

opatrně mu s ní potřásl. „Nevybral jste si k návštěvě nejvhodnější

dobu, pane Rozrete. Nejsme na tom nejlépe,“ dodal.

„Opravdu?“ poznamenal Vlahoš stále ještě s úsměvem. Jak mu

ty vlasy mŧţou takhle stát, pomyslel si při tom. To na ně snad

pouţívá lepidlo nebo co?

„Pan Rosret je vrchní poštmistr, Huberte,“ povaţoval za nutné

sdělit pan Korouhvička.

„Váţně? Aha. V poslední době se tady ze sklepa skoro

nedostanu,“ zamrkal Hubert.

– 63 –

„Opravdu?“ naklonil Vlahoš hlavu ke straně, ale úsměv na tváři

uţ mu začínal tuhnout.

„No ano, pochopte, uţ jsme tak blízko dokonalosti,“ přikývl

Hubert. „Váţně si myslím, ţe uţ to máme…“

„Pan Hubert si myslí, ţe tohle… zařízení je něco jako křišťálová

koule, která nám ukáţe budoucnost,“ řekl Korouhvička a znovu

obrátil oči vzhŧru.

„ Moţnou budoucnost. Myslíte, ţe by pana Rozeta zajímalo, jak

to funguje?“ zeptal se Hubert a bylo vidět, ţe se doslova třese

nadšením a netrpělivostí. Jen muţ se srdcem z kamene by mohl říci

ne, a tak Vlahoš podnikl hrdinský pokus dokázat, ţe právě v tomto

okamţiku se mu splnila jeho jediná a největší celoţivotní touha a

jeho sny se staly skutečností.

„S nesmírnou radostí,“ řekl, „ale co to má ve skutečnosti

doopravdy dělat?“

Varovných známek si všiml pozdě. Hubert se chytil za klopy

svého pláště, jako kdyby se chystal oslovit shromáţdění, a nadmul se

touhou komunikovat, nebo alespoň pustit se do dlouhého výkladu v

přesvědčení, ţe je to totéţ.

„Vyšplouch, jak se mu neformálně říká, je to, co nazývám, cituji:

‚analogický stroj’, konec citátu. Neřeší své úlohy jako matematická

cvičení v číselné podobě, ale převádí je do podoby, v níţ s nimi

mŧţeme manipulovat. V tomto případě se tok peněz a jejich pohyb v

naší společnosti mění ve vodu, která protéká sloţitou skleněnou

matricí – Vyšplouchem. Geometrický tvar některých nádob, práce

záklopek a – i kdyţ to říkám já sám – geniálně umístěné kbelíky,

které se samy převracejí, a vodní šrouby upravující rychlost a

mnoţství protékající vody umoţňují Vyšplouchu napodobovat i

velmi sloţité finanční operace. Mŧţeme také změnit počáteční

podmínky, coţ nám umoţňuje odhalit základní pravidla vládnoucí v

systému. Tak například pouhou úpravou několika záklopek mŧţeme

zjistit, co by se stalo, kdybychom sníţili počet lidí pracujících ve

městě na polovinu, a to mnohem rychleji, neţ kdybychom vyrazili do

ulic a začali zabíjet lidi.“

„To je ovšem opravdu skvělé vylepšení! Bravo!“ přikyvoval

Vlahoš zoufale a začal tleskat.

– 64 –

Nikdo se k němu nepřidal. Rychle vsunul ruce do kapes.

„No, třeba byste chtěl nějaký méně, hm, dramatický příklad?“

nabídl Hubert.

Vlahoš přikývl. „Určitě,“ řekl. „Ukaţte mi… ukaţte mi, co se

stane, kdyţ lidé začnou mít bank dost a přestanou do nich chodit,“

poţádal.

„Aha, ano, tohle je známá věc. Igore, hoď nám tam program

číslo pět!“ křikl Hubert na postavu, která se opodál pohybovala

pralesem skleněných výtvorŧ. Ozval se skřípot povolovaných a

přitahovaných kohoutŧ a bublání napouštěných nádrţí.

„Igor?“ uţasl Vlahoš. „Vy máte Igora?“

„No jo,“ přikývl Hubert. „Proto je tady tak úţasné světlo. Oni

totiţ znají tajemství toho, jak uchovávat světlo v zavřených

dţbánech! Ale s tím si nedělejte starosti, pane Rosrate. Jenom proto,

ţe zaměstnávám Igora a pracuju ve sklepení, neznamená, ţe jsem

nějaký šílenec, ha, ha.“

„Ha, ha,“ souhlasil Vlahoš.

„Ha, haha, hahaha!“ navázal Hubert. „Hahahahahaha!!

Ahahahahahahhhh!!!!! –“

Korouhvička ho udeřil do zad. Hubert se rozkašlal. „Omlouvám

se, to je tím vzduchem tady dole,“ zamumlal.

„No, kaţdopádně ta vaše… věcička vypadá velmi sloţitě,“ řekl

Vlahoš, který se snaţil zakormidloval zpět do příčetných vod.

„Ehm, to ano,“ přikývl Hubert, který se zdál být mírně duchem

nepřítomný. „A neustále to vylepšujeme. Tak například po celém

Vyšplouchu jsme rozmístili plováky spojené s geniálně řešenými

výpustnými stavidly poháněnými pruţinami, a ty nám umoţňují při

změně hladiny v některé z napájecích nádrţí automaticky upravit

prŧtok vody na klíčových místech celého systému –“

„Na co je tohle?“ zeptal se Vlahoš a namátkou ukázal na kulatou

baňku zavěšenou ve skleněném potrubí.

„To je ventil Měsíčních fází,“ odpověděl Hubert bez zaváhání.

„Na oběh peněz má vliv i Měsíc?“

„To my zatím nevíme. Ale mohl by. Počasí na oběh peněz vliv

rozhodně má.“

„Skutečně?“

– 65 –

„Samozřejmě!“ Hubert se rozzářil. „A přidáváme neustále nové a

nové faktory. Je jasné, ţe nebudu spokojený, dokud mŧj geniální

stroj nedokáţe bezchybně napodobit i tu nejmenší podrobnost

ekonomického cyklu města!“ Zazněl zvonek a Hubert pokračoval.

„Díky, Igore, mŧţeš to spustit!“

Něco zacinkalo a v silnějších trubkách zapěnila a zašplouchala

barevná voda. Hubert pozvedl nejen hlas, ale i dlouhé ukazovátko.

„Takţe, kdyţ drasticky omezíme dŧvěru lidí v bankovní systém

– pozorujte tady tu trubku – uvidíte, jak se bude hotovost…

samozřejmě voda – urychleně přelévat z banky do zásobníku číslo

dvacet devět, které tady u nás říkáme Stará dobrá punčocha pod

matrací. Dokonce ani dost bohatí lidé nejsou úplně klidní, kdyţ

nemají své peníze pod kontrolou. Vidíte, jak je matrace stále

plnější… nebo bych měl říct tlustší?“

„To je pěkná spousta matrací,“ souhlasil Vlahoš.

„Já si to raději představuju jako jedinou velkou matraci vysokou

pŧl kilometru.“

„Váţně?“ podivil se Vlahoš.

Šplouch! Někde se otevřel další ventil a voda se vydala novou

cestou.

„Vidíte, jak se bankovní účty sniţují a vyprazdňují a přelévají do

punčochy?“ Plop! „Dávejte pozor na nádrţ číslo jedenáct, támhle!

To znamená ţe obchodní aktivity se zpomalují… vidíte, odtéká a

odtéká…“ Kap! „A teď se podívejte na ten kbelík támhle, číslo třicet

čtyři. Ten se naklání, naklání… a je to! Měrka na levé straně láhve

číslo sedmnáct mimochodem ukazuje hroutící se podnikání. A vidíte,

jak se plní láhev devět? To jsou exekuce. Nezaměstnanost láhev číslo

sedm… a teď se otevírá ventil na láhvi dvacet osm, kdyţ si všichni

vytáhnou peníze z punčoch.“ Šplouch! „Jenţe co za ně koupit?

Támhle vidíte, jak láhev jedenáct uţ taky vyschla…“ Kap.

Aţ na příleţitostné zabublání poloprázdného potrubí se pohyb

vody zastavil.

„A skončíme v situaci, kdy se nemŧţeme pohnout, protoţe si

stojíme na vlastních rukou,“ pokračoval Hubert. „Pracovní

příleţitosti mizí, lidé bez úspor trpí, platy klesají, farmy se mění v

divočinu, rozzuření trollové slézají z hor –“

– 66 –

„Ti uţ jsou tady,“ prohlásil Vlahoš. „Někteří z nich dokonce

slouţí v Hlídce.“

„A tím jste si jistý?“ podíval se na něj uţasle Hubert.

„Samozřejmě, mají i helmy a tak dále. Viděl jsem je.“

„Dobře, tak v tom případě myslím, ţe by se rozzuření vraceli

zpět do hor,“ řekl Hubert. „No… tedy já bych to na jejich místě

udělal.“

„A vy si myslíte, ţe by se to opravdu mohlo stát?“ ujišťoval se

Vlahoš. „To vám váţně řekne hromada skleněných trubek, baněk a

kbelíkŧ?“

„Simulují vzájemné vztahy jednotlivých událostí velmi přesně,

pane Rosrete,“ odpověděl Hubert a zatvářil se dotčeně. „A

souvislosti událostí se dají objevit ve všem a uplatňují se i tam, kde

byste to rozhodně nečekal. Věděl jste třeba, ţe je ověřená skutečnost,

ţe v době národních krizí mají lemy ţenských sukní tendenci se

zvedat?“

„Tím myslíte…?“ začal Vlahoš dosti opatrně, protoţe si nebyl

jistý tím, jak věta skončí.

„No, sukně ţenských šatŧ se prostě krátí,“ řekl Hubert.

„A to zpŧsobuje národní krizi? Váţně? A jak vysoko se

dostanou?“ zajímal se Vlahoš.

Pan Korouhvička si odkašlal těţkým kašlem. „Myslím, ţe uţ

bychom asi měli jít, pane Rosrete,“ řekl. „Pokud uţ jste viděl

všechno, co jste potřeboval, určitě byste rád co nejrychleji odešel.“

Slovo ‚odešel’ lehce zdŧraznil.

„Prosím? Aha… jistě,“ přikývl Vlahoš. „Asi bych uţ měl

opravdu jít. No… děkuji vám Huberte. Řeknu vám, ţe to pro mě bylo

rozhodně velkým poučením.“

„Jenom se nedokáţu zbavit těch prŧsakŧ,“ prohlásil drobný muţ

a vypadal velmi sklesle. „Přísahám, ţe je kaţdý spoj vodotěsný, ale

nikdy neskončíme se stejným mnoţstvím vody, s jakým jsme začali.“

„Samozřejmě, ţe ne, Huberte,“ přikývl Vlahoš a poklepal ho po

rameni. „To je tím, ţe uţ se začínáte blíţit dokonalosti.“

„Opravdu?“ podíval se na něj Hubert rozšířenýma očima.

„Samozřejmě. Kaţdý přece ví, ţe na konci týdne nikdy nemáte

tolik peněz, kolik byste měl mít. To je všeobecně známá skutečnost!“

– 67 –

Po Hubertově tváři se začal rozlévat výraz blaţeného pochopení.

Geňa měla pravdu, pomyslel si Vlahoš. S lidmi to opravdu umím.

„A teď to předvádí a dokazuje Vyšplouch!“ Hubert si oddechl.

„Měl bych to hodit na papír!“

„Moţná by stačilo, kdybyste si to na papír zapsal!“ řekl mu

Vlahoš a vřele potřásl Hubertovi rukou. „Dobrá, pane Korouhvičko,

uţ bychom se odsud váţně měli utrhnout!“

Kdyţ vystupovali po hlavním schodišti, obrátil se Vlahoš ke

Korouhvičkovi. „V jakém příbuzenském vztahu je Hubert k paní

Opulentové?“

„Je to synovec,“ odpověděl Korouhvička. „Ale jak jste…?“

„Vţdycky se zajímám především o lidi,“ odpověděl Vlahoš a v

duchu se usmál. „A pak jsou tady ty rudé vlasy. Proč má paní

Opulentová na stole dva samostříly?“

„Rodinné dědictví, pane,“ lhal Korouhvička. Byla to jasná, do

očí bijící leţ a Korouhvička ji s tímto vědomím musel vyslovit.

Rodinné dědictví. A Geňa spí ve své kanceláři. Dobrá, je invalidní,

ale lidé obvykle spávají doma. Ona jednoduše vůbec nemá v úmyslu

opustit tu místnost. Je ve střehu. A úzkostlivě si vybírá, koho pustí

dovnitř.

„Máte nějaké koníčky, pane Korouhvičko?“

„Vykonávám pozorně a přesně svou práci, pane.“

„Ano, samozřejmě, ale co takhle děláte večer?“

„Ještě jednou kontroluji denní součty, které se udělaly v mé

kanceláři. Počítání povaţuji za velmi… uspokojující.“

„Jste v tom opravdu velmi dobrý, ţe?“

„Lepší, neţ si dokáţete vŧbec představit, pane.“

„Takţe kdybych ušetřil devadesát tři tolary a čtyřicet sedm pencí

za rok, a to celých sedm let, a ty ukládal na úrok dvě a čtvrt procenta,

kolik –“

„835,13 AMT vypočítáno jednou ročně, pane,“ odpověděl

Korouhvička klidně.

Ano a uţ dvakrát jsi věděl naprosto přesně, kolik je hodin, a to

ses nedíval na hodinky, pomyslel si Vlahoš. Ty jsi opravdu s čísly

dobrý. Skoro aţ nelidsky dobrý…

„Ţádná dovolená?“ řekl pak nahlas.

– 68 –

„Vloni v létě jsem si udělal pěší výlet po hlavních

überwaldských bankovních domech, pane. Bylo to neobyčejně

zajímavé.“

„Ale to muselo trvat celé týdny. Rád slyším, ţe se od své práce

dokáţete alespoň občas odtrhnout!“

„Oh, to bylo snadné, pane. Slečna Firhaňková, která je starší

úřednicí, posílala kódované informace o kaţdodenní práci v podobě

semaforových zpráv do penzionŧ, kde jsem nocoval. Dokázal jsem je

probrat při štrŧdlu, který podávali po obědě jako moučník, a

okamţitě jsem je vracel s radami a pokyny.“

„Je slečna Firhaňková uţitečnou členkou týmu?“

„Samozřejmě. Plní své povinnosti se zájmem a ochotou.“

Odmlčel se. Byli na vrcholku schodiště. Korouhvička se otočil a

podíval se Vlahošovi přímo do očí. „Pracuji tady celý svŧj ţivot,

pane Rosrete. Na Opulentovu rodinu si dejte pozor. Paní Opulentová

je z nich nejlepší, je to úţasná ţena. Ti ostatní… jsou zvyklí prosadit

si svoje.“

Stará rodina, staré peníze. Tenhle typ rodiny. Vlahoš slyšel

vzdálené tiché volání, jako píseň skřivana. Vracelo se to, aby ho to

popichovalo, v okamţicích, kdy třeba potkal na ulici venkovana s

mapou a zmateným výrazem, který doslova ţadonil o to, aby ho

někdo zbavil peněz nějakým příjemným, těţko odhalitelným

zpŧsobem.

„Nebezpeční?“ zeptal se.

Korouhvička byl jeho přímostí poněkud zaskočen. „Nejsou na

prohry a zklamání zvyklí, pane. Pokusili se dát prohlásit paní

Opulentovou za nepříčetnou, pane.“

„Opravdu?“ podivil se Vlahoš. „A v porovnání s kým?“

#

Ulicemi města Velké Mezizelí, které sebe sama rádo nazývalo

Zeleným srdcem Plání, profukoval vítr.

Jmenovalo se Velké Mezizelí, protoţe bylo domovem Největšího

zelí na světě a obyvatelé města, co se týkalo jmen, neměli nijak

zvláštní představivost. Lidé cestovali celé dlouhé kilometry, aby

viděli ten zázrak. Lezli do jeho betonového vnitřku, vyhlíţeli z oken,

kupovali záloţky do knih vyrobené ze zelných listŧ, zelný inkoust,

– 69 –

zelné košile, figurky kapitána Zelomana, hudební skříňky

obdivuhodně vyřezané z kedluben, květák, který hrál Serenádu

pojídače zelí, zelný dţem, kapustové pivo a zelené doutníky,

vyrobené ze speciálního, nově vypěstovaného druhu zelí, které

místní děvčata rolovala na stehnech, nejspíše proto, ţe se jim to

líbilo.

Kaţdý mohl proţít svou krátkou chvilku vzrušení, kdyţ navštívil

Brassický park, kde opravdu malé děti propukaly ve zděšený pláč při

spatření obrovské hlavy samotného kapitána Zelomana. Spolu s

hlavou kapitánovou tam visely i hlavy jeho věrných kamarádŧ

Klauna Květáka a Billa Brokolice. Pro starší návštěvníky tady ovšem

byl Výzkumný ústav zelný, nad nímţ se neustále vznášela řídká

zelená mlha. Rostliny od něj po větru měly sklony být tak trochu

zvláštní a někdy se stávalo, ţe kdyţ jste procházeli kolem, otáčely se

za vámi a pozorovaly vás.

A pak… jak jinak zaznamenat ten nejvýznamnější den vašeho

ţivota neţ vytvořit skupinku podle příkazŧ černě oděného muţe s

ikonografem, který vzal šťastnou rodinku a slíbil jí zarámovaný,

kolorovaný obrázek, který jim zašle přímo domŧ, za pouhopouhé tři

tolary. A jen jeden z nich předem na pokrytí výdajŧ za poštovné a

balné, kdyţ budete tak laskav, váţený pane, ale dovolte, abych vám

řekl, ţe máte úţasnou manţelku a překrásné dětičky, jistě z nich máte

radost, jak by ne, na vás je to štěstí vidět, jeden vám aţ závidí, ach

ano a uţ jsem vám řekl, ţe kdyby se vám náhodou ten zarámovaný

obrázek nelíbil, nemusíte posílat ţádné další peníze a uţ o tom

nebudeme mluvit?

Kapustové pivo tu měli velmi dobré, a jedná-li se o děti

přítomných matek, není pochlebování nikdy dost. I kdyţ přiznáme,

ţe měl ten chlápek dost podivné zuby, které jako by mu uţ uţ chtěly

samy vylézt z úst, musíme také říci, ţe nikdo z nás není bez chyby a

nakonec, co mŧţeme ztratit?

Co jste mohli ztratit, byl jeden tolar a tolar k tolaru… Ten, kdo

tvrdí, ţe poctivého člověka nikdo neošidí, k těm poctivým rozhodně

nepatří.

Kdyţ začal jednat zhruba se sedmou rodinou, začal si ho z dálky

prohlíţet policista a muţ v zaprášené černé předvedl dokonalou

– 70 –

scénku na téma: „Musím si tu vaši adresu zapsat přesně a pečlivě,

aby se zásilka náhodou někam nezatoulala!“ a zmizel v přilehlé

uličce. Tam odhodil rozbitý ikonograf na hromadu odpadkŧ, kde ho

předtím našel – byl to jeden z těch levných a skřeti se z něj uţ před

nějakou dobou vypařili – a chtěl právě vyrazit přes pole, kdyţ si

všiml novin hnaných větrem.

Pro člověka na cestách, který se ţiví svým dŧvtipem, jsou noviny

uţitečným pokladem. Nacpány do záňadří ho chrání před lezavým

větrem. Dají se pouţít k rozdělání ohně. Těm náročnějším nahradí

nezbytnou denní dávku listŧ lopuchu, javoru, či jiných velkolistých

rostlin. A nakonec si je samozřejmě mŧţou i přečíst.

Toho večera vítr sílil. Muţ sebral noviny, vrhl jen letmý pohled

na titulní stranu a nacpal si je za vestu.

Zuby se mu pokoušely něco naznačit, ale on je stejně nikdy

neposlouchal. Muţ, který naslouchá svým zubŧm, by se mohl i

zbláznit.

#

Kdyţ Vlahoš dorazil zpět na poštovní úřad, našel si rodinu

Opulentŧ v publikaci Kdo je komu kým. Patřili k těm rodinám, o

kterých se říkalo, ţe mají „staré peníze“. To znamenalo, ţe její

majetek vznikl v dobách tak dávných, ţe uţ prakticky nezáleţelo na

tom, jak temné a krvavé prostředky k jejich získání tenkrát její

členové pouţili. Je to komické. Kdyţ byl něčí otec lupič, tak se o tom

úzkostlivě mlčí, zato kdyţ byl něčí pra-pra-pradědeček divoký pirát a

otrokář, je to něco, čím se lidé chlubí. Čas změnil kruté lumpy v

bezohledné lotříky a ty pak v mazané dobrodruhy a mazaný

dobrodruh uţ je slovo s jiskrou v oku, něco, za co se nikdo nemusí

stydět.

Byli bohatí uţ celá staletí. Klíčovými hráči v současné hře

Opulentŧ, kdyţ pomineme Geňu, byl její švagr Marko a jeho ţena

Naschválie Opulentová, dcera proslulého svěřeneckého fondu. Ţili v

Genově, tak daleko od ostatních Opulentŧ, jak to jen šlo, coţ bylo

skutečně velmi opulentovské. Pak tady byly Geniny nevlastní děti,

dvojčata Kosma a Pěvana. Jak praví pověst, kdyţ se narodili, svírali

jeden druhému rukama krček jako praví Opulentové. A byla tady

ještě celá řada dalších bratrancŧ, sestřenic, tetiček a genetických

– 71 –

příţivníkŧ, kteří se navzájem neustále pozorovali jako kočky. Podle

toho, co Vlahoš slyšel, tradičním rodinným zaměstnáním bylo

bankovnictví, ale poslední generace, povzbuzená komplexní sítí

dlouhodobých investic a prastarých svěřeneckých fondŧ, rozšířila

svŧj inventář o vyděďování a vzájemné ţaloby, a to vše s velkým

nadšením, neutuchající energií a obdivuhodným nedostatkem

milosrdenství. Našel si jejich obrázky na společenských stránkách

Komety. Obvykle nastupovali do elegantních černých kočárŧ nebo z

nich vystupovali a jen velmi zřídka a jen velmi úsporně se usmívali,

zřejmě pro případ, ţe by jim někde unikly nějaké peníze.

O Genině větvi rodiny tam nebyla ani zmínka. To byli

Hopsalové, rodina, která zřejmě nebyla tak nóbl, aby byla někomu

někým. Geňa Hopsalová… To bylo jméno, které vzdáleně znělo

kabaretem, a Vlahoš by tomu skoro věřil.

Podnos s nevyřízenými dokumenty se za jeho nepřítomnosti

naplnil. Většinou se jednalo o nedŧleţité věci a vlastně ani nebylo

třeba, aby o nich rozhodoval, ale mohl za to ten nově pouţívaný

kopírovací papír. Dostával kopie ode všeho, a to chtělo svŧj čas.

Ne ţe by neuměl rozdělit a přidělit práci. V tom byl výjimečně

dobrý. Ale takové umění vyţaduje, aby na druhé straně řetězce byli

lidé, kteří jsou dobří natolik, aby jim bylo moţno práci přidělovat.

Jenţe to oni nebyli. Na poštovním úřadě bylo něco, co lidem bralo

odvahu samostatně rozhodovat a být nápaditý. Dopisy se házely

štěrbinami do schránek, ţe? Tady nebylo místo pro lidi, kteří by si je

chtěli na zkoušku strčit do ucha, do komína krbu nebo do záchoda.

Udělalo by jim dobře, kdyby –

Najednou objevil ve štŧsku papírŧ tenký rŧţový formulář

semaforové zprávy a rychle ho vytáhl.

Byl od Bodliny!

Vlahoš četl:

Úspěch. Vracím se pozítří.

Všechno vysvětlím. B.

– 72 –

Vlahoš blanket opatrně poloţil. Očividně ho velmi postrádala a

zoufale ho touţila vidět, ale byla velmi opatrná, co se týče utrácení

peněz Společnosti golemŧ. A kromě toho jí určitě došly cigarety.

Vlahoš zabubnoval prsty na stŧl. Před rokem poţádal Krasomilu

Adorátu Srdénkovou, aby se stala jeho ţenou, a ona mu vysvětlila, ţe

ve skutečnosti to on se stane jejím manţelem.

A k tomu dojde… no, dojde k tomu někdy v nejbliţší

budoucnosti, aţ paní Srdénková konečně ztratí trpělivost s nabitým

programem své dcery a zařídí sňatek sama.

Ale ať jste se na to dívali z kterékoliv strany, byl skoro ţenatý

muţ. A skoro ţenatý muţ by se neměl zaplést s Opulentovic rodinou.

Skoro ţenatý muţ je věrný a spolehlivý a vţdy připravený podat své

ţeně popelník. Musí tady být pro děti, které jednoho dne přijdou, a

dohlédnout na to, aby spaly v dobře větraném dětském pokoji.

Uhladil blanket.

A také by měl přestat s těmi nočními výpravami. Copak tak se

chová dospělý člověk? Je to rozumné? Je snad Vetinariho nástrojem?

Ne!

Ale paměť mu pracovala. Vlahoš vstal a přistoupil ke své

kartotéční skříni, které se normálně obloukem vyhýbal.

V šuplíku „Známky“ našel krátké hlášení, které asi před dvěma

měsíci dostal od Slavoje Zálepky, vedoucího oddělení známek.

Zmiňoval se v něm o zvýšeném odbytu jedno a dvoutolarových

známek, jejichţ prodej znatelně přesáhl mnoţství, které Slavoj

odhadoval. Moţná, ţe se „známkové peníze“ pouţívaly v mnohem

větším rozsahu, neţ si Vlahoš myslel. Ale na druhé straně za ně

přece částečně ručí vláda, ţe? Vţdycky to byla jednoduchá záleţitost.

Bude muset zjistit, kolik jich přesně –

Ozvalo se nenápadné zaklepání na dveře a vstoupila Grácie. S

nesmírnou opatrností nesla podnos chlebŧ se šunkou od kosti,

tenoučkých, jak je uměla udělat právě jen Grácie. Poloţila vţdy

šunku mezi dva velké krajíce chleba a pak na ně silně přitlačila svou

těţkou rukou velikosti lopaty.

„Předpokládala jsem, ţe jste neměl nic ke snídani, pane

poštmistře,“ zarachotila.

„Děkuju ti, Grácie,“ řekl Vlahoš a v duchu se otřásl.

– 73 –

„A dole je lord Vetinari,“ pokračovala Grácie. „Říká, ţe není

ţádný spěch.“

Chléb se zastavil Vlahošovi těsně před ústy. „Je v budově?“

„Ano, pane Rosrete.“

„A potuluje se tady sám a bez doprovodu?“ ujišťoval se Vlahoš s

rostoucí hrŧzou.

„Právě je v oddělení Nedoručitelné pošty, pane Rosrete.“

„A co tam dělá?“

„Čte dopisy.“

Není ţádný spěch, pomyslel si Vlahoš zachmuřeně. Tak jo.

Mŧţu aspoň v klidu sníst chleby, co mi ta hodná slečna golem

udělala.

„Děkuju ti, Grácie,“ řekl.

Kdyţ odešla, vzal Vlahoš jeden z chlebŧ, vytáhl ze zásuvky stolu

pinzetu, odklopil horní krajíc a začal z masa vytahovat úlomky kostí,

které se tam vytvořily díky Gráciině technice kuchyňského bucharu.

O necelé čtyři minuty později se golem znovu objevil a zŧstal

trpělivě stát před stolem.

„Ano, Grácie?“ pozvedl Vlahoš hlavu.

„Jeho lordstvo mě poţádalo, abych vám řekla, ţe pořád ještě není

ţádný spěch.“

Vlahoš seběhl po schodech a přesně jak čekal, lord Vetinari stále

ještě seděl v úřadovně doručovatelŧ Nedoručitelné pošty.4 Nohy měl

na stole, v ruce štŧsek dopisŧ a na tváři naprosto netypický, široký a

upřímně pobavený úsměv.

„Zdravím, Rosrete,“ prohlásil a zamával umaštěnou obálkou.

„Úţasný materiál! Je to lepší neţ kříţovky! Tenhle se mi líbil!

‚Platfusák na hovna proti meducíně na prasákovi’. Správnou adresu

jsem napsal pod to.“ Pak podal obálku Vlahošovi.

4 Pozn. aut.: Tohle bylo oddělení, na které byl Vlahoš skutečně pyšný. Lidé z

Ankh-Morporku měli velmi přímočarý a jednoduchý přístup k dopisům, který

by se dal krátce popsat jako: Kdyţ vím já, co tím myslím, tak byste to měli

vědět i vy. Výsledkem bylo, ţe poštovní úřad uţ si zvykl na dopisy

adresované například: Mŧj brácha Karel, vysokej, co bydlí u mostu nebo

Paní Nováčková, nevím co dělá, Dollyiny sestry. Ty bystré a někdy i

poněkud zneklidňující mozky, které byly v oddělení zaměstnány, milovaly

tuhle výzvu a o polední přestávce se bavily tím, ţe hrávaly zpaměti šachy.

– 74 –

Ten na obálce přečetl: K. Hudlín, pekař, Prasečkářŧv kopec 3.

„Ve městě jsou jen tři pekárny, které leţí zhruba naproti lékárně.

Ale ty skvělé zatočené vdolečky, co bohuţel vypadají, jako kdyţ si

pes odbyl své na talíř a nějak na to přidal polevu a kopeček šlehačky,

peče jen pekař Hudlín.“

„Skvělá práce, pane,“ přikývl poněkud omámeně Vlahoš.

Na druhé straně místnosti zatím Filibert a David, kteří pracovali

na rozšifrování nečitelně, nesprávně nebo prostě jen šíleně

popsaných obálek, které byly do oddělení předávány denně,

pozorovali Vetinariho s obdivným a netajeným úţasem. Byli v šoku.

A v rohu stál Vaţuzel, který tam, jak se zdálo, vařil čaj.

„Myslím, ţe je to jen otázka toho, proniknout do hlavy pisatele,“

pokračoval Vetinari a prohlíţel si dopis, který byl pokryt otisky

mastných prstŧ a něčím, co vypadalo jako zbytky od snídaně. „Řekl

bych, ţe v některých případech tam musí být místa aţ aţ.“

„Filibertovi s Davidem se podaří vyřešit pět ze šesti,“ sdělil mu

Vlahoš.

„Tak to jsou opravdoví kouzelníci,“ řekl Vetinari. Obrátil se k

oběma muţŧm, kteří se nervózně usmáli a spěšně o kousek ustoupili.

Své úsměvy nechali neohrabaně viset ve vzduchu jako ochranu.

Patricij dodal: „Ale myslím, ţe teď je čas na přestávku, aby si mohli

dát svŧj čaj.“

Oba muţi fascinovaně zírali na Vetinariho, který naléval čaj do

dvou šálkŧ.

„Někde jinde?“ dodal.

Ţádný expresní doručovatel se nepohyboval tak rychle jako

Filibert s Davidem, kdyţ vyrazili k východu. Jakmile za nimi

zapadly dveře, Vetinari pokračoval: „Takţe jste se rozhlédl po

bance? Tak co si o tom myslíte?“

„Myslím, ţe bych raději strčil palec do mlýnku na maso, neţ

bych se zapletl s Opulentovic rodinou,“ řekl Vlahoš. „Ale ano, asi

bych s tím nějaké věci udělat dokázal a mincovna by potřebovala

taky pořádně provětrat. Jenţe banku by měl vést někdo, kdo bankám

rozumí.“

„Lidé, kteří bankám rozumí, tu banku dostali přesně tam, kde je

dnes,“ zavrčel Vetinari. „A já jsem se nestal vládcem města proto, ţe

– 75 –

bych rozuměl městu. Stejně jako banky i město mŧţete pochopit tak

snadno, ţe z toho na člověka padá tíseň. Zŧstal jsem vládcem města

ne proto, ţe jsem pochopil město, ale proto, ţe jsem zajistil, aby

město pochopilo mě.“

„Já jsem vás taky pochopil, pane, kdyţ jste mi tenkrát povídal

něco o andělech, vzpomínáte? Prostě to zabralo. Jsem napravený

hříšník a jako napravený hříšník se budu i chovat.“

„I kdyţ to dojde aţ k pozlacenému řetězu?“ řekl Vetinari, kdyţ

mu Vaţuzel podával šálek čaje.

„Tomu tedy kaţdopádně věřte!“

„Na paní Opulentovou jste udělal opravdu velký dojem.“

„Prohlásila, ţe jsem podvodník a lump aţ do morku kostí.“

„No… kdyţ to řekla Geňa, je to opravdu špičkové hodnocení,“

prohlásil Vetinari. Pak si povzdechl. „Dobrá, nemohu nutit tak

dokonale napravenou osobu jako jste vy –“ Odmlčel se, protoţe

Vaţuzel se k němu naklonil a něco mu šeptal do ucha, ale pak

pokračoval: „– tedy vlastně ano, mohu vás přinutit, ale myslím, ţe

tentokrát to neudělám. Vaţuzle, pište si: ‚Já, Vlahoš von Rosret, při

plném vědomí prohlašuji, ţe nemám ani v nejmenším přání či úmysl

být účasten na vedení jakékoliv banky v Ankh-Morporku. Dávám

namísto toho přednost zaměřit všechnu svou energii k dalšímu

zdokonalování poštovního úřadu a systému semaforových linek.’

Tam vynechte místo pro páně Rosretŧv podpis a pro datum. A pak –“

„Podívejte, proč je vlastně tak dŧleţité, aby –“

„– pokračujte: ‚Já, Havelock Vetinari, atd., potvrzuji, ţe jsem s

panem

Rosretem

projednal

budoucnost

ankh-morporského

bankovního systému, a plně akceptuji jeho dŧrazné přání věnovat se i

nadále své skvělé práci na zdokonalování poštovního úřadu a jeho

sluţeb, bez obtěţování a postihŧ.’ Místo pro podpis, atd. Děkuji vám,

Vaţuzle.“

„O co se to tady vlastně jedná?“ díval se na něj zmatený Vlahoš.

„Víte, jak se zdá, tak Kometa si myslí, ţe mám v úmyslu

Královskou banku znárodnit,“ odpověděl mu Vetinari.

„Znárodnit?“ opakoval nechápavě Vlahoš.

„Ukrást,“ přeloţil mu Vetinari. „Vŧbec nechápu, odkud se tyhle

povídačky berou.“

– 76 –

„Předpokládám, ţe i tyrani mají nějaké nepřátele?“ ozval se

Vlahoš.

„Výstiţně řečeno, pane Rosrete, ostatně jako vţdy,“ řekl Vetinari

a vrhl na Vlahoše ostrý pohled. „Teď mu to prohlášení dejte

podepsat, Vaţuzle.“

Vaţuzel to udělal a dával si velký pozor, aby pak svou tuţku

dostal nazpět. Tvářil se při tom ovšem, jako kdyţ neumí do pěti

počítat. Nakonec Vetinari vstal a uhladil si oblečení.

„Věřte mi, ţe si náš rozhovor o andělech velmi dobře pamatuji,

pane Rosrete. Rád bych vám připomněl, ţe máte jen jednoho,“ řekl

poněkud odměřeně. „Nezapomínejte na to.“

#

„Jak se zdá, tak se vlk přece jen změnil v beránka, pane,“

zauvaţoval nahlas Vaţuzel, kdyţ vyšli do večerní mlhy, která se

táhla ulicemi a sahala lidem skoro do pasu.

„Tak to opravdu vypadá. Ale Vlahoš von Rosret je muţ, který

mŧţe v lidech budit rŧzná zdání. Jsem si jistý, ţe myslel váţně kaţdé

slovo, které řekl, ale člověk musí nahlédnout pod hladinu a podívat

se na Rosreta tam uvnitř, na tu poctivou duši se skvělou zločineckou

myslí.“

„Něco takového uţ jste mi jednou řekl, pane,“ usmál se tajemník

a přidrţel Patricijovi otevřená kočárová dvířka, „ale zdá se, ţe tohle

je ten případ, kdy poctivost skutečně nabyla vrchu.“

Vetinari se zastavil s nohou poloţenou na schŧdku. „Jistě, ale

trochu optimismu mi dodává ta skutečnost, Vaţuzle, ţe vám znovu

ukradl tuţku.“

„Tak to mi tedy tentokrát neukradl, protoţe jsem si dával velký

pozor, abych si ji dal nazpět do kapsy!“ prohlásil s jistým

zadostiučiněním Vaţuzel.

„Jistě,“ přikývl Vetinari a se šťastným výrazem se pohodlně

usadil do vrzajícího koţeného sedadla, zatímco Vaţuzel si s rostoucí

nervozitou začal prohledávat kapsy.

„Já vím.“

– 77 –

#

V noci byly v bance stráţe. Muţi pomalu, líně procházeli

chodbami a tiše si pískali s jistotou a klidem lidí, kteří vědí, ţe lumpy

a zloděje drţí venku ty nejlepší zámky. Navíc bylo celé přízemí

dláţděno mramorem, který v noci, kdy všude vládlo ticho, rezonoval

při kaţdém kroku jako zvon. Někteří dokonce s napŧl otevřenýma

očima podřimovali vestoje.

Jenţe tady byl někdo, kdo ignoroval ţelezné zámky, pronikl

mosaznými mříţemi, přešel nehlučně po zvonivých dlaţdicích a

pohyboval se přímo pod nosy podřimujících muţŧ. Kdyţ ale vetřelec

vstoupil do velkých dveří kanceláře generální ředitelky, proletěly jím

dvě střely z kuší a vyrazily z ušlechtilého dřeva velké třísky.

„No, nemŧţete mít ţenské za zlé, kdyţ něco zkusí,“ řekla paní

Opulentová.

JAKO ŢENA MĚ VŦBEC NEZAJÍMÁTE, PANÍ GEŇO

OPULENTOVÁ, řekl Smrť.

„No, je pravda, ţe uţ je to hezkých pár let, kdy se o mě někdo

zajímal,“ povzdechla si Geňa.

PŘIŠEL

DEN

ZÚČTOVÁNÍ, PANÍ OPULENTOVÁ.

POSLEDNÍ UZÁVĚRKA.

„To v těchto případech vţdycky pouţíváte bankovní

přirovnání?“ řekla Geňa a postavila se. V jejím křesle zŧstalo něco

schouleného, ale to uţ paní Opulentová nebyla.

VŢDYCKY SE SNAŢÍM CTÍT PROSTŘEDÍ, PANÍ

OPULENTOVÁ.

„V tom případě by neznělo špatně ani ‚Uzavřeme účetní knihu’.“

DĚKUJI VÁM. ZAPAMATUJI SI TO. A TEĎ MUSÍTE JÍT SE

MNOU.

„Jak se zdá, tak jsem svou závěť sepsala právě včas,“ usmála se

Geňa a rozpustila si bílé vlasy.

ČLOVĚK BY PŘI TOM MĚL VZÍT VŢDYCKY V POTAZ

POTOMSTVO A CELÉ POZADÍ, ŢE?

„Pozadí? Tak to mi Opulentové tak akorát mŧţou políbit, pane!

Teď jsem s nimi skončila jednou provţdy. To si pište! A co dál, pane

Smrti?“

– 78 –

TEĎ? řekl Smrť. NO, VY BYSTE SNAD ŘEKLA, ŢE SE

PROVEDE AUDIT.

„Aha. Takţe přece jen? Dobrá, já se za nic nestydím.“

TO SE POČÍTÁ K DOBRU.

„Tak to by mělo,“ přikývla Geňa.

Pak přijala Smrťovo nabízené rámě a vyšla s ním otevřenými

dveřmi na černou poušť do nekonečné noci.

Po nějaké chvilce se pan Pedant posadil a začal výt.

#

Následujícího rána přinesla Kometa krátký článek o bankovním

podnikání. Hodně se v něm pouţívalo slovo krize.

Aha, tak tady to je, pomyslel si Vlahoš, kdyţ se dostal ke

čtvrtému odstavci. Nebo spíš – tady jsem.

Lord Vetinari Kometě sdělil:

„Je pravda, ţe jsem na základě rozhovoru s generální ředitelkou

banky prodiskutoval s vrchním poštmistrem moţnost, ţe by v

těchto sloţitých a těţkých časech nabídl své sluţby Královské

bance. On tuto moţnost odmítl a tím celá záleţitost končí. Není

záleţitostí vlády vést a starat se o chod bank. Budoucnost

Královské ankh-morporské banky je v rukou jejích ředitelů a

podílníků.“

A bohové jí pomáhejte, pomyslel si Vlahoš.

Přitáhl si podnos s nevyřízenými papíry skoro dychtivě. Vrhl se

na papírování, kontroloval čísla a součty, opravoval pravopisné

chyby a přitom si tiše pobrukoval, aby přehlušil neodbytný hlásek

pokušení.

Přišel čas oběda, objevila se Grácie s podnosem plným sendvičŧ

se sýrem na třicet centimetrŧ dlouhých, k nimţ přiloţila polední

vydání Komety.

Paní Opulentová v noci zemřela. Vlahoš na zprávu nechápavě

zíral. Pravilo se v ní, ţe po dlouhé nemoci tiše zesnula ve spánku.

Upustil papír a upřel pohled na stěnu. Vypadala jako člověk,

jehoţ udrţuje pohromadě uţ jen pevná vŧle a gin. Ale přesto, ta její

– 79 –

vitalita, ta jiskra… věčně ale vydrţet nemohla. Hm, co se asi stane

teď? Bohové, dík za to, ţe se do toho nenamočil!

A tohle pravděpodobně bude velmi špatný den pro někoho, kdo

se jmenuje pan Pedant. Vypadal jako dost neohrabaný pes, takţe teď

by se měl naučit utíkat hodně rychle.

Poslední zásilkou, jíţ Grácie přinesla, byla dlouhá a nápadně

ošoupaná obálka adresována jemu „do vlastních rukou“. Adresa byla

psána silným černým písmem. Otevřel obálku noţem na papír a

nejdříve s ní pro všechny případy zatřásl nad odpadkovým košem.

Uvnitř pak našel sloţený výstřiţek z novin. Jak se ukázalo, byl

ze včerejší Komety a obrázek zachycoval Vlahoše von Rosreta.

Zakrouţkovaného.

Vlahoš výstřiţek obrátil v rukou. Na zadní straně stál krátký

vzkaz napsaný úpravným drobným rukopisem:

Vážený pane,

bylo podniknuto určité malé opatření a u důvěryhodných přátel byly

uloženy jisté důležité místopřísežné prohlášení. Znova se ozvu.

Přítel

Tak pomalu, jen pomalu… To nemŧţe být od ţádného přítele.

Kaţdý z těch, které bych mohl nazvat přáteli, umí pravopis. Tohle

musí být nějaký švindl, ţe? Jenţe on přece ţádného kostlivce ve

skříni neschovává…

No dobře, kdyţ uţ chcete zacházet do malicherností, měl v

almaře dost kostlivcŧ na to, aby naplnili velkou hrobku, a zbylo by

jich dost na pouťový zámek hrŧzy a ještě na trochu morbidní a

nepříliš legrační popelník. Ale ani jeden z nich nikdy nebyl spojován

se jménem Rosret. Na to si dával výjimečný pozor. Jeho zločiny

zemřely se jménem Albert Třpytka. Dobrý kat ví, kolik provazu

člověku naměřit, aby ho spustil z jednoho ţivota do druhého.

Ţe by ho někdo poznal? Ale kdyţ na sobě neměl svŧj zlatý

oblek, byl ten nejnenápadnější člověk na světě! Kdyţ byl malý,

vracela se jeho matka občas ze školy s úplně cizím dítětem!

A v okamţiku, kdy si na sebe svŧj zlatý oblek vzal, všichni zase

vnímali jen ten oblek. Maskoval se tím, ţe se zviditelňoval…

– 80 –

Musí to být nějaký podvod. No jasně, to je ono. Ten známý

příběh o prozrazené staré vině. Nikdo se pravděpodobně nedostane

na takové vysoké místo, aniţ by v ţivotě nenasbíral několik věcí,

které by jen velmi nerad viděl proniknout na veřejnost. A zmínka o

místopříseţných prohlášeních tomu dodávala zvláštní nádech. Byla

tam proto, aby přinutila nervózního člověka k zamyšlení.

Naznačovalo to, ţe odesílatel ví něco, co vám mŧţe být tak

nebezpečné, ţe vy, příjemce, byste se ho mohl pokusit umlčet, ale on

je v postavení, kdy na vás mŧţe pověsit právníky a pojistit se.

Pch! Takţe mu byl poskytnut nějaký čas. Nejspíše proto, aby se

mohl pěkně podusit. On, Vlahoš von Rosret! Dobrá, moţná, ţe

pisatel brzo zjistí, jak horkou omáčku si navařil. Vlahoš prozatím

dopis strčil do zásuvky stolu.

Ozvalo se zaťukání na dveře.

„Pojď dál, Grácie,“ zavolal a přebíral se v nevyřízených

dokladech.

Dveře se otevřely a objevila se v nich ustaraná, pobledlá tvář

Slavoje Zálepky.

„To jsem já, pane, Slavoj, pane,“ řekla tvář.

„Co se děje, Slavoji?“

„Vedoucí poštovního oddělení známek, pane,“ dodával Slavoj

pro případ, ţe by byla nezbytná přesná identifikace.

„Ano, Slavoji, já vím,“ přikývl Vlahoš trpělivě. „Vídám tě

denně. Copak potřebuješ?“

„Nic, pane,“ odpověděl Slavoj. Pak se na chvíli rozhostilo ticho a

Vlahoš přepnul mozek tak, aby vnímal svět jako Slavoj Zálepka.

Slavoj byl velmi… přesný a stejně trpělivý jako hrob. „Tak jaký

dŧvod tě sem ke mně dnes přivedl, Slavoji?“ zkusil to Vlahoš jinak a

při tom pečlivě a zřetelně vyslovoval a dělil větu do menších

stravitelných kouskŧ.

„Dole čeká nějaký právník, pane,“ prohlásil Slavoj.

„Ale vţdyť já jsem si teprve teď přečetl tu výhr –“ začal Vlahoš,

ale pak se uvolnil. „Právník? A řekl, co chce?“ dodal.

„Věc nesmírné dŧleţitosti, říkal. Jsou s ním dva policisté z

Hlídky. A pes, pane.“

– 81 –

„Skutečně?“ řekl Vlahoš klidně. „No, tak pak bude nejlepší, kdyţ

je hned přivedeš.“

Podíval se na hodinky.

No… Tohle není dobré.

Lancreská létavice odjíţdí za pětačtyřicet vteřin. Věděl, ţe by po

té zatracené okapové rouře slezl dolŧ za jedenáct vteřin. Slavoj jde

dolŧ, aby je přivedl nahoru… to znamená tak třicet vteřin. Odlákat je

z přízemí, o to jde. Vleze do zadní části vozu a vyskočí, kdyţ

zpomalí u Středové brány, doběhne pro tu pocínovanou schránku,

kterou si uloţil za jedním z podkrovních trámŧ ve staré stáji v ulici

Parlamentní prachovky, převleče se a trochu si upraví obličej. Potom

vyrazí přes město a dá si kávu v tom podniku naproti budově

Městské hlídky a bude chvíli sledovat semaforový cvrkot. Musel by

se zastavit na Slípkokuřecím plácku, kde má u Pepka „Jánevím“

uloţený kufr, znovu by se převlékl a odešel by s malým cestovním

vakem a s tvídovou čapkou na hlavě (tu by si pak v nějaké opuštěné

uličce vyměnil za svou starou buřinku, kterou měl ve vaku, jen pro

případ, ţe by Pepka postihl náhlý záchvat chvilkového návratu

paměti, vyvolaný větší sumou peněz). Pak by se nenápadně přesunul

do jateční čtvrti a vzal na sebe podobu koňského handlíře Jeronýma a

rozvalil se v páchnoucí putyce U řeznického špalku, kde všichni kočí

a vozkové uţ tradičně splachovali prach po dlouhých i krátkých

cestách a často i mezi nimi. V dnešní době měli u Hlídky i upíra a uţ

roky u ní slouţil vlkodlak. No… dobrá. Ať se tyhle citlivé nosy

pokusí najít jednotlivé ingredience toho sloţitého koktejlu z hnoje,

strachu, potu, výkalŧ a moči. Uvidíme, jak se jim to bude líbit! A to

mluvíme jen o baru, na jatkách to bude ještě mnohem horší.

Pak by počkal do večera a naskočil si na jeden z těch vozŧ s

kouřícím hnojem, které se svými silně rozjařenými kočími mířily z

města. Stráţe u brány se uţ dávno neunavovaly tím, ţe by je

kontrolovaly. Pokud by však jeho šestý smysl pořád ještě poplašeně

skřehotal, pustil by se do hry s nějakým opilcem a hrál by tak dlouho,

neţ by získal peníze na malou lahvičku voňavky a čisté, hodně

obnošené šaty. Ty by koupil v nějakém vetešnictví a uklidil by se do

Penzionu pro svobodné pány paní Ekrasity Arkánové, kde by se z něj

díky smeknutí klobouku a brýlím s drátěnými obroučkami stal

– 82 –

Právobor Vylíhlo, obchodník s vlnou. Ten zŧstával u paní Arkánové

pokaţdé, kdyţ ho obchod přivedl do města, a vţdycky jí přinesl

malou pozornost, vhodnou pro vdovu takového věku, na který zrovna

chtěla vypadat. Ano, to bude nejlepší. U paní Arkánové bylo jídlo

dobré a bylo ho dost. I postele byly velmi slušné a málokdy se o ně

člověk musel dělit. Teprve pak by si mohl udělat pořádné plány.

Itinerář úniku se mu odvíjel před vnitřním zrakem rychlostí

blesku. Jeho vnější zrak ale objevil něco mnohem méně příjemného.

Na zájezdním dvoře byl policista a povídal si se skupinou kočích.

Vlahoš poznal serţanta Freda Tračníka. Jak Vlahoš věděl, hlavní

serţantovou povinností v Hlídce bylo chodit po městě, vést řeči s

muţi svého věku a maskovat se při tom sám za sebe.

Serţant zahlédl Vlahoše za oknem a krátce mu zamával na

pozdrav.

Ne, kdyby se dal na útěk, celé by se to zkomplikovalo a ošklivě

zamotalo. Bude se z toho muset nějak vykroutit tady na místě. Vţdyť

vlastně neudělal nic špatného, technicky vzato. Ten dopis ho vlastně

jen momentálně vyvedl z rovnováhy.

Kdyţ znovu vešel Slavoj, seděl Vlahoš za psacím stolem a

vypadal velmi zaměstnaně. Slavoj s sebou vedl pana Kosopáda,

kterého ve městě povaţovali za nejlepšího a při jeho věku 351 let

pravděpodobně i za nejstaršího právníka ve městě. Doprovázela ho

serţantka Angua a desátník Nóblhóch, o němţ se všeobecně říkalo,

ţe je to onen proslulý policejní vlkodlak, jehoţ totoţnost Hlídka tak

úzkostlivě tají. Desátník Nóblhóch nesl velký proutěný koš a

serţantka Angua pískací gumovou kost, na niţ tu a tam poněkud

nepřítomně zapískala. Situace přestávala vypadat černě, ale o to

divněji vypadat začínala.

Výměna příjemných zdvořilostních frází v takové blízkosti

Nobyho Nóblhócha a starého právníka, který páchl balzamovacím

roztokem, samozřejmě nijak zvlášť příjemná nebyla, ale nakonec

měli úvodní formality za sebou a pan Kosopád řekl: „Pokud je mi

známo, navštívil jste včera paní Geňu Opulentovou, pane Rosrete.“

„Ano. Tedy v době, kdy byla ještě naţivu,“ odpověděl Vlahoš a

proklel jak sám sebe, tak neznámého pisatele dopisu. Zatím

prohrával, to si musel přiznat.

– 83 –

„V ţádném případě tady nevyšetřujeme vraţdu, pane,“ řekla

serţantka klidně.

„Jste si jistá? Za stávajících okolností –“

„Dali jsme si velký pozor, abychom se o tom ujistili, pane,“

odpověděla serţantka. „Zvláště za stávajících okolností.“

„A nemyslíte si, ţe by v tom měl prsty někdo z rodiny?“

„Ne pane. Ani vy ne.“

„Já?“ Vlahoš po jejích slovech přiměřeně uţasle pootevřel ústa.

„Bylo všeobecně známo, ţe je paní Opulentová těţce nemocná,“

ozval se pan Kosopád. „A jak se zdá, tak ve vás našla výjimečné

zalíbení, pane Rosrete. Odkázala vám svého pejska, pana Pedanta.“

„A také pytel hraček, koberečkŧ, psích kabátkŧ s tartanovým

vzorem, botiček, osm obojkŧ, z nichţ jeden je posázen diamanty, a

velké mnoţství dalších věcí,“ doplnila serţantka Angua. Znovu

zapískala na gumovou kost.

Vlahoš zavřel ústa. „Tak psa?“ opakoval prázdným hlasem. „Jen

toho psa? A pytel hraček?“

„Čekal jste něco víc?“ pozvedla Angua mírně jedno obočí.

„Nečekal jsem ani to!“ Vlahoš se podíval na košík. Bylo v něm

podezřelé ticho.

„Dal jsem mu jednu z těch jeho modrých pilulek,“ vysvětloval

Noby snaţivě. „Vţdycky ho na nějakou chvíli uspěj. Na lidi to ale

nezabírá. Mají šmak po anýzu.“

„Je to všechno tak nějak trochu… divné, nemyslíte?“ potřásl

Vlahoš hlavou. „Proč jsou tady členové Hlídky? Kvŧli tomu obojku s

diamanty? A kromě toho, vţdycky jsem si myslel, ţe poslední vŧle

se čte aţ po pohřbu…“

Pan Kosopád si odkašlal. Z úst mu vyletěl mol. „Samozřejmě.

Ale vzhledem k tomu, ţe obsah její poslední vŧle znám, povaţoval

jsem za prozíravé pospíšit si do banky a postarat se o ty nej…“

Nastala velmi dlouhá odmlka. Pro zombii je celý ţivot jediná

odmlka, ale tady, jak se zdálo, hledal pan Kosopád nejvhodnější

slovo.

„ …problematičtější části dědictví okamţitě,“ dopověděl

nakonec.

– 84 –

„Ano, víte, myslím, ţe ten chudák pes potřebuje někoho, kdo by

ho nakrmil,“ přerušil jeho další řeč Vlahoš, „ale ani ve snu by mě

nenapadlo, ţe –“

„Celý problém spočívá v jeho papírech,“ přerušil zase na oplátku

Vlahoše pan Kosopád.

„Copak? Špatný rodokmen?“ zajímal se Vlahoš.

„Nejde o jeho rodokmen,“ zavrtěl hlavou pan Kosopád a otevřel

svŧj kufřík. „Moţná jste informován o tom, ţe zesnulý sir Jošt

Opulent odkázal jednoprocentní podíl své banky panu Pedantovi?“

V myšlenkách Vlahoše Rosreta se zvedl mrazivý, temný vítr zlé

předtuchy.

„Ano,“ přikývl. „To vím.“

„Zemřelá paní Opulentová mu odkázala dalších padesát procent.

To podle zvyklostí banky znamená, ţe se stal novým generálním

ředitelem, pane Rosrete. A ten pes vám teď patří.“

„Tak moment, zadrţte, zvíře přece nemŧţe vlastnit –“

„Ale mŧţe, pane Rosrete, mŧţe, věřte mi!“ sdělil mu Kosopád s

právnickým nadšením. „Máme tady dlouhou řadu precedentŧ. Kdysi

vysvětili osla na kněze a měli jsme tady dokonce ţelvu, která byla

ustanovena soudcem. Je pochopitelné, ţe v těţších povoláních uţ

tolik případŧ nezaznamenáváme. Rozhodně si nepamatuji, ţe by byl,

například, nějaký kŧň zaměstnán jako tesař. Ale pes jako ředitel, to

není nic tak výjimečného.“

„Ale to nedává smysl! Vţdyť mě vlastně vŧbec neznala!“ Ale

jeho myšlenky na něj pokřikovaly: Ale samozřejmě, ţe tě znala.

Prohlédla tě jediným pohledem skrz naskrz!

„Nadiktovala mi svou poslední vŧli včera večer, pane Rosrete, za

přítomnosti dvou svědkŧ a svého doktora, který prohlásil, ţe je

dokonale zdráva na duchu, i kdyţ ne na těle.“ Pan Kosopád vstal.

„Krátce a jednoduše řečeno, ta vŧle je platná. Nemusí to dávat

smysl.“

„Ale jak by mohl, myslím ten pes, usednout do předsednického

křesla a vést schŧzi? Jediné, co dokáţe udělat s křeslem, je očuchat

mu nohy!“

– 85 –

„Já předpokládám, ţe bude prakticky jednat jako ředitel vaším

prostřednictvím,“ řekl právník. Od serţantky Anguy se ozvalo další

vypísknutí.

„Aha, děkuji, ţe jste mi to připomněla,“ pokračoval Kosopád a

vytáhl ze svého kufříku další papír. „Ano, tady se praví: Podíly

budou rozděleny stejným dílem mezi zbývající členy rodiny.“

„Mezi zbývající členy rodiny? Co? Jeho rodiny? Tedy, myslím,

ţe neměl mnoho šancí si nějakou pořídit!“

„Ne, pane Rosrete,“ pozvedl ruku pan Kosopád. „Mezi členy

Opulentovy rodiny.“

Vlahoš cítil, ţe vítr v jeho hlavě je čím dál tím mrazivější. „Jak

dlouho ţije takový pes?“

„To jako obyčejnej pes?“ ozval se Noby Nóblhóch. „Nebo pes,

co stojí mezi smečkou Opulentŧ a pěkným balíkem?“

„Desátníku Nóblhóchu, to byla velmi nevhodná poznámka!“

vyštěkla serţantka Angua.

„Tak pardon, serţo.“

„Ehm.“ Tiché zakašlání pana Kosopáda vypustilo do ticha kromě

zvuku i dalšího mola. „Pan Pedant je zvyklý spát v ředitelském

apartmá v bance, pane Rosrete,“ řekl. „Budete tam spát i vy. To je

podmínka závěti.“

Vlahoš vstal. „Nic z toho nemusím,“ zamračil se. „Nejsem ţádný

zločinec! Nemŧţete řídit lidské ţivoty ještě z hrob – no, připouštím,

ţe vy mŧţete, pane, to mi nijak nevadí, ale ona přece nemŧţe jen tak

–“

Z kufříku se vynořila další obálka. Pan Kosopád se usmíval, coţ

bylo vţdycky špatné znamení.

„Paní Opulentová vám ještě napsala osobní, velmi upřímný

dopis, v němţ vyjadřuje svou prosbu,“ řekl. „Myslím si,“ obrátil se k

Angue, „ţe teď bychom měli nechat pana Rosreta o samotě.“

Pak odešli, ale po několika vteřinách se vrátila serţantka Angua,

a aniţ na Vlahoše vrhla pohled, bez jediného slova přistoupila k pytli

s hračkami a upustila do něj pískací gumovou kost.

Vlahoš přistoupil ke košíku a nadzvedl jeho víko. Pan Pedant

zvedl hlavu, zazíval, pak se na svém polštářku zvedl a prosebně

– 86 –

zapanáčkoval. Ocásek se mu jednou dvakrát nejistě pohnul a velké

oči se naplnily nadějí.

„No, na mě nekoukej, hochu,“ prohlásil Vlahoš a obrátil se ke

košíku zády.

Dopis paní Opulentové byl pokapán levandulovou voňavkou, z

níţ se občas odloupl jemný závan ginu. Psala, velmi úpravným

rukopisem staré dámy:

Drahý pane Rosrete,

Cítím, že jste milý, sladký hoch, který se postará o mého drahého

pana Pedanta. Buďte na něj, prosím, hodný. Byl v těch obtížných

časech mým jediným přítelem. Za takovýchto okolností jsou

samozřejmě peníze věc velmi nevkusná, ale přesto vám bude ročně

výplácena suma ve výši 20 000 tolarů (se zpětnou platností), pokud

tento drobný závazek, o nějž vás žádám, přijmete.

Pokud ne, nebo v případě že by pan Pedant zemřel nějakým

nepřirozeným způsobem, dostane vaši prdel cech vrahů. Deponovala

jsem u lorda Odkraglliho 100 000. A jeho mladí gentlemani po vás

půjdou tak dlouho, dokud vás nerozpárají jako lasičku, kterou

doopravdy jste, vy chytráku!

Nechť vám bohové žehnají za vaši lakavost, kterou jste projevil

vdově v nesnázích.

Dopis na Vlahoše udělal dojem. Cukr a bič. Vetinari pouţíval jen

bič, a kdyţ cukr, tak homoli, kterou vás udeřil po hlavě.

Vetinari! Tak ten člověk by mi měl odpovědět celou řadu otázek!

Vlasy v zátylku, které byly samy o sobě po desetiletích uskokŧ a

útěkŧ výjimečně citlivé, se teď najednou díky slovŧm paní

Opulentové, která mu bzučela v hlavě, staly ještě citlivější a zjeţily

se mu hrŧzou. Něco proletělo oknem a s tupým dunnn se zarazilo do

dveří. Jenţe Vlahoš padl k zemi uţ ve chvíli, kdy se rozbilo sklo v

okně.

Ve dveřích se chvěl černý šíp.

Vlahoš se přeplazil po koberci, natáhl se, vytrhl šíp ze dveří a

znovu se poloţil.

– 87 –

Bílým, velmi zdobným písmem, podobným rytině na starobylém

prstenu, stála na dříku šípu slova: CECH VRAHŦ – STYL

PŘEDEVŠÍM!

Musel to být varovný výstřel, je to tak? Jen taková malá,

elegantní připomínka. Určitě. Něco jako zdŧraznění, ne? Pro všechny

případy?

Pan Pedant se chopil své příleţitosti, vyskočil z košíku a olízl

Vlahošovi tvář. Pan Pedant se nestaral o to, kdo Vlahoš je nebo co

kdy provedl, chtěl se jen kamarádit. „Myslím,“ prohlásil Vlahoš,

který to vzdal, „ţe my dva spolu pŧjdeme na procházku.“

Pejsek vyrazil kratičké nadšené zaštěknutí a vrhl se k pytli svých

hraček. Chvilku za něj tahal, aţ se mu ho podařilo převrátit a vzápětí

zmizel uvnitř natolik, ţe z něj bylo vidět jen krátký, šílenou rychlostí

se vrtící ocásek. Za okamţik vycouval a vlekl za sebou malý psí

kabátek z rudého sametu, na němţ bylo vyšito slovo „úterý“.

„Tak to jsi náhodou trefil, kámo,“ řekl Vlahoš, kdyţ mu ho

zapínal. To bylo poněkud komplikované, protoţe ho pan Pedant

celou dobu oslintával radostí.

„Hm, ty bys náhodou nevěděl, kde máš vodítko, co?“ řekl

Vlahoš jen tak nazdařbŧh a pokoušel se pro jistotu nepolykat. Pan

Pedant vyrazil ke svému pytli a vrátil se s červeným vodítkem.

„No… dobrá,“ zabručel Vlahoš. „Tohle bude ta nejrychlejší

procházka v historii procházek. Přesněji řečeno, bude to spíš taková

proběţka…“

Kdyţ zvedl ruku ke klice dveří, dveře se otevřely. Vlahoš zjistil,

ţe se dívá na dvě sloupovité nohy z pálené hlíny, které byly silné

jako stromové kmeny.

„Doufám, ţe se mi nedíváte pod sukně, pane Rosrete,“ zaduněl

Gráciin hlas shora.

A to jako na co přesně? pomyslel si Vlahoš. Řekl ale: „Prosím,

Grácie, byla bys tak hodná a postavila se k oknu? Děkuju ti.“

Ozvalo se slabé klep! Grácie se otočila a mezi palcem a

ukazováčkem drţela další černý šíp. Jeho náhlé zpomalení v

Gráciiných prstech zpŧsobilo, ţe začal hořet.

„Někdo vám poslal šíp, pane Rosrete,“ oznámila Vlahošovi.

– 88 –

„Opravdu? No, tak ho sfoukněte a poloţte ho na podnos s

nevyřízenou poštou, ano?“ poţádal ji Vlahoš a bokem se opatrně

protáhl dveřmi. „Musím si skočit kvŧli psovi za jedním chlápkem.“

Zvedl pana Pedanta na ruku, spěšně seběhl ze schodŧ, pak prošel

přeplněnou halou, dolŧ po vstupním schodišti, kde právě zpomaloval

u chodníku černý kočár. Pch! Ten chlap je pokaţdé o krok přede

mnou, co?

Jakmile kočár zastavil docela, otevřel vztekle dvířka a nastoupil

dovnitř. S panem Pedantem, který mu šťastně poňafával v náručí,

dopadl na prázdné sedadlo a teprve pak zvedl pohled přes uličku k

postavě naproti.

„Ale… promiňte, omlouvám se, myslel jsem, ţe je to kočár lorda

Vetinariho…“

Postava natáhla ruku a zavřela dvířka kočáru. Byla ukryta ve

velké, černé a velmi drahé rukavičce, zdobené drobnými korálky z

černého gagátu. Vlahoš ruku sledoval od prstŧ k rameni, aţ dorazil k

obličeji. Muţ řekl:

„Tak to tedy není, pane Rosrete. Jmenuji se Kosma Opulent a

právě jsem vás přijel navštívit. Jak se vám daří?“

– 89 –

KAPITOLA 4

Černý prsten – Velmi zvláštní brada – Zaměstnání na

celý ţivot, ale ne nadlouho – Začátek – Legrace s

novinařinou – Jde tady o město – Míli v jeho botách –

Opulentní událost

en muţ… vyráběl věci. Byl to neopěvovaný mistr svého

oboru, protoţe ty věci, které vyrobil, na sobě nikdy nenesly

Tjeho

jméno. Ano, obvykle na sobě totiţ nesly jméno muţŧ

mrtvých, muţŧ, kteří byli sami mistry svého řemesla. On byl naopak

mistrem jediného řemesla. Napodobování.

„Máte ty peníze?“

„Ano.“ Muţ v hnědém rouše ukázal na netečného trolla vedle

sebe.

„Proč jste přivedl… tohle? Nemŧţu je ani vystát.“

„Pět set tolarŧ je dost velká zátěţ, pane Morfio. A rád bych

dodal, ţe také hodně vysoká částka, jiţ je třeba zaplatit za skvost,

který není dokonce ani stříbrný,“ řekl mladý muţ, jehoţ jméno bylo

Tutambyl.

„Ano, ale v tom je přece celý ten trik, ne?“ řekl starý mistr.

„Vím, ţe to, co děláte, není tak úplně správné. A uţ jsem vám říkal,

ţe stygium je mnohem vzácnější neţ zlato. Jen se neleskne… Tedy

alespoň dokud neděláte věci špatně. Věřte mi, ţe všechno stygium,

co seţenu, bych mohl okamţitě prodat vrahŧm. Ti vznešení mladí

gentlemani tu svoji černou opravdu milují, to vám tedy řeknu. Milují

ji do posledního kousku.“

„Není na tom nic protiprávního. Písmeno V nikdo nevlastní.

Podívejte, tohle uţ jsme probrali. Ukaţte mi to, prosím.“

– 90 –

Stařec vrhl na Tutambyla dlouhý pohled, pak otevřel zásuvku a

na stolní desku vytáhl malou skříňku. Potom upravil stínítka na

lampách a řekl: „Dobrá, otevřete to.“

Mladík zvedl víčko skříňky a tam bylo, černé jako noc, patkové

V, podobné hlubšímu, ostřejšímu stínu. Zhluboka se nadechl, sáhl po

prstenu a v hrŧze ho okamţitě upustil.

„Je teplý!“ zvolal.

Výrobce napodobenin si s mírným a neskrývaným despektem

odfrknul. „Samozřejmě, ţe je teplý. To je prostě stygium. Pije světlo.

Kdybyste byl venku, na jasném slunečním světle, tak uţ byste ječel a

cucal si popálený prst. Kdyţ je venku slunečno, přechovávejte ho v

té skříňce, rozumíte? A nebo, kdyţ chcete dělat šviháka, noste přes

něj rukavici.“

„Je dokonalý!“

„Jistě, to tedy je.“ Stařík si vzal prsten nazpět a Tutambyl se

začal propadat do svého soukromého pekla. „Je úplně jako pravý,

ţe?“ mumlal napodobitel. „No netvařte se tak uţasle. Snad si

nemyslíte, ţe nevím, co jsem to vlastně vyrobil? Já několikrát viděl

ten pravý a tenhle by oklamal samotného Vetinariho. Něco takového

vyţaduje opravdu silnou zapomnětlivost. A taky dlouhou.“

„Vŧbec nevím, o čem to mluvíte!“ ohradil se Tutambyl.

„Pak jste opravdu hlupák.“

„Říkal jsem vám přece, ţe písmeno V nikomu nepatří!“

„Víte co? Řekněte to jeho lordstvu, ano? Ale ne, to vy neuděláte.

Ale zaplatíte mi dalších pět set. Stejně uţ nějakou dobu přemýšlím o

tom, ţe pŧjdu na odpočinek a takový malý příplatek mi umoţní odjet

opravdu daleko odsud.“

„Měli jsme nějakou dohodu!“

„Měli a teď máme jinou,“ ušklíbl se Morfio. „Tentokrát si

kupujete moje zapomnění.“ Výrobce napodobenin se šťastně

rozzářil. Mladý muţ se naopak nešťastně zamračil a zatvářil se

nerozhodně.

„To mŧţe být pro někoho věc k nezaplacení, nemám pravdu?“

dodal Morfio s významným úsměvem.

„Tak dobrá, pět stovek navíc, ďábel aby vás vzal!“

– 91 –

„Aţ na to, ţe to teď uţ bude rovná tisícovka,“ odpověděl s

klidem starý mazaný řemeslník. „Něco vám řeknu. Souhlasil jste

příliš rychle. Nesmlouval jste. Vidíte? Někdo tu moji hračičku

opravdu potřebuje, ţe? Patnáct stovek je konečná částka. Snadno

zjistíte, ţe ve městě není nikdo, kdo dokáţe pracovat se stygiem jako

já. A jestli se jen pokusíte otevřít ústa, abyste řekl něco jiného neţ

ano, budou to rovné dva tisíce. Berte nebo nechte být.“

Nastala delší odmlka a pak Tutambyl řekl: „Ano. Ale pro zbytek

se budu muset vrátit.“

„To tedy udělejte, mladý pane. Já budu čekat. No vidíte a ani to

tak nebolelo, ţe? Neberte si to osobně, kšeft je prostě kšeft.“ Prsten

se vrátil do skříňky, skříňka zmizela v zásuvce. Na pokyn mladého

muţe upustil troll vaky, které nesl, na zem, a kdyţ tak vykonal svou

povinnost, zmizel v noční temnotě.

Tutambyl se rychle otočil a napodobitelova ruka sjela pod stolní

desku. Stařec se poněkud uvolnil, kdyţ mladík řekl: „Budete tady

později?“

„Já? Já jsem tady pořád. Ven trefíte sám, ţe?“

„Takţe tady budete?“

„Právě jsem vám řekl, ţe ano, neslyšel jste?“

V temné a páchnoucí chodbě mladý muţ s bušícím srdcem

otevřel vstupní dveře. Do domu vstoupila černě oděná postava.

Mladík jí neviděl do tváře, skryté za maskou, ale zašeptal: „Skříňka

je v horní levé zásuvce stolu. Napravo má nějakou zbraň. Nechte si

peníze. Jen mu… neubliţujte, ano?“

„Ublíţit mu? Kvŧli tomu tady přece nejsem!“ sykla temná

postava.

„Já vím, ale… udělejte to rychle a čistě, rozumíte?“

Pak uţ za sebou Tutambyl zavíral dveře.

Pršelo. Přešel uličku a postavil se do temného vchodu naproti. V

šumu deště a hukotu přeplněných okapŧ bylo těţké slyšet cokoliv,

ale on si namlouval, ţe i přes to všechno zaslechl slabý náraz. Moţná

to byla jen jeho fantazie, protoţe nezaslechl ani zvuk otvíraných

dveří, ani kroky přibliţujícího se vraha a málem si leknutím překousl

jazyk, kdyţ se před ním muţ v černém vztyčil, vtiskl mu do ruky

malou skříňku a zmizel v dešti.

– 92 –

Ulicí se rozšířil výrazný zápach máty, ten muţ byl dŧkladný a

pouţil peprmintovou bombu, aby zakryl svou pachovou stopu. Ty

hloupý, hloupý starý troubo! Tahle myšlenka se oddělila z víru, který

se Tutambylovi točil v hlavě. Nemohl sis vzít ty peníze a mlčet?

Neměl jsem na vybranou! On by neriskoval, ţe bys to někomu

vyţvanil!

Tutambyl cítil, jak mu těţkne ţaludek. Nikdy nechtěl být takový!

Nechtěl, aby někdo zemřel! Pak začal zvracet.

To se stalo minulý týden. A věci byly čím dál tím horší.

#

Lord Vetinari měl černý kočár.

I jiní lidé měli černé kočáry.

Z toho vyplývá, ţe ne kaţdý v černém kočáře je lord Vetinari.

To je hluboká filozofická pravda, na niţ Vlahoš, ke své vlastní

lítosti, v momentálním zápalu zapomněl.

Teď uţ z něj všechen zápal vyprchal. Kosma Opulent byl

chladný, nebo se přinejmenším statečně snaţil takový dojem vzbudit.

Byl samozřejmě v černém, jak to dělávají lidé, kteří chtějí ukázat, jak

jsou bohatí, ale to, co ho skutečně prozrazovalo, byl jeho vous.

Byla to, technicky vzato, bradka, stejná, jakou měl lord Vetinari.

Po kaţdé straně obličeje se mu táhla jedna tenká černá linka, dělila se

do stejně tenkého pásku pod nosem a o něco níţe se slévala do

černého trojúhelníčku, začínajícího hned pod spodním rtem, takţe

dodávala Kosmovi vzhled, o němţ si musel myslet, ţe je vzorem

výhruţné elegance. Lordu Vetinarimu kaţdopádně takový výraz

dodávala. U Kosmy tenhle elegantní výtvor lazebnického umění lpěl

na pokleslých tučných tvářích a podbradku, lesknoucím se drobnými

kapičkami potu, jaksi nešťastně a budil dojem spíše brady s

pohlavím.

Nějaký mistr lazebník se musel bradkou zaměstnávat den co den,

vous po vousu a jeho práci jistě nijak nepomáhalo, ţe Kosma ode

dne, kdy se pro svou muţnou ozdobu rozhodl, poněkud naduřel. V

ţivotě mnoha lehkováţných mladých muţŧ nastane okamţik, kdy se

jejich kartón piva změní v soudek, ale u Kosmy se změnil v bečku

sádla. Pak jste se mu podívali do očí a ty vám řekly všechno. Měly

– 93 –

ten poněkud nepřítomný pohled muţe, který uţ si vás představuje

mrtvého…

Ale není to nejspíš pohled praktikujícího vraha, zariskoval

Vlahoš v duchu. Kdyţ potřeboval smrt, pravděpodobně si ji kupoval.

Je pravda, ţe na prstech, které byly na takovou ozdobu poněkud

krátké a buclaté, měl ostentativně navlečeno několik mohutných

travičských prstenŧ, ale někdo, kdo takové věcičky skutečně pouţívá,

by jich přece neměl tolik, ţe ne? Skutečný zabiják se neunavuje tím,

aby si dělal zbytečnou reklamu. A proč má na druhé ruce tu elegantní

černou rukavici? To byla taková záliba v cechu vrahŧ. Jasně, takţe

má cechovní výcvik. Do jejich školy chodilo studovat mnoho

mladíkŧ z těch nejlepších rodin, ale neabsolvovali Černý studijní

program. Kosma měl pravděpodobně potvrzení od maminky, ţe je z

bodání omluven.

Pan Pedant se třásl strachy nebo moţná zuřivostí. Vrčel ve

Vlahošově náručí jako levhart.

„Ach, to je ten malý pejsek mé nevlastní matky,“ řekl Kosma,

kdyţ se kočár rozjel. „Je roztomilý. Nebudu plýtvat slovy. Dám vám

za něj deset tisíc tolarŧ, pane Rosrete.“ V ruce bez rukavice pozvedl

prouţek papíru. „To je moje poukázka. Přijme ji kaţdý v tomhle

městě.“

Kosmŧv hlas se podobal hlasitějším povzdechŧm, jako kdyby ho

řeč bolela.

Vlahoš četl:

Vyplaťte prosím panu Vlahoši von Rosretovi sumu deseti tisíc

tolarů.

Dole byla nalepena jednopencová známka a napříč přes ni se táhl

podpis Kosmy Opulenta, plný uměleckých kliček a kudrlinek.

Podpis přes známku… jak to vzniklo? Ale ve městě se to

objevovalo častěji a častěji, a kdyţ jste se někoho zeptali proč,

obvykle jste dostali odpověď: „Protoţe tím je to přece úřední, ne?“ A

bylo to levnější neţ notáři a právníci, a tak to fungovalo.

Teď tady seděl a na hruď mu ukazovalo deset tisíc tolarŧ.

– 94 –

Jak se vŧbec opovaţuje mě uplatit, napadlo najednou Vlahoše. Je

třeba říci, ţe to byla aţ jeho druhá myšlenka, myšlenka člověka,

který si dělá nárok na pozlacený řetěz. Ta první, zásluhou starého

Vlahoše, zněla: Jak se vŧbec opovaţuje uplácet mě tak malou

částkou?

„Ne,“ odmítl. „Víte, kdyţ se o něj budu pár měsícŧ starat,

dostanu za to mnohem víc!“

„Hm, moţná, ale moje nabídka je mnohem méně… riskantní.“

„Myslíte?“

Kosma se usmál. „Ale no tak, pane Rosrete. Jsme přece muţi

světem protřelí –“

„– my oba, váţně?“ doplnil ho Vlahoš. „Tohle je tak

předvídatelné! Kromě toho jste mi měl hned na začátku nabídnout

mnohem víc peněz.“

V tomto okamţiku se začalo v oblasti Kosmova čela dít něco

podivného. Jedno jeho obočí se začalo zmítat stejně jako u pana

Pedanta ve chvíli, kdy něco nechápal. Chvíli se tak kroutilo, ale pak

si Kosma všiml Vlahošova výrazu a rychle se do čela pleskl dlaní. V

té chvilce jeho pohled naznačoval, ţe jakoukoliv poznámkou by si

Vlahoš koledoval o okamţitou smrt.

Pak si odkašlal a řekl: „Za něco, co nejspíše dostanu zadarmo?

Pokusíme se, a nepochybuji o našem úspěchu, dokázat, ţe kdyţ naše

nevlastní matka sepisovala svou poslední vŧli, nebyla příčetná.“

„No, kdyţ jsem s ní mluvil já, připadala mi bystrá a úplně v

pořádku,“ odpověděl Vlahoš.

„A proto měla na stole dva nabité a nataţené samostříly?“

„Aha, chápu jak to myslíte. Takţe podle vás, kdyby byla

skutečně příčetná, najala by si párek trollŧ s velkými obušky, ano?“

Kosma vrhl na Vlahoše dlouhý odhadující pohled, nebo spíše

něco, o čem si myslel, ţe tak vypadá, ale Vlahoš věděl, ţe je to jen

taktika. Pozorovaný si měl myslet, ţe pozorující uvaţuje o tom, jestli

mu nemá vzápětí ošklivě ublíţit, ale přitom to spíše znamenalo:

„Vrhnu na něj ten starý dobrý ošklivý pohled a zatím si rychle

rozmyslím, co dál.“ Kosma mohl být bezohledný muţ, ale jistě nebyl

hlupák. Muţe ve zlatém obleku si lidé všímali, a někdo by si jistě

vzpomněl, komu patřil kočár, do nějţ nastoupil.

– 95 –

„Obávám se, ţe vás moje nevlastní matka namočila do velikých

nepříjemností,“ řekl Kosma nakonec.

„Uţ jsem byl v rŧzných potíţích předtím,“ odpověděl Vlahoš.

„Ano? A kdy to bylo?“ reagoval Kosma přímou a jasnou

otázkou.

Aha. Tady máme minulost. To je místo, kam se není dobré

vracet. Vlahoš se tomu pokoušel vyhnout.

„Ono se toho o vás ví jen velmi málo, pane Rosrete,“ pokračoval

Kosma. „Narodil jste se v Überwaldu a stal jste se naším vrchním

poštmistrem. A mezitím…“

„Podařilo se mi přeţít,“ odpověděl Vlahoš.

„To byl jistě obdivuhodný výkon,“ přikývl Kosma. Poklepal na

boční stěnu kočáru a ten začal zpomalovat. „Doufám, ţe v tom

budete pokračovat. A zatím dovolte, abych vám dal alespoň tohle…“

Roztrhnul poukázku napŧl a velmi okázalým gestem hodil tu

polovinu, kde nebyla ani jeho pečeť ani podpis, Vlahošovi do klína.

„K čemu to je?“ řekl Vlahoš a sebral papírek jednou rukou,

zatímco druhou se ze všech sil snaţil udrţet zdivočelého pana

Pedanta.

„Je to jen takový projev dobré vŧle,“ opáčil Kosma, kdyţ kočár

zastavil. „Moţná přijde den, kdy vás napadne, jestli mě nemáte

poţádat o tu druhou polovinu. Byl bych ale rád, kdybyste mě

pochopil, pane Rosrete, obvykle si nepřidělávám starosti tím, ţe bych

se pokoušel věci dělat tím těţším zpŧsobem.“

„No, kvŧli mně se něčím takovým rozhodně neunavujte,“

prohlásil Vlahoš a otevřel dvířka. Byli na náměstí Náhlého osvícení a

to bylo plné vozŧ a lidí a také potencionálních svědkŧ.

Na okamţik Kosmovo čelo znovu provedlo tu… věc s obočím.

Znovu se přes něj pleskl a řekl: „Pane Rosrete, vy jste mě skutečně

nepochopil. Tohle byl ten těţší zpŧsob. Nashledanou. Mé pozdravení

vaší pŧvabné mladé dámě.“

Vlahoš, který právě vystoupil, se prudce otočil, ale dvířka se uţ

zavřela a kočár se znovu rozjel.

„Proč uţ jste rovnou neřekl taky: ‚A víme, kam budou vaše děti

chodit do školy?’“ vykřikl za ním.

– 96 –

A co teď? K ďasu, vţdyť oni ho do toho opravdu pořádně

namočili!

Kousek od něj se tyčil palác. Vetinari by mu měl odpovědět na

pár otázek. Jak to ten chlap všechno zařídil? Hlídka přece řekla, ţe

stará paní zemřela přirozenou smrtí! Ale on byl přece vycvičen jako

vrah, není to tak? Skutečný, a moţná jako specialista na jedy.

Prošel otevřenou branou na nádvoří, ale u vchodu do vlastní

budovy ho zastavila stráţ. Vlahoš je dobře znal. Nejspíš museli

absolvovat nějaké vstupní zkoušky. Kdyţ jim někdo poloţil otázku

„Jak se jmenujete?“ a oni odpověděli špatně, byli přijati. Existovali

trollové, kteří dokázali uvaţovat logičtěji neţ oni. Ale obejít jste je

nedokázali, a umluvit uţ teprve ne. Měli seznam lidí, kteří mohou

vejít dovnitř přímo, a jiný, na němţ měli jména těch, kdo museli být

ohlášeni. Kdyţ jste nebyli ani na tom, ani na onom, dovnitř jste se

nedostali. Naštěstí byl jejich kapitán natolik vzdělaný, ţe dokázal číst

velká písmena, poznal „vrchního poštmistra“ a „ředitele Královské

banky“ a poslal jednoho ze svých mládencŧ s narychlo napsanou

zprávou za Vaţuzlem. K Vlahošově nelíčenému překvapení byl o

deset minut později odveden do Oválné kanceláře.

Místa na jedné straně velkého konferenčního stolu byla plně

obsazena. Vlahoš poznal několik hlav cechŧ, ale seděla mezi nimi i

řada zcela obyčejně vyhlíţejících občanŧ, pracujících lidí, na nichţ

bylo vidět, ţe se uvnitř necítí přímo ve své kŧţi. Na stole leţelo

rozloţeno několik map města. Bylo jasné, ţe přerušil nějaké jednání.

Nebo ještě lépe řečeno, přerušil ho kvŧli němu Vetinari.

Jakmile Vlahoš vstoupil, Patricij vstal a vyšel mu vstříc.

„Dámy a pánové, omluvte mě prosím, ale potřebuji si na chvilku

promluvit s vrchním poštmistrem. Vaţuzle, proberte s kaţdým znovu

ta čísla, ano? Pane Rosrete, prosím tudy!“

Kdyţ ho Patricij vedl do prostoru, o němţ si Vlahoš zprvu

myslel, ţe je to velká klenutá chodba, měl dojem, ţe za zády slyší

smích. Ukázalo se, ţe to místo je něco jako umělecká galerie.

Vetinari za nimi zavřel dveře. Vlahošovi to klapnutí připadalo

nezvykle hlasité. Jeho zlost rychle ustupovala a byla nahrazena

neobyčejně mrazivým pocitem. Vţdyť koneckoncŧ, Vetinari byl

– 97 –

tyran. Kdyby od této chvíle Vlahoše von Rosreta uţ nikdy nikdo

neviděl, reputace jeho lordstva by jen vzrostla.

„Odloţte si pana Pedanta,“ pobídl ho Vetinari. „Tomu malému

chlapíkovi jistě udělá dobře, kdyţ se trochu proběhne.“

Vlahoš pomalu spustil psa na zem. Připadalo mu, jako kdyby si

odkládal štít. A teprve teď si začal všímat věcí, které byly v galerii

vystaveny.

To, o čem si zprvu myslel, ţe jsou to kamenné busty, byly tváře

odlité z vosku. A Vlahoš přesně věděl jak a kdy byly vytvořeny.

Byly to posmrtné masky.

„Mí předchŧdci,“ řekl Vetinari a vykročil podél řady. „Sbírka

samozřejmě není kompletní. V některých případech nebyla hlava

nalezena, a kdyţ, pak byla, abychom tak řekli, nenapravitelně

neupravená.“

Pak nastalo ticho. Vlahoš udělal tu hloupost, ţe ho vyplnil.

„Musí to být divné, kdyţ na vás den co den takhle shlíţejí,“ řekl

váhavě.

„Hm, myslíte? Musím se přiznat, ţe v tomto případě shlíţím

obvykle já na ně. Většinou to byli drsní muţi, chamtiví,

zkorumpovaní a hrubí. U některých lidí dokáţe mazanost po nějakou

dobu do jisté míry zastupovat myšlení, ale pak takový člověk

obvykle zemře. Většina z nich zemřela bohatá, tlustá a vyděšená.

Zanechávali po sobě město horší o své volební období a vylepšené

jen jejich smrtí. Ale teď město funguje, pane Rosrete. Dosahujeme

znatelného pokroku. To by se nám těţko dařilo, kdyby vládce města

patřil k lidem, kteří zabíjejí postarší dámy, rozumíte mi?“

„Ale já přece nikdy neřekl –“

„Já vím přesně, co jste nikdy neřekl. Zdrţel jste se jen toho, říci

to velmi nahlas.“ Vetinari pozvedl jedno obočí. „Jsem mimořádně

silně rozhněván, pane Rosrete!“

„Ale hodili jste mě do toho přímo po hlavě!“

„Mě z toho vynechte,“ ohradil se Vetinari. „Ujišťuji vás, ţe

pokud bych vás já ‚do toho hodil po hlavě’, jak říká vaše pouliční

fráze, rozhodně byste v plném rozsahu pochopil skutečný význam

slova ‚hodiť a měl kompletní, i kdyţ nezáviděníhodnou představu o

‚tom’.“

– 98 –

„Vy víte, co tím myslím!“

„Ale no tohle? Mluví to tady skutečný Vlahoš von Rosret, nebo

je to muţ, který se těší na svŧj skoro zlatý řetěz? Geňa Opulentová

věděla, ţe uţ jí prakticky nezbývá ţádný čas, a prostě změnila svou

poslední vŧli. A já jí za to vzdávám úctu. Personál banky vás také

přijme mnohem lépe. Udělala vám tím velkou laskavost.“

„Laskavost? Vţdyť po mně stříleli!“

„To bylo jen upozornění cechu vrahŧ, kterým vám sdělovali, ţe

vás pozorují.“

„Stříleli po mně dvakrát!“

„Moţná, aby to zdŧraznili,“ odpověděl Vetinari a usedl na ţidli

potaţenou sametem.

„Podívejte, od práce v bance se všeobecně čeká, ţe bude nudná!

Čísla, fondy, penze, taková klidná práce na celý ţivot!“

„No, na celý ţivot jistě, ale jak se zdá, rozhodně ne na dlouho,“

přikývl Vetinari, který se očividně dobře bavil.

„Nemŧţete s tím něco udělat?“

„Myslíte s Kosmou Opulentem? A proč bych měl? To, ţe vám

někdo nabídl, ţe od vás koupí vašeho psa, ještě není nezákonné.“

„Ale celá ta jejich rodina je – jak tohle víte? Já jsem vám to

přece neřekl!“

Vetinari odmítavě mávl rukou. „Znáte člověka – znáte jeho

metody. Já znám Kosmu. Je to situace, kterou nebude řešit násilím,

kdyby to šlo penězi. Kdyţ chce, dokáţe být velmi osobní.“

„Jenţe já slyšel o těch ostatních. Vsadil bych se, ţe je to pěkně

jedovatá smečka!“

„Tak tohle mohu jen těţko komentovat. Ale právě v tomhle vám

Geňa pomohla. Cech vrahŧ uţ na vás druhou smlouvu nepodepíše.

To by byl střet zájmŧ, víte? Moţná, technicky vzato, moţná, ţe by

mohli přijmout smlouvu na ředitele banky bez uvedení jména, ale

moc o tom pochybuji. A zabít malého pokojového psíka? Ne, ne, to

by nevypadalo dobře v ničím ţivotopisu.“

„Ale já jsem přece nepodepsal nic, co by mě nutilo starat se o

takové věci!“

„Ne, pane Rosrete, vy jste podepsal, ţe zemřete,“ odsekl mu

Vetinari a jeho hlas byl najednou chladný a nebezpečný jako padající

– 99 –

rampouch. „Podepsal jste, ţe budete spravedlivě oběšen za zločiny

proti městu, proti veřejnému dobru a proti dŧvěře člověka v člověka.

A byl jste zachráněn, protoţe město to potřebovalo. V tomhle všem

jde o město, pane Rosrete. Jistě víte, ţe mám své plány?“

„Bylo to v Kometě. Velký podnik. Chcete stavět cesty a odpadní

potrubí a podzemní ulice pod městem. Existuje nějaký velký trpasličí

stroj, jehoţ jsme se zmocnili a kterému říkáte Zařízení. A trpaslíci

umí budovat vodotěsné tunely. Cech řemeslníkŧ je toho plný a

všichni jsou z toho úplně pryč.“

„Podle pochmurného tónu vašeho hlasu ovšem soudím, ţe vy

ne.“

Vlahoš pokrčil rameny. Stroje a zařízení jakéhokoliv druhu ho

nikdy nezajímaly a nechávaly ho zcela chladným. „Já se v tom vŧbec

nevyznám.“

„Překvapivé,“ prohlásil poněkud zaraţeně Vetinari. „Dobrá, pane

Rosrete, ale rozhodně si dokáţete představit, ţe na něco takového

budeme potřebovat obrovské mnoţství jistých prostředkŧ.“

„Lopat?“

„Financí, pane Rosrete, financí. A já bych je měl, kdybychom

měli ve městě bankovní systém, který by odpovídal této době. Mám

velkou dŧvěru ve vaši schopnost… tak trochu zamíchat věcmi.“

Vlahoš se pokusil vykroutit ještě jednou. „Poštovní úřad mě

potřebuje –“ začal.

„V současnosti ne a to vás rozčiluje,“ prohlásil Vetinari. „Nejste

člověk, kterému by vyhovovala jednotvárnost. Proto vám tímto

dávám dovolenou. Pan Grešle byl vaším zástupcem a přestoţe nemá,

řekněme… váš styl, jsem si jistý, ţe všechno udrţí v běhu.“

Vstal a tím naznačil, ţe je slyšení u konce. „Město krvácí, pane

Rosrete, a vy jste obvaz, který potřebuji. Běţte a dělejte peníze.

Odemkněte bohatství Ankh-Morporku. Paní Opulentová vám svěřila

banku. Veďte ji dobře.“

„To ten pes, ten dostal banku, a vy to víte!“

„A jakou má dŧvěřivou tvářičku, ţe?“ usmál se Vetinari a

postrkoval Vlahoše ke dveřím. „Nenechte se mnou dále zdrţovat,

pane Rosrete. Pamatujte si, jde vţdycky jen o město.“

– 100 –

#

Kdyţ se Vlahoš blíţil k bance, probíhal tam další protestní

pochod. V poslední době k nim docházelo čím dál tím častěji. Bylo

to legrační, ale jak se zdálo, prakticky všichni chtěli ţít pod

despotickou vládou tyranského lorda Vetinariho. Houfně přicházeli

do města, jehoţ ulice byly v jejich představách dláţděny zlatem.

Jenţe ulice nebyly ze zlata. Ţe tahle záplava nově příchozích

měla následky, o tom nemohlo být pochyb. Tak pro začátek klesaly

platy.

Dnešní pochod byl protestem proti zaměstnávání golemŧ, kteří

bez nejmenšího reptání dělali ty nejhorší a nejšpinavější práce,

pracovali kdykoliv a třeba celé týdny čtyřiadvacet hodin denně.

Jenţe to nebyly bytosti z masa a kostí, oči jim plály ohněm a lidé

často bývají na takové věci dost hákliví.

Pan Korouhvička musel číhat za nejbliţším pilířem. Sotva

Vlahoš prošel hlavním vchodem dovnitř, se spokojeným panem

Pedantem zastrčeným pod paţí, byl hlavní pokladník tady.

„Zaměstnanci jsou velmi znepokojení, pane Rosrete,“ řekl a

kormidloval Vlahoše ke schodišti. „Dovolil jsem si jim říci, ţe k nim

promluvíte později.“

Vlahoš vnímal ustarané pohledy. A vnímal i jiné věci, teď, kdyţ

se rozhlíţel pohledem skoromajitele. Ano, banka byla postavena

dobře a z kvalitních materiálŧ, ale kdyţ pomineme tohle, je vidět

známky zanedbanosti a stopy, které po sobě zanechal zub času.

Vypadala jako přehnaně rozlehlý a honosný dŧm chudé staré vdovy,

která uţ ten prach kolem sebe nevidí. Mosaz byla místy velmi zašlá a

zčernalá, závěsy z vínového sametu odřené a místy téměř bez vlasu,

mramorová podlaha se leskla jen zřídkakde –

„Prosím?“ obrátil se nepřítomně ke Korouhvičkovi. „Ach tak.

Ano. Dobrý nápad. Mohl byste tady dát uklidit?“

„Pane?“

„Koberce jsou zaneřáděné, plyšová lana zamotaná, závěsy uţ

viděly lepší staletí a mosaz potřebuje pořádně vyleštit. Banka musí

vypadat vkusně, pane Korouhvičko. Moţná byste ţebrákovi nějakou

tu penny dal, ale nepŧjčil byste mu ji, ţe?“

– 101 –

Obočí pana Korouhvičky se pozvedla do pŧli čela. „To je názor

pana ředitele?“ ujišťoval se.

„Názor ředitele? No jistě. Pan Pedant je na čistotu pedant. Je to

tak, pane Pedante?“

Pan Pedant přestal vrčet na Korouhvičku jen proto, aby

několikrát zaštěkal.

„Vidíte?“ pokýval Vlahoš hlavou. „Kdyţ nevíte, co máte dělat,

učešte se a vyčistěte si boty. To jsou moudrá slova, pane

Korouhvičko, drţte se jich.“

„Pokusím se ze všech svých sil, pane,“ odpověděl Korouhvička.

„Ach ano, chtěl jsem vás informovat, ţe zatímco jste byl pryč,

navštívila vás tady nějaká mladá dáma. Zdálo se mi, ţe nechce uvést

své jméno, ale řekla, ţe ji jistě rád uvidíte. Uvedl jsem ji do malé

zasedací síně.“

„Musel jste otevřít okno?“ zeptal se Vlahoš s jistou nadějí.

„Ne, pane.“

To vyloučilo Krasomilu Adorátu a vytěsnilo mu z mysli její

obraz, který byl nahrazen obrazy mnohem děsivějšími. „Není ta

dáma z Opulentovy rodiny, ţe ne?“

„Ne, pane. A je právě čas, aby se pan Pedant naţ… pan ředitel

by se měl naobědvat, pane. Obvykle mívá vykostěné studené kuře, to

kvŧli ţaludku. Dám jídlo poslat do malé zasedací síně, ano?“

„Buďte tak laskav. A mohl byste cestou sbalit něco i pro mě?“

„Sbalit, pane?“ Zdálo se, ţe je Korouhvička v rozpacích. „To

myslíte ukrást?“

Aha, tak on je tenhle typ, pomyslel si Vlahoš v duchu.

„Myslel jsem, jestli byste nemohl sehnat něco k jídlu i pro mě,“

překládal vlastní slova.

„Jistě, pane. V apartmá je malá kuchyňka a máme kuchaře, který

je neustále k dispozici. Paní Opulentová tady nějaký čas ţila. Bude

zajímavé mít znovu šéfa Královské mincovny.“

„Líbí se mi, jak to zní, ‚šéf Královské mincovny’,“ řekl vesele

Vlahoš. „Co vy na to, pane Pedante?“

Jako na povel, ředitel zaštěkal.

„Hmm,“ zabručel Korouhvička. „A ještě poslední věc, pane.

Mohl byste prosím podepsat tohle?“ Ukázal na štŧsek papírŧ.

– 102 –

„Co je to? Doufám, ţe ne zápisy? Ty nepodepisuju.“

„Jsou to rŧzné formality, pane. V zásadě by tam měl stačit váš

podpis jako zástupce ředitele, ale bylo mi řečeno, ţe na vyznačených

místech by měl být otisk tlapky pana Pedanta.“

„A on to musí všechno přečíst?“ neodpustil si Vlahoš.

„Ne, pane.“

„Tak to nebudu číst ani já. Provedl jste mě celým podnikem.

Nezdá se, ţe by chyběla nějaká kolečka. Ukaţte mi jen, kde to mám

podepsat.“

„Tady, pane. A tady. A tady. A tady. A tady. A tady. A tady…“

#

Dáma v malé zasedací místnosti byla sice velmi přitaţlivá, ale

protoţe pracovala pro ankh-morporskou Kometu, nebyl Vlahoš tak

docela ochoten přiznat jí status dámy bez výhrad. Dámy zlomyslně a

hlavně doslova necitovaly všechno, co jste sice přesně tak řekli, ale

zdaleka uţ ne tak přesně mysleli, ani vás nepřepadaly nečekaně

obtíţnými otázkami. Dobrá, kdyţ se tak nad tím zamyslel, dělaly to

často i skutečné dámy, ale ona za to dostávala zaplaceno.

Jedno ale připustit musel. Se Sacharózou Rezámkovou byla

legrace.

„Sacharózo! Tak tohle překvapení jsem měl skutečně čekat!“

prohlásil, kdyţ vešel do místnosti.

„Pane Rosrete! Potěšení je jako vţdy na mé straně!“ prohlásila

mladá ţena. „Takţe vy jste se teď stal psím stráţcem?“

Takováhle legrace. Tak trochu jako ţonglování s noţi. Museli

jste pořád našlapovat na špičky a být ve střehu. Byl to dobrý trénink.

„Uţ si vymýšlíte titulky, Sacharózo?“ usmál se. „Já jen dělám to,

co je třeba k dodrţení podmínek poslední vŧle paní Opulentové.“

Poloţil pana Pedanta na leštěnou desku stolu a sedl si.

„Takţe ředitelem banky jste teď vy?“

„Ne, ředitelem banky je tady pan Pedant,“ potřásl Vlahoš hlavou.

„Štěkněte opatrně na tu hezkou dámu, která tak pilně zaměstnává

svou tuţku, pane Pedante!“

„Haf,“ řekl pan Pedant.

„Tak ředitelem je pan Pedant,“ obrátila Sacharóza oči v sloup.

„Samozřejmě. A posloucháte jeho příkazy, ano?“

– 103 –

„Jistě. Jsem mimochodem šéfem Královské mincovny.“

„Pes a jeho pán,“ řekla Sacharóza. „Úţasné. A předpokládám, ţe

dokáţete číst jeho myšlenky, hlavně díky jakémusi tajemnému

spojení mezi psem a člověkem?“

Usmáli se jeden na druhého. To bylo teprve první kolo. Oba

věděli, ţe se teprve začínají zahřívat.

„Takţe… mám to chápat tak, ţe vy byste zásadně nesouhlasil s

těmi, kdo říkají, ţe to byl poslední trik paní Opulentové, kterým

chtěla zabránit tomu, aby banka padla do rukou zbytku rodiny?

Mnoho lidí si také myslí, ţe tihle příbuzní nejsou ani náhodou

schopni vést banku, a kdyţ, tak jen do hrobu? Nebo byste souhlasil s

názorem jiných, kteří tvrdí, ţe Patricij má velmi váţný úmysl

přetvořit nefungující a nespolupracující městské bankovní

hospodářství k obrazu svému a v této situaci spatřil ojedinělou

příleţitost?“

„Někteří, kteří si myslí, mnozí, kteří říkají… Co je to za záhadné

lidi?“ odpověděl jí Vlahoš a pokusil se pozvednout jedno obočí tak

dokonale, jak to dělá Vetinari. „A jak je moţné, ţe jich tolik znáte?“

Sacharóza si povzdechla. „A nepopsal byste pana Pedanta jako

jen o málo víc neţ příhodného maňáska?“

„Haf?“ ozval se pan Pedant, kdyţ zaslechl své jméno.

„Tahle otázka mi připadá velmi pohoršující!“ ohradil se Vlahoš.

„A jemu také.“

„Vlahoši, nějak uţ s vámi není ta zábava,“ sklapla Sacharóza

poznámkový blok. „Víte, mluvíte teď jako… no, jako bankéř.“

„Jsem rád, ţe si to myslíte.“ Nezapomeň, to, ţe sklapla ten svůj

notes, neznamená, ţe uţ si nemusíš dávat pozor!

„Uţ ţádné divoké jízdy na šílených hřebcích? Nic, při čem

bychom oslavně jásali? Uţ ţádné úţasné sny?“ pokračovala

Sacharóza.

„Ale vţdyť jsem se pustil do úklidu vstupní haly!“

Sacharóze se zúţily oči. „Uklízíte vstupní halu? Kdo jste a co

jste udělal s tím skutečným Vlahošem von Rosretem?“

„Ne, myslím to váţně. Nejdřív to musíme dát do pořádku tady,

abychom pak mohli dát do pořádku ekonomii,“ odpověděl Vlahoš a

cítil, jak mu mozek svŧdně přeřadil na vyšší rychlost. „Mám v

– 104 –

úmyslu vyházet všechno, co nepotřebujeme. Tak například máme v

podzemí místnost plnou naprosto nepotřebného kovu. Ten bude

muset pryč.“

Sacharóza zamyšleně nakrčila čelo. „To mluvíte o zlatě?“

Odkud se vzalo zase tohle? Dobrá, nepokoušej se z toho

vycouvat, jinak ti pŧjde rovnou po krku. Promysli si to! A

mimochodem, je příjemné vidět ji s uţaslým výrazem.

„Ano,“ přikývl.

„To přece nemŧţete myslet váţně!“ Poznámkový blok se

okamţitě znovu otevřel a Vlahošŧv jazyk se pustil do trysku.

Nedokázal ho zastavit. Bylo by to hezké, kdyby si s ním nejdříve

mohl promluvit. Ale jazyk se zmocnil mozku a pokračoval:

„Smrtelně váţně! Doporučím lordu Vetinarimu, abychom ho

všechno prodali trpaslíkŧm. My ho nepotřebujeme. Je to jen zboţí,

nic víc.“

„Ale co má větší cenu neţ zlato?“

„Prakticky všechno. Vy, například. Zlato je těţké. Vaše váha ve

zlatě – to by moc zlata nebylo. Nemyslíte si, ţe stojíte za víc?“

K Vlahošovu neobyčejnému potěšení se Sacharóza na okamţik

zatvářila naprosto zmateně. „No, kdyţ to chcete brát takhle –“

„To je jediný zpŧsob, jakým bychom to měli brát,“ odpověděl jí

Vlahoš váţně. „Svět je plný věcí, které jsou draţší neţ zlato. Ale my

přesto vyhrabáváme tu zatracenou věc jen proto, abychom ji pak

zahrabali do jiné díry. Jaký to má smysl? Co jsme vlastně zač?

Straky? Jde nám při tom všem jen o ten lesk? U všech bohŧ, vţdyť i

brambory mají větší cenu neţ zlato!“

„To jistě ne!“

„Kdybyste ztroskotala na opuštěném ostrově, čemu byste dala

přednost? Pytli brambor nebo pytli zlata?“

„No ano, ale Ankh-Morpork není opuštěný ostrov!“

„A to dokazuje, ţe zlato má svou cenu jen proto, ţe jsme se na

tom dohodli, je to tak? Je to jen sen. Ale brambora bude mít vţdycky

cenu brambory, kdekoliv. Hrouda másla a špetka soli a máte jídlo,

kdekoliv. Zahrabte zlato do země a budete mít věčný strach ze

zlodějŧ. Zahrabte do země bramboru a v patřičné době ji vyhrabete

se ziskem několika set procent.“

– 105 –

„Mohla bych alespoň na okamţik vycházet z předpokladu, ţe

nemáte v úmyslu převést nás na bramborový standard?“ vskočila mu

Sacharóza ostře do řeči.

Vlahoš se usmál. „Ne, to by nebylo to pravé. Ale během několika

dnŧ se začnu zbavovat peněz. Jak víte, nerady zŧstávají nečinné.

Naopak, rády vyráţejí do světa a dělají si nové přátele.“ Ta část

Vlahošova mozku, která se snaţila udrţet krok s jeho jazykem, si

pomyslela: „Kéţ bych si mohl dělat nějaké poznámky, protoţe já si

to určitě nezapamatuju.“ Ale všechny ty dnešní rozhovory se mu

prolínaly v hlavě, sráţely se mu v paměti a začínaly znít jako hudba.

Nebyl si jistý, ţe uţ má všechny noty, ale pamatoval si kousky, které

si mohl pobrukovat. Uvědomil si, ţe musí jen dost dlouho pozorně

poslouchat sám sebe, aby zjistil, o čem to vlastně mluví.

„Tím, ţe je dáte pryč, chcete říct –“ začala Sacharóza.

„Rozdám je. Jako dar. Váţně.“

„Jak? Proč?“

„Všechno ve správný čas!“

„Vy se na mě drze culíte, Vlahoši!“

Ne, ztuhnul jsem, protoţe jsem právě slyšel, co to mŧj jazyk

ţvaní, pomyslel si Vlahoš. Nemám ţádné pevné vodítko, jen řadu

neuspořádaných myšlenek. Jde o…

„Jde o opuštěné ostrovy,“ odpověděl. „A o to, proč tohle město

není jedním z nich.“

„A proč tedy?“

Vlahoš si přetřel rukou čelo. „Slečno Rezámková, slečno

Rezámková… dnes ráno jsem vstal a neměl jsem v hlavě nic jiného,

jen pořádně pohnout s tou hromadou úředních papírŧ, které mám na

stole, a moţná zlikvidovat nějakým zpŧsobem problém s tou

speciální zelnou pětadvacetipencovou známkou. Víte, kterou

myslím? Tu, co kdyţ zasadíte, vyroste vám z ní zelí. Váţně si

myslíte, ţe po mně mŧţete chtít plán nového finančního hospodářství

ještě dříve, neţ se dostanu k odpolednímu čaji?“

„Dobře, ale –“

„Bude mi to trvat aspoň do zítřejší snídaně.“

Viděl, jak si to pečlivě zapisuje. Pak zasunula notes do kabelky.

– 106 –

„Tak to bude opravdu velká legrace, co?“ okomentovala jeho

slova a Vlahoš si pomyslel: Nikdy jí nevěř, ani kdyţ si ten svůj

zatracený zápisník uklidí do kabelky. Má skvělou paměť.

„Váţně, já si myslím, ţe tady se mi nabízí příleţitost udělat něco

velkého a dŧleţitého pro město, které jsem přijal za své,“ řekl Vlahoš

svým nejupřímnějším tónem.

„Tohle je ten váš upřímný tón,“ podotkla.

„No, vţdyť jsem upřímný,“ podivil se Vlahoš.

„Ale kdyţ uţ jsme se k tomu dostali, Vlahoši, co jste prováděl se

svým ţivotem, neţ vás přivítali s rozpřaţenými paţemi občané

zdejšího města?“

„Přeţíval jsem,“ odpověděl jí Vlahoš. „V Überwaldu se

rozpadala stará říše. Nebylo nic zvláštního, kdyţ se tam během oběda

dvakrát změnila vláda. Dělal jsem cokoliv, co mi umoţňovalo přeţít.

A co se týče zdejších občanŧ, měla jste říci spíš s napřaţenými

zbraněmi,“ dodal.

„A kdyţ jste sem dorazil, udělal jste takový dojem na bohy, ţe

vás dovedli k pokladu, s jehoţ pomocí jste mohl přeorganizovat naši

poštu.“

„Jsem za to velmi vděčný,“ podotkl Vlahoš a snaţil se tak i

vypadat.

„To jistě. A ten poklad, který vám bohové darovali, byl celý v

pouţitých mincích kdejaké měny pouţívané ve městech na

Pláních…“

„A věřila byste, ţe já sám jsem o té věci za bezesných nocí

mnohokrát přemýšlel?“ svěřil se jí Vlahoš. „Nakonec jsem došel k

názoru, ţe bohové chtěli, aby ten dar byl okamţitě pouţitelný.“

Mŧţu takhle pokračovat, jak dlouho budeš chtít, pomyslel si, a ty

hraješ poker bez karet. Mŧţeš mít podezření, jaké chceš, ale já ty

peníze vrátil! Dobrá, nejdřív jsem je ukradl, ale to, ţe jsem je

nakonec vrátil, se snad taky za něco počítá, ne? Stŧl je čistý, nebo

ne? No, dejme tomu, ţe alespoň přijatelně umaštěný, coţ?

Dveře se opatrně a pomalu otevřely a dovnitř se vplíţila mladá a

nervózní dívka s podnosem plným studeného kuřete. Kdyţ ho

poloţila před pana Pedanta, pejsek se očividně rozveselil.

– 107 –

„Promiňte, mohli bychom vám nabídnout třeba kávu nebo něco

podobného?“ ozval se Vlahoš, kdyţ nervózní dívka vykročila zpět ke

dveřím.

Sacharóza vstala. „Díky, ale ne. Spěchám na uzávěrku. Věřím, ţe

si zase brzo znovu pohovoříme.“

„Tím jsem si naprosto jistý, slečno Rezámková,“ usmál se

Vlahoš.

Popošla k němu a ztišila hlas. „Víte, kdo byla ta dívka?“

„Bohuţel ne, vţdyť tady ještě skoro nikoho neznám.“

„Takţe nevíte, jestli jí mŧţete dŧvěřovat?“

„Dŧvěřovat?“

Sacharóza si povzdechla. „To snad opravdu ani nejste vy,

Vlahoši. Právě dala plný podnos ţrádla nejdraţšímu psovi na světě.

Psovi, kterého by někteří lidé rádi viděli mrtvého.“

„Proč bych –“ začal Vlahoš. Oba se obrátili k panu Pedantovi,

který uţ se spokojeným mlask-srk-mlask proháněl jazykem po celém

stole prázdný tác.

„Ehm… trefíte ven sama?“ zeptal se Vlahoš a spěchal k

prázdnému podnosu.

„Kdybyste měl sebemenší pochybnosti, vstrčte mu prst do krku!“

radila mu Sacharóza ode dveří s výrazem, který Vlahoš povaţoval za

nemístné pobavení.

Chytil psa a rozeběhl se k protějším dveřím, jimiţ odešla

nervózní jídlonoška. Východ vedl do úzké, nijak zvlášť ozdobené

chodby, na jejímţ konci bylo vidět šedé dveře. Za nimi se ozýval

zvuk hlasŧ.

Vlahoš vrazil dovnitř.

Za dveřmi byla malá, čistá a upravená kuchyň, v níţ se jeho očím

naskytla malebná scéna. Dívka se opírala o stŧl a vousatý muţ v

bílém jí před očima šermoval velkým noţem. Oba se zatvářili

šokovaně.

„Co se to tady děje?“ vykřikl Vlahoš.

„No… no… vrazil jste sem a vykřikl?“ vykoktala dívka. „Něco

není v pořádku? Vţdycky touhle dobou dávám panu Pedantovi jeho

předkrm.“

– 108 –

„A já mu právě připravuji maso,“ doplnil ji muţ v bílém a vrhl se

noţem na dřevěné prkénko plné vnitřností. „Jeho kuřecí krky

nadívané drŧbky a speciální karamelový pudink jako moučník. A co

vy jste vlastně zač, ţe se tak vyptáváte?“

„Já… já jsem jeho majitel,“ sdělil mu Vlahoš tak povýšeně, jak

to jen dokázal.

Kuchař smekl vysokou bílou čepici. „No ano, promiňte, pane,

jasně, ţe jste to vy! Ty zlaté šaty a tak dále. Tohle je Polda… tedy

Apolena, moje dcera. Já jsem Chmelšiška, pane.“

Vlahoš se mezitím poněkud uklidnil. „Promiňte,“ zabručel. „Měl

jsem jen strach, aby se náhodou někdo nepokusil pana Pedanta

otrávit…“

„Právě teď jsme o tom mluvili,“ přikývl Chmelšiška. „Myslel

jsem, ţe bychom – moment. Nemyslel jste mě, ţe ne?“

„Ne, jistěţe ne,“ odpověděl Vlahoš spěšně muţi, který v ruce

stále ještě třímal dlouhý nŧţ.

„No tak dobrá,“ řekl Chmelšiška poněkud ukonejšen. „Vy jste

tady nový, pane, vy to nemŧţete vědět. Víte, ţe Kosma jednou pana

Pedanta kopl?“

„Ten by otrávil kohokoliv, to vám řeknu,“ přidala se Apolena

rozhořčeně.

„Ale já chodím denně na trh, pane, a vybírám jídlo pro toho

pejska osobně. A to je pak uloţeno dole, v lednici a já od ní mám

jediný klíč.“

Vlahoš se uvolnil. „Nemohl byste mi narychlo udělat omeletu, co

myslíte?“ zeptal se.

Zdálo se, ţe kuchař propadl zmatku. „To znamená vajíčka, ţe?“

řekl nervózně. „Nikdy jsem se nezabýval vařením s vejci, abych se

přiznal, pane. On mívá kaţdý pátek ve svém tatarském bifteku jedno

syrové a paní Opulentová si dávala kaţdé ráno dvě syrová vejce do

svého ginu s pomerančovou šťávou a to je asi tak všechno, co jsem

měl zatím společného s vejci. Mám v láku naloţenou vepřovou

hlavu, kdybyste chtěl. Mám tady jazyky, srdce, morkové kosti, ovčí

hlavu, krásný kousek vepřového laloku, škvarky, játra, ledvinky,

plíčky, tučné od šunky –“

– 109 –

V mládí servírovali Vlahošovi celou řadu jídel připravených z

těchhle věcí. Byla to přesně taková strava, kterou byste podávali

dětem, kdybyste je chtěli vzdělat v umění hbitosti prstŧ, přetvářky a

lhaní s nevinnou tváří. Vlahoš tehdy ukrýval podobné podivné

třaslavé kousky masa pod přílohovou zeleninu a jednou se mu

podařilo vytvořit brambor, který byl třicet centimetrŧ vysoký.

Začalo mu svítat. „Vařil jste pro paní Opulentovou často?“

„Ne, pane. Ona se ţivila ginem, zeleninovou polévkou, tím svým

ranním ţivotabudičem a –“

„Ginem,“ dodala nekompromisně Apolena.

„Takţe vy jste v podstatě kuchař pod… promiňte, pro psa?“

„Psí kuchař, pokud vám to nevadí, pane. Moţná, ţe jste četl mou

kuchařskou knihu Bez mozku to nejde?“ dodával Chmelšiška s

chabou nadějí v hlase. A oprávněně.

„To jste si zvolil ve vaší profesi zvláštní cestu,“ potřásl Vlahoš

hlavou.

„Totiţ… víte, pane, je tady jisté… je to pro mě bezpečnější…

podívejte, pravda je, ţe mám silnou alergii, pane.“ Kuchař si těţce

povzdechl. „Ukaţ mu to, Poldo.“ Dívka přikývla a vytáhla z kapsy

umaštěnou kartičku. „Prosím, neříkejte to slovo nahlas, pane,“

poţádala a podrţela mu ji před očima.

Vlahoš se na papír uţasle podíval.

„Tomu se v kuchařském řemesle prostě nevyhnete, pane,“

pokýval hlavou Chmelšiška.

Teď na to nebyl čas, opravdu nebyla vhodná doba. Ale ten, kdo

se nezajímá o lidi, ten nemá pravé srdce podvodníka.

„Vy jste opravdu alergický na č – na tuhle věc?“ opravil se v

poslední chvilce.

„Ne, pane. Na to slovo. Já mohu pouţívat skutečné jiţ zmíněné

allium sativum, mohu ho dokonce i konzumovat, ale zvuk toho slova,

řeknu vám…“

Vlahoš se znovu pro jistotu podíval na slovo na kartičce a pak

smutně zavrtěl hlavou.

„Proto se musím vyhýbat restauracím a hospodám, pane.“

„To chápu. A jak jste na tom, kdyţ se řekne třeba slovo… šnek?“

– 110 –

„Ano, pane, vím přesně, kam míříte, taky uţ jsem tam byl. Čest

ne, čí šnek taky ne, dokonce ani kdyţ se to slovo hláskuje… ţádné

následky.“

„Takţe opravdu jenom kdyţ se řekne česnek – oh, omlouvám

se…“

Chmelšiška ztuhnul s nepřítomným výrazem v obličeji.

„U bohŧ, je mi to opravdu líto, váţně jsem nechtěl –“ začal

Vlahoš.

„Já vím,“ přikývla Polda unaveně. „To slovo se člověku doslova

tlačí na jazyk, ţe? Takhle bude vypadat asi patnáct vteřin, pak hodí

nŧţ přímo před sebe, nato bude asi čtyři vteřiny hovořit plynnou

quirmštinou a pak se zase vrátí do normálního stavu. Tu máte –“

podala Vlahošovi misku s velkou hnědou hroudou, „– vy se tam

vraťte a vezměte panu Pedantovi jeho karamelový dezert a já se

schovám do spíţe. Uţ jsem na to zvyklá. A taky vám pak udělám tu

omeletu.“ Vystrčila Vlahoše ze dveří a zavřela za ním.

Miska, kterou poloţil na stŧl, přilákala okamţitě plně

soustředěnou pozornost pana Pedanta.

Pohled na psa ţvýkajícího velký kus karamelové hmoty je

zábava hodná bohŧ. Součástí dědictví po míchaných předcích byla

mimo jiné neuvěřitelná obratnost čelistí, která pŧsobila aţ

neuvěřitelně. Šťastně dováděl po vyleštěné podlaze a dělal při tom

obličeje jako gumový chrlič v pračce.

Po několika vteřinách zaslechl Vlahoš nezřetelné zadrnčení noţe

zaraţeného do dřeva, následované výkřikem: „Nom ďune bouilloire!

Porquoi est-ce que je suis hardiment ri sous cape apart les dieux?“

Pak se ozvalo zaklepání na dveře a bezprostředně nato vstoupil

do místnosti Korouhvička. Nesl velkou kulatou krabici.

„Loţnici máte připravenou, pane řediteli,“ ohlásil. „Tím myslím

loţnici pro pana Pedanta.“

„Loţnici?“

„Jistě. Ředitel tady má apartmá, pane.“

„Aha, tuhle loţnici myslíte. Majitel spí nad krámem, jak bývalo

zvykem, co?“

„Jistě. Pan Kosopád byl tak laskav, ţe mi dal kopii podmínek

poslední vŧle. Ředitel musí spát kaţdou noc v bance –“

– 111 –

„Ale já mám naprosto vyhovující byt v budově –“

„Ehm. Jsou tady Podmínky, pane,“ přerušil ho Korouhvička. „Vy

si mŧţete lehnout do postele,“ dodal velkomyslně. „Pan Pedant bude

spát ve svém tácku na nevyřízené dokumenty. Jen tak pro

zajímavost, on se v něm dokonce i narodil.“

„To znamená, ţe tady budu zavřený kaţdou noc!“

Je třeba přiznat, ţe kdyţ Vlahoš zhlédl apartmá, připadala mu ta

představa mnohem méně hrozná. Musel otevřít čtvery dveře ještě

předtím, neţ našel postel. Apartmá se skládalo z jídelny, loţnice,

šatny, koupelny, oddělené splachovací toalety, loţnice pro hosty,

prŧchodu do kanceláře, která mohla slouţit i jako společenská

místnost, a malé soukromé pracovny. Sama ředitelská loţnice byla

vybavena obrovskou sloupkovou postelí s damaškovými závěsy a

Vlahoš se do ní okamţitě zamiloval. Hned si ji vyzkoušel. Byla tak

měkká, ţe měl pocit, ţe leţí v obrovské teplé louţi –

Najednou se ale prudce vztyčil. „Ale paní Opulentová tady –“

začal a cítil, jak v něm narŧstá panika.

„Zemřela v kanceláři za psacím stolem, pane,“ uklidňoval ho

Korouhvička, zatímco rozvazoval provázek na kulaté krabici.

„Vyměnili jsme křeslo. Mimochodem, její pohřeb se koná zítra. U

Malých bohŧ, v poledne, jen úzký kruh rodiny.“

„U Malých bohŧ? To je na Opulenty trochu chudá čtvrť, nezdá

se vám?“

„Pokud jsem dobře informován, je tam pohřbena celá řada

předkŧ paní Opulentové. Kdysi mi v jednom dŧvěrném okamţiku

řekla, ţe by musela být prokletá, kdyby měla zŧstat navěky

Opulentová.“ Zašustil papír a Korouhvička dodal: „Váš klobouk,

pane.“

„Jaký klobouk?“ Byl to černý hedvábný cylindr. Kdysi byl

lesklý. Teď byl většinou ošoupaný. Mnoho starých tulákŧ nosilo

lepší klobouky.

Mohl ho někdo navrhnout jako vysoký sloupec tolarŧ, ale mohla

to být i koruna, mohl být posázen malými drahokamy, tvořícími

scénky znázorňující vývoj zpronevěry v prŧběhu staletí nebo vývoj

měnových jednotek od suchého z nosu přes malé bílé lasturky, krávy

– 112 –

a celou tu cestu aţ ke zlatu. Mohl vyprávět něco o magii peněz. Mohl

vypadat dobře.

Černý cylindr. Ţádný styl. Vŧbec ţádný styl.

„Pane Korouhvičko, mohl byste zařídit, aby někdo zaskočil na

poštu a přinesl mi sem mé věci?“ řekl Vlahoš a upíral smutný pohled

na trosku leţící na stole.

„Jistě, pane mincmistře.“

„‚Pane Rosrete’ úplně stačí, ano?“

„Dobře, pane. Rozumím.“

Vlahoš si sedl za obrovský stŧl a přejel zamilovaně dlaněmi po

mírně odřené zelené kŧţi.

K čertu s tím Vetinarim, zase měl pravdu. Pošta Vlahoše

změnila, začal být opatrný a defenzivní. Uţ ţádné výzvy, uţ ţádná

zábava. Došlo obojí.

Kdesi v dálce zaduněl hrom a odpolední slunce začala ohroţovat

modročerná mračna. Od plání se sem valila jedna z těch silných

bouří, které zuří celou noc. Podle Polnice se počet zločinŧ za

podobných bouřlivých nocí zvyšoval. Očividně to bylo kvŧli tomu

vlkodlakovi v Hlídce. Déšť smyl pachy a stopa se pak nedala

sledovat.

Po nějaké chvíli se objevila Apolena a donesla mu omeletu, která

neobsahovala ani náznak slova ‚česnek’. Krátce potom dorazila

Grácie s jeho šatníkem. Přinesla ho pod paţí, tak jak byl, zamčený a

s kompletním obsahem. Obrovská skříň tu a tam naráţela do stěn a

do stropu, ale Grácie nevzrušeně produsala apartmánem a upustila ji

na podlahu uprostřed rozlehlé loţnice.

Vlahoš se chystal vstoupit za ní, ale Grácie v hrŧze pozvedla

dlaně velikosti přerostlých lopuchových listŧ.

„Ne, pane! Pusťte mě nejdříve ven!“

Pak kolem něj prošla těţkým krokem zpět do chodby. „To bylo

opravdu jen tak tak, pane,“ řekla.

Vlahoš chvilku počkal, jestli bude Grácie pokračovat, ale kdyţ se

nic nedělo, nadhodil: „A co se děje?“

„Muţ s mladou ţenou by neměli být spolu sami v jedné loţnici!“

odpověděl mu golem s pochmurnou jistotou.

„Ehm… kolik je ti let, Grácie?“ začal Vlahoš opatrně.

– 113 –

„Tisíc a padesát čtyři roky, pane Rosrete.“

„Do… dobře. A jsi vytvořena z jílu. Tedy, kaţdý jsme, tak nějak

v jistém slova smyslu, vytvořen z jílu, ale ty, jako… jako golem jsi

byla… tedy, é… jaksi výrazněji vytvořena z jílu…“

„To je pravda, pane Rosrete. Ale nejsem vdaná.“

Vlahoš zasténal. „Grácie, copak ti teď v poslední době dávají číst

děvčata od přepáţek?“ zeptal se.

„‚ Přátelské rady prozíravé mladé ţeně’, od lady Deidry

Vagónové,“ odpověděla Grácie. „Je to neobyčejně zajímavé. O tom,

jak se správně dělají věci.“ Vytáhla z kapsy svých rozměrných šatŧ

útlý svazeček, pŧsobící poněkud laciným dojmem. Vlahoš si

povzdechl. Byla to jedna z těch staromódních knih o společenském

chování, které vám řeknou, ţe existuje Deset věcí, jichţ se se svým

slunečníkem musíte vyvarovat.

„Aha,“ zabručel.

Nevěděl, jak jí to vysvětlit. A co bylo horší, nevěděl ani, co by jí

měl vysvětlovat. Golemové prostě byli… golemové. Obrovské

hroudy vypáleného jílu s jiskrou ţivota někde uvnitř. Šaty? Na co?

Muţští golemové, kteří pracovali na poště, sice měli tu a tam nějakou

tu modrou a zlatou ozdŧbku, aby vypadali lépe, ale – okamţik!

Pomalu mu to začalo docházet. Vţdyť oni vlastně neexistovali ţádní

muţští a ţenští golemové! Golemové byli jen golemové a byli

šťastně golemy uţ tisíce let! A teď byli v moderním Ankh-Morporku,

kde se mixovaly všechny druhy lidí, myšlenek a náboţenství, a bylo

zajímavé dívat se, co z toho šejkru teče.

Bez jediného dalšího slova přešla Grácie těţkým krokem

předsíní, tam se zastavila u stěny, obrátila se a znehybněla.

Karmínová záře v jejích očích ztmavla do vínově červené. A bylo to.

Rozhodla se tady zŧstat.

Pan Pedant tiše chrápal ve svém tácku na nevyřízené dokumenty.

Vlahoš vytáhl polovinu poukázky, kterou mu dal Kosma

Opulent.

Opuštěný ostrov. Opuštěný ostrov. Já vím, nejlíp mi to myslí,

kdyţ jsem pod tlakem, ale co jsem tím chtěl vlastně říci?

Na opuštěném ostrově zlato ztratilo svou cenu. S jídlem beze

zlata přeţijete klidně i dlouhou dobu, ale jak dlouho přeţijete se

– 114 –

zlatem bez jídla? Kdyţ se to tak vezme, zlato nemá ţádnou cenu ani

ve zlatém dole. Prostředkem směny ve zlatém dole je krumpáč.

Hmm. Vlahoš upíral oči na poukázku. Co je třeba k tomu, aby

měl ten papír hodnotu deseti tisíc tolarŧ? Pečeť a Kosmŧv podpis, to

je všechno. Kaţdý ví, ţe má tu hodnotu. Tedy hodnotu těch peněz,

ţádnou jinou, ten mizera.

Banky takové stvrzenky pouţívají běţně. Kaţdá banka na

Pláních mi vyplatí hotovost, i kdyţ si nechá nějaký poplatek, to je

samozřejmé, protoţe kaţdá banka vás odře, kde mŧţe. Pořád ale je to

mnohem výhodnější, neţ s sebou tahat těţký pytel plný kovových

mincí. Samozřejmě bych to musel podepsat i já, jinak by to nebylo

bezpečné.

To znamená, ţe kdyby bylo za slovem „vyplaťte sumu“

vynecháno prázdné místo, mohl by to pouţít kaţdý.

Opuštěný ostrov, opuštěný ostrov… Na opuštěném ostrově má

pytel brambor mnohem větší cenu, neţ pytel zlata, ve městě je pytel

zlata mnohem cennější neţ pytel brambor.

To je něco jako jednoduchá rovnice, ţe? Tak kde se ukrývá ta

hodnota?

Upíral oči do prázdna.

Je ukryta v samotném městě. To město říká: Výměnou za tuhle

poukázku dostanete všechny tyhle věci. Město je kouzelník,

alchymista, který funguje obráceným zpŧsobem. Mění bezcenné

zlato na… všechno.

A jakou cenu má Ankh-Morpork? Všechno se sčítá! Budovy,

ulice, lidé, řemesla, umění vystavené v galeriích, cechy, zákony,

knihovny… miliony? Ne. Na to peníze nestačí.

Celé město bylo jako jediná obrovská zlatá cihla. Co člověk

potřebuje k tomu, aby zaštítil měnu? Potřebuje jen město. Město říká,

ţe tolar má cenu tolaru.

Byl to sen, ale Vlahoš byl umělcem v prodávání snŧ. A kdyţ

člověk dokázal prodat sen dostatečnému počtu lidí, nikdo se

neodváţil procitnout.

Na malé poličce na stole je malá krabička s inkoustovým

polštářkem a dvě gumová razítka, na nichţ je městský erb a pečeť

– 115 –

banky. Ale Vlahošovy oči kolem těch dvou věciček vidí i zlatý opar.

Mají cenu.

„Pane Pedante?“ řekl najednou Vlahoš. Pes se ve svém košíku

posadil a vyčkával.

Vlahoš si vyhrnul rukávy a promnul si prsty.

„Tak co, pane řediteli, naděláme nějaké peníze?“

Ředitel vyjádřil svŧj bezvýhradný souhlas hlasitým „haf!“

„ Vyplatte doručiteli sumu ve výši jednoho tolaru, “ napsal Vlahoš

na kousek šustivého bankovního papíru.

Pak na papír otiskl obě razítka a výsledek své práce přelétl

kritickým pohledem. Chtělo by to ještě něco. Museli jste lidem dát

něco, na co se mohli dívat. Oko je nejdŧleţitější.

Potřebovalo by to… trochu váţnosti, jakou má banka sama. Kdo

by si ukládal peníze v dřevěné boudě?

Hmm.

Aha, ano! Vţdycky jde o město, ţe? Pod razítka tedy napsal

velkým ozdobným písmem:

AD URBEM PERTINET

A po krátkém zamyšlení menšími literami připsal:

Promitto fore ut possessori postulanti nummum unum solvent, an

apte satisfaciam.

Podepsán generální ředitel v. r.

a Vlahoš von Rosret v z.

„Račte prominout, pane řediteli,“ řekl a zvedl pejska do náručí.

Trvalo jen vteřinku přitisknout jednu jeho přední tlapku na

inkoustový polštářek a pod svŧj podpis připojit úhledný malý otisk.

Vlahoš celý proces opakoval více neţ tucetkrát, zastrčil čtyři

nebo pět vzniklých bankovek pod sací podloţku a se zbytkem

nových peněz a panem ředitelem vyrazil na procházku.

– 116 –

#

Kosma Opulent upíral pohled na svŧj obraz v zrcadle. Častokrát

se mu to podařilo udělat dvakrát aţ třikrát za sebou a pak – ta hanba!

– se to pokusil pouţít na veřejnosti a lidé, pokud uţ byli vŧbec tak

hloupí, ţe to komentovali, říkali: „Copak? Padlo vám něco do oka?“

Dal si dokonce vyrobit speciální zařízení, poháněné hodinovým

strojkem, které mu opakovaně vytahovalo jedno obočí. Muţe, který

mu pomŧcku vyrobil, otrávil přímo v jeho dílně, ve chvíli, kdy

vyzvedl hotové dílo. Chvilku s řemeslníkem hovořil, zatímco jed

začal účinkovat. Hodináři bylo skoro osmdesát a Kosma byl velmi

opatrný, takţe jeho úmrtí nevyvolalo ani ten nejmenší zájem Hlídky.

Kromě toho, při tomhle věku oběti uţ by se to ani nemělo pokládat

za vraţdu, ne? Spíše za lidumilnou sluţbu, ţe? A bylo jasné, ţe si

nemohl dovolit nechat toho starého naţivu, aby si po tom, co se

Kosma stane Patricijem, pouštěl hubu na špacír.

Zatímco se díval na svŧj obraz, pomyslel si, ţe měl počkat,

dokud si nebyl jistý, ţe nácvikový strojek správně funguje. Ještě

předtím, neţ na něm provedl několik váhavých úprav, mu strojek

udělal ošklivý monokl.

Jak to jen ten Vetinari dělá? Jistě jen díky tomu získal

patricijství, o tom Kosma ani v nejmenším nepochyboval. No dobrá,

moţná tomu napomohlo i těch několik tajemných smrtí, k nimţ v té

době došlo, ale v úřadě ho jistě udrţel právě ten zpŧsob, jakým uměl

pozvednout obočí.

Kosma studoval Vetinariho uţ dlouho. Při mnoţství

společenských příleţitostí to nebylo nijak těţké. Vystřihoval si také

všechny Patricijovy obrázky, které se objevily v Kometě. Díky

jakému tajemství byl ten muţ tak mocný a nezranitelný? Jak by mu

mohl nejlépe porozumět?

A pak, jednoho dne, se dočetl v jakési knize, jejíţ název uţ si

nepamatoval: Chcete-li pochopit mysl nějakého člověka, musíte ujít

alespoň míli v jeho botách.

A v té chvíli dostal onen skvělý a úţasný nápad…

Šťastně si povzdechl a začal z ruky stahovat černou rukavici.

Samozřejmě, ţe ho z domova poslali studovat do cechu vrahŧ. U

mladíkŧ z rodin jisté společenské úrovně, v nichţ se mluvilo s tím

– 117 –

správným přízvukem, to bylo zcela přirozené. Školu absolvoval a

závěrečnou práci napsal na téma jedy, protoţe slyšel, ţe jedy byly i

Vetinariho specializací, ale to místo ho nudilo. V poslední době uţ

bylo příliš stylizované. Zapletli se tam natolik do podivných pojetí cti

a elegance, ţe prakticky zapomněli, co se od takového vraha vlastně

čeká…

Rukavice mu konečně sklouzla z ruky a tam byl.

Ach ano…

Tutambyl odvedl skvělou práci.

Kosma upíral pohled na tu úţasnou věc a nakláněl ruku hned

sem, hned tam, aby zachytil světlo. Světlo dokázalo se stygiem

úţasné věci. Podivný kov se jednou leskl stříbrně, jindy olejovitou

zlatou a někdy odraţené světlo zŧstávalo tvrdošíjně černé. A bylo

teplé, dokonce i tady. V přímém slunečním světle by vzplálo

plamenem. Byl to kov, který jako by byl stvořený pro ty, kdoţ se

pohybují ve stínu…

Vetinariho prsten. Vetinariho pečetní prsten. Taková malá a

přesto tak mocná věcička. Prsten byl bez jediné ozdoby, pokud se

nepočítal mírně vyvýšený lem, který ohraničoval prostor, v němţ

byla jediná, hluboce rytá patková litera:

V

Mohl jen hádat, co všechno musel jeho sekretář podniknout, aby

se k němu dostal. Provedl to prý obráceným postupem, s vyuţitím

voskových pečetí, do kterých byl prsten tak pŧsobivě otištěn,

postupem „matrice-patrice“, ať uţ to znamená cokoliv. Pak tady byla

celá řada úplatkŧ (a hodně vysokých), náznakŧ, ţe došlo k mnoha

krátkým, kradmým schŧzkám, opatrným výměnám z ruky do ruky a

spěšným změnám na poslední chvíli, a to vše proto, aby byla

napodobenina přivedena k naprosté dokonalosti –

A teď tady byla, dokonalá, prsten k nerozeznání od toho

pravého, navlečený na jeho prstě. A na Kosmově prstě byl opravdu

mnohem víc navlečený! Podle Opulentova přesvědčení měl Vetinari

na muţe prsty aţ příliš štíhlé, a navléci prsten přes kloub bylo

nesmírně namáhavé. Proto ho napadlo, ţe dá prsten zvětšit, a hloupě

– 118 –

si neuvědomil, ţe by ho tak dokonale zničil. Magie prstenu, a nebylo

pochyb o tom, ţe Vetinari měl svou vlastní magii, by unikla. Uţ by

to nikdy nebyla ta pravá věc.

Pravda, několik dnŧ to pekelně bolelo, ale teď uţ se pozvedl nad

veškerou bolest a plul po čistém modrém nebi.

Pyšnil se tím, ţe není ţádný hlupák. Byl by poznal okamţitě,

kdyby se ho jeho sekretář pokusil ošidit nějakou obyčejnou, levnou

napodobeninou. Šok, který pocítil v celé paţi, kdyţ si prsten navlékl

na prst – dobrá, násilím a s vypětím všech sil natáhl – stačil k tomu,

aby si byl jistý, ţe je kopie dokonale pravá. Okamţitě pocítil, jak se

mu zbystřilo a zrychlilo myšlení.

Přejel ukazovákem hluboce ryté V a zvedl pohled k Vaţuz – k

Tutambylovi.

„Vypadáte velmi ustaraně, Tutambyle,“ řekl laskavě.

„Ten prst vám velmi zbledl, pane. Je skoro promodralý. Určitě

vás to nebolí?“

„Ani trošku. Cítím se… mám své tělo dokonale pod kontrolou.

Mám pocit, ţe jste v poslední době hodně znepokojený, Tutambyle.

Není vám nic?“

„Ehm… jsem v pořádku, pane,“ odpověděl Tutambyl.

„Musíte pochopit, ţe jsem s vámi poslal pana Klikvu z těch

nejlepších dŧvodŧ,“ řekl Kosma. „Morfio by to byl dříve nebo

později někomu řekl, bez ohledu na to, kolik byste mu zaplatil.“

„Ale ten chlapec v tom kloboučnictví –“

„To byla přesně ta samá situace. A byl to poctivý boj. Nebo ne,

Klikvo?“

Klikva pozvedl lesklou holou hlavu od knihy, kterou četl.

„Samozřejmě, pane. Vţdyť byl ozbrojený.“

„Ale –“ začal ještě jednou Tutambyl.

„No?“ podíval se na něj Kosma chladně.

„Ehm… vlastně nic, pane. Máte pravdu, samozřejmě.“ Měl jen

malý kapesní noţík a velkou opici, dodal sám pro sebe Tutambyl a

zamyslel se nad tím, jakou cenu to má pro toho, kdo stojí proti

profesionálnímu zabijákovi.

– 119 –

„Jako vţdycky, ţe?“ řekl Kosma laskavým hlasem. „A vy jste

skvělý v tom, co děláte. Stejně jako Klikva. Cítím, ţe uţ brzo pro vás

budu mít další malý úkol. Teď běţte a dejte si něco k večeři.“

Kdyţ Tutambyl otevřel dveře, podíval se Klikva na Kosmu, ale

ten jen mírně zavrtěl hlavou. Naneštěstí měl sekretář skvělé periferní

vidění.

On na to přijde, přijde na to, on na to přijdééé!!! zasténal sám

pro sebe, kdyţ klusal po chodbách. To ten zatracený prsten, v tom to

je! To přece není moje vina, ţe má Vetinari tak štíhlé prsty! Uţ

dávno by cítil, ţe tady něco smrdí, kdyby mu ta zatracená věc byla

akorát! Proč mi nedovolil nechat ten prsten udělat větší? Pch… a i

kdyby mi to dovolil, byl by stejně později poslal Klikvu, aby toho

klenotníka zabil! Vím, ţe ho uţ brzo pošle za mnou, vím to!

Klikva Tutambyla děsil. Ten člověk mluvil tiše a slušně se

oblékal. A kdyţ Kosma nepotřeboval jeho sluţby, seděl celé dny a

četl si knihy. To Tutambyla rozčilovalo. Kdyby ten muţ byl

negramotný násilník, bylo by to jistým zvláštním zpŧsobem lepší,

jednodušeji pochopitelné. Kromě toho ten chlap očividně neměl

ţádný tělový porost a lesk jeho hlavy by vás na slunci dokázal oslnit.

A všechno to začalo jedinou lţí. Proč mu Kosma věřil? Protoţe

byl šílený, ale bohuţel ne pořád, měl šílenství jen jako koníčka. To ta

jeho úchylka… posedlost lordem Vetinarim.

Tutambyl si toho zprvu nevšiml. Kdyţ se u Kosmy ucházel o

místo, měl Kosma připomínky hlavně k jeho výšce. Ale kdyţ mu pak

Tutambyl řekl, ţe byl zaměstnán v paláci, byl okamţitě přijat. A to

byla v tom okamţiku čirá leţ, přestoţe Tutambyl to raději sám sobě

vysvětloval jako nešťastnou shodu dvou pravd.

Tutambyl opravdu nějakou dobu pracoval v paláci a Kosma

zatím ještě nezjistil, ţe jako zahradník. A předtím byl opravdu něčím

jako pomocným sekretářem v cechu zbrojířŧ. Proto se cítil oprávněn

pronést větu: „Byl jsem pomocným sekretářem a pracoval jsem v

paláci,“ coţ byl výrok, který by lord Vetinari jistě zkoumal mnohem

pečlivěji neţ potěšený Kosma. A tak tady teď Tutambyl stál a radil

velmi dŧleţitému a chytrému muţi na základě věcí, které znal z

doslechu, které si vybavil nebo někdy dokonce v zoufalství vymyslel.

A zatím mu to procházelo. Ve svém kaţdodenním obchodním

– 120 –

podnikání byl Kosma mazaný, bezohledný a ostrý jako břitva, ale

kdyţ došlo na věci, týkající se Vetinariho, byl dŧvěřivý jako dítě.

Tutambyl si všiml, ţe mu šéf občas řekne jménem Patricijova

sekretáře, ale dostával padesát tolarŧ měsíčně a k tomu ubytování a

stravu a za tyhle peníze by klidně slyšel i na Sedmikrásku. No, na

Sedmikrásku moţná ne, ale na Pepíčka určitě.

A pak začala ta noční mŧra a přesně jak to v nočních mŧrách

bývá, běţné denní předměty na sebe začaly brát pochmurnou

dŧleţitost.

Kosma ho poţádal o pár starých Vetinariho bot.

To byl pro Tutambyla tvrdý oříšek, protoţe nikdy nebyl uvnitř

samotného paláce. Nakonec se ale dostal na pozemek tak, ţe v noci

přelezl vysoký plot nedaleko brány do staré zeleninové zahrady a

sešel se se svými bývalými kolegy, kteří museli bdít celou noc, aby

udrţovali oheň v kotlích, jimiţ se vytápěly skleníky. Poklábosil s

nimi a následující noci se tam vrátil pro jedny obnošené, ale stále

ještě pouţitelné boty velikosti devět, k nimţ dostal návdavkem od

chlapce, který je čistil, informaci, ţe lord Vetinari sešlapává

podpatek na levé noze o něco více neţ na té pravé.

Tutambyl neviděl na botách ţádný rozdíl a nikdo se nesnaţil

tvrdit, ţe právě tohle jsou ony proslulé Vetinariho boty. Nicméně neţ

se dostaly do rukou Tutambylovi, prošly dlouhou cestou z těch

nejvyšších pater paláce do obydlí sluţebnictva na vlně noblesy a

pokud to nebyly pravé boty velkého muţe, pak s jeho nohama

kaţdopádně občas chvíli pobývaly v jedné místnosti.

Tutambyl za ně zaplatil deset tolarŧ a strávil celý večer tím, ţe

ošlapával levý podpatek tak, aby to bylo vidět. Kosma mu za ně bez

mrknutí zaplatil padesát tolarŧ, i kdyţ zamrkal víckrát, kdyţ si je

vzápětí natáhl na nohu.

„Chceš-li porozumět nějakému člověku, ujdi alespoň míli v jeho

botách,“ řekl a překulhal svou pracovnu. Jaké dojmy a pocity asi

nasbíral, jestli to byly boty druhého Patricijova slouţícího, to

nedokázal Tutambyl odhadnout, ale po pŧl hodině Kosma zazvonil a

přikázal, aby mu Tutambyl přinesl umyvadlo studené vody a nějaké

bylinky na bolest a puchýře, a od té doby uţ se boty neobjevily.

– 121 –

Pak tady byla ta černá čepička. To bylo jediné štěstí, které ho v

tomhle hrozném zaměstnání potkalo. Ta čapka byla skutečně pravá.

Nebylo těţké zjistit, ţe si je Vetinari kupuje u Rešetláka v ulici U

Střepu a Tutambyl to místo navštívil, kdyţ starší zaměstnanci odešli

na oběd. Prohodil pár slov s učedníkem bez groše, který pracoval v

zadní dílně u parních strojŧ na čištění a vytahování plsti, a zjistil, ţe

jedna čepička byla právě poslána k vyčištění. Tutambyl zanedlouho

odcházel s nevyčištěnou čepičkou a za sebou zanechal mládence s

výjimečným mnoţstvím grošŧ a pokynem, aby vyčistil zbrusu novou

čepičku a tu pak vrátil do paláce.

Kosma byl štěstím bez sebe a chtěl znát i ty nejmenší

podrobnosti.

Následujícího dne se ukázalo, ţe náhle zámoţný učedník strávil

večer v baru a pak byl kolem pŧlnoci zabit v pouliční rvačce. Peněz

uţ měl jen zbytek a o ţivot přišel docela. Tutambylŧv pokoj byl hned

vedle místnosti, kde bydlel Klikva. Kdyţ se pak zamyslel, uvědomil

si, ţe slyšel, jak se té noci Klikva vracel domŧ něco po pŧlnoci.

A teď tady byl ten pečetní prsten. Tutambyl řekl Kosmovi, ţe

mŧţe nechat udělat dokonalou napodobeninu a vyuţít své kontakty –

velmi drahé kontakty – k tomu, aby ji lidé v paláci vyměnili za pravý

prsten. Dostal pět tisíc tolarŧ!

Pět tisíc tolarŧ!

A šéf byl bez sebe radostí! Bez sebe radostí a šílený. Měl

napodobeninu prstenu, ale přísahal, ţe se kolem ní vznáší Vetinariho

duch. Moţná, ţe to tak opravdu bylo, protoţe Klikva se stal součástí

celé hry. A jak si Tutambyl příliš pozdě uvědomil, ten, kdo se nechal

vtáhnout do Kosmovy záliby, ten zemřel.

Teď dorazil do svého pokoje, vrazil dovnitř a zabouchl za sebou

dveře. Pak se o ně zevnitř opřel. Měl by okamţitě utéct. Za své

úspory by si mohl koupit opravdu dŧkladný kus cesty. Kdyţ si však

trochu uspořádal myšlenky, jeho strach poněkud povolil.

Myšlenky mu říkaly: uvolni se, uvolni se. Zatím ještě Hlídka na

dveře nezaklepala, ne? Klikva byl profesionál a šéf přetékal

vděčností.

– 122 –

Takţe… proč neprovést ještě jeden, poslední trik? Vydělat si

nějaké opravdové peníze! Co by tak ještě mohl „získat“, aby mu za

to šéf zaplatil dalších pět tisíc tolarŧ?

Něco jednoduchého, ale co by udělalo dojem, to by bylo ono.

Něco takového, aby v okamţiku, kdy na to šéf přijde – pokud na to

vŧbec přijde – Tutambyl byl ten tam, nejlépe na druhé straně světa,

jmenoval se úplně jinak a byl opálený k nepoznání. Ano… právě

tohle…

#

Slunce bylo rozpálené a stejně byli rozpálení i trpaslíci. Byli to

horští trpaslíci a pod otevřenou oblohou se necítili dobře.

A proč tady byli? Král chtěl vědět, jestli z díry, kterou kopali

golemové pro tu šílenou kouřící ţenu, nebylo vybráno něco cenného,

ale nesměli na to místo vkročit, protoţe to by bylo narušení práva

dočasné drţby. Takţe seděli ve stínu a potili se a šílená kouřící ţena,

která kouřila celý den, přicházela a pokládala před ně na provizorní

stŧl z prken poloţených na dřevěných kozách… předměty. Věci,

které měly jedno společné: byly obyčejné a nezajímavé.

Tady nebylo co těţit, to věděl kaţdý. Všude kolem a bŧhví jak

hluboko, byly jen naplaveniny a písek. Nebyla tady čerstvá voda. Ty

zřídkavé rostliny, které kolem rostly, si ukládaly vodu nachytanou za

zimních dešťŧ do zduřelých dutých kořenŧ nebo ţily z vlhkosti, jíţ

nachytaly z mořské mlhy. Na celém tom místě nebylo vŧbec nic

zajímavého a to, co vycházelo z dlouhého šikmého tunelu, jen

zdŧrazňovalo celou jeho nudnost.

Byla tam ţebra z trupŧ starých lodí a občas ţebra z těl starých

námořníkŧ. Našly se tam dvě mince, jedna stříbrná a druhá zlatá,

které si podrţely svŧj lesk a byly trpaslíky s leskem v očích

zkonfiskovány. Byly tam střepy starých nádob a několik úlomkŧ

jakési sochy, nad nimiţ došlo k udivenému dohadování, část

ţelezného kotle a kotva s několika články řetězu.

Jak tak trpaslíci posedávali ve stínu, došli k názoru, ţe se sem

nemohlo dostat nic jiného neţ loď. Ale nezapomínejme: v

záleţitostech obchodu a zlata nesmíme věřit nikomu, kdo se mŧţe

rozhlíţet přes vrcholek vaší helmice.

– 123 –

A pak tady byli golemové. Nenáviděli golemy, protoţe se

navzdory své obrovské váze pohybovali nehlučně a podobali se

trollŧm. Golemové neustále přicházeli a odcházeli, nosili bŧhví

odkud dřevo a mizeli dole v temnotě…

A pak se jednoho dne golemové vyrojili z tunelu, došlo mezi

nimi k dlouhé diskusi a nakonec se kouřící ţena vydala k

pozorovatelŧm. Ti ji sledovali dost nervózně, jako válečníci

sebevědomého civilistu, kterého mají zakázáno zabít.

Lámanou trpasličtinou jim řekla, ţe se tunel zbortil a ona ţe

odjíţdí. Řekla, ţe všechny věci, které vykopali, jsou dary pro krále.

A pak odešla a ty zatracené golemy si odvedla s sebou.5

To se stalo minulý týden. Od té doby se tunel propadl docela a

vítr všechno rychle zavál pískem.

#

Ty peníze na sebe dohlíţely samy. Propluly staletími pohřbeny v

papírech, ukryty za právníky, ošetřovány, investovány, převáděny,

obraceny, prány, sušeny, ţehleny a leštěny, chráněny před

nebezpečím a daněmi a ze všeho nejvíce chráněny před Opulenty

samotnými. Dobře znaly jejich potomky – vţdyť je koneckoncŧ

vlastně vychovaly – a tak si peníze opatřily tělesné stráţce v podobě

opatrovníkŧ majetku, prokuristu, smluvních závazkŧ a vydávaly se

dalším generacím jen v pečlivě odpočítaném mnoţství, aby jim

pomohly udrţet ten ţivotní styl, pro nějţ se jejich jméno stalo

synonymem, a ještě s malou troškou navíc, která jim umoţňovala

dostát rodinné tradici, podle níţ se hádali a bojovali mezi sebou o…

no ano, o peníze.

A tak se teď sjíţděly všechny rodinné větve a často kaţdý zvlášť

se svým vlastním právníkem a tělesnými stráţci, opatrní ve výběru

těch, jichţ si uráčí všimnout, aby se náhodou trapně nespletli a

nepředloţené se neusmáli na někoho, koho v současnosti ţalují. Jak

říkali lidé, Opulentové, jako rodina, spolu vycházeli jako pytel plný

koček. Kosma si na ně dával na pohřbu pozor a zjistil, ţe strávili celý

5 Pozn. aut.: Trpaslíky nenapadlo je spočítat a zjišťovat, zda některý z nich

nezůstal zasypán v tunelu. Nic by se tím nezměnilo, ale dá se předpokládat,

ţe by na ně král později tolik nekřičel.

– 124 –

ten čas pozorováním jeden druhého, přesně jako kočky, které čekají,

ţe na ně kaţdou chvilku některá z těch ostatních zaútočí. Ale i tak by

to byla celkem dŧstojná záleţitost, nebýt toho mizerného synovce,

kterého ta stará mrcha nechávala ţít ve sklepě banky. Objevil se tam

ve špinavém bílém plášti, ţlutém klobouku do deště a probrečel celý

obřad. Celé to prostě všem ostatním pokazil.

Ale teď uţ bylo po pohřbu a Opulentové dělali to, co dělali po

pohřbech vţdycky – mluvili o Penězích.

Opulenty jste nemohli posadit kolem jednoho stolu. Kosma ve

velké místnosti rozmístil menší stolky systémem, který podle jeho

posledních vědomostí a nejlepšího svědomí odráţel současný stav

věcí, momentální spojenectva a drobné bratrovraţedné války, ale i

tak došlo ke spoustě přesunŧ, hádek a výhrŧţek právními ţalobami,

neţ se všichni usadili. Za nimi pak zŧstala stát řada jejich osobních

právníkŧ, kteří kaţdé čtyři vteřiny vydělávali přinejmenším jeden

tolar.

Jak se zdálo – uvaţoval Kosma – tak Vetinari měl jen jedinou

příbuznou. Tetu. Ten chlap měl opravdu štěstí. Aţ bude Vetinarim

on, bude muset udělat pořádnou probírku.

„Dámy a pánové,“ řekl, kdyţ utichl sykot a vzájemné spílání.

„Jsem velmi šťastný, ţe vás tady dnes vidím v tak hojném počtu –“

„Ty lháři!“

„A zvláště tebe, Pěvo,“ obrátil se Kosma s úsměvem ke své

sestře. Vetinari neměl ani takovou sestru, jako byla Pěvana. Kosma

byl ochoten se vsadit, ţe takovou sestru nemá nikdo. Byla to ďáblice

v plus mínus lidské podobě.

„Poslyš, pořád ještě máš něco s tím obočím, víš to?“ řekla Pěva.

Seděla u stolu sama a její hlas se podobal jekotu řetězové pily, která

právě narazila na silný hřebík, lehce doplněnému zvukem mlţného

rohu. Pravidelně se o ní mluvilo jako o „krásce z nejlepší

společnosti“, coţ jen ukazovalo, jak jsou Opulentové skutečně

bohatí. Přeseknutá napŧl by mohla poskytnout dost materiálu na dvě

krásky z nejlepší společnosti, ale pak uţ zdaleka ne tak krásné. Často

se říkalo, ţe se muţi, které odmítla, vrhali v zoufalství z mostŧ, ale

jediná osoba, o níţ se vědělo jistě, ţe to řekla, byla Pěvana sama.

„Určitě všichni víte, ţe –“ začal Kosma.

– 125 –

„Díky naprosté neschopnosti vaší části rodiny jste nás připravili

o banku!“

Hlas se ozval ze vzdáleného kouta místnosti, ale vyvolal celý

sbor stíţností.

„Jsme tady samí Opulentové, Josefíno,“ odpověděl jí škrobeně.

„A někteří z nás jsou dokonce rození Opulentové.“

To nezabralo. Ale mělo. Kdyby to řekl Vetinari, bylo by to

fungovalo, tím si byl Kosma jistý. Jenţe kdyţ něco takového řekl

Kosma, jen to lidi popouzelo. Nespokojené reptání zesílilo.

„Některým z nás se to mnohem lépe daří!“ vyštěkla na něj

Josefína. Měla na krku smaragdový náhrdelník a světlo, které se v

něm lámalo, jí vrhalo na tvář zelené skvrny. To na Kosmu udělalo

dojem.

Kdykoliv to bylo moţné, brali si Opulentové své sestřenice,

dívky se vdávaly za vzdálenější bratrance, ale nebylo neobvyklé, ţe v

kaţdé generaci několik z nich uzavřelo sňatek s partnery, které si

našli mimo rodinu, hlavně proto, aby se vyhnuli známému syndromu

tří palcŧ. Ţeny si nacházely hezké muţe, kteří dělali, co se jim řeklo,

zatímco muţi zase nevěsty, které byly aţ překvapivě dobré v tom, jak

rychle se dokázaly naučit netýkavosti a nedŧtklivosti oholených opic,

coţ byla firemní značka pravých Opulentŧ.

Josefína si sedla s jedovatým pohledem plným uspokojení ze

souhlasného chóru, který vyvolala. Vzápětí však vyskočila, aby si

zajistila přídavek. „A co s touhle neodpustitelnou situací hodláš

udělat? To vaše část rodiny vhodila naši banku do klína nějakému

kašparovi! Zase! “

Pěva se popuzeně otočila. „Jak si dovoluješ říct něco takového o

našem otci!“

„A jak se opovaţuješ říct něco takového o panu Pedantovi!“

zvolal Kosma.

Kdyby byl na jeho místě Vetinari, bylo by to fungovalo, to

Kosma věděl. Josefínu by to zesměšnilo a pozvedlo Kosmŧv kredit

mezi přítomnými.

„Co? Coţe? O čem to mluvíš?“ vyjela Josefína. „Nedělej ze sebe

zase takového hlupáka, dítě. Já myslela toho člověka, Rosreta. Vţdyť

je to pošťák, proboha! Proč jsi mu nenabídl peníze?“

– 126 –

„Nabídl jsem mu je,“ odpověděl Kosma a pro své vnitřní ucho v

myšlenkách dodal: To ‚dítě’ si budu pamatovat, ty stará ochechule s

ksichtem jako syrovátka. Aţ budu pánem svého obočí, uvidíme, jakou

budeš zpívat potom!

„A?“

„Řekl bych, ţe ho peníze nezajímají.“

„Nesmysl!“

„A copak ten chudinka pejsánek?“ ozval se jakýsi starší hlas.

„Co by se stalo, kdyby náhodou, chraňte bohové, pošel?“

„Pak by banka připadla nám, teto Opatrnáto,“ obrátil se Kosma k

velmi drobné staré dámě, oblečené do černých krajek, která něco

pletla.

„Bez ohledu na to, jak ten chudinka pejsek umře?“ vyzvídala dál

teta Opatrnáta Opulentová, ale věnovala při tom úzkostlivou

pozornost svým jehlicím. „Vţdycky je tady moţnost pouţít nějaký

jed, nebo se mýlím?“

V tom okamţiku se s hlasitým vhůš zvedl právní zástupce tety

Opatrnáty a prohlásil: „Moje klientka si přeje vyjádřit zcela jasně, ţe

se jen tak mimochodem zmínila o nebezpečných vlastnostech

škodlivých látek jako takových a ţe by se tato její slova v ţádném

případě neměla teď ani kdykoliv v budoucnosti vykládat jako

eventuální návrh nebo hájení jakékoliv nezákonné akce.“

Sedl si a měl vyděláno.6

„Bohuţel, v takovém případě by na nás padla Hlídka jako laciná

drátěná košile,“ potřásl hlavou Kosma.

„Pendrekáři v naší bance? Zavřete jim vrata před nosem!“

„Časy se změnily, teto Opatrnáto. Tohle uţ udělat nemŧţeme.“

„Kdyţ tvŧj pradědeček shodil svého bratra z balkonu, Hlídka

dokonce za pět šilinkŧ a tuplák piva odklidila tělo!“

„Jistě, tetičko. Jenţe teď je Patricijem lord Vetinari.“

„A on by dovolil, aby se chlupatý potloukali po naší bance?“

„O tom není nejmenších pochyb, tetičko.“

„Pak to není gentleman,“ konstatovala stará paní smutně.

6 Pozn. aut.: Vznesení preventivního protestu proti moţnému zneuţití slov

mandanta – jednotná taxa 12,98 tolarů.

– 127 –

„Přijal do Hlídky dokonce upíry a vlkodlaky,“ ozvala se

znechuceně slečna Tarantula Opulentová. „Je to váţně odporné, ţe se

jim dovolilo, aby se procházeli po ulicích jako normální lidé.“

– a v Kosmově paměti najednou něco udělalo cvak!

„Vypadá úplně jako normální člověk,“ řekl hlas jeho otce.

„To je tvŧj problém, Kosmo Opulente!“ zesílila hlas Josefína,

která nechtěla připustit, aby se všeobecné rozhořčení zaměřilo na

jiný cíl.

„Zmlkni,“ odpověděl jí Kosma klidně. „Zavři tu svoji chlebárnu.

A mimochodem… ty smaragdy ti vŧbec nesluší.“

To bylo neobvyklé. Opulentové se mohli soudit, spřáhnout se

jedni proti druhým, pomlouvat se a očerňovat, dívat se na sebe

navzájem svrchu, ale přece jen tady existovalo něco jako dobré

mravy.

V Kosmově hlavě se ozvalo další cvak!, a hlas jeho otce říkal:

„ Ale dokáţe dokonale skrývat svou skutečnou podobu, i kdyţ za cenu

nesmírné bolesti. To, čím byl, uţ v něm nejspíše není. Měl bys to

raději vědět pro případ, ţe by se začal chovat legračně…“

„Otec přebudoval bankovní obchod,“ řekl Kosma, kterému stále

ještě duněl v hlavě otcŧv hlas, kdyţ se Josefína nadechovala k další

tirádě, „a vy všichni jste ho nechali. Ano, je to tak, nechali jste ho.

Bylo vám jedno, co jak dělá, dokud vám byla banka k dispozici a

pomáhala realizovat rŧzné pletichy a činnosti, které všichni tak

pečlivě tajíme a o nichţ nemluvíme. Vykoupil všechny malé

podílníky a vám to bylo jedno, dokud jste dostávali dividendy. Je jen

velká škoda, ţe jeho výběr, co se týká kamarádŧ, byl poněkud

pochybný –“

„Zdaleka ne tak pochybný, jako výběr té povýšené holky, té

muzikálové tanečnice!“

„– zato svou poslední ţenu si vybral dokonale,“ pokračoval

Kosma. „Geňa byla mazaná, nevyzpytatelná, bezohledná a

nemilosrdná. Mŧj problém je v tom, ţe ve všech těch věcech byla

mnohem lepší neţ vy. A teď vás musím poţádat, abyste všichni

odešli. Já naši banku dostanu nazpět. Cestu ven jistě najdete sami.“

Vstal, vyšel z místnosti, pečlivě za sebou zavřel dveře a pak se

jako šílený rozběhl do své pracovny, tam se opřel zády o dveře a

– 128 –

chvíli se dmul sebeuspokojením. Přesně na takové cvičení byla totiţ

teď jeho tvář naladěna.

Drahý, skvělý otec! Samozřejmě, ţe se tenhle rozhovor odehrál

uţ dávno, kdyţ bylo Kosmovi sotva deset a dokonce neměl ani

vlastního právníka a ještě zdaleka nepochopil tradici rodu Opulentŧ,

spočívající ve šťouravém, ale přitom velmi obezřetném vměšování.

Jenţe otec byl praktický. Nedával Kosmovi jen rady, poskytoval mu

munici, jíţ mohl pouţít proti ostatním. K čemu jinému by taky otec

byl?

Pan Korouhvička! Pan Korouhvička byl prostě… ne, ne prostě

pan Korouhvička. Byl něčím, co vylezlo z nočních mŧr. Tenkrát ono

odhalení vyděsilo mladého Kosmu k smrti a později se chystal svého

otce zaţalovat o náhradu za všechny ty probdělé noci, přesně v

duchu té nejlepší opulentovské tradice, ale nakonec zaváhal a

rozmyslel si to. To bylo dobře, protoţe by to všechno u soudu vyšlo

najevo a on, Kosma, by zahodil úţasný dar. Takţe ten chlápek Rosret

si myslí, ţe banku ovládá, co? Dobrá, ale banku nemŧţete vést bez

pana Mavolia Korouhvičky, a zítra touhle dobou bude on, Kosma

Opulent, vlastnit pana Korouhvičku. Hmm, ano… moţná, ţe to

nechá odleţet chvilku déle. Další den, během něhoţ bude muset pan

Korouhvička snášet Rosretovu riskantní nezodpovědnost, ho dostane

do stavu, kdy moţná ani nebude třeba pouţít speciální přesvědčovací

talent pana Klikvy. No ano.

Kosma povytáhl obočí. Uţ se mu to začínalo dařit, tím si byl

jistý. Tam před ostatními byl přece úplně jako Vetinari, ţe? No

samozřejmě, ţe byl! Ty výrazy na tvářích příbuzných, kdyţ řekl

Josefíně, aby zavřela hubu! Při té vzpomínce mu slastně zatrnulo v

páteři…

Je tohle ten správný čas? Ano, aspoň na minutku. Zaslouţil si

to… Otevřel zásuvku svého stolu, sáhl dovnitř a stiskl ukryté

tlačítko. Na druhé straně vyjela ze stolu tajná schránka. Z té Kosma

vytáhl malou černou čepičku. Vypadala jako nová. Tutambyl je

génius.

Kosma si čepičku nesmírně slavnostně spustil na hlavu.

Někdo zaklepal na dveře pracovny. Vcelku zbytečně, protoţe

vzápětí se dveře rozletěly dokořán.

– 129 –

„Uţ zase se zamykáš ve svém pokoji, bráško?“ řekla Pěvana

vítězoslavně.

Kosmovi se alespoň podařilo nepoddat se prvnímu impulsu

strhnout si z hlavy čepičku, jako kdyby dělal něco ošklivého.

„Nebylo přece zamčeno, jak jsi zjistila,“ odpověděl, „a ty se ke

mně nesmíš přiblíţit na méně neţ patnáct metrŧ. Mám soudní

příkaz.“

„A ty ke mně nesmíš být blíţ neţ dvacet metrŧ, takţe ty jsi

příkaz porušil první,“ řekla Pěva a přitáhla si ţidli. Sedla si na ni

obkročmo, aţ dřevo zaskřípělo pod její vahou, a předloktí zkříţila na

opěradle.

„Ale já přece nebyl ten, kdo se hýbal, nemyslíš?“ protestoval

Kosma.

„No, ve vesmírném měřítku je to úplně jedno,“ ušklíbla se Pěva.

„Poslyš, ta tvoje posedlost je dost nebezpečná.“

Kosma si stáhl z hlavy čepičku. „Pokouším se jen proniknout do

nitra toho muţe a vcítit se do něj,“ odpověděl.

„ Velmi nebezpečná posedlost.“

„Víš, co tím myslím. Chci jen zjistit, jak pracuje jeho mozek.“

„A támhleto?“ mávla Pěvana k velkému obrazu, který visel

přímo proti psacímu stolu.

„Vilém Špulivý, Muţ s psíkem. Je to portrét Vetinariho. Všimni

si, jak tě jeho pohled sleduje, ať se v místnosti postavíš, kam chceš.“

„Mě místností pronásleduje čenich toho psa! Vetinari má psa?“

„Měl. Hafala. Pošel před nějakou dobou. V palácové zahradě je

malý hrob. Chodí tam jednou týdně, sám a vţdycky poloţí na hrob

psí suchar.“

„Váţně to Vetinari dělá?“

„Ano.“

„Vetinari, ten chladný, vypočítavý tyran bez srdce?“ ujišťovala

se Pěva.

„Samozřejmě!“

„Ty své drahé, sladké sestřičce lţeš, je to tak?“

„Mŧţeš mně věřit, jestli chceš, ale taky nemusíš.“ Kosma

hluboko ve svém nitru triumfoval. Miloval chvíle, kdy mohl

– 130 –

pozorovat, jak se sestře po tváři šíří ten výraz vzteklého kuřete, které

je bez sebe nepřekonatelnou zvědavostí.

„Taková informace stojí za pěknou sumičku,“ řekla.

„To jistě! A říkám to jen proto, ţe ti to není k ničemu, pokud

nevíš, kam chodí, v kolik hodin a který den. Je moţné, má drahá,

sladká Pěvo, ţe tahle moje posedlost má ve skutečnosti neobyčejně

praktický význam. Pozoruji, dívám se a učím. A věřím, ţe Vlahoš

von Rosret a Vetinari mají nějaké společné, nebezpečné tajemství,

které by mohlo dokonce –“

„Ale ty ses do toho stejně namontoval a nabídl jsi Rosretovi

úplatek!“ Tohle bylo nutné Pěvaně přiznat, člověk se jí velmi snadno

začal svěřovat. Nejspíš proto, ţe se nikdy neunavovala tím, aby

poslouchala, co říkáte. Vyuţívala ten čas k tomu, aby si promyslela,

co řekne dál ona.

„Aţ směšně malý. A k tomu ještě výhrŧţku. Takţe on si teď

myslí, ţe o mně ví všechno,“ pochlubil se Kosma a ani se nepokoušel

tvářit samolibě. „A já o něm nevím vŧbec nic, čímţ je to celé ještě

zajímavější. Objevil se tady vlastně z ničeho nic, bŧhví odkud a

dostal hned jedno z nejvyšších postavení ve –“

„A co je, k čertu, zase támhleto?“ zeptala se najednou Pěva, jejíţ

aţ nezdravá zvědavost byla do jisté míry omezována pozorností

čerstvě vylíhlého kuřete. Ukazovala při tom na malé diorama za

oknem.

„Tohle? No –“

„Vypadá to jako ozdobný truhlík. To jsi koupil u Krále hraček?

A co to má vlastně být? Okamţitě mi to pověz!“ Kosma si

povzdechl. Nebylo to tak, ţe by svou sestru doopravdy nenáviděl –

ne víc, neţ kolik bylo u Opulentŧ dáno základním vrozeným pocitem

nesnášenlivosti jednoho k druhému – ale bylo těţké mít rád ten

hlasitý, nosový, neustále popuzený hlas, který jako by se k

čemukoliv, čemu Pěvana okamţitě nerozuměla, a to bylo prakticky

všechno, stavěl jako k osobnímu útoku.

„Je to takový pokus, jak s pomocí modelŧ zmenšených v

přesném měřítku docílit dojmu, jaký se naskýtá lordu Vetinarimu při

pohledu z okna Oválné kanceláře,“ vysvětloval. „Pomáhá mi to

myslet.“

– 131 –

„To je pěkně praštěné. A jaký psí suchar?“ dodala Pěva.

To byla další věc. Informace cestovaly krajinou Pěvina mozku

do cílové stanice pochopení rŧznou rychlostí. Asi to bude těmi jejími

vlasy, pomyslel si Kosma.

„Vrtiprutovu Ňamku,“ odpověděl. „To jsou ty ve tvaru kosti, co

je dělají ve čtyřech barvách. Nikdy tam ale nenechává ţlutý, protoţe

Hafal je neměl rád.“

„A víš, ţe se říká, ţe je Vetinari upír?“ řekla Pěvana, která

přeskakovala z předmětu na předmět.

„Ty tomu věříš?“ podíval se na ni tázavě Kosma.

„Protoţe je vysoký, hubený a chodí v černém? Myslím, ţe k

tomu je toho třeba víc!“

„A proto, ţe je vypočítavý a tajnŧstkářský?“ nadhodil Kosma.

„Ty tomu nevěříš, ţe?“

„Ne, ale i kdyby to byla pravda, nebyl by v tom ţádný rozdíl, ţe?

Ale existují tady lidé s mnohem… nebezpečnějšími tajemstvími.

Nebezpečnými pro ně, samozřejmě.“

„Jako pan Rosret?“

„On by mohl být jedním z nich, ano.“

Pěvaně se rozzářily oči. „Ty něco víš, ţe?“

„No… ne tak přesně, ale myslím, ţe vím, kde by se dalo něco

zjistit.“

„Kde?“

„Chceš to váţně vědět?“

„Samozřejmě, ţe chci!“

„Víš, jenţe já nemám ten nejmenší úmysl ti to prozradit,“ řekl

Kosma s úsměvem. „Nenech se mnou dále zdrţovat,“ dodával, kdyţ

Pěvana vztekle vyrazila z místnosti.

Nenechte se mnou dále zdrţovat. Jak úţasnou frázi si to Vetinari

vymyslel. Ten zvonivý dvojsmysl naznačoval spodní proudy a

vzbuzoval nejistotu i v těch nejnevinnějších myslích. Ten muţ

provozoval nekrvavou tyranii s pomocí prostředkŧ, proti nimţ byly

ţebřík a palečnice dětskými hračkami.

Jaká genialita! A tím směrem, zatím s výjimkou obočí, mířil i

Kosma Opulent.

– 132 –

Bude se muset mnohem dŧsledněji věnovat vylepšení toho, co

mu odepřela krutá příroda. Ten tajemný Rosret byl klíčem k

Vetinarimu a klíčem k Rosretovi je –

Je na čase promluvit si s panem Korouhvičkou.

– 133 –

KAPITOLA 5

Pokusná marnotratnost – Nebezpečí masáţe zad

prováděné golemy – Rozdávání peněz – Několik úvah

o původu důvěry – Pan Korouhvička má návštěvu –

Jeden z rodiny

de chcete vyzkoušet zpeněţitelný nápad? No rozhodně tedy

ne v bance, to je jisté. Musíte ho vyzkoušet tam, kde lidé

Kvě nují penězŧm mnohem více pozornosti a ţonglují svými

financemi ve světě stálého rizika, kde rozhodnutí ve zlomku vteřiny

mŧţe znamenat rozdíl mezi triumfálním ziskem nebo potupnou

ztrátou. Všeobecně by se to místo dalo nazvat skutečný svět, ale

jedno z jeho vlastních jmen bylo ulice Na Desátém vejci.

Obchod s vývěsním štítem Boffovy novinky, ţerty a ptákoviny, na

ulici Na Desátém vejci, majitel J. Chroust, byl rájem pro kaţdého,

kdo povaţoval pšoukací prášek za poslední výkřik humoru, coţ v

mnoha směrech skutečně byl. Vlahošovo oko ale obchŧdek přilákal

jako zdroj materiálŧ vhodných pro převleky a jiné uţitečné věci.

Vlahoš si vţdycky dával na převlecích záleţet. Knírek, který by

mu mohl při zatahání upadnout, neměl v jeho ţivotě místo. Ale

protoţe měl ten nejtuctovější a nejméně zapamatovatelný obličej,

tvář, která byla jen jednou z tváří v davu, i kdyţ byla sama sebou,

nebylo špatné občas poskytnout lidem něco, o čem by mohli říci

Hlídce. Samozřejmě se jako první nabízely brýle, ale Vlahoš dosáhl

velmi dobrých výsledkŧ i se svými vlastními tvary umělých nosŧ a

uší. Ukaţte někomu uši, v nichţ očividně nějakou dobu hnízdili malí

ptáčci zpěváčci, všimněte si té zdvořilé hrŧzy v jeho očích a mŧţete

si být jistí, ţe právě to bude to jediné, co si zapamatuje.

Teď byl Vlahoš, samozřejmě, počestný muţ, ale část jeho já

povaţovala za nezbytné udrţovat se pro všechny případy v kondici.

– 134 –

Dnes si koupil skleničku lepidla a malou plechovku zlatého

bronzového prášku, protoţe si dokázal představit, k čemu všemu by

se mu mohly hodit.

„Tak to máme třicet pět centŧ, pane Rosrete,“ řekl pan Chroust.

„Chystáte nějaké nové známky?“

„Jednu nebo dvě, Jeníku,“ přikývl Vlahoš. „Jak se má Etyléna?

A malý Robík?“ dodal jen po kratičké odmlce, během které bleskově

probral záznamové sloţky ve svém mozku.

„Mají se skvěle, díky za optání. Mohu poslouţit ještě něčím

jiným?“ dodal Chroust hlasem plným naděje pro případ, ţe by

Vlahoše v náhlém pohnutí mysli napadlo, ţe svět bude

mnohonásobně vylepšen nákupem přinejmenším tuctu falešných

nosŧ.

Vlahoš se rozhlédl po řadách masek, odporných gumových

pařátŧ a komických nosŧ a ujistil se, ţe jsou jeho potřeby ukojeny.

„Jenom tím, ţe mi vrátíte mé drobné, Jeníku,“ odpověděl a pomalu a

opatrně poloţil na pult jeden ze svých nových výtvorŧ. „Stačí, kdyţ

mi dáte pŧltolar.“

Chroust na papír zíral, jako kdyby měla ta podivná věcička uţ uţ

vybuchnout nebo začít vypouštět nějaký magický plyn, při jehoţ

vdechnutí člověk hloupne. „A co je tohle, pane?“ zeptal se.

„To je bankovní poukázka na jeden tolar. Bankovka. Je to

poslední novinka.“

„A musím ji podepsat nebo tak něco?“

„Ne, to je na tom právě to zajímavé. Je to jeden tolar. Mŧţe patřit

komukoliv.“

„Já bych byl samozřejmě rád, kdyby byl mŧj!“

„To taky od téhle chvíle je,“ přikývl Vlahoš. „A mŧţete ho

pouţít k nákupu věcí.“

„Ale vţdyť v tom není ţádné zlato,“ řekl pochybovačně majitel

obchŧdku, zvedl papír a drţel ho pro všechny případy poněkud od

těla.

„Podívejte, kdyţ zaplatím drobnými mincemi, taky v nich není

ţádné zlato, je to tak? A jak to tak vypadá, uţ teď jste vydělal

čtvrttolar, a to není špatný zisk, co? A ta bankovka má hodnotu

– 135 –

jednoho tolaru. Kdyţ ji odnesete do mé banky, dají vám tam za ni

celý jeden tolar.“

„Ale vţdyť já uţ jsem tolar dostal! Hm… nebo ne?“ dodal

Chroust.

„Skvěle, člověče! Tak proč si nevyrazíte do ulic a hned ho

neutratíte? No tak pojďte, rád bych viděl, jak to funguje.“

„Je to jako známky, pane Rosrete?“ pokračoval pan Chroust,

který se snaţil aspoň drápkem zachytit něčeho, co znal. „Občas mi

někdo zaplatí ve známkách a mně to nevadí, protoţe rozesílám tolik

poštovních objednávek –“

„Ano! Ano! To je přesně ono! Představujte si to jako velkou

známku! Podívejte, já vám udělám jednu skvělou předpremiérovou

nabídku. Utraťte ten tolar a já vám dám další tolarovou bankovku,

takţe pořád ještě budete mít tolar. Tak co se vám mŧţe stát?“

„No jo, jenţe jestli je tohle opravdu jedna z prvních bankovek…

já jenom… podívejte, mŧj kluk si koupil pár těch prvních známek, co

jste vydal, rozumíte, a ty teď mají hodnotu pěkného balíku peněz,

takţe kdyţ si ještě nějakou chvíli počkám, bude mít hodnotu peněz i

tahle –“

„Ale tohle má hodnotu peněz uţ dnes!“ zasténal Vlahoš. To byla

ta potíţ s pomalu chápajícími lidmi. Mŧţete z nich kdykoliv udělat

hlupáky. Potřebují nějaký čas, neţ jim to všechno dojde, ale kdyţ se

pak dají do pohybu, převálcují vás.

„To jo, ale… koukněte,“ a v tom okamţiku majitel obchodu

nasadil úsměv, o němţ si pravděpodobně myslel, ţe je rafinovaný,

ale při němţ vypadal jako pan Pedant, který právě načíná druhou

polovinu svého karamelového moučníku, „vy jste, co se týká těch

známek, pěknej vykuk, kdyţ kaţdou chvíli vydáte nějaký nový. Moje

babička vţdycky říká, ţe jestli má obyčejnej člověk v krvi tolik

ţeleza, ţe by se z něj dal udělat jeden hřebík, pak vy máte drzosti jak

medvěd blech, a ţe byste nejen vymámil z jalový krávy tele, ale i z

divokýho kance sele, teda bez uráţky, protoţe moje babička, ta

vţdycky co na srdci, to na jazyku –“

„Dokázal jsem, ţe pošta chodí včas, ne?“

„No ano, babička říká, ţe pro ni za ni mŧţete bejt kluzkej jako

úhoř, ale není pochyb o tom, ţe svojí věci rozumíte –“

– 136 –

„Dobrá! Takţe pojďme utratit ten zatracený tolar, ano?“ Mám

snad nějakou zvláštní dvouvrstvou magickou energii, která sice

umoţní starším dámám prohlédnout mě jediným pohledem skrz

naskrz, ale při tom pŧsobí tak, ţe se jim líbí, co vidí?

A tak se pan Chroust rozhodl zúčastnit se hazardu se svým

tolarem a začal v obchodě hned vedle tím, ţe si koupil balíček

dýmkového tabáku Šťastný námořník, pár mentolových bonbónŧ a

jeden výtisk bulváru Co nového? A pan „Fešák“ Prvomájka, jakmile

mu byl jednou pokus vysvětlen, přijal bankovku a vydal se přes ulici,

k panu Pivozníkovi, uzenáři, který ji vzal, sice opatrně, ale přece.

Počkal, aţ mu všechno přesně a jasně vysvětlí, a pak vysázel hodnotu

bankovky na pult ve voňavých uzenkách, k nimţ ještě Vlahošovi

přidal hezkou kost „pro toho vašeho malého pejska“. Bylo ale více

neţ pravděpodobné, ţe pan Pedant nikdy v ţivotě pravou kost

neviděl. Opatrně ji obcházel a čekal, aţ zakvičí.

Ulice Na Desátém vejci byla ulicí malých obchodníkŧ, kteří

prodávali malé věci v malých mnoţstvích, za malé ceny a s malými

zisky. V takové ulici musíte v malém i myslet. To nebylo místo pro

velké myšlenky. Tihle muţi viděli víc grešlí neţ tolarŧ.

Někteří z hokynářŧ, malých řezníkŧ, zelinářŧ a obchodníčkŧ se

smíšeným zboţím uţ stahovali rolety a zavírali. Přitahováni

proslulým instinktem všech Ankh-Morporčanŧ, který je neomylně

vedl tam, kde se dělo něco zajímavého, se všichni stahovali k

Vlahošově skupince, aby zjistili, o co jde. Všichni se navzájem znali.

Všichni uţ spolu dělali obchŧdky. A kaţdý z nich znal Vlahoše von

Rosreta, muţe ve zlatých šatech. Bankovky byly studovány s velkou

péčí a prodiskutovávány s ještě větší váţností.

„Ona je to vlastně jen směnka nebo dluhopis na peníze.“

„No dobře, ale řekněme, ţe budeš potřebovat peníze?“

„Ale – a teď mě opravte, jestli se pletu, ale směnka, nejsou to

taky peníze?“

„To jo, ale pak mi řekni, kdo ti ty peníze dluţí?“

„Nó… tuhle Jeník, protoţe… ne moment… ony to jsou peníze,

nezdá se vám?“

Zatímco se diskuse převalovala sem a tam, Vlahoš se usmíval.

Přímo tady, jako houby, které rostou v temnotách a jen na koňském

– 137 –

trusu, vyrŧstaly nové teorie o penězích. Jenţe tohle byli muţi, kteří

počítali kaţdou čtvrtgrešli a pokladničku z obchŧdkŧ si v noci dávali

pod postel. Kdyţ váţili mouku a rozinky a barevná cukrová sypátka,7

upírali oči soustředěně na ručičku váhy, protoţe ţili na hranici

chudoby a nemohli si dovolit tu čáru překročit. Pokud se mu podaří

naočkovat nápad s papírovými penězi jim, měl vyhráno a všechno

bylo „dobroš“, jako ţe se jmenuje Vlahoš.

„Myslíte si, ţe by se tohle mohlo ujmout?“ zeptal se do krátkého

ztišení hlasŧ.

Všichni se shodli, ţe ano, mohlo, ale měly by vypadat nějak…

lépe, neboli slovy „Fešáka“ Prvomájky by měly mít pěknější

písmena, třeba „ty kroucený a takový věci“.

Vlahoš souhlasil a kaţdému z muţŧ dal jednu bankovku jako

suvenýr. Stálo to za to.

„A kdyby se to náhodou nějak zvrtlo,“ začal opatrně pan

Chroust, „pořád ještě máte to zlato, je to tak? Zamčené tam dole, ve

sklepě?“

„No jistě, musíte mít přece zlato,“ přidal se k němu pan

Pivozník.

Ozvalo se všeobecné mumlání souhlasu a Vlahoš cítil, jak se

jeho optimistický duch vytrácí.

„Ale myslel jsem, ţe jsme se všichni dohodli na tom, ţe ţádné

zlato nepotřebujeme?“ řekl. Oni to sice tak přesně neřekli, ale stálo to

za pokus.

„No dobrá, ale někde tam být musí,“ ozval se zase pan Pivozník.

„To zaručuje poctivost banky,“ řekl pan Prvomájka s halasnou

jistotou, která je známkou té nejvědoucnější ze všech bytostí – Muţe

v hospodě.

„Ale já si myslel, ţe jste to pochopili,“ řekl Vlahoš.

„Nepotřebujete zlato!“

„Jasně, pane, jasně,“ řekl pan Prvomájka uklidňujícím tónem.

„Dokud je uloţený v bance.“

„Hm… a víte náhodou, proč tam musí být?“ vyzvídal Vlahoš.

7 Pozn. překl.: Za našich časů se těmhle barevným sypátkům říkalo krásným

názvem „myší hovínka“.

– 138 –

„Protoţe to zaručuje to, ţe je banka poctivá,“ řekl Prvomájka na

základě principu, ţe čím víckrát něco opakujeme, tím je to

pravdivější. A všeobecné přikyvování jasně vyjádřilo mínění ulice

Na Desátém vejci. Dokud bylo někde uloţené zlato, byly banky

poctivé a všechno bylo v pořádku. Vlahoš se cítil takovou vírou

zahanbený. Kdyţ bude někde zlato, tak ani čápi nebudou poţírat

ţáby. Ale ve skutečnosti na světě nebyla síla, která by banku

přinutila, aby byla poctivá, kdyţ nechtěla.

Ale i tak to na první den vŧbec nebyl tak špatný začátek. Na tom

mohl stavět.

Začalo pršet, nijak hustě, byl to ten jemný déšť, do kterého skoro

nepotřebujete deštník. Ulicí Na Desátém vejci neprojíţděly ţádné

droţky, které by tam hledaly pasaţéra, ale jedna stála u obrubníku v

Prodělečné ulici. Kŧň stál sklesle v postrojích, kočí se halil do svého

těţkého pláště a kočárové lampy mdle poblikávaly do šera. Protoţe

se déšť měnil v hustou, vše pronikající spršku, byl to pro provlhlé

nohy více neţ vítaný pohled.

Vlahoš si pospíšil k povozu, nastoupil a ze šera povozu se ozval

hlas: „Dobrý večer, pane Rosrete. Uţ dlouho se těším, ţe se spolu

blíţe poznáme. Jmenuji se Pěvana. Věřím, ţe se rychle spřátelíme…“

#

„Poslyš, to bylo dobré,“ řekl serţant Tračník z Městské hlídky,

kdyţ postava Vlahoše von Rosreta zmizela za rohem a stále ještě

zrychlovala. „Vyskočil z vozu okýnkem, aniţ se dotkl rámu, odrazil

se od toho chlápka, co se plíţil kolem, vysekl dokonalej kotoul, teda

pokud to mŧţu posoudit, a při tom všem neupustil toho malýho

čoklíka. Vsadil bych se, ţe něco takovýho určitě nedělal poprvý. Ale

i tak, myslím si, ţe je to pěknej trouba.“

„První droţka,“ potřásl desátník Nóblhóch hlavou. „Ale, ale, ale.

Kdo by si to u chlápka, jako je on, pomyslil?“

„Přesně tak,“ obrátil se k němu Tračník. „Kdyţ člověk ví, ţe má

nepřátele ve velkým, neleze přece do první droţky, to dá rozum.

Stará ţivotní pravda. To vědí i všechny ty malý věcičky, co ţijou pod

kamínkama.“

– 139 –

Klidně pozorovali, jak onen chlápek, který se předtím plíţil

kolem, sbírá se zachmuřeným výrazem zbytky svého ikonografu,

zatímco Pěvana na něj ječela z droţky.

„Vsadil bych se, ţe kdyţ postavili první droţku, vŧbec nikdo se

neodváţil do ní nastoupit, co, serţo?“ uvaţoval dál Noby nahlas.

„Vsadil bych se, ţe první droţkář se vracel kaţdej den domŧ chudej

jak kostelní myš, protoţe uţ tenkrát to věděl kaţdej, ţe jo?“

„No, to zas ne, Noby, lidi, co nemají nepřátele ve velkým, s ní

klidně mohli jezdit. Tak a teď pŧjdeme a podáme hlášení.“

„A co vlastně znamená to ‚ve velkým’, serţo?“ zeptal se Noby,

kdyţ se loudali ke stráţnici na ulici Vepřových drobŧ s vidinou šálku

horkého sladkého čaje.

„Tím myslím velké nepřátele, Noby. To je jasné jako nos mezi

očima. Zvlášť ten tvŧj.“

„No… tahle Pěvana Opulentová je fakt velká ţenská.“

„A je to moc zlé, mít za nepřátele tuhle rodinu,“ vyjádřil své

další mínění Tračník. „Jak si stojí sázky?“

„Sázky, serţo?“ opáčil Noby s nevinností anděla.

„Vţdycky přijímáš sázky, Noby. Vţdycky.“

„Nikdo si nechce vsadit, serţo. Je to předem rozhodnutá

záleţitost,“ odpověděl Noby.

„No, to chápu. Rosreta obkreslej nejpozději v neděli křídou, co?“

„Ne, serţo. Všichni si myslej, ţe vyhraje.“

#

Vlahoš se probudil ve velké měkké posteli vlastním přiškrceným

výkřikem.

Pěvana! Aááá! A v tom, čemu decentnější lidé říkají nedbalky.

Často uvaţoval o tom, jak nedbalky prakticky vypadají, ale nikdy ho

nenapadlo, ţe to zaţije v takové dávce. Ještě teď se některé z jeho

paměťových buněk pokoušely zemřít. Ale nebyl by to Vlahoš von

Rosret, kdyby mu nepřispěchala na pomoc jistá dávka bezstarostnosti

a nezačala hojit jeho rány. Nakonec tomu přece unikl. No ano. Vţdyť

to nakonec nebylo první okno, kterým kdy vyskočil. A Pěvanin

rozzuřený výkřik byl skoro stejně hlasitý jako třesk ikonografu

onoho muţe, kdyţ se rozbil na dláţdění. Stará známá pastička. Pch.

Ale uţ byl nejvyšší čas provést něco protizákonného, kdyby uţ jen

– 140 –

proto, aby dostal svou mysl zpět do toho správného, mírně cynického

stavu, v němţ neomylně fungoval jeho pud sebezáchovy.

Ještě před necelým rokem by ho ani ve snu nenapadlo nastoupit

do první droţky, to bylo jisté. Tedy s prominutím, to by musela být

pěkně podivná porota, která by uvěřila, ţe ho přitahovala Pěvana

Opulentová. Nedokázal si představit, jak by něco takového mohlo u

soudu obstát.

Vstal, oblékl se a s nadějí napjal sluch, aby zachytil nějaké zvuky

z kuchyně. Kdyţ se nic takového neozvalo, uvařil si černou kávu.

Vyzbrojen hrnkem se vydal do kanceláře, kde spal ve svém tácku

pan Pedant a kde také dřepěl oficiální černý cylindr.

Aha, ano, s tím přece chtěl něco udělat, ţe?

Sáhl do kapsy a vytáhl skleničku s lepidlem. Byla to taková ta

příruční a praktická, která měla ve víčku malý štěteček, a kdyţ

pečlivě rozetřel naţloutlou hmotu po klobouku, začal pokrývku hlavy

zdobit bronzovým práškem tak stejnoměrně, jak to jen šlo.

Touto činností se zabýval ještě ve chvíli, kdy mu do zorného

pole jako zatmění slunce vstoupila Grácie a v ruce třímala něco, z

čeho se vyklubal obloţený chléb s vejci a opečenou slaninou, skoro

šedesát centimetrŧ dlouhý a asi tři milimetry silný. Přinesla mu také

výtisk jeho ranní Komety.

Zasténal. Byl na titulní straně. Obvykle tam býval. To ta jeho

atletická mluvidla. Předběhla ho, kdykoliv uviděl zápisník.

Hm… byl i na druhé straně. Ale… i na stránce s komentáři. K

sakru, dokonce i v kresleném vtipu, v tom, kterému se málokdo

zasměje.

První uličník: Jakej je rozdíl mezi vopuštěným vostrovem a

Ankh-Morporkem?

Druhý uličník: Na vopuštěným vostrově tě neshltnou žraloci!

To by člověk praskl smíchy.

Kalnýma očima se vrátil ke komentářŧm. Ty na druhé straně

občas bývaly docela vtipné, protoţe byly postaveny na předpokladu,

ţe svět by byl mnohem lepší místo, kdyby ho řídili novináři. Byly –

Coţe? Co je zase tohle?

– 141 –

Nadchází čas pomyslet na nemyslitelné… konečně zavál

sklepeními vítr změn… nepopiratelné úspěchy nového

poštovního úřadu… známky se změnily de facto v oběţivo… je

třeba nových nápadŧ… s mládím u kormidla…

Mládí u kormidla? Tohle bylo od Mikuláše ze Slova, který byl

plus mínus ve Vlahošově věku, ale psal komentáře, které jako by

naznačovaly, ţe se jeho stáří pohybuje někde mezi smrtí a

kamenným uhlím.

Někdy bylo těţké ze vší té nudné a poněkud nabubřelé záplavy

poznat, co si pan ze Slova o některých věcech opravdu myslí, ale

zdálo se, ţe tou zpěněnou záplavou slov prosvítá jedno. Kometa

věřila, ţe Vlahoš von Rosret je všeobecně a po zváţení všech

okolností, kdyţ se na to podíváme v dlouhodobých souvislostech,

vzato jedno s druhým, kol a kolem a tak dále, pravděpodobně

správný muţ na správném místě.

To, ţe za ním stále ještě stojí Grácie, si uvědomil, aţ kdyţ se na

mosazném kování stolu odrazila rudá záře.

„Jste velmi nervózní a napjatý, pane Rosrete,“ řekla.

„Ano, to jsem,“ přikývl Vlahoš a znovu si komentář přečetl. U

všech bohŧ, ten člověk skutečně psal, jako by svá slova tesal do

kamene.

„V Magazínu paní a dívek byl velmi zajímavý článek o masáţi

zad,“ pokračovala Grácie. Později si Vlahoš říkal, ţe měl věnovat

větší pozornost nadějnému tónu, který zazníval v jejím hlase. Jenţe

on si právě v tom okamţiku myslel: Netesal jen tak halabala, ale tesal

klasickým písmem s velkými patkami. „Ty masáţe jsou skvělé pro

uvolnění napětí vzniklého spěchem a chaosem moderního ţivota,“

informovala ho dál Grácie.

„Ano, to je opravdu velmi škodlivé,“ přikývl Vlahoš a svět

kolem něj zčernal.

Je zvláštní, pomyslel si, kdyţ ho Chmelšiška s Apolenou přivedli

k vědomí a vrátili mu rŧzné vymknuté kosti na místo, ţe se opravdu

cítím mnohem lépe. Moţná právě v tom spočíval ten trik. Moţná, ţe

ta příšerná bolest, která mu projela celým tělem jako doběla

– 142 –

rozţhavený drát, mu umoţnila si uvědomit, ţe na světě existují

mnohem horší věci, neţ nějaké to píchání tady nebo tam.

„Velmi se omlouvám,“ naklonila se k němu Grácie. „Netušila

jsem, ţe se stane tohle. V Magazínu se píše, ţe masírovaný proţívá

příjemné aţ slastné mrazení.“

„Hm, určitě to ale neznamená, ţe by se při tom měl masírovaný

podívat mezi vlastní lopatky,“ zabručel Vlahoš a třel si krk. Grácii

potemněly oči natolik, ţe se cítil povinen dodat: „Ale opravdu se teď

cítím mnohem lépe. Je to prima sklopit oči a nedívat se na vlastní

paty.“

„Neposlouchej ho, nebylo to zas tak zlé,“ řekla Apolena se

sesterským soucitem. „Muţští toho vţdycky kolem kaţdé bolístky

nadělají…“

„Jsou to opravdu jen taková rozmazlená velká děcka,“ prohlásila

Grácie. Její poznámka vyvolala delší zamyšlenou odmlku.

„A kde jsi zas vzala tohle?“ ozval se po chvíli Vlahoš.

„Tuto informaci mi poskytla Gábina od přepáţky cenin,“

odpověděla Grácie.

„Dobře, ale od dnešního dne si nepřeji, abys mě –“

Velké dveře se otevřely. Dovnitř pronikl šum ze spodních

podlaţí, a s ním, jako nějaký zvukový surfař, připlul pan

Korouhvička, zachmuřený a na tak časnou denní hodinu příliš

naleštěný.

„Dobré ráno, pane,“ prohlásil ledově. „Ulice před bankou je plná

lidí. A mohl bych vyuţít této příleţitosti, abych vám poblahopřál k

tomu, ţe jste vyvrátil onu teorii, která je teď tak módní na

Neviditelné univerzitě?“

„Prosím?“ podíval se na něj Vlahoš nechápavě.

„Někteří lidé tvrdí, ţe existuje nekonečný počet vesmírŧ, coţ

poskytuje dostatečný počet míst, na nichţ by se všechno, co se má

kdy odehrát, odehrát mohlo. To je samozřejmě nesmysl, o kterém

uvaţujeme jen proto, ţe věříme, ţe slova jsou totéţ co skutečnost.

Tak a teď se konečně dostávám k tomu, co jsem chtěl říci, protoţe v

takovém nekonečném mnoţství světŧ by se jistě našel alespoň jeden,

kde bych radostně aplaudoval vašim posledním akcím, ale, a dovolte,

abych vás o tom upřímně ujistil, pane, ani nekonečno není tak

– 143 –

velké!“ Pak se prkenně narovnal. „Lidé nám buší na vrata! Chtějí

zrušit svá konta. Říkal jsem vám, ţe práce banky je zaloţena na víře

a dŧvěře!“

„Ach boţe,“ zasténal Vlahoš.

„Chtějí zlato!“

„Myslel jsem, ţe přesně to jste jim slíbi –“

„Ale to je přece jen metaforický slib! Řekl jsem vám přece, ţe je

to zaloţeno na předpokladu, ţe ho nikdo ve skutečnosti chtít

nebude!“

„Kolik lidí si chce vybrat své peníze?“ zeptal se Vlahoš.

„Skoro dvacet!“

„No, na to ţe je jich jen dvacet, dělají opravdu pěkný hluk, co?“

Pan Korouhvička se zatvářil jako kráska v nesnázích. „No, oni

jsou tam ještě nějací další,“ přiznal. „Několik pomýlených osob si u

nás chce otevřít účty, ale –“

„Kolik?“

„Asi dvě nebo tři stovky, ale –“

„Chtějí si zaloţit účty, říkáte?“ ujišťoval se Vlahoš. Pan

Korouhvička se začínal kroutit.

„Jen samé malé sumičky, pár tolarŧ tady a pár tolarŧ tam,“ řekl

dosti pohrdavě. „Jak se zdá, tak si všichni myslí, ţe ‚máte něco v

rukávu’,“ řekl a vnitřní uvozovky se otřásly jako dívka z klášterní

školy, která zvedá mrtvého hraboše.

Něco ve Vlahošově nitru ucouvlo, ale jiná jeho část ucítila ve

tváři svěţí vítr.

„No… tak to je nesmíme zklamat, ţe?“ odpověděl a zvedl zlatý

cylindr, který byl pořád ještě poněkud lepkavý. Korouhvička na něj

upřel zasmušený pohled.

„Ostatní banky zuří, to mi věřte,“ prohlásil a rychlým čapím

krokem se vydal za šéfem mincovny, který vykročil ke schodišti.

„A to je dobře nebo špatně?“ hodil Vlahoš přes rameno.

„Poslouchejte, jak zní to pořekadlo o bankovních pŧjčkách? Jednou

jsem ho slyšel. Je to něco o úrocích.“

„Myslíte ‚Vracej pŧlku, nechávej si vracet dvojnásobek a ve tři

běţ domŧ’?“ řekl Korouhvička.

– 144 –

„To je ono! Přemýšlel jsem o tom. Ta čísla bychom mohli sníţit,

ne?“

„Tohle je Ankh-Morpork! Banka musí být pevnost! A to je

drahé!“

„Ale mohli bychom je trochu upravit, ne? A nevyplácíme úroky

ze vkladŧ menších neţ sto tolarŧ, je to tak?“

„Ano, přesně.“

„Dobrá, takţe ode dneška si mŧţe otevřít účet kaţdý, kdo uloţí

pět tolarŧ, a úroky začneme vyplácet od mnohem menší částky. To

trochu vyhladí boule v matracích, co říkáte?“

„Pane, já protestuji! Bankovnictví není ţádná hra!“

„Drahý pane Korouhvičko, nejenţe to je hra, ale je to navíc i

velmi stará hra, které se říká ‚Co všechno nám ještě projde’?“

Zazněl jásavý křik. Došli na otevřené odpočívadlo, které se

otvíralo nad hlavní halou banky jako kazatelna tyčící se nad hříšníky.

K Vlahošovi se na okamţik zvedlo mlčící moře tváří. Pak někdo

vykřikl: „Uděláte z nás všech boháče, pane Rosrete?“

No k čertu, pomyslel si Vlahoš, proč jsou všichni tady?

„Spolehněte se, ţe udělám všechno proto, abych vaše peníze

dostal do svých rukou!“ slíbil.

A to vyvolalo onen všeobecný jásot. Vlahoše to příliš

nezaskočilo. Řekněte někomu, ţe se ho chystáte okrást, a jediné, k

čemu to povede, je, ţe získáte pověst čestného a přímého muţe.

Nataţené uši jako by přímo vysávaly jeho mluvidla a jeho zdravý

rozum si s ním začal hrát na schovávanou. Vlahoš slyšel, jak jeho

ústa říkají: „A abychom jich dostali co nejvíc, tak si myslím – tedy

ředitel si myslí – ţe bychom měli vyplácet jednoprocentní úrok z

kaţdého účtu, jehoţ výše během roku neklesne pod pět tolarŧ.“

Směrem od hlavního pokladníka k Vlahošovi dolehl jakýsi

dávivý zvuk, ale z davu, který se povětšinou skládal z materiálu

„prachy ve štrozoku“, se ţádné velké odezvy nedočkal. Přesněji

řečeno, Vlahoš měl dojem, ţe je tahle novinka nijak nepotěšila. Pak

někdo zvedl ruku a řekl: „To je ale dost velká částka, co máme

zaplatit za to, ţe necháme své peníze leţet ve vaší bance, nemyslíte?“

„Ne, to jsou peníze, které vám zaplatím já za to, ţe své peníze

necháte leţet v mém sklepě celý rok,“ odpověděl mu Vlahoš.

– 145 –

„To myslíte váţně?“

„Jistě, věřte mi.“

Obličej zvědavého muţe se poskládal do známé masky člověka,

který myslí pomalu a snaţí se zrychlit. „Tak kde je v tom háček?“

prohlásil.

Je jich tam víc, pomyslel si Vlahoš. Tak především, nebudu

peníze skladovat v bankovním sklepě, ale v cizí kapse. Ale tohle

zatím opravdu nemusíte vědět. Rozhodně ne teď.

„Ţádný háček v tom není,“ odpověděl. „Kdyţ si do banky uloţíte

sto tolarŧ a necháte je tam celý rok, pak vám po roce vyplatíme sto a

jeden tolar.“

„No, to se vám hezky říká, ale kde by takoví jako já přišli ke

stovce tolarŧ?“

„No přece přímo tady. Kdyţ investujete jeden tolar a počkáte –

jak dlouho, pane Korouhvičko?“

Hlavní pokladník si odfrkl. „Čtyři sta šedesát jedna let!“

„No dobrá, je to delší čekání, ale vaše pra-pra-prapra a tak dále

vnoučata na vás budou pyšná,“ řekl Vlahoš do všeobecného smíchu.

„Ale něco vám řeknu. Kdyţ si u nás ještě dnes otevřete konto s

vkladem… řekněme pět tolarŧ, dáme vám jako odměnu v pondělí

jeden tolar. Tolar, který si mŧţete, dámy a pánové, prostě a

jednoduše odnést a znáte nějaké jiné místo, kde by se k vám

zachovali velkoryseji –“

„A já se ptám, zda to bude pravý tolar nebo jeden z těchhle

padělků!“

U dveří došlo k pohybu a do haly vplula Pěvana Opulentová.

Alespoň se pokusila dovnitř vplout. Jenţe dobré vplutí vyţaduje

dokonalou přípravu a nácvik. Nemŧţete to jen tak zkusit a doufat, ţe

to vyjde. Jediné, čeho docílíte, je, ţe o vás řeknou, ţe se předvádíte.

Dva těţkotonáţní siláci, kteří jí měli uvolnit cestu hustým

zástupem, podlehli velikosti davu, coţ znamenalo, ţe mnohem

štíhlejší mladíci, kteří vedli její drahé, šlechtěné psy se světlou srstí,

uvázli za nimi. Pěvana se musela kupředu prodírat.

A mohlo to být tak efektní, to Vlahoš cítil. Mělo to všechny

správné ingredience – dva bijci, celí v černém jako vtělená výhrŧţka,

a ti psi, tak štíhlí a světlí. Jenţe sama Pěvana byla obdařena

– 146 –

korálkovýma očima plnýma podezření, mohutným horním rtem a

ustupující bradou, které v kombinaci s dlouhým krkem budily v

nestranném pozorovateli představu kachny, kterou právě urazil

pstruh proplouvající kolem.

Někdo jí měl říci, ţe černá není její barva, ţe ty drahé koţešiny

vypadaly lépe na svých pŧvodních majitelích a ţe kdyţ si chcete vzít

vysoké podpatky, pak módní rada tohoto týdne zní: neberte si k nim

tmavé brýle, protoţe pokud vejdete ze slunečního světla do

relativního přítmí, řekněme, banky, ztratíte veškerý smysl pro

orientaci a probodnete nohu jednoho ze svých vlastních tělesných

stráţcŧ. Někdo by jí měl jednoduše říci, ţe skutečný styl pochází z

vnitřní prohnanosti a prolhanosti. Koupit se nedá.

„Dámy a pánové… slečna Pěvana Opulentová!“ zvolal Vlahoš, a

kdyţ si Pěvana sundala brýle a s vraţdou v očích přistoupila k

přepáţce, začal tleskat. „Jeden z ředitelŧ, který se k nám přidá, aby si

s námi všemi nadělal peníze.“

Několik lidí v davu začalo tleskat, i kdyţ to byli většinou ti, kteří

Pěvanu nikdy předtím neviděli, ale teď by se rádi podívali na

představení zdarma.

„Hej! Poslouchejte! Všichni mě teď poslouchejte,“ přikazovala.

Ještě jednou zamávala papírem, který Vlahošovi připadal jako jedna

z jeho pokusných tolarových bankovek. „Tohle je jen bezcenný

papír! A tohle vám chce dávat!“

„Ne, je to totéţ jako nepodepsaný šek nebo bankovní směnka,“

prohlásil Vlahoš.

„Opravdu? To uvidíme! Povídám! Dobří občané ankh-morporští!

Myslí si některý z vás, ţe by tenhle kus papíru mohl mít hodnotu

jednoho tolaru? Dá mi za něj někdo z vás tolar?“ Pěvana pohrdavě

mávala papírem.

„To nevím. Co je to?“ zeptal se někdo a v zástupu to zašumělo.

„To je zkušební bankovka,“ řekl Vlahoš do sílícího šumu hlasŧ.

„Jen abych ten nápad vyzkoušel.“

„A kolik jich je?“ zeptal se vyzvídající muţ.

„Asi dvanáct,“ odpověděl Vlahoš.

Zvědavý muţ se obrátil k Pěvaně. „Dám vám za ten papír pět

tolarŧ, co vy na to?“

– 147 –

„Pět? Říká se na něm, ţe má hodnotu jednoho!“ upozorňovala ho

uţasle.

„Ano, řekl jsem pět. Pět tolarŧ, slečno.“

„A proč? Jste nepříčetný?“

„Jsem tak příčetný jako kaţdý, mladá dámo.“

„Dám sedm tolarŧ!“ zvolal další muţ opodál a zvedl ruku.

„Ale to je šílenství!“ zasténala Pěvana.

„Šílenství?“ vykřikl druhý muţ. Ukázal prstem na Vlahoše.

„Kdybych si koupil balíček černých pencových známek, kdyţ s nimi

tenhle chlápek vloni přišel, byl by ze mě dneska boháč.“

„A pamatujete si někdo trojúhelníkovou modrou?“ ozval se další

přihazující. „Stála padesát pencí. Nalepil jsem jednu na dopis své

tetičce a uţ v době, kdy dopis došel na její adresu, měla cenu padesát

tolarŧ! A ta stará škatule mi ji nechce vrátit!“

„Dneska nejde pod sto šedesát,“ upozornil ho někdo, kdo stál za

ním.

„Jo, minulý týden ji vydraţili v aukci v Davidově

zprostředkovatelství známek a špendlíkŧ. Nabízím deset tolarŧ,

slečno!“

„Já patnáct!“

Vlahoš měl ze schodŧ velmi dobrý výhled. V zadní části haly se

zformovala malá skupinka, která evidentně vycházela ze zásady, ţe

lepší jsou malé zisky neţ vŧbec ţádné.

Sbírání známek! Začalo to uţ prvního dne a pak to najednou

nabylo jako nějaká obrovská… věc, která fungovala podle

podivných, bláznivých pravidel. Napadá vás snad nějaká jiná oblast,

kde by se za zkaţené věci platilo víc? No koupili byste si oblek

jenom proto, ţe má sako jeden rukáv kratší? Nebo proto, ţe u něj visí

ještě přebytečný kousek látky? Je pochopitelné, ţe kdyţ to Vlahoš

zjistil, dělal na známkách vady úmyslně, jen tak, pro všeobecné

pobavení, ale v ţádném případě nemohl za to, ţe se portrét lorda

Vetinariho na kaţdém aršíku modrých objevil vţdy jedenkrát vzhŧru

nohama. Jeden z tiskařŧ se právě všechny vytištěné aršíky chystal

zničit, ale Vlahoš ho naštěstí stačil v poslední chvíli srazit k zemi

dokonalou robinsonádou.

– 148 –

Celý ten obchod byl neskutečný a neskutečný byl i Vlahošŧv

svět. V minulosti, kdyţ ještě chodil po křivých cestičkách, prodával

lidem sny a nejlepší bestseller je ten, na kterém i díky trošce štěstí

opravdu hodně zbohatnete. Prodával sklo namísto diamantŧ, protoţe

hrabivost a lakota kalí lidem oči. I rozumní, poctiví lidé, kteří denně

těţce pracovali, byli ochotní uvěřit, navzdory všem svým

zkušenostem, ţe dostanou peníze za nic. Ale sběratelé známek… ti

věřili v malé dokonalosti. Bylo moţné vyrobit jeden malý kousek

světa dokonale. A i kdyţ se vám nepodařilo ho vyrobit dokonale,

věděli jste alespoň, která jeho částečka chybí. Například, právě na té

trojúhelníkové modré padesátipencovce s chybotiskem. A někde se

jich potulovalo ještě šest a kdo ví, kdy se štěstí rozhodne dát kousek

sama sebe a shlédnout na některého z těch, kteří po nich tak oddaně

pátrají?

Vlahoš připouštěl, ţe by to musel být opravdu pořádný kus štěstí,

protoţe čtyři z nich byly bezpečně uklizeny na horší časy v malé

olověné skříňce pod prkny podlahy ve Vlahošově kanceláři. Ale

přesto, dvě pořád ještě někde byly, moţná zničeny, ztraceny, seţrány

slimáky nebo – a tady se naděje vršila jako zimní sníh – na obálce v

některém z balíčkŧ dopisŧ zapomenutých někde vzadu v šuplíku.

– a slečna Opulentová jednoduše vŧbec nevěděla, jak pracovat s

davem. Dupala a doţadovala se pozornosti, strkala do lidí a uráţela

je a uţ vŧbec věci nepomáhalo, ţe jim říkala „dobří lidé“. Nikdo

nemá rád nestydaté lháře. A teď uţ začínala ztrácet trpělivost,

protoţe cena poukázky dosáhla v licitaci čtyřiatřicet tolarŧ. A pak –

– ji roztrhala!

„Tak tohle si myslím o těch nesmyslných penězích já!“ zvolala a

vyhodila útrţky do vzduchu. Pak udýchaná zŧstala stát a

vítězoslavně se rozhlíţela, jako kdyby udělala něco bŧhvíjak

chytrého.

To na všechny přítomné pŧsobilo stejně jako kopanec do zubŧ.

Nad tím by se člověku chtělo plakat, a jak! No dobrá…

Vlahoš vytáhl z kapsy jednu z nových bankovek a pozvedl ji v

ruce.

„Dámy a pánové!“ vyhlásil. „Mám tady ještě jednu z těch stále

vzácnějších jednotolarových bankovek první generace,“ – pak se

– 149 –

musel odmlčet, protoţe zazněla salva smíchu – „kterou jsem

podepsal já i ředitel. Nabídky přes čtyřicet tolarŧ, prosím! Výtěţek

jde dětem!“

Vyhnal cenu na padesát tolarŧ a několik nabídek dokonce

přeskočil. Pěvana, zapomenutá a pěnící vztekem, chvíli stála na

místě a pak pohrdavě odkráčela z banky. A její pohrdavý krok stál za

pohled. Neměla nejmenší ponětí jak zacházet s lidmi a pokoušela se

přimět svou samolibost, aby pracovala místo sebeúcty, ale je třeba

říci jednu věc, pohrdavě odkráčet, to tedy to děvče umělo. Kráčela

pohrdavěji a nadutěji neţ krocan na trampolíně.

Šťastný vítěz byl uţ ve chvíli, kdy opouštěl se svým pokladem

banku, obklopen svými méně šťastnými spoludraţiteli. Zbytek

zástupu proudil k přepáţkám, protoţe lidé si sice nebyli tak docela

jistí, o co jde, ale zato pevně odhodláni taky si toho kousek utrhnout.

Vlahoš přiloţil ruce k ústŧm a vykřikl: „A dnes odpoledne, dámy

a pánové, budu s panem Korouhvičkou k dispozici všem, kdo by se

chtěli něco dozvědět o bankovních pŧjčkách!“ To vyvolalo další

oţivení v hale.

„Kouř a zrcadla, pane Rosrete,“ prohlásil Korouhvička a

odstoupil od zábradlí. „Nic neţ kouř a zrcadla…“

„Ale vyrobeny bez sebemenšího obláčku kouře a jediného

zrcadla, pane Korouhvičko!“ odpověděl mu Vlahoš spokojeně.

„A jaké děti?“ podíval se na něj Korouhvička.

„Nějaké najděte. Někde v okolí musí být nějaký sirotčinec nebo

domov pro opuštěné děti, kterému by se jistě padesát tolarŧ hodilo. A

bude to samozřejmě anonymní dar.“

Korouhvička vypadal překvapeně. „To myslíte váţně, pane

Rosrete? Otevřeně přiznávám rovnou, ţe jsem vás povaţoval spíše za

člověka, který by kolem takového daru na charitu udělal pěkný ty-já-

tr.“ Slovo tyjátr vyslovil, jako kdyby to byla nějaká esoterická

perverze.

„No, tak to tedy nejsem. Dobro dělej tiše a potají, to je moje

heslo.“ Ono se to rychle roznese samo, dodával v duchu, a pak

nebudu jenom prima chlapík, ale i velmi skromný muţ.

Tak mě napadlo… jsem skutečně takový mizera, nebo jsem jen

tak dobrý v umění myslet jako mizera?

– 150 –

Najednou se někde v jeho mysli něco pohnulo. Jemné vlásky v

zátylku se mu začaly jeţit. Něco nebylo v pořádku… něco do toho

všeho nepatřilo… bylo tady nebezpečí.

Otočil se a podíval se dolŧ do hlavní haly. Hemţili se tam lidé,

tvořili fronty, rozmlouvali ve skupinkách –

Ve světě pohybu nejrychleji přiláká zrak nehybnost. Ve středu

velké haly stál bez povšimnutí muţ, kolem něhoţ jako kdyby se

zastavil čas. Byl celý v černém a na hlavě měl jeden z těch širokých

černých kloboukŧ, které nosili členové některých pochmurnějších

omnijských sekt. Nedělal nic, jen… prostě tam stál. A díval se.

Jen další z těch věčných čumilŧ, který si přišel uţít trochu

zábavy, pomyslel si Vlahoš a ihned věděl, ţe sám sobě lţe. Ten muţ

pŧsobil v jeho světě jako závaţí.

Mám uloţena jistá místopříseţná prohlášení…

On? A o čem? Vlahoš nemá minulost. No ano, snad tucet jeho

falešných totoţností se opravdu činilo a mělo za sebou pestrou a

velmi rušnou minulost, ale ta všechna se ztratila spolu s oběšeným

Albertem Třpytkou, který byl pak vzkříšen lordem Vetinarim. Ten

pak nabídl Vlahošovi von Rosretovi zcela nový a zářivý ţivot –

Bohové, začínám být nějaký lekavý, jen proto, ţe se na mě

nějaký starý chlápek dívá s podivným úsměvem! Nikdo mě tady

nezná! Jsem přece pan Nezapamatovatelný! Kdybych šel po městě

bez svého zlatého obleku, jsem jen další obyčejná tvář v davu.

„Není vám nic, pane Rosrete?“

Vlahoš se otočil a podíval se do tváře hlavního pokladníka.

„Prosím? Aha… ne. Tedy, chtěl jsem říci ano. Ehm… viděl jste uţ

někdy toho muţe dole v hale?“

„A kterého muţe myslíte?“

Vlahoš se podíval dolŧ, aby ukázal na muţe v černém, ale ten byl

pryč.

„Vypadal jako nějaký kazatel,“ zamumlal. „Víte, on se… prostě

se na mě díval.“

„Moţná, ale vy to tak nějak přivoláváte, pane. Moţná se mnou

budete souhlasit, ţe ten zlatý cylindr byla chyba.“

„Mně se ten klobouk líbí. Druhý takový klobouk neexistuje!“

– 151 –

Korouhvička přikývl. „To je, pane, naštěstí, pravda. Oh, bohové.

Papírové peníze. To je něco, co dělají jen pohanští Agateánci…“

„Pohani? Agateánci? Vţdyť mají mnohem více bohŧ neţ my! A

tam u nich nemá zlato ani takovou cenu jako ţelezo!“

Pak toho Vlahoš trochu zalitoval. Korouhvičkova tvář, obvykle

nade vše povznesená a kontrolovaná, najednou povolila jako

pomačkaný papír. „Podívejte se, hodně jsem četl. Banky razí mince v

ceně, která je čtyřikrát vyšší neţ hodnota zlata v nich. To je přece

nesmysl, bez něhoţ bychom se mohli obejít. To je snový svět. Tohle

město je dost bohaté na to, aby bylo samo sobě svým zlatým

prutem!“

„Oni nemají jediný dŧvod, proč vám věřit,“ odpověděl

Korouhvička. „Věří vám jen proto, ţe je dokáţete rozesmát. Já jsem

lidi nikdy nerozesmál, to není mŧj svět. Neumím se smát jako vy ani

mluvit jako vy. Copak to nechápete? Musí přece existovat něco, co

má takovou hodnotu, ţe překračuje módu a politikaření, hodnotu,

která přetrvává. Chcete snad svěřit vedení mé banky Vetinarimu? Co

bude zárukou všech těch vkladŧ, které vám lidé svěřují přes

přepáţky?“

„Ne co, řekněte kdo. Já. Já osobně dohlédnu na to, aby tahle

banka neselhala.“

„Vy?“

„Ano.“

„No ano, jak jinak. Muţ ve zlatém obleku,“ usmál se

Korouhvička kysele. „A kdyţ pak všechno zklame, budete se

modlit?“

„Posledně to fungovalo,“ odpověděl mu Vlahoš odměřeně.

Korouhvičkovi zaškubalo víčko. Poprvé od chvíle, kdy ho

Vlahoš potkal, se zdálo, ţe Korouhvička… neví, co říci.

„Já nevím, co chcete, abych dělal!“

Bylo to téměř zasténání. Vlahoš ho poklepal po rameni.

„Veďte banku, jako jste to dělal vţdycky. Myslím, ţe bychom

mohli poskytnout nějaké pŧjčky, kdyţ teď dostáváme hotové peníze.

Umíte dobře odhadnout povahu člověka?“

„Myslel jsem si, ţe ano,“ odpověděl Korouhvička. „Ale teď?

Nemám tušení. Bohuţel musím říci, ţe pan Jošt to určitě neuměl. Na

– 152 –

druhé straně, paní Opulentová v tom byla podle mého mínění velmi

dobrá.“

„Pravděpodobně ještě lepší, neţ si dokáţete představit,“ přikývl

Vlahoš. „Dobře. Vezmu ředitele na procházku a pak… rozhodíme

nějaké peníze. Co vy na to?“

Pan Korouhvička se otřásl.

#

První odpolední vydání Komety přineslo na titulní straně velký

obrázek fronty před bankou. Většina lidí ve frontě tam stála proto,

aby se přiţivila, ať uţ se ukáţe, ţe jde o cokoliv, a zbytek se tlačil v

řadě na základě předpokladu, ţe by se na jejím druhém konci mohlo

dít něco zajímavého. Na rohu stál prodavač novin a lidé je kupovali,

aby si přečetli příběh s titulkem „Obrovská fronta zaplavuje banku“,

coţ Vlahošovi připadalo trochu divné. Většina z nich přece v té

frontě stála, ne? Copak to byla skutečnost jen tehdy, kdyţ si o tom

přečetli?

„Uţ jsou tam nějací… lidé, kteří si přejí dozvědět se něco o

pŧjčkách, pane,“ ozval se mu za zády Korouhvičkŧv hlas. „Kdybyste

dovolil, já bych to s nimi vyřídil.“

„Ne, pane Korouhvičko, vyřídíme to s nimi společně,“

odpověděl Vlahoš a odvrátil se od okna. „Uveďte je do dolní

kanceláře, prosím.“

„Váţně si myslím, ţe tohle byste měl nechat na mně, pane.

Někteří z nich jsou v oblasti bankovnictví úplnými nováčky,“

přesvědčoval ho Korouhvička. „Abych se vám přiznal, myslím, ţe

někteří z nich ještě v ţivotě v bance nebyli, moţná ještě tak v

temných nočních hodinách.“

„Budu rád, kdyţ u toho budete, ale rád bych si ponechal právo

posledního slova,“ řekl Vlahoš tak vznešeně, jako to jen dokázal. „Za

pomoci pana ředitele, samozřejmě.“

„Pana Pedanta?“

„Samozřejmě.“

„On je zkušený znalec, ţe?“

„Samozřejmě!“

Vlahoš zvedl pejska a vydal se do dolní úřadovny. V zádech cítil

pokladníkŧv nepřátelský pohled.

– 153 –

Korouhvička měl pravdu. Někteří lidé, kteří na něj s nadějí

čekali, aby se ho zeptali na pŧjčky, počítali s pár drobnými do konce

týdne. S těmi nebylo těţké se domluvit. A pak tam byli další…

„Pan Kolík, ţe je to tak?“ řekl Vlahoš. Dobře věděl, s kým

mluví, ale kdyţ sedíte za psacím stolem, musíte mluvit podobným

zpŧsobem.

„To je přesný, pane, muţi, mladíku,“ přikyvoval horlivě Kolík,

který měl na tváři přilepen výraz dychtivého hlodavce. „Ale jestli se

vám to hodí, mŧţu bejt i někdo jinej.“

„A prodáváte pirohy, uzenky v rohlíku, krysy na špejli a jiné –“

„Ehm, ano, ale já jimi tak nějak spíš zásobuju, protoţe jsem spíš

zásobovatel.“

Vlahoš se na něj podíval přes štŧsek papírŧ. Anastázius Simulín

Podtextián Kolík, jméno větší neţ jeho majitel sám. Kaţdý znal

Kolíka A.S.P. Prodával pirohy a uzenky v rohlíku z podnosu,

obvykle lidem, kteří se necítili právě nejlépe po pití a cítili se ještě

hŧře po tom, co se u něj najedli.

Vlahoš si ale tu a tam dal piroh nebo párek v rohlíku a uţ sama ta

skutečnost jej zaujala. V těch věcičkách bylo něco, co vás přitáhlo

zpět, abyste si alespoň občas dali další. Musela v nich být nějaká

tajná přísada, nebo snad mozek nevěřil tomu, co mu hlásily chuťové

papily a chtěl znovu ochutnat kus té horké, lehce křupavé, mastné a

ne zcela organické hmoty, který plul po jazyku. Tak jste si koupili

další.

A bylo třeba říci, ţe byly časy, kdy Kolíkový uzenky byly to

jediné, co jste si mohli dovolit chtít. Smutné, ale pravdivé. Kaţdý

jednou podobný okamţik zaţil. Ţivot vás někdy potopil tak hluboko,

ţe na několik vteřin bylo tohle šarivari podivných tukŧ a

znepokojivých chutí jediným přítelem, kterého jste v celém širém

světě měli.

„Máte u nás účet, pane Kolíku?“

„Anopane, díkypane,“ odpověděl Kolík, který odmítl nabídku,

aby si sedl a odloţil podnos, který v poněkud obranné pozici drţel

před sebou. Jak se zdálo, banka pŧsobila na tohoto zkušeného

obchodníka, přivyklého širým a volným prostorám městských ulic,

poněkud tísnivě. Ale tak to bylo míněno. To byl hlavní dŧvod, proč

– 154 –

byly všude kolem mocné pilíře a záplava mramoru. Měly vás vyvést

z míry, naznačit, ţe tady jste někde, kam nepatříte.

„Pan Kolík si zaloţil konto vkladem pěti tolarŧ,“ doplnil

Korouhvička.

„A donesl jsem vám páreček pro vašeho malého pejska,“ řekl

Kolík.

„Na co potřebujete pŧjčku, pane Kolíku?“ zajímal se Vlahoš a

pozoroval, jak pan Pedant velmi opatrně očichává uzenku.

„Chtěl bych rozšířit obchod,“ odpověděl pohotově Kolík.

„Uţ obchodujete více neţ třicet let,“ nadhodil Vlahoš.

„Anopane, díkypane.“

„A vaše výrobky jsou, myslím, ţe si to mohu dovolit říci, zcela

výjimečné…“

„Anopane, díkypane.“

„Takţe si dokáţu představit, ţe potřebujete naši pomoc, abyste si

mohl otevřít řetězec koncesovaných jídelen, které budou těţit z

proslulosti vašeho jména a budou prodávat jídla a nápoje s

charakteristickou chutí a kvalitou vašich produktŧ?“ napovídal

Vlahoš.

Pan Pedant seskočil ze stolu a uzenku při tom velmi opatrně

svíral v zubech. Odnesl ji do rohu kanceláře a pokusil se ji s

cílevědomou horlivostí zahrabat pod koberec.

Kolík chvilku zíral na Vlahoše a pak řekl: „Jistěpane, jestli na

tom trváte, ale já myslel na vozejk.“

„Vozík?“ opakoval Vlahoš.

„Anopane. Vím, kde bych dostal pěknou kárku z druhý ruky, s

píckou a kdečím. A jak je nalakovaná! Kulhavej Vitouš končí s

pečenýma brambŧrkama, kvŧli nervovýmu vypětí, a nechal by mi ji

za patnáct tolarŧ na dřevo. To je ţivotní šance, pane.“ Nervózně se

ohlédl na pana Korouhvičku a dodal: „Mohl bych vám splácet tolar

týdně.“

„Dvacet týdnŧ,“ řekl Korouhvička

„Sedmnáct,“ opravil ho Vlahoš.

„Ale ten pes se právě pokusil –“ začal.

Vlahoš jeho námitku odbyl mávnutím ruky. „Takţe dohodnuto,

pane Kolíku?“

– 155 –

„Anopane, díkypane,“ přikývl horlivě Kolík. „To byl skvělý

nápad s tím řetězem a s tím vším a já vám moc děkuju. Ale zjistil

jsem, ţe v naší profesi se vyplácí bejt mobilní.“

Pan Korouhvička se špatně skrývaným výrazem nelibosti

odpočítal patnáct tolarŧ a začal mluvit hned potom, co za

obchodníkem zapadly dveře. „Vţdyť ani ten pes to –“

„Ale lidé ano, pane Korouhvičko,“ přerušil ho Vlahoš. „A v tom

je ta genialita. Myslím, ţe většinu peněz vydělává na hořčici, ale

pravda je, ţe existují lidé, kteří umí prodat vŧni uzenky, pane

Korouhvičko. A je to otázka nabídky a poptávky.“ Posledního

perspektivního zájemce o pŧjčku uvedli nejdříve dva mohutní

svalovci, kteří vdusali do místnosti a zaujali taktická postavení po

obou stranách dveří, a pak odér, který přehlušil dokonce i všude

pronikající pach Kolíkových uzenek. Nebyl to nijak odpudivý pach,

vyvolával v lidské mysli vzpomínky na staré brambory a opuštěné

podzemní tunely, bylo to něco, co se vznášelo ve vzduchu, kdyţ jste

smíchali tři čtyři ošklivé zápachy a pak je drhli a odstraňovali,

úpěnlivě a cílevědomě, ale marně, a ty pak halily Krále jako císařský

plášť.

Vlahoš byl upřímně překvapený. Pŧvodní jméno nově příchozího

bylo Jindra Močka, ale říkali mu Král Zlaté řeky, protoţe základ jeho

bohatství měl pŧvod ve výkalech, které jeho muţi denně sbírali po

všech hospodách, hostincích a barech města. Zákazníci mu platili za

to, aby je odvezl, a alchymisté, koţeluzi a barvíři mu platili za to, ţe

jim je dovezl.

Ale to byl jen začátek. Muţi Jindřicha Krále odváţeli cokoliv.

Jejich káry jste mohli vidět všude, zvláště před svítáním. Kaţdý

hadrář, kaţdý prohledavač odpadkŧ, ţumponor nebo čistič kanálŧ,

kaţdý obchodník se starým ţelezem nebo papírem… všichni

pracovali pro Jindřicha Krále, alespoň to se říkalo, protoţe zlomená

noha byla pro obchod moc špatná věc a pro Jindřicha byl obchod

nejdŧleţitějším ze všeho. Říkalo se, ţe stačilo, aby se na ulici některý

pes zatvářil poněkud soustředěně, a uţ u něj byl jeden z

Jindřichových muţŧ a drţel mu pod zadkem lopatu, protoţe špičkoví

koţeluhové platili za kvalitní psí lejno aţ devět pencí za kbelík.

Tedy… platili Jindřichovi. Město platilo Jindřichovi. Kaţdý platil

– 156 –

Jindřichovi. A to, co jim nemohl prodat v nějaké vábnější podobě,

šlo na jeho obrovské kompostové hromady dole u řeky, které v

chladných dnech vypouštěly k nebi taková oblaka páry, ţe jim děti

říkaly továrny na mraky.

Kromě najatých tělesných stráţcŧ Jindřicha provázel hubený

mladík, který nesl plochý kufřík.

„Máte tady moc pěkné místečko,“ zahlaholil Jindřich a usedl na

ţidli proti Vlahošovi. „Velmi účelné. Ţena uţ mě nějakou dobu moří,

abych si pořídil podobné záclony. Jmenuju se Jindřich Král, pane

Rosrete. Právě jsem si do vaší banky uloţil padesát tisíc tolarŧ.“

„Mnohokrát vám děkujeme, pane Králi. Uděláme, co bude v

našich silách, abychom vám na ně dali pozor.“

„To rozhodně udělejte. A teď bych si rád pŧjčil sto tisíc tolarŧ,

kdyţ dovolíte,“ prohlásil Jindřich a vytáhl z náprsní kapsy silný

doutník.

„Mŧţete nám poskytnout nějaké záruky?“ řekl Korouhvička.

Jindřich Král se na něj ani nepodíval. Zapálil si doutník,

několikrát popotáhl, aby se mu pravidelně rozhořel, a pak s ním mávl

někam směrem ke Korouhvičkovi.

„Kdo je to, pane Rosrete?“

„Pan Korouhvička je náš hlavní pokladník,“ odpověděl Vlahoš a

v tom okamţiku se neodváţil podívat panu Korouhvičkovi do tváře.

„Takţe úředník,“ zavrčel Jindřich Král pohrdavě, „a tohle byla

úřednická otázka.“

Naklonil se kupředu. „Jmenuju se Jindřich Král. To je vaše

záruka, tady na místě. Moje jméno má v tomhle městě rozhodně

hodnotu sta tisíc. Jindra Král. Zná mě kaţdý. Své dluhy platím, a

kdyţ mi někdo něco dluţí, vezmu si to také, to se vsaďte, tak to

dělám já. Moje bohatství i záruka jsou v podání ruky. Jindra Král.“

Těţce poloţil na stŧl před sebe ruce dlaněmi dolŧ. S výjimkou

pravého malíčku, který mu chyběl, měl na kaţdém prstě těţký zlatý

prsten a na kaţdém prstenu bylo vyryto jedno písmeno. Kdybyste

viděli, jak se k vám blíţí, dejme tomu v nějaké temné uličce, protoţe

jste zatajili část zisku, to poslední, co by se vám promítlo před očima,

by bylo jméno I*N*D*R*A*K*R*Á*L. To byla informace, kterou

bylo dobře udrţovat po ruce, v předním mozku, pokud jste si chtěli

– 157 –

udrţet přední mozek. Vlahoš se podíval muţi před sebou přímo do

očí.

„Budeme potřebovat víc neţ tohle,“ zabručel Korouhvička,

odněkud z výšky za Vlahošovým ramenem.

Jindra Král se ani neunavoval tím, zvednout k němu oči.

„Mluvím jenom s hlavním kolovrátkářem.“

„Pane Korouhvičko, mohl byste nás na chvilku nechat o

samotě?“ zahlaholil Vlahoš bezstarostně, „a moţná by mohli…

společníci pana Krále udělat totéţ?“

Jindra Král téměř neznatelně kývl hlavou.

„Pane Rosrete, já si opravdu –“

„Prosím, pane Korouhvičko.“

Hlavní pokladník si nespokojeně odfrkl, ale následoval oba

hospodské rváče. Mladý muţ se začal zvedat také, ale Jindra ho

posunkem vrátil na ţidli.

„Na vašem místě bych si tohodle Korouhvičku pohlídal, chová se

podle mě dost srandovně,“ prohlásil Král, kdyţ dveře zapadly.

„Zvláštně moţná, ale jemu by se jistě nelíbilo, ţe o něm někdo

říká, ţe je legrační,“ zavrtěl hlavou Vlahoš. „Takţe… na co

potřebuje Jindřich Král peníze, pane Králi? Kaţdý ví, ţe jste bohatý.

Vypadlo vám snad zlaté dno u kbelíku s psími hovínky? Nebo

naopak?“

„Kons-so-lid-uju,“ řekl Král. „Víte, ta věc s tím Vetinariho

velkým podnikem… tam by se mohlo naskytnout několik pěkných

příleţitostí pro muţe, který by byl na správném místě. Je třeba

zakoupit pozemky, namáznout nějakou tu dlaň… víte, jak to chodí.

Ale ţádná z těch ostatních bank Králi Zlaté řeky nepŧjčí, navzdory

všem mým chlapcŧm, kteří jim udrţují jejich ţumpy prázdné, čisté a

voňavé jak fialinky. Kdyby nebylo mě, brodili by se ti namyšlení

frňáci po kolena ve vlastních chcankách, ale kdyţ jdou kolem mě,

ucpávají si nosy.“ Zarazil se, jako by ho právě něco napadlo, a pak

pokračoval. „No fakt je, ţe to dělá většina lidí, víte, člověk se

nemŧţe koupat kaţdou hodinu, ale tihle bankéři mě dokonale

přehlíţejí, dokonce i kdyţ mě ţena ve vaně vydře kartáčem a

mýdlem skoro do krve. Jak se opovaţují! Já jsem mnohem jistější

investice neţ většina těch jejich úlisných zákazníkŧ, to se mŧţete

– 158 –

vsadit. V tomhle městě zaměstnávám tisíc lidí, pane, tu či onde. To je

tisíc rodin, které spoléhají na mě v tom, ţe se nají. Moţná, ţe pracuju

se špínou, pane, ale rozhodně kolem sebe špínu nerozhazuju.“

Není to podvodník, připomněl si Vlahoš. Vytáhl sám sebe ze

stoky a probil si cestu nahoru světem, kde byl běţným diskusním

nástrojem kus olověné trubky. Ten světu papíru nevěří. V tom světě

existuje jediná záruka a tou je pověst.

„Sto tisíc je hodně peněz,“ řekl nahlas.

„Ale vy mi je dáte,“ řekl Král s úsměvem. „Já vím, ţe ano,

protoţe vy taky umíte riskovat a stejně jako já dokáţete chytit

příleţitost za pačesy. To já poznám. Cítím frajera, který uţ v ţivotě

taky provedl nějaký ten vydařený kousek, co?“

„Všichni musíme jíst, pane Králi.“

„Jasně ţe jo, jasně. A teď si muţem hezky sednout jako dva

soudcové, opřít se a bejt milířema společnosti, hm? No, tak bysme si

na to mohli pěkně potřást rukama, jako dva gentlemani, kterejma

nejsme. Tuhle tady,“ řekl a poloţil obrovskou tlapu ruku na rameno

mladíka s kufříkem. „Je Valášek, mŧj úředník, kterej za mě počítá

čísla. Je u mě novej, protoţe toho minulýho jsem přistih, jak se mě

pokouší vzít na hŧl. Dovedete si představit, jak jsme se nasmáli!“

Valášek se nezasmál.

„No, myslím, ţe dovedu,“ přikývl Vlahoš. Král Jindřich dával

své majetky hlídat tvory, které bychom mohli nazvat psy jen proto,

ţe vlci nejsou tak šílení. A nikdy jim nedal dost naţrat, takţe zvířata

byla neustále hladová. Mezi lidmi o nich kolovaly rŧzné hrŧzostrašné

historky a Jindřich Král byl šťastný, ţe to tak je. Není nad dobrou

reklamu. Jindřicha Krále si nikdo netroufl ošidit. Ale fungovalo to

oběma směry.

„Valášek mŧţe s tím vaším opičákem probrat čísla,“ řekl

Jindřich a vstal. „Budete mě chtít vyţdímat, ale to je v pořádku.

Kšeft je kšeft a kdo by to měl vědět líp neţ já. Co říkáte?“

„No, já říkám, ţe jsme se spolu právě dohodli, pane Králi,“ řekl

Vlahoš. Pak si plivl na dlaň a natáhl ruku k Jindřichu Králi,

Stálo za to vidět výraz na tváři onoho velkého muţe.

„Nevěděl jsem, ţe tohle dělají i bankéři,“ prohlásil Jindřich.

– 159 –

„Oni si taky často nepodávají ruku s Jindřichem Králem,“ zasmál

se Vlahoš. Tohle moţná maličko přehnal, ale Král mrknul, plivl na

svou dlaň a sevřel Vlahošovu ruku. Vlahoš byl připravený, ale i tak

mu při Jindřichově sevření zaskřípaly prstní kŧstky o sebe.

„Teda… kecŧ jste plnej víc neţ zděšený stádo krav na čerstvý

pastvě, pane Rosrete.“

„Díky, pane. Beru to jako lichotku.“

„A aby se ten váš poskok uklidnil, předám vám majetkové listiny

s právy na papírnu, velký sběrný dvŧr a na pár dalších takových

věciček,“ řekl Jindřich. „Dej je tomu muţi, Valášku.“

„Tak tohle jste měl říci hned na začátku, pane Králi,“ řekl

Vlahoš, kdyţ mu mladík předával několik velmi impozantních

pergamenových svitkŧ.

„No jo, ale neřekl. Chtěl jsem se ujistit, ţe jste takový, jak jsem

myslel. Kdy bych mohl dostat své peníze?“

„Brzo. Jakmile je vytisknu.“

Král Jindřich nakrabatil nos. „Aha, to myslíte ty papírové

obrázky. Já mám raději peníze, které cinkají, ale tady Valášek tvrdí,

ţe ty papíry jsou věc budoucnosti.“ Zamrkal. „Teda ne, ţe bych si

stěţoval, protoţe starej Špŧlka dneska kupuje svŧj papír ode mě.

Nemŧţu přece ohrnout nos nad svým vlastním odběratelem a

výrobcem, co? Takţe přeju hezký den, pane!“

O dvacet minut později vkráčel do kanceláře pan Korouhvička a

tvář měl pochmurnější neţ obsílka kvŧli nezaplaceným daním.

Vlahoš seděl za stolem a nepřítomně upíral oči na list papíru, který

leţel na ošoupané zelené kŧţi před ním.

„Pane, musím zásadně protestovat –“ začal.

„Vymáčkl jste z něj dobrý úrok?“ zvedl hlavu Vlahoš.

„Nechci se chlubit, ale řekl bych, ţe ano, ale zpŧsob, jakým jste

–“

„Na Jindřichovi Králi rozhodně neproděláme, pane Korouhvičko

a on na nás také ne.“

„Ale vy děláte z mé banky takový nějaký pochybný –“

„Kdyţ nepočítáme přítele Jindřicha, tak jsme dnes přijali více

neţ čtyři tisíce tolarŧ. Většinu z toho od těch, kterým říkáte chudí

lidé, ale těch je mnohem víc neţ těch bohatých. A ty peníze teď

– 160 –

pošleme vydělávat. A tentokrát nebudeme pŧjčovat ţádným lumpŧm,

to se nebojte. Já jsem lump a ucítím je na míle daleko. Prosím,

tlumočte mé poděkování personálu u přepáţek. A teď se my dva, s

panem Pedantem, vydáme za muţem, se kterým naděláme velké

peníze, pane Korouhvičko.“

#

Výlevný a Špŧlka se díky kontraktu na tisk poštovních známek

vyšvihli hodně vysoko. Jejich tiskárna vţdycky odváděla skvělou

práci, ale teď měli jak lidi, tak prostředky k tomu, aby se mohli

ucházet i o ty největší zakázky. A byli spolehliví a poctiví. Pokaţdé,

kdyţ u nich byl Vlahoš na jednání, měl vţdycky tak trochu pocit

zahanbení; Výlevný a Špŧlka byli všechno to, co on vlastně jen

předstíral.

Kdyţ vešel dovnitř, byla všude spousta světel. A pan Špŧlka

seděl ve své kanceláři a zapisoval něco do účetních knih. Pozvedl

hlavu a na tváři se mu objevil úsměv, který si člověk schovává pro

své nejlepší zákazníky.

„Pane Rosrete! Co pro vás mohu udělat? Posaďte se! V

posledních dnech vás moc často nevídáme!“

Vlahoš si sedl a chvilku s ním nezávazně rozprávěl, protoţe pan

Špŧlka si rád popovídal.

Nebyly to lehké časy. Všechno je těţké i teď. V posledních

dnech přibývalo tiskáren. V&Š se drţeli ve hře mimo jiné i proto, ţe

se snaţili být neustále o kousek před nimi. Pan Špŧlka Vlahošovi s

nejupřímnější lítostí vyprávěl, jak jejich „přátelští“ konkurenti, firma

NUPress, kterou provozovali mágové Neviditelné univerzity,

zkrachovala se svou novinkou – mluvícími knihami.

„Mluvící knihy? To zní jako skvělý nápad,“ přerušil ho Vlahoš.

„No, to je moţné,“ odfrkl si pan Špŧlka, „ale tyhle zřejmě skvělé

nebyly a to uţ vŧbec nemluvím o tom, jak nekvalitní měly lepidlo, a

o ošklivé a neohrabané sazbě, kterou pouţili. A navíc je teď

univerzita ani nemŧţe dát skartovat.“

„Proč ne?“

„Pomyslel jste na všechen ten křik? Nejsem pyšný, ţe my se

stále ještě drţíme na hřebeni vlny. Ehm… přišel jste snad kvŧli

něčemu zvláštnímu?“

– 161 –

„Co byste dokázali udělat s tímhle?“ řekl Vlahoš a poloţil na stŧl

jeden z nových tolarŧ.

Špŧlka tolar zvedl a pečlivě si ho přečetl. Pak poněkud

nepřítomným hlasem odpověděl: „Uţ se ke mně něco doneslo. Ví

Vetinari, co máte v plánu?“

„Pane Špŧlko, vsadím se, ţe zná nejen velikost mých bot, ale ví

přesně i co jsem měl ke snídani.“

Tiskař odloţil bankovku, jako kdyby tikala. „Je mi jasné, co

děláte, pane Rosrete. Taková malá věcička a tak nebezpečná.“

„Dokázali byste je vytisknout?“ upřel na něj Vlahoš pohled.

„Okamţik, ne tuhle. Udělal jsem jen pár vzorkŧ, abych ten nápad

vyzkoušel. Mám na mysli bankovky v té nejvyšší kvalitě, pokud

bych našel výtvarníka, který by je nakreslil.“

„Ale jistě. My jsme ztělesněním kvality. Stavíme nový tiskový

stroj, abychom udrţeli krok s poptávkou. Ale co bezpečnost?“

„Co, tady? Zatím jste přece nikdy ţádné potíţe neměli, nebo

snad ano?“

„Ne, zatím ne. Ale aţ dosud se nám tady nepovalovala spousta

peněz, pokud chápete, co tím myslím.“

Špŧlka zvedl bankovku a vypustil ji z ruky. Snášela se dolŧ

kolébavým pohybem ze strany na stranu a tiše přistála na stolní

desce. „A jaká je lehoučká,“ pokračoval. „Odnést pár tisíc tolarŧ by

nebyl ţádný problém.“

„Ale bylo by dost těţké je přetavit. Podívejte, co kdybyste

postavili ten nový stroj v mincovně? Je tam místa aţ aţ. A bylo by po

problémech,“ navrhoval Vlahoš.

„Hm, no, to by dávalo smysl. Ale tiskařský stroj je obrovský a

velmi špatně se stěhuje. Bude k tomu třeba mnoho dnŧ. Spěcháte?

Samozřejmě, ţe spěcháte.“

„Najměte nějaké golemy. Čtyři golemové zvednou cokoliv.

Vytiskněte mi první tolary pozítří a prvních tisíc tolarŧ, které

vytisknete, bude vaše prémie.“

„Proč máte vţdycky tak naspěch, pane Rosrete?“

„Protoţe lidé nemají rádi změny. Ale proveďte změnu dost

rychle a přejdete z jednoho normálu do druhého.“

– 162 –

„Dobrá, myslím, ţe nějaké golemy bychom najmout mohli,“

přikyvoval tiskař zamyšleně. „Ale obávám se, ţe tady hrozí jiné

nesnáze, které se tak snadno vyřešit nedají. Uvědomujete si, ţe

jestliţe začnete tisknout peníze, vzápětí se objeví padělky. Třeba

takové dvaceticentové známky za tu práci asi nestojí, ale kdyţ si

vezmete například desetitolarovou bankovku…?“ Pozvedl tázavě

obočí.

„Nejspíš máte pravdu. Potíţe?“

„A velké, příteli. No, mŧţeme vám pomoci. Kvalitní lněný papír

s plastickým vzorkem, vodoznaky, prvotřídní lihové barvy, včasná

výměna tiskových desek, aby se udrţoval co nejostřejší obraz, malé

triky v obraze… a ten musí být hodně sloţitý. To je dŧleţité. Ano, to

všechno pro vás mŧţeme udělat. Budou drahé. Velmi bych vám

doporučoval, abyste si našel rytce tak dobrého, jako byl tenhle…“

Pan Špŧlka odemkl jednu ze spodních zásuvek svého psacího stolu a

hodil na psací podloţku aršík padesátipencových zelených známek s

motivem Věţe umění. Pak podal Vlahošovi velkou lupu.

„Je to, pochopitelně, ten nejkvalitnější papír,“ dodával tiskař,

kdyţ se Vlahoš na známky zadíval.

„Začínáte být opravdu velmi dobří. Vidím i ty sebemenší

podrobnosti,“ vydechl Vlahoš a studoval jednotlivé známky.

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Špŧlka s jistým zadostiučiněním. „Ve

skutečnosti nevidíte. Moţná byste mohl – tímhle.“ Otevřel další

zásuvku a podal Vlahošovi těţký mosazný mikroskop.

„Podařilo se mu tam dostat mnohem více podrobností, neţ

bychom dokázali my,“ řekl, zatímco Vlahoš zaostřoval mikroskop.

„To je nejzazší mez, kam mŧţete kov, papír a barvu dotlačit. Troufnu

si prohlásit, ţe tohle je práce génia. On bude vaší záchranou.“

„Úţasné,“ potřásl hlavou Vlahoš. „Dobrá, toho musíme mít! A

pro koho pracuje teď, pane Špŧlko?“

„Pro nikoho, pane Rosrete. Je ve vězení a čeká, aţ ho oběsí.“

„Výrohoř Jamník?“

„Svědčil jste proti němu, pane Rosrete,“ upozornil ho velmi

mírně pan Špŧlka.

– 163 –

„No, to je pravda, ale jen proto, abych potvrdil, ţe ty známky,

které napodobil, byly skutečně naše a abych vyčíslil škodu, kterou

jsme utrpěli! Nečekal jsem, ţe ho za to pověsí!“

„Jeho lordstvo je vţdycky nedŧtklivé, pokud jde o zločiny proti

městu, jak tomu říká. A taky si myslím, ţe Jamníkŧv obhájce svému

klientovi neposkytl zrovna dobré sluţby. Podívejte, ty jeho výtvory

jsou tak dokonalé, ţe vedle nich vypadají jako padělky spíše ty naše

známky. Víte, já bych řekl, ţe si ten chudák vlastně ani neuvědomil,

ţe dělá něco špatného.“

Vlahoš si připomněl ty vyděšené, vodové oči a výraz nechápavé

bezmoci. „Ano,“ přikývl, „moţná, ţe máte pravdu.“

„Moţná byste mohl vyuţít svého vlivu u Vetinariho a –“

„Ne. To by nešlo.“

„Aha. Jste si jistý?“

„Ano,“ řekl Vlahoš prázdným tónem.

„Jak vidíte, to je všechno, co dokáţeme. Jsme dokonce schopní

mechanicky počítat vytisknuté archy. Ale umělecká práce musí být té

nejvyšší kvality. Do háje. Je mi to líto. Hrozně rád bych vám

pomohl. Dluţíme vám opravdu moc, pane Rosrete. Teď dostáváme

tolik úředních zakázek, ţe bychom ty volné prostory v mincovně

potřebovali. Přísahám, stala se z nás prakticky vládní tiskárna!“

„Váţně?“ opáčil Vlahoš. „To je… opravdu zajímavé.“

#

Pršelo odporně. Okapové svody zakloktaly a pokoušely se

najednou vyplivnout všechnu vodu, jíţ se dusily. Občas vítr zachytil

pramínky, které se řinuly z přeplněných ţlabŧ, a metal vodní clonu

do tváře kohokoliv, kdo si troufl zvednout obličej ke střechám. Ale

tohle nebyla noc, v níţ by bylo dobré dívat se nahoru. Tahle noc byla

dobrá jen k tomu ohnout se v pase a co nejrychleji pelášit domŧ.

Dešťové kapky naráţely i do oken penzionu paní Evarie

Bochánkové a zvláště silně do okna zadního pokoje, toho, který byl

obýván panem Mavoliem Korouhvičkou, a to intenzitou

jedenadvacet úderŧ za vteřinu, plus mínus patnáct procent.

Pan Korouhvička počítal rád. Číslŧm mohl člověk věřit, snad aţ

na pí, ale i na tom uţ ve svém volném čase pracoval a věřil, ţe si

tohle číslo dříve nebo později ochočí.

– 164 –

Seděl na posteli a pozoroval cifry, které mu tančily v hlavě.

Vţdycky pro něj tančily, dokonce i v těch těţkých chvílích. A ty

těţké chvíle bývaly opravdu velmi těţké. Je moţné, ţe teď měl před

sebou další takové období.

Někdo zaklepal na dveře. „Pojďte dál, paní Bochánková,“ řekl.

Dovnitř vstoupila paní domácí.

„Vy vţdycky poznáte, ţe jsem to já, viďte, pane Korouhvičko,“

prohlásila paní Bochánková, která byla ze svého nejlepšího

nájemníka dost nervózní. Platil nájemné vţdycky včas – přesně včas

– udrţoval svŧj pokoj aţ v úzkostlivé čistotě a, samozřejmě, byl

dokonalý gentleman. No… moţná, ţe kolem sebe vytvářel tak trochu

strašidelné ovzduší, a pak tady byla ta věc s hodinami, které vţdycky

při odchodu do práce pečlivě seřizoval, ale s tím byla ochotná se

smířit. V tomhle přeplněném městě nebylo o nájemníky nouze, ale

takové, kteří byli čistotní, přesně platili a nikdy si nestěţovali na

jídlo, aby se svícnem pohledal. A jestli si dali na skříň podivný

zámek, no… kdo se moc ptá, ten se moc dozví.

„Ano, paní Bochánková,“ přikývl pan Korouhvička. „Vţdycky

vím, ţe jste to vy, protoţe kdyţ klepete, mezi jednotlivými

klepnutími je vţdy charakteristická pauza, dlouhá jedna celá čtyři

desetiny vteřiny.“

„Opravdu? Zajímavé!“ řekla paní Bochánková, které se zalíbilo

slovo „charakteristická“. „Já vţdycky říkala, ţe vy jste člověk, se

kterým člověk mŧţe počítat. Hm… dole budou tři pánové a budou se

ptát po vás…“

„Kdy?“

„Asi za dvě minuty,“ odpověděla paní Bochánková.

Korouhvička se zvedl na nohy jediným plynulým pohybem jako

kašpárek, který vyskočí ze škatulky. „Muţi? A co budou mít na

sobě?“

„No, tedy, vţdyť víte, snad šaty?“ odpověděla paní Bochánková

nejistě. „Černé šaty. Muţi v černém. Jeden z nich mi podá

navštívenku, ale já ji nedokáţu přečíst, protoţe mám na očích špatné

brýle. Mohla bych teď sejít dolŧ a vzít si ty správné, to se rozumí, ale

kdyţ já mám tak hrozné bolesti hlavy, kdyţ nenechám tahle

jasnovidná proroctví proběhnout tak, jak mají. Ano, a vy teď řeknete:

– 165 –

‚Takţe aţ se objeví, buďte tak hodná a zavolejte na mě, paní

Bochánková’.“ V očekávání se na něj zadívala. „Odpusťte, ale já

měla vidění, ţe sem zajdu, abych vám řekla o svém vidění, takţe

jsem si řekla, ţe sem raději zajdu, abych vám to řekla. Je to trochu

hloupé, ale jak já říkám, to, jak jsme byli stvořeni, uţ nezměníme.“

„Takţe, aţ se objeví, buďte tak hodná a zavolejte na mě, paní

Bochánková,“ poţádal Korouhvička. Jeho bytná na něj vrhla vděčný

pohled a odspěchala.

Pak Korouhvička si znovu sedl. Ţivot s předtuchami paní

Bochánkové občas býval trochu sloţitý, zvláště v případech, jako byl

tenhle, kdy se do sebe začínaly zaplétat. Jenţe k étosu Jilmové ulice

patřilo také to, ţe měl člověk pochopení pro slabosti druhých v

naději, ţe oni vám v podobném případě budou měřit stejným

metrem. Měl paní Bochánkovou rád, ale ona se mýlila. Člověk mohl

změnit to, jak byl stvořen. A kdyţ to nedokázal, nezbývala mu ţádná

naděje.

Za několik minut uslyšel zvonec u dveří, tlumený rozhovor, a

kdyţ paní Bochánková zaklepala na dveře, naznačil překvapení.

Korouhvička si prostudoval navštívenku.

„Pan Kosma? Hm. To je divné. Asi byste je měla poslat nahoru.“

Odmlčel se a rozhlédl. Ve městě se začínalo hojně rozmáhat dělení

místností na menší. Jeho pokoj byl přesně dvakrát tak velký jako

jeho postel, a ţe to byla úzká postel. Pokud by se sem měli vejít tři

lidé, měli by se opravdu dobře znát. Kdyby měli být čtyři, poznali by

se dŧvěrně, ať by chtěli nebo ne. V místnosti byla ještě malá stolička,

ale pan Korouhvička ji měl postavenou na skříni, aby mu

nepřekáţela.

„Asi bude nejlepší, kdyţ dovedete jen pana Kosmu,“ navrhl.

Paní Bochánková o několik minut později pyšně uvedla

jmenovaného muţe.

„Tohle je opravdu úţasná malá skrýš, pane Korouhvičko,“ začal

Kosma. „Tak vhodná pro, hm –“

„Je odsud blízko do kaţdého místa v okolí,“ přerušil ho spěšně

pan Korouhvička a sundal ţidli ze skříně. „Prosím, pane. Málokdy

mívám návštěvy.“

– 166 –

„Pŧjdu rovnou k věci, pane Korouhvičko,“ řekl Kosma a usedl.

„Správní radě banky se nelíbí, hm, jakým zpŧsobem pan Rosret

banku spravuje. A jsem si jistý, ţe vám se to nelíbí také.“

„Přál bych si, aby to bylo jinak, pane, to máte pravdu.“

„Měl by svolat schŧzi správní rady!“

„To ano, pane, ale stanovy banky bohuţel říkají, ţe to alespoň

týden udělat nemusí.“

„On tu banku zruinuje!“

„Víte, pane, abych řekl pravdu, máme teď velký příliv nových

zákazníkŧ.“

„Ale vţdyť vám ten člověk musí být odporný! Vám se přece

nemŧţe líbit! Vám ne, pane Korouhvičko!“

„Takového člověka není těţké si oblíbit, pane. Ale znáte mě,

pane. Nevěřím těm, kteří se příliš často smějí. Srdce bláznovo

přebývá v domě smíchu. Neměl by vést vaši banku.“

„Víte, vţdycky o ní přemýšlím jako o naší bance, pane

Korouhvičko,“ řekl Kosma velkomyslně, „protoţe vzato v tom

pravém slova smyslu, to je naše banka.“

„Jste příliš laskav, pane,“ odpověděl pan Korouhvička s

pohledem na hrbolatá prkna podlahy, prosvítající pod levným

voskovaným plátnem, které prosvítalo pod prošlapaným kobercem,

jenţ byl, v tom pravém slova smyslu, jeho.

„Vy jste u nás začínal velmi mladý, pokud vím,“ pokračoval

Kosma. „Mŧj otec vás tenkrát zaměstnal jako úřednického učedníka,

ţe?“

„Přesně tak, pane.“

„No… mŧj otec měl pro podobné věci velké pochopení,“ řekl

Kosma. „A to je správné. Nemá smysl vytahovat na světlo vzdálenou

minulost.“ Pak se na chvilku odmlčel, aby jeho slova nabyla svého

významu. Korouhvička byl koneckoncŧ inteligentní. Proč sahat po

kladivu, kdyţ padající pírko bude mít stejný účinek?

„Moţná byste přišel na nějaký zpŧsob, jak ho odstranit z funkce

bez velkého pozdviţení nebo dokonce krveprolití? Něco takového

přece musí existovat,“ nadhazoval. „Nikdo se neobjeví odnikud. Ale

lidé o jeho minulosti ví ještě méně neţ – abychom uvedli něco pro

srovnání – dejme tomu, o té vaší.“

– 167 –

Další malé upozornění. Korouhvičkovi několikrát zacukalo v

oku. „Jenţe pan Pedant bude pořád ještě ředitelem banky,“

zamumlal, zatímco na skle okna rachotil déšť.

„Ach ano. Jenţe věřím, ţe pak by ho dostal do opatrování někdo,

kdo by, jak bych to řekl… měl daleko lepší schopnost překládat jeho

slabý štěkot tradičnějším zpŧsobem.“

„Chápu.“

„Bohuţel uţ musím jít,“ prohlásil Kosma a zvedl se. „Věřím, ţe

máte spoustu –“ rozhlédl se neútulným pokojíkem, který prakticky

nevykazoval známky toho, ţe by byl obydlen. Ţádné obrázky, ţádné

knihy, ţádné odpadky ani nepořádek, svědčící o tom, ţe by tady ţil

osamělý člověk, a dodal poněkud rozpačitě „– dŧleţité práce?“

„Uţ brzo si pŧjdu lehnout,“ odpověděl pan Korouhvička.

„Řekněte mi ještě jednu věc,“ obrátil se k němu Kosma ode

dveří. Pohled při tom upíral na velkou skříň. „Jaký vám dáváme

plat?“

„Jedenačtyřicet tolarŧ měsíčně, pane,“ odpověděl Korouhvička.

„A jistě máte skvělé pracovní zajištění.“

„V to jsem doposud vţdycky věřil.“

„Tak mě jen napadlo, proč bydlíte právě tady.“

„Mám rád monotónnost a nudu. Nic ode mne neţádají.“

„No, uţ rozhodně musím jít,“ opakoval Kosma, o vlásek rychleji,

neţ bylo třeba. „Jsem si jistý, ţe nám mŧţete přispět svou pomocí,

pane Korouhvičko. Vţdycky jste nám byl oporou. Velkou oporou.

Byla by to velká škoda, kdybyste nám v těchhle dobách uţ oporou

být nemohl.“

Korouhvička stál s očima upřenýma k zemi. Třásl se.

„Budu mluvit za všechny, kdyţ řeknu, ţe vás povaţujeme za

jednoho z nás, za člena rodiny,“ pokračoval Kosma. Pak si v duchu

větu zopakoval a s přihlédnutím ke zcela atypickému kouzlu rodiny

Opulentŧ dodal: „Samozřejmě v tom dobrém slova smyslu.“

– 168 –

KAPITOLA 6

Útěk z vězení – Nabídka obloţeného chleba s

ledvinkami – Klepněte lazebníka-ranhojiče –

Nevýhodnost sebevraţdy barvou – Andělé na jedno

pouţití – Igor jde nakupovat – Uţitečnost náhradníků,

při oběšení, krátká úvaha – Místa vhodná pro

umístění hlav – Vlahoš očekává sluneční záři –

Kouzla s vlastním mozkem – „Budeme potřebovat

nějaké větší bankovky“ – Legrace s kořenovou

zeleninou – Magická přitaţlivost psacích podloţek –

Nemoţný kabinet

dyţ se Vlahoš ocitl na střeše Pakráce, nejstaršího městského

vězení, byl uţ více neţ jen vlhký. Byl ve stavu, kdy byl

Kvodou

tak prosáklý, ţe se teoreticky blíţil k suchu z druhé

strany.

Velmi opatrně zvedl poslední malou olejovou lampu ze

semaforové věţičky na ploché střeše a vychrstl její obsah do noci

hučící větrem. Stejně uţ byly lampičky napŧl prázdné. Ale i tak bylo

úţasné, ţe se je někdo za takové noci, jako byla dnešní, vŧbec

obtěţoval rozsvítit.

Pak se pomalu přesunul na kraj střechy a nahmatal hák, od něhoţ

viselo lano. Ten zvedl, tiše ho přehodil přes poměrně velkou, svislou

ozdobu a spouštěl ho dolŧ na druhé straně, dokud nenarazil na

neviditelnou zem. Pak uchopil oba prameny lana najednou, sklouzl

po nich dolŧ a stáhl lano za sebou. Ukryl ho pak i s hákem do

hromady odpadkŧ v uličce. Nejpozději do hodiny je tady někdo

ukradne.

Tak dobrá. A teď do toho…

– 169 –

Zbroj hlídky, kterou si „vypŧjčil“ ze šatny banky, mu padla jako

ulitá. Bohuţel, ulitá na někoho jiného, alespoň co se týče hrudního

plátu a helmice. Ale pro přesnost je třeba říci, ţe její pravý vlastník,

který se v téhle době promenoval po chodbách banky v lesklé a

velmi nepraktické bankovní zbroji, v ní nevypadal o nic lépe. Bylo

všeobecně známo, ţe Hlídka přistupovala ke zbroji, která byla

současně její uniformou, zpŧsobem ‚Máme jen jednu velikost a je

jasné, ţe nemŧţe dokonale padnout kaţdému’. Navíc velitel Elánius

odmítal kaţdou zbroj, která nevypadala, jako kdyby si do ní

několikrát kopl troll. Byl rád, kdyţ zbroj dávala jasně najevo, ţe

koná svou povinnost.

Vlahoš počkal, dokud se nevydýchal, a teprve pak obešel roh a

zamířil k velkým černým vratŧm, kde zatáhl za řetízek zvonku. Celé

zařízení zachřestilo a ozvalo se vzdálené zazvonění. S otvíráním si

dají na čas. Nikdo se sem horem pádem nepoţene. Ne v takové noci,

jako je tahle.

Cítil se nahý a zranitelný jako mladý humr. Doufal, ţe na nic

nezapomněl a pojistil se ze všech úhlŧ. Jenţe úhly jsou – jak tomu

říkali, kdyţ chodil na přednášky na univerzitě? – ach, ano, fraktální!

Kaţdý z nich se skládá z celé řady menších úhlŧ. A všechny jste je

uhlídat nemohli. Stráţný v bance mohl být povolán zpět do sluţby a

zjistit, ţe jeho zbroj chybí. Někdo mohl vidět, jak si ji Vlahoš

pŧjčuje, Výrohoře Jamníka mohli přestěhovat jinam… ale to vzal

ďas. Kdyţ vám čas šlape na paty, musíte na to šlápnout i vy, ale být

při tom připraveni, ţe si mŧţete rozbít nos.

Nebo, jako v tomto případě, pozvednout oběma rukama těţké

klepadlo a dvakrát s ním prudce udeřit o podloţku. Chvíli čekal a pak

se pomalu a těţce odsunula malá špehýrka na dveřích.

„No? Co je?“ ozval se podráţděný hlas, který vycházel ze

zastíněné tváře.

„Převzetí vězně. Jmenuje se Jamník.“

„Coţe? A to kvŧli tomu sem musíte lézt uprostřed tý podělaný

noci?“

„Mám podepsanej formulář číslo 37,“ odpověděl Vlahoš

nevzrušeně.

– 170 –

Špehýrka se s cvaknutím zavřela. Znovu čekal sám v dešti.

Tentokrát to trvalo tři minuty, neţ se špehýrka otevřela znovu.

„No? Co je?“ ozval se další hlas, prosáklý podezřením.

Výborně. To byl Pupkin, coţ Vlahoše potěšilo. Dnes v noci se

chystal udělat něco, co bude mít pro jednoho z dozorcŧ velmi

nepříjemné následky, a někteří z nich přitom byli docela slušní,

zvláště ti, kteří slouţili v uličce u cely smrti. Zato Pupkin byl

opravdu ten prevít ze staré školy, mistr malých trýzní, typ podlého

mizery, který vyuţil kaţdé příleţitosti k tomu, aby vězňŧm udělal ze

ţivota peklo. Nebylo to jen v tom, ţe vám plivl do misky uţ tak řídké

kaše, ale neměl ani dost obecné slušnosti, aby to udělal ve chvíli, kdy

jste ho při tom neviděli. Vybíral si hlavně slabé a vystrašené. A byla

tady ještě jedna dobrá věc. Pupkin nenáviděl členy Hlídky a tenhle

pocit byl oboustranný. Toho se dalo vyuţít.

„Přišel jsem pro vězně,“ stěţoval si Vlahoš, „a uţ tady trčím na

dešti pět minut!“

„A budeš tam stát dál, synku, to si piš, dokud nebudu spokojený.

Ukaţ mi soudní příkaz!“

„Tady se píše Jamník, Výrohoř,“ odpověděl mu Vlahoš.

„Tak mi ukaţ ten papír, ať se podívám!“

„Řekli mi, ať ho nedávám z ruky, dokáď mi nepředáte vězně,“

odpověděl Vlahoš a tvářil se jako vtělení neodbytné poctivosti.

„Ale, ale? Tak my tady máme právníka, co? Dobrá, Ábe, pusť

našeho učeného přítelíčka dovnitř.“

Špehýrka zapadla a po chvíli cvakání a chřestění se otevřela malá

dvířka, vsazená v těţké bráně. Vlahoš prošel dovnitř. Na dvoře za

branou pršelo stejně hustě jako před ní.

„A my dva uţ jsme se někdy viděli?“ zeptal se Vlahoše Pupkin s

hlavou nakloněnou na stranu.

„Narukoval jsem teprve minulej tejden,“ odpověděl Vlahoš.

Dveře za ním zapadly a ozval se zvuk klíče, otáčejícího se v zámku.

V hlavě mu zazněla ozvěna skřípotu zasunovaných závor.

„A jak to, ţe jsi sám?“ pokračoval ve výslechu Pupkin.

„To já nevím, pane. To byste se musel zeptat mýho tatínka a mý

maminky.“

– 171 –

„Nepokoušej se vtipkovat, cucáku! V doprovodný eskortě jsou

vţdycky dva muţi!“

Vlahoš mlčky a jakoby bez zájmu pokrčil mokrými rameny. „Jo?

No, to já nevím. Mně řekli jen to, ţe je to takovej malej chcípáček, se

kterým nebudou ţádný potíţe. Mŧţete si to ověřit. Slyšel jsem, ţe ho

chtějí okamţitě vidět v paláci.“

Palác. To slovo utlumilo ošklivý lesk ve zlomyslných očkách

hlavního dozorce. Člověk, který měl aspoň špetku rozumu, se paláci

nikdy nepletl do cesty. Ţe v ošklivé noci, jako byla tahle, poslali s

tak nevděčným posláním nějakého přihlouplého nováčka, dávalo

smysl. Přesně to samé by udělal i Pupkin.

Natáhl ruku. „Ten příkaz,“ doţadoval se.

Vlahoš mu podal tenký sloţený papír. Dozorce ho rozevřel a

pomalu přečetl. Pohyboval přitom rty a bylo jasné, ţe se v něm snaţí

najít nějakou chybu. Ale tenhle problém nastat nemohl, i kdyby

hledal, jak chtěl. Vlahoš měl těch formulářŧ plnou kapsu. Pořídil si je

ve chvíli, kdy mu šel pan Špŧlka uvařit šálek kávy.

„Ráno má viset,“ prohlásil Pupkin a přidrţel si příkaz pod

světlem lucerny. „K čemu ho ještě teď potřebují?“

„Co já vím?“ odpověděl Vlahoš. „A nemohli byste sebou

pohnout? Za deset minut mi končí šichta.“

Dozorce se k němu s úšklebkem naklonil. „Uţ jenom proto

pŧjdu a celou věc si ověřím. Jeden muţ v eskortě? Člověk není nikdy

dost opatrný.“

Tak dobrá, pomyslel si Vlahoš. Všechno jde zatím podle plánu.

Teď pŧjde a dá si hrnek čaje, to bude trvat tak deset minut. Dělá to

jen proto, aby mi dal lekci. Pak si během jedné vteřiny uvědomí, ţe

kdyby v takovéhle noci něco pokazil, vyhodí ho, a během další

vteřiny si řekne ale co, papíry jsou v pořádku… Ověřil si, ţe má

blanket vodoznak a to je hlavní… takţe to bude trvat odhadem plus

mínus dvacet minut.

Samozřejmě, pomyslel si Vlahoš, mŧţu se mýlit. Mŧţe se stát

cokoliv. Uţ v téhle chvíli mŧţe Pupkin svolávat na pomoc pár

dalších dozorcŧ. Nebo mohl někoho poslat zadem, aby sehnal

skutečného policistu. Budoucnost byla nejistá. Od odhalení mohlo

Vlahoše dělit jen několik vteřin.

– 172 –

No, teď uţ s tím nic nenadělám.

Pupkinovi to trvalo přesně dvaadvacet minut. Pak se ozval zvuk

pomalých krokŧ a objevil se Výrohoř Jamník, který se díky váze

okovŧ na nohou sotva šoural. Za ním šel Pupkin a co chvíli ho pobídl

holí. Drobný muţík nemohl jít rychleji, i kdyby se snaţil sebevíc, ale

bez ohledu na to ho Pupkin se zlomyslným pobavením neustále

postrkoval.

„Myslím, ţe ty pouta nebudu potřebovat,“ prohlásil spěšně

Vlahoš.

„Taky je nedostaneš,“ opáčil hlavní dozorce. „A víš proč?

Protoţe je vy smradi z Hlídky vţdycky zapomenete vrátit!“

„No dobrá,“ přikývl Vlahoš. „Ale pospěšte si, je tady zima jako v

psinci.“

Pupkin nevrle zavrčel. Nebyl zvlášť šťastný. Sehnul se, odemkl

Jamníkovi okovy, narovnal se a znovu poloţil vězni ruku na rameno.

Druhou ruku, v níţ drţel psací podloţku, natáhl kupředu.

„Podepiš!“ přikázal. Vlahoš podepsal formulář.

Tohle byl ten úţasný okamţik. Proto byly v tomhle světě zámkŧ,

mříţí, dozorcŧ a nařízení dokumenty tak dŧleţité. Byla totiţ jediná

dŧleţitá věc, na které neustále záleţelo – habeas corpus, jinak

řečeno, čí ruka drţí předávanou osobu za límec. Kdo je zodpovědný

za tenhle korpus?

Vlahoš uţ to zaţil předtím, a to jako zmíněný korpus, a přesně

věděl, jak celá věc probíhá. Vězeň se pohyboval po cestě značené

dokumenty. Kdyby ho našli bez hlavy, pak by poslední, kdo byl

zodpovědný za vězně, jenţ tak nezodpovědně přišel o hlavu, v jistém

slova smyslu také ztratil hlavu, protoţe bylo jasné, ţe ho budou

vyslýchat hlava nehlava.

Pupkin postrčil vězně kupředu a pronesl tradiční předávací

formuli. „Je váš, pane!“ vyštěkl. „Aha pes skurvus!“

Vlahoš mu hodil psací podloţku s potvrzením a poloţil ruku

Jamníkovi na druhé rameno. „Je mŧj, pane!“ odpověděl. „Tomu

zkurvenému psovi se nic nestane!“

Pupkin spustil ruku z Jamníkova ramene. Procedura byla

vykonána, právo bylo zohledněno, cti bylo učiněno zadost a Výrohoř

Jamník –

– 173 –

– upřel na Vlahoše smutný pohled, ze všech svých chabých sil ho

kopl mezi nohy a vyrazil ulicí jako divoký zajíc.

Vlahoš se zlomil v pase a z prostoru mimo jeho malý svět bolesti

k němu pronikal hýkavý Pupkinŧv smích. Pupkin pobaveně

vykřikoval: „Váš ptáček, pane! Měl jste si toho psa drţet na vodítku!

Teď uţ je pozdě!“

#

Kdyţ Vlahoš dorazil do malého pokojíku, který si pronajal od

Pepka Jánevím, dokázal uţ jít skoro vzpříméně. Rychle se převlékl

do zlatých šatŧ, osušil zbroj a vloţil ji do pytle. Pak vyšel do uličky a

spěšně se vracel do banky.

Bylo mnohem těţší dostat se dovnitř neţ ven. Stráţní se střídali

ve stejnou dobu, kdy odcházeli zaměstnanci, a v tom všeobecném

chaosu Vlahoš, ve svém nenápadném šedém obleku, který si bral

vţdycky, kdyţ chtěl přestat být Vlahošem von Rosretem a změnit se

v toho nejnenápadnějšího muţe na světě, vyklouzl bez povšimnutí.

Spočívalo to všechno v myšlení: noční stráţní začali hlídat ve chvíli,

kdy všichni odešli domŧ, ţe? Takţe lidé, kteří odcházeli domŧ,

nepředstavovali ţádný problém a kdyţ, tak uţ ne náš, ţe?

Stráţný, který se nakonec objevil, aby zjistil, kdo se to pokouší

odemknout hlavní vstupní vrata, mu dělal trochu potíţe, ale pak se

objevil druhý stráţný, který byl zřejmě obdařen alespoň skromnou

dávkou inteligence a poukázal na to, ţe jestli se chce ředitel banky

dostat o pŧlnoci do banky, pak je to v pořádku. Vţdyť je to, k sakru,

šéf, ne? Copak nečteš noviny? Nevidíš jeho zlatý šaty? A taky má

klíč! A co má bejt, ţe nese velkej pytel? Jde s ním dovnitř, je to

jasný? Kdyby s ním chtěl odejít… jo, to by bylo něco jinýho, ha, ha,

to byl jen takový malý ţertík, pane, odpusťte, pane…

Je úţasné, co všechno se vám mŧţe podařit, kdyţ máte odvahu a

nervy to zkusit, pomyslel si Vlahoš, kdyţ přál stráţným dobré noci.

Tak například, škrábal tak neohrabaně klíčem kolem zámku, protoţe

to byl klíč od hlavní budovy pošty. Ten od banky ještě neměl.

Problém neměl ani s tím, vrátit zbroj do pŧvodní skříňky. Stráţní

prováděli předepsané obchŧzky a budova byla obrovská a nepříliš

dobře osvětlená. Zbrojnice byla prázdná a celé hodiny kolem nikdo

neprošel.

– 174 –

V jeho novém bytě pořád ještě svítilo světlo. Pan Pedant leţel na

zádech ve své přihrádce na nevyřízené dokumenty a tiše

pochrupoval. U dveří do loţnice svítila malá noční lampička.

Přesněji řečeno byly dvě a byly to červeně ţhnoucí Gráciiny oči.

„Přál byste si, abych vám udělala obloţený chléb, pane

Rosrete?“

„Ne, děkuju, Grácie.“

„Bylo by to hned. V chladírně jsou studené ledvinky.“

„Díky, ale ne, Grácie. Opravdu nemám hlad,“ zavrtěl Vlahoš

hlavou a opatrně za sebou zavřel dveře.

Ulehl do postele. Tady, nahoře v budově, vládlo naprosté ticho.

Byl zvyklý na svou postel na poštovním úřadě, kam ze dvora

neustále doléhaly nějaké zvuky.

Ale nebylo to ticho, proč nemohl usnout. Upíral oči ke stropu a

myslel si: Pitomče, pitomče, pitomče! Za několik hodin dojde v

Pakráci ke střídání směn. Nikdo si tam s uprchlým Jamníkem nebude

příliš lámat hlavu, dokud se ráno neobjeví kat připravený odvést

práci. Pak nastane nervózní pŧlhodinka, během níţ se bude

rozhodovat, kdo pŧjde do paláce, aby zjistil, jaká je šance, ţe budou

moci vězně dnes ráno pověsit.

Ten chlapík uţ teď bude na hony daleko a po takové větrné a

deštivé noci ho nedokáţe vyčenichat ani vlkodlak. Jenţe teď, ve dvě

hodiny ráno, si Vlahoš dokázal ţivě představit, jak ten zatracený

velitel Elánius sedí a obrací si tím svým umíněným zpŧsobem celý

případ v hlavě.

Zamrkal. Kam mohl ten zatracený chlápek utéct? Podle Hlídky

nebyl členem ţádného gangu. Dělal si známky pro sebe. Co za

člověka si dá všechnu tu práci jen proto, aby padělal pŧlpencové

známky?

Co za člověka…

Vlahoš se posadil. Je moţné, ţe by to bylo tak jednoduché?

Ale moţné by to bylo. Výrohoř byl jistým nenápadným a

zvláštním zpŧsobem bláznivý. Vypadal jako člověk, jenţ se uţ dávno

nepokouší porozumět světu, prostírajícímu se mimo jeho pracovní

stŧl, muţ, který nedokáţe najít ţádné viditelné spojení mezi příčinou

a následkem. Kam by se takový člověk mohl ukrýt?

– 175 –

Vlahoš rozsvítil lampu a přešel k chatrnému zbytku své skříně.

Znovu si vybral mírně ošumělý šedý oblek. Cítil k němu mírně

sentimentální vztah, v tom obleku ho totiţ pověsili. A byl to

nenápadný oblek pro nenápadného muţe, který měl ještě jednu

výhodu – oproti černé nebyla šedá ve tmě vŧbec vidět. Protoţe

myslel dopředu, zastavil se v kuchyni a ze skříňky pod pracovní

deskou sebral několik prachovek.

Chodba byla poměrně dobře osvětlená lampami, které tam byly

rozmístěny pravidelně po několika metrech. Jenţe světlo lamp vrhalo

stíny a v jednom z nich, za obrovskou vázou dynastie Ping,

pocházející z Visovisu, se Vlahoš změnil v téměř neviditelnou šedou

čmouhu. Za chvilku kolem něj prošel stráţný, který se na vysokém

koberci pohyboval aţ zrádně tichým krokem. Kdyţ zmizel na konci

chodby, seběhl Vlahoš rychle po mramorových schodech o patro níţ

a ukryl se za velkou palmou v květináči, kterou sem postavil někdo,

kdo si myslel, ţe bez ní by banka nebyla bankou.

Všechna podlaţí budovy se otevírala do hlavní haly stejně jako v

budově poštovního úřadu. V některých okamţicích, podle toho, kde

se právě nacházel, mohl stráţný z vyššího patra nahlédnout do patra

niţšího. Někdy stráţní kráčeli po holém mramoru, v jiných místech,

hlavně ve vyšších patrech, přecházeli pásy jemné dlaţby, která

rezonovala jako zvon.

Vlahoš stál a pozorně naslouchal, aby zjistil, jakým systémem se

stráţní pohybují. Byli lepší, neţ čekal. No tak, mládenci, vţdyť jste

pracující stráţní, co takhle tradiční partička karet? Copak se váţně

neumíte chovat?

Bylo to jako úţasná hádanka. Bylo to lepší neţ noční lezení po

střechách, lepší neţ Extrémní kýchání! A nejlepší na tom všem bylo,

ţe kdyby ho náhodou přistihli, tak co? On přece jen prověřuje

bezpečnost! Skvělá práce, mládenci, našli jste mě…

Ale on se nesmí dát chytit.

Jeden ze stráţných vyšel nahoru, kráčel pomalu a ostraţitě. Pak

se opřel o zábradlí a k Vlahošově nelibosti si zapálil nedopalek

cigarety. Vlahoš ho pozoroval mezerou mezi listy, zatímco muţ se

pohodlně opíral a pozoroval podlaţí pod sebou. Vlahoš si byl jistý,

ţe něco takového k povinnostem hlídačŧ nepatří. A ještě k tomu

– 176 –

kouří! Po několika poţitkářských tazích odhodil stráţný nedopalek,

zašlápl ho a pokračoval po schodišti nahoru.

Ve Vlahošově mozku teď bojovaly o nadvládu dvě myšlenky.

Ta, která křičela silněji, zněla: má samostříl! Co kdyţ nejdřív střílejí,

aby se pak nemuseli zbytečně vyptávat? Ale současně s ní se ozývala

ta druhá, která se chvěla rozhořčením: On rozšlápl toho špinavého

vajgla přímo tam, na tom bílém mramoru! Ty mosazné jaksetotento,

na kterých jsou ty porcelánové misky, naplněné jemným pískem, tam

nejsou jen tak pro nic za nic, abys věděl!

Kdyţ muţ zmizel v chodbách nad Vlahošovou hlavou, seběhl

Vlahoš po zbývajícím schodišti, přeplul nehlučně mramorovou

podlahu v botách obalených prachovkami, našel dveře vedoucí do

sklepŧ, rychle je otevřel a nezapomněl je za sebou zase tiše zavřít.

Zavřel oči a čekal, kdy se ozve volání na poplach a křik

pronásledovatelŧ.

Pak oči otevřel.

Na konci podzemního prostoru bylo jako obvykle jasné světlo,

ale zvuk tekoucí vody slyšet nebylo. Jen občasné zašplouchnutí

dopadající vodní kapky zdŧrazňovalo hloubku ticha, které všude

vládlo.

Vlahoš opatrně prošel kolem Vyšplouchu, který si tiše

pocinkával, a vnořil se do neprobádaných stínŧ pod úţasnými reliéfy

tak překrásně zdobenými jiţ dříve zmíněnými vulvami.

Kdybychom chrám dostavěli, byl bys přišel? Pomyslel si. Ale

vytouţený bŧh se nikdy neobjevil. Bylo to smutné a jistým boţským

zpŧsobem také dost hloupé. No a ne? Vlahoš slyšel, ţe existují tisíce,

moţná miliony malých bohŧ, kteří se potulují po světě, ţijí pod

kameny, poletují vzduchem jako pampeliškové chmýří, vinou se

kolem nejvyšších větví v korunách stromŧ… Všichni čekají na svŧj

velký okamţik, na ten záblesk štěstí, který by mohl skončit stavbou

chrámu a kněţími a uctívači, jeţ by mohli nazývat svými. Ale sem

ţádný z nich nepřišel a nebylo těţké pochopit proč.

Bohové potřebovali víru, ne logické uvaţování. Postavit nejdříve

chrám, to bylo jako věnovat úţasné boty člověku bez nohou. To, ţe

postavíte chrám, neznamená, ţe věříte v bohy, ale ţe věříte v

architekturu.

– 177 –

U stěny na konci podzemní prostory, kolem obrovského,

prastarého krbu, bylo zbudováno něco jako dílna. Stál tam Igor a nad

modrobíle ţhnoucím, hučícím plamenem ohýbal skleněnou trubičku.

Za ním ve velkých lahvicích bublala a pěnila zelená kapalina. Jak se

zdálo, Igor a blesky se od přírody přitahovaly.

Igora jste nemohli nepoznat. Dělali opravdu hodně pro to, aby

byli poznáni. Nebyly to jen ty zatuchlé staré šaty, nějaká ta končetina

navíc nebo křivě posazené oko. Ale například na vrcholek jejich

hlavy jste mohli poloţit kulečníkovou kouli a nemuseli jste mít

strach, ţe se skutálí.

Igor zvedl halvu. „Dobhré rháno, bháne. Vhy jsthe…?“

„Vlahoš von Rosret,“ představil se Vlahoš. „A vy budete Igor.“

„Tho jsthe na tho kháb nabhobhrvý, bháne. Uţ jshem o vhás

shlyšel hodhně bhěkhnejch vhěcí.“

„Tady dole?“

„Vţdhycky rhád dhrţim ucho bhěkně u zhemě, bháne.“

Vlahoš tak tak ovládl nutkání podívat se na zem. Igor a metafory

– to nějak nešlo dohromady.

„Poslyšte, Igore… věc se má tak… potřeboval bych přivést

někoho do budovy tak, abych s tím nemusel obtěţovat stráţné, a tak

mě napadlo, jestli tady dole nejsou ještě nějaké dveře?“

To, co neřekl, ale co prolétlo éterem mezi nimi, bylo: Vy jste

Igor, rozumíme si? A kdyţ si dav nabrousí kosy a srpy a pokouší se

vylomit dveře, tak Igor uţ tam nikdy není. Igorové byli mistři

nenápadných odchodŧ.

„Tham vzhadu jshou mhalá dhvířka, ktherá bhouţíváme, bháne.

Nedhají se othevřít zvhenčí, thakţe se nikhdy nhehlídají.“

Vlahoš upřel touţebný pohled na vybavení proti dešti, které

viselo na svém místě. „Prima. Prima. Takţe já teď jen tak tiše

vyklouznu.“

„Vhy jsthe thady šhéf, bháne.“

„A za chvíli se budu vracet s jedním muţem. Je to gentleman,

který nemá příliš chuť setkat se se zástupci městského práva.“

„Chábhu, bháne. Dhejte jhim vhidle a hnhed si mhyslí, ţe jhim

bhatří celhé to zhathracené městho, bháne.“

„Ale není to těţký zločinec, vrah nebo něco takového.“

– 178 –

„Já jshem Ighor, bháne. Mhy se nikhdy na nhic nebhtáme.“

„Opravdu? A proč ne?“

„Tho já nhevím, bháne. Bhrostě se nebhtháme.“

Igor odvedl Vlahoše k malým dvířkŧm, vedoucím na špinavé

úzké schodiště poseté odpadky, které bylo napŧl zaplaveno

neochabujícím deštěm. Vlahoš se na prahu zastavil a uţ v tom

okamţiku začal jeho laciný oblek promokat. „Jen ještě jednu věc,

Igore…“

„Ano, bháne?“

„Kdyţ jsem právě teď procházel kolem Vyšplouchu, byla v něm

voda.“

„A, to jishtě, bháne. Je tho nhějaký bhrobhlém?“

„Pohybovala se, Igore. Je to v téhle noční době normální?“

„Tho? Tho jshou jhen shifhónové vhariace, bháne. Tho se dějhe

bhořhád.“

„Takţe jen to staré známé škrundání sifonu, ano? No výborně,

tak to jsem si oddechl –“

„Thakţe aţ se bhudete vhracet, sthačí klebhnout lazebhníka-

rhanhojičhe, bháne.“

„Co ţe to mám –“

Dvířka se zavřela.

Uvnitř se Igor vrátil ke svému pracovnímu stolu a znovu zapálil

acetylénový plamen.

Některé z tenkých skleněných trubiček, které leţely vedle něj na

zelené plstěné podloţce, vypadaly… divně a odráţely světlo poněkud

znepokojivým zpŧsobem.

To zvláštní na Igorech… tedy výjimečnost Igorŧ spočívala v…

ne, řekněme to jinak. Většina lidí nedohlédla dál neţ k ošumělému,

zatuchlému oblečení, zplihlým řídkým vlasŧm, klanovým jizvám a

švŧm a huhlání. A to pravděpodobně proto, ţe to bylo, samozřejmě

kromě huhlání, všechno, co na nich vidět bylo.

A lidé proto zapomínali, ţe většina zaměstnavatelŧ Igorŧ není v

běţném slova smyslu příčetná. Poţádejte je, aby vám sestrojili

zařízení na přitahování bleskŧ a sadu speciálních lahví na skladování

– 179 –

elektřiny a oni se na vás usmějí.8 Potřebovali – a málokdo si dokáţe

představit, jak zoufale potřebovali – někoho s bezchybně a dokonale

fungujícím mozkem a bylo nepochybné, ţe kaţdý Igor alespoň jeden

takový měl. Abychom řekli pravdu, Igorové jsou velmi inteligentní, a

proto jsou vţdycky pryč, kdyţ na větrný mlýn začnou padat první

pochodně.

A jsou to perfekcionisté. Poţádejte je, aby vám sestrojili nějaké

zařízení, a oni vám nedodají to, o co jste je poţádali. Vyrobí to, co

jste si přáli.

A ve svém vlastním světě vnitřních odrazŧ si tiše šplouchal

Vyšplouch. V tenké skleněné trubičce začala stoupat voda, která pak

přepadala do malého skleněného kbelíčku. Ten se po chvilce zvrátil

na jeden konec rovnoramenné páčky, která se zvedla a otevřela

malou výpusť.

#

Poslední místo, kde Výrohoř Jamník bydlel, bylo podle Komety

na Krátké cestě. Číslo domu v článku uvedeno nebylo, protoţe

Krátká cesta byla dlouhá právě tak, aby se tam vešly jediné vstupní

dveře. Řečené dveře sice byly zavřeny, ale visely jen na jednom

závěsu. Kus ţlutočerného provazu naznačoval těm, jimţ napŧl

vyvrácené dveře nestačily, ţe se o tohle místo v nedávné době

zajímala Hlídka.

Kdyţ se Vlahoš pokusil dveře otevřít, povolil i poslední závěs a

dveře přepadly do vody, která se hnala uličkou.

Nemusel ani hledat, protoţe Jamník se ani nesnaţil skrývat. Byl

v místnosti v prvním patře, obklopen zrcadly a svíčkami a se

zasněným výrazem na tváři mírumilovně maloval.

Kdyţ uviděl Vlahoše, uchopil větší tubu, kterou měl poloţenu při

ruce, a podrţel si ji u úst, připraven polknout.

„Nenuťte mě tohle pouţít! Nenuťte mě to pouţít!“ varoval

výhruţnou fistulkou a celý se při tom třásl.

8 Pozn. aut: Je ovšem třeba říci, ţe na druhé straně by se na vás tihle lidé

zasmáli, i kdybyste jim řekli třeba „nealkoholické pivo“. Smějí se spoustě

různých věcí.

– 180 –

„To je nějaká zubní pasta?“ řekl Vlahoš. Nasál nosem vzduch

dílny, který jako by zdŧrazňoval, ţe uţ v něm někdo ţije velmi

dlouho a dodal: „To by rozhodně nebylo na škodu, víte?“

„Tohle je Ubova ţluť, jedna z nejjedovatějších barev na světě!

Ustupte, nebo zemřu strašlivou smrtí!“ vyhroţoval padělatel. „I kdyţ,

ehm, opravdu nejjedovatější barvou je nejspíš Agateánská běloba,

ale ta mi tuhle došla, coţ je opravdu k zlosti.“ Pak Výrohoře napadlo,

ţe se mu z hlasu poněkud vytrácí ţádoucí výhruţný tón a rychle zase

přidal na hlasitosti. „Ale i tahle je pěkně jedovatá!“

Nadaný amatér se mŧţe mnoho naučit a Vlahošovi vţdycky

připadaly jedy velmi zajímavé. „Arzénový základ, ţe?“ řekl.

Agateánskou bělobu znal kdekdo. O Ubově ţluti neslyšel, ale arzen

se objevoval v mnoha lákavých odstínech. Jen člověk nesměl strkat

štětec do úst. „To je ale hrozný zpŧsob, jak se zprovodit ze světa,“

prohlásil Vlahoš. „Během několika dní se více méně rozpustíte.“

„Nevrátím se tam!“ vykřikoval Výrohoř. „Nevrátím se!“

„Pouţívali ji k bělení kŧţe,“ pokračoval Vlahoš a opatrně

popošel kupředu.

„Zpátky! Pouţiju to! Přísahám, ţe to pouţiju!“

„Odtud nejspíš máme frázi ‚dechberoucí krása’,“ jakoby nahlas

uvaţoval Vlahoš a pomalu se přibliţoval k Jamníkovi.

Pak se na něj vrhnul a Jamník si vrazil tubu do úst. Vlahoš mu ji

vytrhl z drobných, ulepených ručiček a prohlédl si ji.

„Přesně, jak jsem si myslel,“ řekl a vstrčil tubu do kapsy.

„Zapomněl jste odšroubovat uzávěr. To je přesně jedna z těch chyb,

jaké amatéři běţně dělají!“

Výrohoř Jamník zaváhal a pak se mírně udiveně zeptal: „To

chcete jako říct, ţe jsou i lidi, co páchaj sebevraţdy profesionálně?“

„Podívejte, pane Jamníku, jsem tady kvŧli –“ začal Vlahoš.

„Já se do toho lochu nevrátím! Nikdo mě tam nedostane!“

vykřikl muţík a ucouvl.

„To je v pořádku. Já jsem vám chtěl nabídnout –“

„Oni mě pozorují, víte?“ sdělil mu s tajuplným výrazem Jamník.

„Pořád. Všude.“

Aha. Tohle bylo o trochu lepší neţ sebevraţda malířskou barvou,

ale opravdu jen tak tak.

– 181 –

„Hm… vy myslíte ve vězení?“ ujišťoval se Vlahoš.

„Pozorují mě všude! Jeden z nich právě teď stojí za vámi!“

Vlahoš se v poslední chvíli ovládl a neotočil se, protoţe tím směrem

se rozkládalo šílenství. Ačkoliv pěkný kus ho stál přímo před ním.

„Tak to je mi líto, Výrohoři. A proto jsem –“

Zaváhal, ale pak si pomyslel: Proč ne? Na něj to přece zabralo.

„A proto jsem si s vámi přišel popovídat o andělech.“

#

Lidé říkali, ţe od doby, kdy ţijí ve městě Igorové, jsou bouřky

mnohem častější. Ne, ţe by právě teď nějak více hřmělo, ale déšť

padal, jako kdyby za to bral zvláštní odměnu, a tvářil se, ţe to vydrţí

přinejmenším do rána.

Kdyţ se Vlahoš znovu ocitl v boční uličce u nenápadných dvířek

do banky, voda tekoucí po dláţdění se mu přelévala před okraje bot.

Chvíli stál a pokoušel si vybavit známý signál lazebníka-ranhojiče.

Aha, ano. Byl to ten co zněl ťuk-ťukťuk… ťukťukťukťuk… ťuk-

ťuk… ŤUK-ŤUK!

Jinými slovy: ho-lím… stří-hám… no-hy… ře-ţu!

Dveře se okamţitě otevřely.

„Jhá bhych se rhád omhluvhil za to, ţe nheskhříbhou, bháne, ale

zdhá se, ţe ty zhávěsy jshou mhoc –“ začal zkroušeně Igor.

„To nic, ale byl byste tak laskav a pomohl mi s tímhle

nákladem?“ poţádal ho Vlahoš, který se prohýbal pod vahou dvou

těţkých truhlic. „Tohle je pan Jamník. Mohl byste mu tady dole

připravit nějakou postel? A myslíte, ţe by bylo moţné poněkud

pozměnit jeho vzhled?“

„Mhnohem vhíc, nheţ si dhokáţethe bhředstavit, bháne,“ přikývl

Igor šťastně.

„Já myslel spíš tak, ţe byste ho oholil a přistřihl mu vlasy. To

snad dokáţete, ne?“

Igor vrhl na Vlahoše ublíţený pohled. „No, je bhravda, ţe

chirhurg thechnicky mhŧţe v určhitých bhříbhadech bhrovhádět i

bhanální holhičskhou čhinnost –“

„Ne, ne, hlavně se nedotýkejte jeho krku, prosím vás.“

„Tho mhnělo znamhenat ano, mhŧţu ho throchu bhřistříhnout,

bháne,“ povzdechl si Igor.

– 182 –

„Kdyţ mi bylo deset, vzali mi mandle,“ ozval se najednou

Jamník a znělo to skoro, jako by se chlubil.

„A nechtěl byste nějaké nové?“ zbystřil Igor, který se snaţil v

celé té věci najít něco pozitivního.

„Je tady úţasné světlo!“ zvolal Výrohoř, aniţ na Igorovu nabídku

nějak reagoval. „Je tady jako ve dne!“

„Tak to je v pořádku,“ vydechl si Vlahoš. „A teď byste se měl

chvilku prospat, Výrohoři. Pamatujte na to, co jsem vám řekl. Ráno

navrhnete první skutečnou tolarovou bankovku, rozumíte?“

Výrohoř přikývl, ale jeho myšlenky uţ bloudily jinde.

„Víte jistě, jak to myslím?“ ujišťoval se Vlahoš. „Bankovku tak

dokonalou, ţe ji nikdy nikdo nedokáţe padělat? Ukazoval jsem vám

ten svŧj pokus, ţe? Já samozřejmě vím, ţe dokáţete mnohem lepší.“

Upřel na malého muţíka nervózní pohled. Nebyl šílený, tím si

byl Vlahoš jistý, ale bylo jasné, ţe jeho ţivot se většinou odehrává ve

světě, který se prostírá někde úplně jinde.

Výrohoř najednou znehybněl uprostřed vybalování jedné ze

svých truhlic. „Hm…“ rozhlíţel se zmateně. „Já neumím dělat věci,“

odpověděl.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Vlahoš.

„Já neumím vymýšlet věci,“ opakoval Výrohoř a upíral při tom

pohled na štětec, jako by od něj čekal, ţe začne pískat.

„Ale jste přece padělatel! Vaše známky jsou mnohem lepší neţ

ty naše!“

„Hm, moţná. Ale já nemám vaši… já nevím, kde začít… chtěl

jsem říct, ţe potřebuju něco, z čeho bych vyšel… heleďte, kdyţ uţ to

jednou vidím před sebou, tak dokáţu…“

Teď musí být asi tak čtyři hodiny, pomyslel si Vlahoš. Čtyři

hodiny! Nenávidím dny, kdy v bdělém stavu proţiju dvakrát čtvrtou

hodinu!

Vytáhl z Výrohořovy truhly aršík papíru a z vlastní kapsy tuţku.

„Podívejte,“ sklonil se nad papír, „začnete s…“

S čím vlastně?

„Bohatstvím,“ řekl si nahlas, „bohatství a solidnost, tak jako

prŧčelí banky. Spousta ozdobných kroucenin, které se tak těţko

napodobují. Pak nějaké panoráma… pohled na město… Ano! Ankh-

– 183 –

Morpork, všechno se to přece týká města! Hlava Vetinariho, protoţe

tohle budou od bankovek čekat – a hezky velkou, aby se náhodou

nepletli. Aha, ano, ještě tam někde musí být městský znak. A tady

dole,“ jeho tuţka rychle črtala to, co popisoval, „zŧstane místo pro

ředitelŧv podpis… omlouvám se, pro otisk ředitelovy tlapky. A na

druhé straně… no, teď uţ mluvíme jen o podrobnostech, Výrohoři.

Nějaký bŧh by tomu dodal trochu přitaţlivosti, některý z těch

veselejších. Jak se jmenuje ten bŧh s trojzubými vidlemi? Prostě

nějakého takového. Potřebujeme jemné linky, Výrohoři. A loď!

Miluju lodě! A taky jim tam znovu připomeneme, ţe to platí jeden

tolar. Co ještě… trochu nějaké mystiky by taky neuškodilo, lidé věří

na kaţdou pitomost, kdyţ zní jako hodně stará a tajemná. ‚Coţ

nezastíní záře jediné penny chudé vdově i zář sluneční?’“

„Co to znamená?“

„Nemám nejmenší ponětí,“ odpověděl Vlahoš. „Právě jsem si to

vymyslel.“ Chvíli ještě kreslil a pak papír přistrčil Výrohořovi.

„Něco takového,“ řekl. „A teď musím jít. Myslíte si, ţe z toho něco

uděláte?“

„Zkusím to,“ slíbil Výrohoř.

„Výborně. Takţe se uvidíme zít – později. Tady Igor se o vás

postará.“

Výrohořovy oči se uţ ale zase upíraly do prázdna. Vlahoš si

odvedl Igora stranou.

„Jen oholit a přistřihnout, ano?“ ujišťoval se.

„Jhak si bhřejete, bháne. Nemhýlím se, khdyţ se dhomnívám, ţe

si then ghentlemhan nebhřeje doshtat se do nhebhříjemnhostí s

Hlídkhou?“

„Správně.“

„Thak v thom nhevidím ţhádný bhroblém, bháne. Mhohl bhych

navhrhnout zhměnu jmhéna?“

„Skvělá myšlenka. A napadá vás něco?“

„Mně bhy se líbhilo bhříjmení Skhřibhec, bháne. A co se thýče

jmhéna… co thakle… na mhysl se mi dhere Nadhoráz?“

„Opravdu? A odkud se vám to tam dere? Ne, na tohle mi raději

neodpovídejte. Nadoráz Skřipec…“ Vlahoš zaváhal, ale kdo by se v

tak nelidskou noční hodinu hádal? Zvláště tak časně ráno. „Tak

– 184 –

dobře, je to Nadoráz Skřipec. A ujistěte se, ţe jméno Jamník

zapomene,“ dodal Vlahoš, coţ byla poznámka, která, jak si později

uvědomil, postrádala i tu nejmenší špetku předvídavosti.

Vlahoš se bez potíţí dostal do postele a cestou se ani nemusel

před nikým ukrývat. Ţádný stráţný není v tak časných ranních

hodinách v nejlepší formě. Celá banka byla zajištěná a všechno

zamčené, ne? Kdo by se mohl dostat dovnitř?

A zatím dole v podzemí, pod klenutím plným… poloreliéfu,

upíral umělec, dříve známý jako Výrohoř Jamník, oči na Vlahošovy

náčrtky a cítil, jak mu mozek začíná pěnit. Byla pravda, ţe nebyl

skutečný blázen. V jistém slova smyslu byl v některých směrech

velmi příčetný. Jenţe kdyţ se ocitl tváří v tvář světu tak

zaměstnanému a pro něj nesrozumitelnému, zredukoval ho na malou

bublinu, jen tak velkou, aby se do ní vešel on a jeho paleta. Uvnitř

bylo ticho a klid. Všechny zvuky se ztrácely někde v dálce a Oni ho

tam nemohli sledovat a hlídat.

„Pane Igore?“ ozval se po chvíli.

Igor zvedl hlavu od velké bedny, v níţ se přehraboval. Právě

drţel v rukou něco, co vypadalo jako cedník s kovovými noţičkami.

„Jhak vám mhŧţu bhoslouţit, bháne?“

„Mohl byste mi sehnat nějaké staré knihy s obrázky bohŧ, lodí a

kdyby to bylo moţné, tak s pohledy na město?“

„Jhistě, bháne. V uhlici Bharlamhentní bhrachovky je vhelký

anthikvarhiát.“ Igor odloţil podivný předmět stranou, vytáhl zpod

stolu odřený koţený vak a po krátkém zamyšlení do něj uloţil

kladivo.

Dokonce i ve světě nově vylíhlého pana Nadoráze Skřipce bylo

pořád ještě tak pozdě v noci, ţe ještě bylo příliš brzy ráno. „Ehm,“

ozval se, „myslím, ţe by to klidně počkalo, aţ se udělá světlo,“ řekl.

„Vhíte,“ odpověděl Igor. „Já vţdhyckhy nakhubhuju v nhoci,

bháne. Zvlhášť kdhyţ chci usmhlouvat dhobré cenhy.“

#

Vlahoš se probudil pořád ještě příliš časně. Vděčil za to panu

Pedantovi, který mu stál na prsou a ze všech sil pískal na svou

gumovou kost. Díky tomu byl Vlahoš navíc zajímavým zpŧsobem

poslintán.

– 185 –

V nohou postele stála Grácie. A za ní dva muţi v černých

oblecích.

„Jeho lordstvo souhlasí s tím, ţe vás přijme, pane Rosrete,“ sdělil

mu jeden z nich skoro vesele.

„A já ho chci vidět?“

Druhý z muţŧ se usmál.

„No samozřejmě!“

#

„Po kaţdém věšení mám hrozný hlad!“ prohlásil lord Vetinari,

který si opatrně loupal vajíčko natvrdo. „Nemáte taky ten pocit?“

„Hm… mě pověsili jen jednou,“ odpověděl mu Vlahoš. „Neměl

jsem tenkrát moc chuti k jídlu.“

„Víte, řekl bych, ţe je to ten svěţí a chladný ranní vzduch,“

pokračoval Vetinari, který Vlahošovu poznámku očividně přeslechl.

„Ten mi vţdycky nabrousí apetit.“

Poprvé se podíval Vlahošovi přímo do očí a zdálo se, ţe v nich

má účast. „Ale bohové, vy nejíte, pane Rosrete! Musíte jíst. Jste

nějaký pohublý! Doufám, ţe vás tak nezmáhá vaše práce?“

Vlahoš si pomyslel, ţe někde na cestě do paláce zřejmě vstoupil

do jiného světa. Muselo to být něco takového. Jiné vysvětlení

neexistovalo.

„Ehm… a koho to vlastně věšeli?“ zeptal se.

„Výrohoř Jamník, ten padělatel,“ odpověděl mu Vetinari a začal

se věnovat chirurgickému oddělování bílku od ţloutku. „Vaţuzle?

Třeba by si dal pan Rosret nějaké ovoce? Nebo snad tu příšernou

směs obilnin a oříškŧ, jiţ tak milujete, a která musí člověku rozedřít

ţaludek?“

„Jistě, pane!“ přikývl sekretář.

Vetinari se naklonil kupředu, jako kdyby chtěl nabídnout

Vlahošovi, aby se stal členem spiklenecké organizace, a dodal:

„Myslím, ţe kuchař připravuje pro stráţné uzené ryby. Jsou velmi

výţivné a posilující. Váţně vypadáte velice bledě. Nemyslíte, ţe je

bledý a pohublý, Vaţuzle?“

„Ještě chvilku a mohl by se nám ztratit docela, pane.“

– 186 –

Bylo to, jako kdyţ vám někdo pomalu kape do uší kyselinu.

Vlahoš horečnatě přemýšlel, ale nejlepší, co ho napadlo, bylo: „A

byla to dobře provedená poprava?“

„Moc ne. Myslím, ţe neměla patřičnou reklamu,“ potřásl hlavou

Vetinari. „Samozřejmě, jeho zločin nebyl plný kbelíkŧ krve a

obludností. Takové věci vţdycky přivolají jásající dav. Jenţe

Výrohoř Jamník tam byl, to tedy zase ano. Nikdy nikomu nepodřízl

krk, ale zato nechával kapku po kapce krvácet město.“ Vetinari mezi

řečí vypreparoval a snědl všechen bílek a na talířku před ním zŧstal

ţloutek, zářící a neposkvrněný.

Co bych udělal já, kdybych byl na Vetinariho místě a zjistil, ţe

se mé vězení stane všeobecným terčem posměchu? Nic jiného

nepodrývá autoritu tak jako posměch, pomyslel si Vlahoš. Ale

mnohem dŧleţitější je, co by udělal Vetinari, kdyby byl na svém

místě… coţ on samozřejmě je…

Já bych pověsil někoho jiného, to bych udělal já. Našel bych

nějakou trosku, která by se alespoň částečně podobala tomu, kdo

očekává v cele smrti na chvíli, kdy si má zatančit konopné fandango,

a udělal bych s ním dohodu. Podívej, stejně budeš viset, ale pod

jménem Výrohoř Jamník. Pak se roznese novinka, ţe jsi byl

omilostněn, ale nešťastnou náhodou jsi nedlouho potom zahynul a

tvoje drahá stará matička nebo ţena a děti dostanou od neznámého

dárce slušný pytlík prašulí, takţe alespoň zčásti uniknou té hanbě.

A tak dav dostane svého oběšence. Pupkin při troše štěstí uţ

umývá plivátka nebo dělá nějaké neméně příjemné zaměstnání,

spravedlnosti nebo něčemu podobnému bylo zdánlivě učiněno

zadost. Tím by bylo také znovu zdŧrazněno, ţe zločiny proti městu si

mohou dovolit jen lidé s krky ze ţeleza a i ti jen moţná.

Vlahoš si uvědomil, ţe si ohmatává vlastní krk. Někdy se ještě

teď v noci probouzel ze snu těsně po tom, co znovu zaţil ten

okamţik, kdy se mu pod nohama otevřely padací dveře –

Vetinari ho pozoroval. To, co měl na obličeji, nebyl tak docela

úsměv, ale Vlahoš měl pocit, při němţ se mu zjeţily vlasy v zátylku,

ţe kdyţ se pokoušel přemýšlet jako Vetinari, vklouzlo mu jeho

lordstvo Patricij do těch myšlenek jako velký černý pavouk do trsu

banánŧ a pobíhal, kde neměl.

– 187 –

Pak ale z ničeho nic pocítil neochvějnou jistotu. Výrohoř by byl

stejně nezemřel. Ne se svým talentem. Byl by propadl padacími

dveřmi popraviště do nového ţivota, stejně jako se to stalo

Vlahošovi. Byl by se probral a i jemu by byla učiněna andělská

nabídka. To by ve Výrohořově případě znamenalo pěknou vzdušnou

místnost s dokonalým denním světlem a umělým osvětlením, jídlo

třikrát denně, nočník, vynesený pokaţdé, kdyţ ho naplní a všechny

barvy a tuše, které by si přál. Z Výrohořova pohledu by mu Vetinari

nabízel nebe. A Vetinari… by získal nejlepšího padělatele na světě,

který by pracoval pro město.

Ale sakra! Stojím mu v cestě. Já teď vlastně stojím Vetinarimu v

cestě.

Ţlutooranţová kulička vaječného ţloutku zářila na Patricijově

talíři.

„A vaše úţasné plány na papírové peníze, doufám, úspěšně

pokračují?“ zajímalo se jeho lordstvo. „Uţ jsem o nich tolik slyšel!“

„Coţe? Ano, to ano. Hm… chtěl jsem vás poţádat o souhlas…

rád bych dal vaši hlavu na jednotolarovou bankovku.“

„Ale jistě. To je dobré místo na hlavu, kdyţ si uvědomíme, kde

všude by se mohla hlava ocitnout.“

Jako špendlíček pod nehty. Ale potřebuje mě, pomyslel si

Vlahoš, kdyţ tuhle absolutně nevýhrŧţnou poznámku pochopil. Ale

jak moc? „Podívejte, já –“

„Moţná by mi vaše tak plodná mysl mohla pomoci s řešením

jedné malé hádanky, pane Rosrete?“ Vetinari se opatrně dotkl

ubrouskem rtŧ, odsunul ţidli a vstal. „Pojďte za mnou, prosím.

Vaţuzle, donesl byste laskavě prsten? A samozřejmě taky kleště, jen

tak pro všechny případy.“

Pak následován Vlahošem zamířil na balkon. Tam se opřel o

zábradlí a zahleděl se na město napŧl zahalené mlhou.

„Pořád ještě je dost zataţeno, ale zdá se, ţe slunce uţ kaţdou

chvíli vyjde z mrakŧ, nemyslíte?“ řekl.

Vlahoš zvedl oči k nebi. Mezi šedými mračny bylo vidět

rozmazanou ţlutooranţovou skvrnu, která vypadala jako vaječný

ţloutek. Co má ten člověk za lubem?

„Taky bych řekl, ţe uţ brzo,“ odpověděl opatrně Vlahoš.

– 188 –

Přišel sekretář a podal Vetinarimu malou krabičku.

„To je krabička na váš pečetní prsten,“ řekl Vlahoš.

„Výborně, pane Rosrete, pozorný a všímavý jako vţdycky!

Vezměte si ho.“

Vlahoš opatrně natáhl ruku a vzal prsten z krabičky. Byl černý a

šel z něho pocit podivné ţivosti. To velké V jako by se na něj dívalo.

„Připadá vám na něm něco zvláštního?“ zeptal se Vetinari a

upřeně Vlahoše pozoroval.

„Mám dojem, ţe je teplý,“ odpověděl po chvilce.

„Ano, máte pravdu, je,“ přikývl Vetinari. „Je to tím, ţe je

vyroben ze stygia. Říkají tomu kov, ale podle mě je to slitina a ještě

k tomu magicky vyrobená. Trpaslíci ji občas nacházejí v oblasti

Magore a je výjimečně drahá. Jednoho krásného dne napíšu

monografii o její fascinující historii, ale teď vám řeknu jen tolik, ţe

se o ni zajímají povětšinou ti, kdo mají od přírody nebo díky

ţivotnímu stylu sklony pohybovat se v temnotách – a samozřejmě

ještě ti, kteří povaţují ţivot bez nebezpečí za tak nudný a nezáţivný,

ţe nestojí za to ho ţít. Mohlo by vás zabít, rozumíte? Na přímém

slunci se během několika vteřin rozpálí na teplotu, při níţ se taví

ţelezo. Nikdo neví proč.“

Vlahoš se znovu zadíval na oblohu posetou mračny. Vaječnému

ţloutku podobné slunce zmizelo za další, tentokrát mnohem hustší

hradbou vodních par. Prsten začal chladnout.

„Občas mezi mladými vrahy nastane období módního zájmu o

prsteny ze stygia. Je zvykem nosit přes den na ruce s prstenem

ozdobnou černou rukavici. Jde tady samozřejmě o to riziko, pane

Rosrete. Znamená to ţít se smrtí v kapse. Přísahám, ţe existují lidé,

kteří by z čirého uličnictví zatahali tygra za ocas. Samozřejmě ţe ti,

kdo chtějí vypadat stylově a neţít přitom v nebezpečí, nosí jen tu

rukavici. Faktem je, ţe jediný muţ ve městě, o němţ se vědělo, ţe

má jistou zásobu stygia a umí s ním pracovat, byl asi před dvěma

týdny v noci zavraţděn. Vrah pak pouţil peprmintovou bombu. Kdo

si myslíte, ţe to mohl udělat?“

Teď tedy oči nezvednu, pomyslel si Vlahoš. Je to jen hra. Chce,

abych se zapotil. „A co bylo ukradeno?“ zajímal se.

– 189 –

„Tak to Hlídka neví, protoţe, samozřejmě, to, co bylo ukradeno,

tam de facto nebylo.“

„No dobře, tak co tam zŧstalo?“ začal Vlahoš z jiného konce a

při tom si myslel: On se taky nedívá na oblohu…

„Pár drahých kamenŧ a několik desítek gramŧ stygia v trezoru,“

odpověděl Vetinari. „Nezeptal jste se, jak byl ten muţ zabit.“

„A jak tedy byl ten muţ –“

„Té noci seděl za stolem v dílně a někdo mu vpálil do hlavy

střelu z kuše. Je to vzrušující, pane Rosrete?“

„Takţe nájemný vrah,“ uvaţoval Vlahoš horečnatě. „Bylo to

naplánováno. Nesplatil dluh. Moţná, ţe to byl překupník a chtěl na

ostatní ušít nějakou boudu. Nemáme dost informací!“

„To nemáme nikdy,“ podíval se na něj Vetinari. „Moje čepička

se vrátila z prádelny trošku jiná a mladík, který tam pracoval, byl

krátce nato zabit v pouliční rvačce. Člověk, který tady byl nějaký čas

zaměstnán jako zahradník, sem přišel uprostřed noci proto, aby

koupil pár Vaţuzlových obnošených bot. Proč? Moţná se to nikdy

nedozvíme. Proč byl z Královské umělecké galerie minulý týden

ukraden mŧj portrét? Kdo tím co získá?“

„Hm, proč to stygium nechali v trezoru?“

„Dobrá otázka. Klíč od něj měl zavraţděný v kapse. Takţe jaký

tady byl motiv?“

„Máme málo informací! Pomsta? Umlčení svědka? Moţná

vyrobil něco, co neměl? Dá se z toho materiálu udělat dýka?“

„Aha, vidím, ţe se začínáte rozehřívat, pane Rosrete. Ne, na

zbraně se pouţít nedá, protoţe stygium v mnoţství větším neţ na

prsten má sklony bez nejmenších známek varování vybuchovat. Ale

byl to dost chamtivý člověk, to je pravda.“

„Kvŧli něčemu se pohádali?“ uvaţoval Vlahoš. Váţně se

začínám rozehřívat, děkuju pěkně! A na co chtěl ty kleště? Aby

prsten zvedl, aţ mi propálí ruku?

Světlo sílilo, uţ viděl na stěně slabý náznak stínŧ a cítil, jak mu

po zádech stéká studený pot –

„Zajímavá myšlenka. Vraťte mi ten prsten, prosím,“ poţádal

Vetinari a natáhl k Vlahošovi ruku s krabičkou.

– 190 –

Aha! Takţe to nakonec bylo jen takové divadlo, aby mě

vystrašil, pomyslel si Vlahoš a ochotně vloţil nešťastný prsten do

jeho schránky. Nikdy předtím jsem o ţádném stygiu neslyšel! Musel

si to všechno vymyslet –

Ucítil teplo a viděl, jak prsten najednou v krabičce oslnivě

zazářil. Víčko zapadlo a ponechalo na Vlahošově sítnici bílý kruh.

„Úţasné, ţe?“ poznamenal Vetinari. „Mimochodem, to od vás

byla zbytečná hloupost, ţe jste ho celou tu dobu drţel v ruce. Já

nejsem ţádný netvor, víte?“

To jistě ne, netvoři si nehrají s vaším mozkem, pomyslel si

Vlahoš. Rozhodně ne, dokud ho ještě máte v hlavě…

„Podívejte, ještě co se týče Výrohoře, já jsem nechtěl –“ začal,

ale Vetinari ho umlčel pozvednutou rukou.

„Já nevím, o čem to mluvíte, pane Rosrete. Víte, pozval jsem vás

sem proto, ţe jste de facto zastupující ředitel Královské banky a

mincovny. Chtěl jsem vás poţádat, abyste mi pŧjčil – přesněji řečeno

pŧjčil městu – pŧl milionu tolarŧ na úrok dvě procenta. Máte

samozřejmě moţnost to odmítnout.“

Ve Vlahošově mozku se k nouzovým východŧm nahrnulo tolik

myšlenek, ţe mu v hlavě zŧstala jen jedna jediná.

Budeme potřebovat nějaké větší bankovky…

#

Vlahoš pospíchal nazpět do banky a zamířil přímo k malým

dvířkŧm pod schodištěm. V podzemí se mu líbilo. Bylo tam chladno

a ticho, kdyţ si samozřejmě odmyslíme bublání Vyšplouchu a ty

výkřiky.

Ale to poslední tam přece nepatřilo, ne?

Rozběhl se kupředu a v hlavě mu zašplouchaly rŧţové jedy

nedobrovolné noční nespavosti.

Bývalý Výrohoř seděl na ţidli a bylo vidět, ţe je aţ na malou

špičatou bradku hladce oholen. Na hlavě měl něco jako kovovou

helmici a od ní se táhly dráty do zářícího, ťukajícího zařízení,

kterému by jistě nechtěl porozumět nikdo jiný neţ Igor. Ve vzduchu

se vznášela vŧně bouře.

„Co to s tím uboţákem provádíte?“ vykřikl Vlahoš.

– 191 –

„Ubhravuju mu mhyšlenky, bháne,“ odpověděl klidně Igor a

přehodil velký pákový vypínač.

Helmice zabzučela. Skřipec zamrkal. „To lechtá,“ řekl. „A já

nevím proč, ale chutná to po jahodách.“

„Vţdyť vy mu svádíte do hlavy blesky!“ rozhořčoval se dál

Vlahoš. „To je barbarské!“

„Ale ne, bháne. Bharbharové na tho nhejsou dhost

inthelighentní,“ odpověděl Igor bez zaváhání. „Já dhělám jhenom to,

bháne, ţe mu z hlavhy vhybírám šbhatné mhyšlenky a ukhládám je“

– při těch slovech stáhl kus látky z velké nádoby plné zelené

kapaliny, v níţ plavalo něco kulatého a plného dalších drátŧ –

„shem!“

„Vy přeléváte jeho mozek do… pastiňáku?“

„Je to thuřín, bháne,“ řekl Igor.

„Je úţasné, co všechno dokáţou, co?“ ozval se hlas někde ve

výši Vlahošova lokte. Vlahoš sklopil pohled.

Pan Skřipec, uţ bez helmice, se na něj zářivě usmíval. Vypadal

uhlazeně a bystře, jako lepší druh podomního obchodníka. Igorovi se

dokonce podařilo sehnat mu nové šaty.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Vlahoš.

„Je mi skvěle!“

„Jak jste se při tom… cítil?“

„To se těţko popisuje,“ zamyslel se pan Skřipec. „Ale znělo to

jako vŧně malinové chuti.“

„Skutečně? Hm, takţe to asi bude v pořádku. Skutečně se cítíte

dobře? Uvnitř?“ ujišťoval se Vlahoš, který opatrně hledal nějakou

děsivou stinnou stránku celé věci. Ale Výro – Nadoráz vypadal

šťastně a plný sebedŧvěry a elánu, jako muţ, který je ochoten

přijmout vše, co po něm ţivot vrhne, a vyhodit to přes zeď ze dvora.

Igor zatím stáčel své dráty a pod všemi těmi jizvami, na tom, co

bylo pravděpodobně jeho obličejem, měl velmi samolibý výraz.

Vlahoš pocítil náhlý zachvěv viny. Byl obyčejný mládenec z

Überwaldu, přišel na Pláně Vilinuským prŧsmykem, jako kaţdý jiný,

aby našel štěstí – své a přišel k bohatství – cizímu – a neměl právo

přebírat módní předsudky proti klanu Igorŧ, které měli lidé z Plání.

Vţdyť koneckoncŧ oni jen uváděli do praxe to, o čem mnozí kněţí

– 192 –

tvrdili, ţe v to věří. Totiţ ţe lidské tělo je jen zbytečně těţký kostým

z laciného materiálu, který halí neviditelnou a věčnou duši, a kdyţ

někdo obchoduje s jeho kousky nebo je vyměňuje, nedělá nic horšího

neţ majitel obchodu s pouţitým oblečením. Pro Igory bylo stálým

zdrojem ublíţeného úţasu to, ţe lidé nevidí uţitečnost a výhody

jejich činnosti. Rozhodně alespoň dokud někomu nesklouzne sekera

a dotyčný nezačne zoufale shánět někoho, kdo by mu vypomohl a

přiloţil potřebnou ruku. V takových chvílích byl i Igor přímo pastvou

pro oči.

Většinou vypadali… prakticky. Igorové, kteří byli nevšímaví k

bolesti, dokázali zázračně napomáhat hojení ran a měli úţasnou

schopnost provádět sami na sobě chirurgické zákroky s pomocí

příručního zrcátka, pravděpodobně nemuseli vypadat jako hrubě

vymodelovaný osobní sluha, kterého někdo zapomněl měsíc na dešti.

Všechny Igoríny vypadaly úţasně, ale bez výjimky na nich bylo něco

– třeba umělecky zpracovaná jizva pod okem nebo ozdobný steh

kolem zápěstí – co bylo vytvořeno na efekt. To bylo znepokojivé, ale

srdce měli Igorové vţdycky na správném místě. Alespoň jedno z

nich.

„Dobrá, hm… dobrá práce, Igore,“ vypravil ze sebe Vlahoš

nakonec. „Takţe jste připravený začít pracovat na té naší

jednotolarové bankovce, pane, hm, Skřipče?“

Tvář pana Skřipce se rozzářila jako jarní sluníčko. „Uţ jsem ji

udělal!“ sdělil Vlahošovi. „Udělal jsem ji dneska ráno!“

„To není moţné!“

„Ale ano, udělal! Pojďte se podívat!“ Muţíček přešel ke stolu a

zvedl tam arch papíru. Bankovka se zatřpytila purpurem a zlatem.

Vyzařovala peníze v paprscích. Zdálo se, ţe pluje nad papírem jako

malý kouzelný koberec. Promlouvala o bohatství a tajemstvích a

tradici –

„Takţe si konečně mŧţeme nadělat spoustu peněz!“ vydechl

Vlahoš. A budeme muset, dodal v duchu. Budeme si jich muset

vytisknout aspoň šest set tisíc, dokud nevymyslím nějaké vyšší

hodnoty.

– 193 –

Ale tahle tady byla, tak krásná, aţ se člověku chtělo plakat a

udělat spoustu dalších takových bankovek a všechny si je dát do

vlastní peněţenky.

„Jak jste ji mohl udělat tak rychle?“

„Víte, většina z toho je vlastně jenom geometrie,“ odpověděl pan

Skřipec. „Tady pan Igor byl tak laskav a udělal mi takové malé

zařízení, které mi v tom velmi pomohlo. Není úplně hotová a na

druhé straně jsem ještě nezačal ani pracovat. Myslel jsem si, ţe bych

se do toho pustil teď, dokud jsem pořád ještě svěţí.“

„Vy si myslíte, ţe byste to dokázal ještě lépe?“ zeptal se

nevěřícně Vlahoš, který pocítil úctu v přítomnosti tohoto génia.

„Cítím se tak… plný energie!“ odpověděl mu Skřipec.

„Myslím, ţe to bude jistě ten proud elektřiny,“ řekl Vlahoš.

„Ne, chtěl jsem tím říci, ţe naprosto jasně vidím, co je třeba

udělat! Předtím to bylo něco jako strašlivé závaţí, které musím

zvednout, ale teď je všechno jasné a čisté!“

„No, tak to opravdu rád slyším,“ přikývl Vlahoš, který si tím, co

slyší, nebyl tak docela jistý. „Ale teď se omlouvám, musím uţ jít.

Musím řídit banku.“

Spěšným krokem se vydal podzemím, a kdyţ vyšel nenápadnými

dvířky do hlavního sálu, málem se srazil s panem Korouhvičkou.

„Á, pan Rosret. Uţ jsem si říkal, kde mŧţete být –“

„Máte něco dŧleţitého, pane Korouhvičko?“

Hlavní pokladník se zatvářil dotčeně – jako kdyby někdy

obtěţoval Vlahoše s něčím, co nebylo dŧleţité!

„Před mincovnou je skupina muţŧ,“ sdělil Vlahošovi. „Jsou s

nimi i trollové a vozy. Říkají, ţe chcete, aby tam postavili –“

Korouhvička se viditelně zachvěl „– tiskařský stroj!“

„To je pravda,“ přikývl Vlahoš. „Jsou od Výlevného a Špŧlky.

Musíme tisknout peníze tady. Bude to vypadat mnohem úředněji a

současně budeme schopní kontrolovat, co nám jde ven z banky.“

„Pane Rosrete, vy z té banky děláte… děláte z ní cirkus!“

„Poslyšte, já jsem ten, kdo sedí na té nejvyšší ţidli, pane

Korouhvičko, takţe předpokládám, ţe jsem principál!“ Řekl to s

úsměvem, aby trochu vylehčil situaci a zvedl náladu, ale

Korouhvičkova tvář náhle potemněla jako bouřkový mrak.

– 194 –

„Opravdu, pane Rosrete? A kdo vám řekl, ţe principál řídí

cirkus? Velmi se mýlíte, pane! Proč neberete v potaz ostatní

podílníky?“

„Protoţe ti o bance nevědí ani to nejmenší. Zašel byste se mnou

laskavě do mincovny?“ Prošel hlavním sálem a musel se při tom

proplétat mezi frontami u přepáţek.

„A vy o bankách něco víte, pane?“ ozval se Korouhvička, který

ho sledoval svým trhavým krokem plameňáka.

„Učím se. Proč máme jednu frontu před kaţdým okénkem?“

zeptal se najednou Vlahoš. „To znamená, ţe kdyţ jeden z klientŧ

vyřizuje něco většího, musí všichni lidé za ním čekat. Začnou pak

přebíhat z fronty do fronty, podle toho, jak postupují a nebude trvat

dlouho a někdo si pěkně natluče hlavu. Udělejte jednu velkou frontu

a řekněte lidem, aby šli vţdycky k té přepáţce, která se uvolní.

Lidem nevadí, kdyţ musí stát ve frontě, kdyţ vidí, ţe se pohybuje –

promiňte, pane!“

Poslední slova platila jednomu z návštěvníkŧ, s nímţ se Vlahoš

srazil. Muţ se narovnal, usmál se na něj a řekl hlasem z minulosti,

která měla zŧstat pohřbená: „Ale né, jestli to není mŧj starej kámoš

Albert! Ty ši teď vedeš fakticky dobře, čo?“ Cizinec huhlal slova

falešnými zuby, které mu pořádně neseděly. „Ve svým zlatým

kvádru!“

#

Vlahošovi proběhla před očima celá jeho minulost. Nepotřeboval

se ani unavovat tím, ţe by umíral, i kdyţ měl pocit, ţe to by bylo

právě teď to nejlepší řešení.

Starý Krutiřitka! Nemohl to být nikdo jiný neţ starý Krutiřitka!

Vlahošova paměť ho udeřila sáčkem písku, a to ne jen jednou.

Zuby! Ty zatracené falešné zuby! Ten člověk je měl za svou chloubu

a pýchu. Vytrhl je z úst jednoho starce, kterého okradl, zatímco ten

ubohý chudák leţel na zemi a umíral strachem! Krutiřitka si z toho

vţdycky dělal legraci a tvrdil, ţe ty zuby myslí samy za sebe! A

pravda byla, ţe v těch nejnečekanějších okamţicích srkaly, bublaly,

mlaskaly, čvachtaly a seděly mu tak špatně, ţe se mu v ústech

dokonce jednou otočily a kously ho zevnitř do krku!

– 195 –

Míval ve zvyku si je vytáhnout a rozmlouvat s nimi! A, fuj, ty

zaţloutlé zuby byly nesmírně staré a vyřezané z mroţího klu. Pero

měly tak silné, ţe mu někdy proti jeho vŧli zvedly horní část hlavy,

takţe mu bylo vidět přímo do nosu!

Všechno se mu to vrátilo v jediném okamţiku jako zkaţená

ústřice.

Byl to jen Krutiřitka. Jeho křestní jméno nikdo neznal. Vlahoš s

ním kdysi pracoval, ale to bylo… no alespoň před deseti lety. Jednu

zimu spolu v Überwaldu provozovali ten známý trik s dědictvím.

Krutiřitka byl mnohem starší neţ Vlahoš a pořád ještě měl ten váţný

osobní problém, díky kterému byl cítit po banánech.

A byl to velmi odporný chlap. Profesionálové měli svou pýchu.

Jsou někteří lidé, které člověk prostě neokrade, některé věci, které

nezcizí. A člověk musí mít styl. Kdyţ nemáte styl, nebudete mít

nikdy úspěch.

Krutiřitka úspěch neměl. Nebyl násilník, jen pokud uţ skutečně

nezbývala ţádná jiná moţnost, ale měl v sobě jakousi všeobecnou,

pokřivenou a vtíravou zášť, která tísnila Vlahošovu duši. „Nějaké

potíţe, pane Rosrete?“ zeptal se Korouhvička a díval se na

Krutiřitku.

„Coţe? Oh… ne…“ odpověděl Vlahoš. Je to zkouška. Ten

zatracený obrázek v novinách. Ale nemŧţe mi nic dokázat, vŧbec

nic.

„Spletl jste se, pane,“ řekl Vlahoš. Pak se rozhlédl. Fronty se

hýbaly a nikdo si jich nevšímal.

Krutiřitka naklonil hlavu ke straně a vrhl na Vlahoše pobavený

pohled. „Ţe bych še splet? Moţná. Mohl jsem še špléšt. To víte,

pořád na cestách, kaţdou chvíli noví kámoši. Ale to vy aši neznáte,

ţe ne, dyţ nejste Albert Třpytka. Ale je to pšinéţní, máte jeho

úsměv, pane, člověk těţko změní úsměv a váš smích je, abych tak

řek, trošku před vašim obličejem, jako kdyţ še díváte tak nějak škrţ

něj srrrk. Akorát jako Albertŧv úsměv. Byl to šikovnej mládenec,

tenhle Albert, moč rychlej a šikovnej. Naučil jsem ho všechno, čo

jsem znal.“

– 196 –

Celé to trvalo asi deset minut, pomyslel si Vlahoš, a rok jsem

měl co dělat, neţ jsem z toho některé věci zapomněl. Ty patříš k

tomu druhu lumpŧ, kvŧli kterým mají zločinci ošklivou pověst –

„Samozřejmě, pane, moţná, ţe váš napadá, jestli dokáţe levhart

změnit švý gatě? Mohl ten starý lump, kterýho jsem ţnával před

rokama, prohlídnout a dát še na češtu úzkou a přímou?“ Upřel oči na

Vlahoše a zvolal: „Hupš! Ne, to vy ši jistě nemyslíte, páč jste mě

nikdy v ţivotě neviděl. Ale lízli mě v Pšeudopolišu, rozumíte, dali

mě do ţelez ţa notorickou potulku a tam mě osvítil Om.“

„Proč? Co ţe to udělal?“ Bylo to hloupé. Ale Vlahoš tomu

nedokázal odolat.

„Neţertujte, pane, neţertujte,“ prohlásil Krutiřitka váţně. „Jsem

úplně jiný člověk, úplně jiný. Teď je mým úkolem šířit dobré

zprávy.“ Pak s rychlostí hadího jazka vytáhl odněkud z hlubin svého

umaštěného pláště pomačkanou plechovku. „Moje hříchy mě tíţí

jako řetězy ţe ţhavého ţeleza, pane, jako řetězy, ale já jsem člověk

odhodlaný zbavit se toho břemene poctivou prací a pokáním, a to

druhé je zvláště dŧleţité. Muším se zbavit velké tíhy, která leţí na

mé hrudi, pane, neţ budu moči klidně spát, pane.“ Zachřestil

plechovkou. „Na sirotky, pane?“

Asi by to zabíralo líp, kdybych tě to uţ tolikrát neviděl dělat

předtím, pomyslel si Vlahoš. Napravený lump – to byl snad jeden z

nejstarších trikŧ v podvodnickém repertoáru.

„Tak to rád slyším, pane Krutiřitko,“ přikývl. „Škoda, ţe nejsem

ten starý přítel, kterého hledáte. Kdyţ dovolíte, dám vám pár

tolarŧ… pro sirotky.“

Mince zazvonily na dně plechovky. „Veliče vám děkuju, pane

Třpytko,“ pokýval Krutiřitka hlavou.

Vlahoš ho obdařil krátkým úsměvem. „Já ale nejsem pan

Třpytka. Pane –“

Řekl jsem mu Krutiřitko! Právě teď! Řekl jsem mu Krutiřitko!

Představil se mi? Všiml si toho? Určitě si toho všiml!

„– omlouvám se vám, chtěl jsem říci ctihodnosti,“ pokusil se

vykličkovat a prŧměrný člověk by si jistě nevšiml té krátké pauzy ani

zcela nenápadného zadrhnutí v řeči. Jenţe Krutiřitka nebyl

prŧměrný.

– 197 –

„Děkuji vám, pane Rošrete,“ řekl Krutiřitka. Vlahoš dobře slyšel

ono maličko zdŧrazněné „pane“ a zpěvavě jízlivé „Rosrete“. To

znamenalo: A mám tě! Krutiřitka na Vlahoše zamrkal a prošoural se

bankovní halou. Chřestil při tom plechovkou a jeho zuby mu do

kroku vyluzovaly směsku děsivých dentálních zvukŧ.

„Běda a třikrát běda slurrp! muţi, který podvádí svými slovy,

neboť jeho jazyk mu přirošte k patru mlasssk! Obětujte pár měďáškŧ

pro ubohé širotešky šplouch! Bratří a šeštry! Modlím še ţa ty, kdoţ

srrrk! budou obdařeni, všeobecně řečeno…“

„Zavolám stráţného,“ řekl pan Korouhvička rozhodně. „Ţebráky

v bance netrpíme.“

Vlahoš ho uchopil za paţi. „Ne,“ zarazil ho. „Ne, kdyţ máme

halu plnou lidí. Obtěţování a neúcta ke svaté osobě a tak dále.

Nevypadalo by to dobře. Myslím, ţe brzo odejde sám.“

Tak a teď mě pěkně nechá podusit, pomyslel si Vlahoš, kdyţ

Krutiřitka zamířil nedbalým krokem ke dveřím. To je jeho zpŧsob.

Pak začne. Bude ze mě ţdímat peníze a bude to dělat znovu a znovu.

Dobře, ale co vlastně mŧţe Krutiřitka dokázat? A bude vŧbec

potřebovat nějaký dŧkaz? Kdyţ začne mluvit o Albertu Třpytkovi,

mohlo by to být opravdu zlé. Předhodí ho Vetinari vlkŧm? Mohl by.

A nejspíš to udělá. Vlahoš by se vsadil, ţe Patricij by nehrál tuhle hru

na vzkříšení, kdyby při tom neměl nouzové plány pro rŧzné náhodné

události.

No, nějaký čas ještě Vlahošovi rozhodně zbývá. Krutiřitka na to

nepŧjde ukvapeně a rychle. Rád si vychutnával, jak se lidé kroutí.

„Je vám něco?“ zeptal se ho Korouhvička. Vlahoš se vrátil do

přítomnosti.

„Prosím? Ne, ne, nic se neděje,“ odpověděl.

„Myslím si, ţe byste neměl podporovat to, aby se tady takové

osoby pohybovaly, pane.“

Vlahoš se vzpamatoval. „To máte pravdu, pane Korouhvičko.

Tak a teď pojďme do mincovny, ano?“

#

„Inspektoři…“ řekl pan Všelicos o deset minut později a obracel

to slovo v ústech jako cukrovou pokroutku.

– 198 –

„Potřebuji lidi, kteří si cení starých tradic mincovny,“ řekl

Vlahoš, ale co uţ nedodal, bylo: k nimţ mimo jiné patří i to, ţe

mince vyrábíte velmi, opravdu velmi pomalu a práci si berete domŧ.

„Inspektoři,“ opakoval znovu pan Všelicos. Za ním stáli ostatní

muţi z mincovny, v rukou svírali své čapky a pozorovali Vlahoše s

výrazem sov, které někdo uprostřed dne probudil. Nespouštěli z něj

oči s výjimkou chvilek, kdy hovořil pan Všelicos, pak pohledy

upírali na zátylek svého předáka.

Všichni se nacházeli v úředním přístavku pana Všelicose, který

byl postaven na stěně jako nějaké vlaštovčí hnízdo. Jakmile se někdo

pohnul, celá stavba podezřele zaskřípěla.

„A je jasné, ţe někteří z vás budou muset stále jednat s těmi

dělníky zvenčí,“ pokračoval Vlahoš, „ale vaší hlavní povinností bude

dohlíţet na to, ţe muţi pana Špŧlky přijdou včas a budou se chovat

slušně a také dodrţovat všechny poţadavky na zabezpečení.“

„Zabezpečení,“ opakoval znovu pan Všelicos, jako kdyby to

slovo ochutnával. I zahlédl Vlahoš v očích přítomných muţŧ záblesk

ďábelský. Ten jasně říkal: Ti hajzlíci nám seberou naši mincovnu, ale

kdyţ se budou chtít dostat dveřmi ven, budou muset projít kolem

nás. Hohó!

„A samozřejmě, vaše přístavky vám zŧstanou,“ dodával Vlahoš.

„Také mám v plánu vyrábět pamětní mince a další podobné věci, aby

váš talent a umění nezŧstaly leţet ladem. Není to dost slušná

nabídka?“

Pan Všelicos se podíval na své druhy a pak se pohledem vrátil k

Vlahošovi. „Rádi bychom se o tom poradili,“ odpověděl.

Vlahoš mu kývl na souhlas, pak mávl na Korouhvičku a spolu

ním sešel po praskajícím a rozkývaném schodišti na dláţdění

mincovny, kde uţ se začaly tyčit kusy nového stroje. Kdyţ

Korouhvička uviděl kusy tiskařského lisu, mírně se otřásl.

„Nepřijmou to, abyste věděl,“ prohlásil a v hlase mu zněla

neskrývaná naděje. „Uţ celé stovky let tady dělají věci stejně! A jsou

to umělci!“

„To byli ti lidé, kteří vyráběli noţe z pazourkŧ, také,“ ušklíbl se

Vlahoš. V duchu ţasl sám nad sebou. To muselo být tou sráţkou s

Krutiřitkou. Přinutilo to jeho mozek, aby se pořádně rozeběhl.

– 199 –

„Podívejte, já hrozně nerad vidím, kdyţ šikovní a nadaní lidé zahálí,“

pokračoval, „ale dám jim lepší plat a slušnou práci a nechám je ţít v

jejich přístavcích. Nikdo jiný by jim takovou nabídku neudělal ani ve

snu –“

Po rozkývaných schodech někdo sestupoval. Vlahoš poznal

Malého Lojzu, kterému se kupodivu podařilo získat zaměstnání v

mincovně v době, kdy byl ještě tak mladý, ţe se nemusel holit, ale uţ

dost starý na uhry.

„Ehm… chlapi se ptají, jestli budou nějaký odznaky?“ nadhodil.

„No, já jsem si spíš myslel, ţe by to měly být uniformy,“

odpověděl Vlahoš. „Stříbrné hrudní pláty s erbem města na prsou a

lehká stříbrná krouţková košile, abyste vypadali efektně, kdyţ

budeme mít nějakou návštěvu.“

Mladík vytáhl z kapsy kousek papíru a nahlédl do něj. „A co

psací podloţky?“ vyjednával dál.

„Samozřejmě a ještě k tomu píšťalky.“

„A ty přístěnky, to je jisté?“

„Jsem člověk, který drţí slovo,“ odpověděl Vlahoš.

„Vy jste člověk, který vypouští mnoho slov, pane Rosrete,“

prohlásil Korouhvička, kdyţ se mladík vydal nazpět po skřípajících

schodech, „ale obávám se, ţe nás ta vaše slova zavedou do zkázy.

Banka vyţaduje solidnost, spolehlivost… všechno to, co představuje

zlato!“

Vlahoš se otočil. Nebyl to hezký den. Nebyla to ani příjemná

noc. „Pane Korouhvičko, pokud se vám nelíbí, co dělám, nedělejte si

násilí – klidně mŧţete odejít. Dostanete ta nejlepší doporučení a

všechny mzdy, které vám náleţí!“

Korouhvička se zatvářil, jako kdyby ho Vlahoš udeřil. „Opustit

banku? Opustit banku? Jak bych to mohl udělat? Jak se vŧbec

opovaţujete?“

Nad nimi bouchly dveře. Oba najednou zvedli hlavy. Dolŧ

přicházeli v mlčenlivém slavnostním procesí Muţi z přístavkŧ.

„Tak, teď uvidíme,“ zasyčel Korouhvička. „To jsou muţi jistých

zásad. Těm ta vaše nabubřelá nabídka nemŧţe imponovat, pane…

principále!“

– 200 –

Muţi došli k úpatí schodŧ. Bez výjimky se všichni dívali na pana

Vselicose, který jediný se díval na Vlahoše.

„Přístavky nám zŧstanou, je to tak?“ ujišťoval se.

„Vy to vzdáváte?“ podíval se na něj nevěřícně pan Korouhvička.

„Po stovkách let?“

„No-ó,“ odpověděl pan Všelicos, „my jsme si s mládencema

promluvili a, jak bych vám to… člověk musí myslet na svŧj

přístavek. A dělníci z venku budou dobrý, ţe?“

„Pane Všelicosi, za některé z nich bych se postavil i na

barikády,“ řekl Vlahoš.

„Taky jsme včera večer mluvili s několika muţi z poštovního

úřadu a ti nám řekli, ţe slovu, které nám dá pan Vlahoš von Rosret,

mŧţeme věřit, protoţe je rovný jako vývrtka.“

„Vývrtka?“ opakoval šokovaně Korouhvička.

„Jo, taky jsme se takhle ptali,“ přikývl Všelicos. „A oni nám

řekli, ţe jedná jak vývrtka, ale to je v pořádku, protoţe vţdycky

dokáţe dostat ven špunt!“

Tvář pana Korouhvičky strnula. „Oh,“ hlesl. „To je určitě nějaký

hloupý vtip, kterému já nerozumím, ale vám zatemnil mozek. Pokud

mě omluvíte, mám nahoře spoustu práce.“

Pan Korouhvička, který zvedal a spouštěl nohy, jako by kráčel

po nějakém pohyblivém schodišti, spěšně odcházel.

„Výborně, pánové, děkuji vám za váš vstřícný přístup,“ řekl

Vlahoš s pohledem upřeným na vzdalující se postavu, „a co se mě

týče, ty uniformy objednám ještě dnes odpoledne.“

„Vy tedy váţně nemaříte čas, pane Rosrete,“ poznamenal pan

Všelicos.

„Zŧstaňte chvíli stát a vaše chyby vás dohoní!“ usmál se Vlahoš.

Kdyţ to řekl, všichni se rozesmáli, ale jemu se v hlavě najednou

objevil obličej starého Krutiřitky a Vlahoš zcela podvědomě sevřel v

kapse krátkou rukojeť olověného zabijáku. Bude se s ním teď muset

naučit zacházet, protoţe zbraň, kterou máte a neumíte ji pouţívat,

patří vašemu nepříteli.

Koupil si ho – ale proč? S tou zbraní to bylo stejné jako se

šperháky. Byl to symbol, který měl dokázat, kdyţ nikomu jinému,

tak jemu samotnému, ţe se nevzdal, ne úplně, ţe alespoň jedna jeho

– 201 –

část je pořád ještě svobodná. Bylo to jako všechny ty jeho předem

připravené nové totoţnosti, únikové plány a tajné schránky s penězi a

oblečením pro nouzové případy. To všechno jako by mu říkalo, ţe

jednoho dne mŧţe svŧj nový ţivot opustit, splynout s davem,

zapomenout na všechno papírování, na časový rozvrh a na tu

neustálou nekonečnou touhu.

Ty věci mu říkaly, ţe toho všeho mŧţe nechat, kdykoliv se mu

zachce, kaţdou hodinu, minutu, vteřinu. A protoţe mohl, neudělal

to… díky tomu zŧstával kaţdou hodinu, minutu, vteřinu. K tomu

přece musel mít nějaký dŧvod.

„Pane Rosrete! Pane Rosrete!“ organizovaným zmatkem v rušné

mincovně se proplétal mladý úředník a celý udýchaný se nakonec

zastavil před Vlahošem.

„Pane Rosrete, nahoře v hlavní hale je nějaká mladá dáma, která

přišla za vámi, a my uţ jí třikrát poděkovali, ţe v bance nekouří, ale

ona to dělá pořád!“ Obraz nechutného Krutiřitky zmizel a byl

nahrazen obrazem mnohem hezčím. Aha, ano. Tenhle dŧvod.

#

Slečna Krasomila Adoráta Srdénková, Vlahošovi známá, také

jako Bodlinka, stála uprostřed bankovní haly. Vlahošovi stačilo

jednoduše zamířit ke sloupu kouře, který stoupal ke stropu.

„Nazdar,“ řekla a bylo to. „Mohl bys mě odvést pryč z tohohle?“

udělala gesto rukou, v níţ nedrţela cigaretu. Personál ji s

významnými výrazy a nezastíranými úmysly obklopil rozměrnými

mosaznými popelníky naplněnými bílým pískem.

Vlahoš jich několik postavil stranou a pustil ji ven.

„Jak ses –“ začal.

„O tom si mŧţeme promluvit cestou.“

„A kam jdeme?“ zeptal s Vlahoš s nadějí.

„Na Neviditelnou univerzitu,“ odpověděla mu Krasomila

Adoráta a zamířila k východu. Na rameni měla rozměrný tkaný pytel.

Zdálo se, ţe je vycpaný slámou.

„Takţe ne na oběd?“ ujišťoval se Vlahoš.

„Oběd mŧţe počkat. Tohle je dŧleţité.“

„Aha.“

– 202 –

#

Ale na Neviditelné univerzitě byl čas oběda. Tam je naopak

dŧleţité kaţdé jídlo a počkat mŧţe to ostatní. Bylo velmi těţké trefit

se do okamţiku, kdy se právě nějaké jídlo nepodávalo. Knihovna

byla neobvykle prázdná a Krasomila Adoráta se vydala k nejbliţšímu

mágovi, který vypadal, ţe není hluboce ponořen do nějaké výnosné

výdělečné činnosti, a poţádala: „Chci se okamţitě podívat do vašeho

Kabinetu kuriozit.“

„Nevím… myslím, ţe tady nic takového nemáme,“ zavrtěl

hlavou mág. „Kdo to napsal?“

„Prosím, nelţete mi. Jmenuji se Krasomila Adoráta Srdénková,

takţe si jistě dokáţete představit, ţe mám pěkně nesnášenlivou

povahu. Kdysi, asi před dvaceti lety, jste sem pozvali mého otce, aby

si kabinet prohlédl, a on mě vzal s sebou. Chtěli jste, aby zjistil, jak

tam fungují dveře. Někdo si to přece musí pamatovat. Byla to veliká

místnost. Obrovská místnost. A byla v ní spousta zásuvek. A legrační

na nich bylo, ţe –“

Mág rychle pozvedl ruce, jako kdyby se chtěl bránit před dalšími

slovy. „Mohla byste pár vteřin počkat?“ navrhl.

Čekali celých pět minut. Občas za některým z regálŧ s knihami

vyhlédla hlava ve špičaté čepici, aby se na ně podívala, a kdyţ měla

dojem, ţe si jí všimli, rychle zase zmizela.

Krasomila Adoráta si zapálila novou cigaretu. Vlahoš ukázal na

tabulku s nápisem „Jestliţe tady kouříte, budete pravděpodobně

praštění.“

„To je jen tak pro efekt,“ prohlásila Krasomila Adoráta a

vyfoukla obláček kouře. „Všichni mágové kouří jak komíny.“

„Jak jsem si ale všiml, tak tady ne,“ zavrtěl hlavou Vlahoš.

„Moţná je to kvŧli všem těm vysoce hořlavým knihám? Moţná, ţe

by nebylo od věci, kdybys –“

Vlahoš ucítil závan větru a zachytil pach deštného pralesa. Něco

těţkého jim proletělo těsně nad hlavou, zmizelo ve stínech pod

stropem a za sebou to táhlo modravou kouřovou stopu.

„Hej, někdo mi sebral mou –“ začala Krasomila Adoráta, ale

Vlahoš ji odstrčil stranou, protoţe se ta samá těţká věc vracela.

Současně přilétl banán a srazil Vlahošovi z hlavy klobouk.

– 203 –

„Jak se zdá, myslí tady některé věci docela váţně,“ řekl a sebral

pokrývku hlavy ze země. „Pokud tě to alespoň trochu uklidní, tak

Knihovník pravděpodobně skutečně chtěl zasáhnout mě. Dokáţe být

docela galantní.“

„A, vy budete pan Rosret, poznávám ten oblek!“ prohlásil starší

mág, který očividně doufal, ţe jeho příchod bude vypadat jako

magické zjevení, ale ve skutečnosti vyšel zpoza jednoho kniţního

regálu. „Jsem profesor Neurčitě mlhavých studií, to mám za všechny

své hříchy. No a na základě vylučovací metody, haha, musíte vy být

slečna Srdénková, která si pamatuje Kabinet kuriozit?“ Profesor

Neurčitě mlhavých studií přistoupil blíţe ke dvojici a zatvářil se

spiklenecky. Ztlumil hlas. „Říkal jsem si, jestli bych vás nedokázal

přesvědčit, abyste na to zapomněla?“

„Ani náhodou,“ odpověděla klidně Krasomila Adoráta.

„Víte, velmi rádi to povaţujeme zajedno z našich nejlépe

střeţených tajemství, takţe pochopte…“

„Výborně. Ráda vám s tím pomŧţu,“ přikývla Krasomila

Adoráta.

„Nic, co bych řekl, by nezměnilo vaše rozhodnutí?“

„To nevím,“ zamyslela se na okamţik Krasomila Adoráta. „Co

takhle abrakadabra? Máte s sebou svou knihu zaklínadel?“ To na

Vlahoše udělalo opravdu dojem. Dokázala být tak… pichlavá.

„Aha… tak vy jste tenhle typ dámy,“ zabručel profesor Neurčitě

mlhavých studií unaveně. Moderní. „No dobrá, v tom případě bude

lepší, kdyţ pŧjdete se mnou.“

„O co tady vlastně jde?“ sykl Vlahoš, kdyţ vykročili za mágem.

„Potřebuji něco přeloţit,“ odpověděla mu Krasomila Adoráta, „a

to co nejrychleji.“

„A nejsi ráda, ţe mě vidíš?“

„Samozřejmě. Moc. Ale teď něco potřebuju co nejrychleji

přeloţit.“

„A tahle… tenhle kabinet ti v tom mŧţe nějak pomoci?“

„Snad.“

„Snad? ‚Snaď mohlo klidně počkat po obědě, nemyslíš? Kdyby

to bylo ‚určitě’, tak bych to chápal, ale –“

– 204 –

„Ale u všech baziliškŧ, tak mám dojem, ţe jsem zase zabloudil,

ale není to moje vina, to musím říct,“ mumlal si profesor Neurčitých

studií. „Obávám se, ţe oni neustále mění souřadnice a ty ještě k tomu

prosakují. Tak vám nevím, kdyţ to vezmete jedno s druhým, člověk

dneska pomalu ani nemŧţe říct, ţe jeho dveře jsou opravdu ty

jeho…“

„A čím jste zhřešil?“ zeptal se Vlahoš, který pro tuhle chvíli

rozhovor s Krasomilou Adorátou vzdal.

„Prosím? Páni, co je to tam na stropě za flek? No asi bude lepší

to nevědět…“

„Za jaké hříchy vás potrestali, kdyţ z vás udělali profesora

Neurčitě mlhavých studií?“ vyzvídal Vlahoš.

„Ale, to jsem řekl jen tak, aby řeč nestála,“ odpověděl mág,

otevřel jedny dveře a velmi rychle je zase přibouchl. „Ale právě teď

si myslím, ţe jsem jich musel udělat celou řadu a ţe to byly výstavní

kousky. Je to skutečně naprosto nesnesitelné. Oni říkají, ţe prakticky

všechno v tomhle zatraceném vesmíru je neurčité, ale co čekají, ţe s

tím udělám? A ten zatracený Kabinet nám tady dělá děsivé zmatky.

Myslím, ţe naposled jsme ho viděli asi před patnácti lety… ach ano,

a té olihně si nevšímejte, my taky nevíme, co si o ní myslet… Aha,

tady jsou ty správné dveře.“ Profesor si odfrkl. „A jsou o osm metrŧ

dál, neţ by měly být. Co jsem vám říkal…“

Dveře se otevřely a pak to byla jen otázka toho, kde začít. Vlahoš

se rozhodl nechat jen poklesnout spodní čelist, to bylo prosté a

jednoduché.

Prostor byl větší, neţ by měl být. Ţádná místnost by neměla být

skoro dva kilometry široká, kdyţ se do ní vcházelo z obyčejné

chodby, na níţ nebylo nic zvláštního, pokud jste ovšem pominuli

obrovskou oliheň. Jinak se zdálo, ţe místnosti po obou stranách

chodby jsou také docela obyčejné. Ani strop neměl být tak vysoko,

ţe jste na něj nedohlédli. Prostě se sem neměla vejít.

„Víte, udělat něco, jako je tohle, je celkem jednoduché,“ sděloval

profesor Neurčitě mlhavých studií Vlahošovi a Krasomile Adorátě,

kteří stáli bez pohybu a mlčky zírali. „No, aspoň mi to říkají,“

dodával nostalgicky. „Jak se zdá, tak kdyţ zkrátíte čas, mŧţete

roztáhnout prostor.“

– 205 –

„Jak to dělají?“ vdechl Vlahoš a stále zíral na tu… věc, která

byla Kabinetem kuriozit.

„Mohu vám jen pyšně říci, ţe o tom nemám nejmenší

představu,“ řekl profesor. „Přiznám se vám, ţe jsem ztratil krok asi v

době, kdy jsme přestali pouţívat ty svíčky, ze kterých kapal vosk. Já

vím, ţe je to technicky moje oddělení, ale pro mě je jednodušší

nechat je, aby si to dělali po svém. Oni mi pořád chtějí něco

vysvětlovat, coţ ale nijak nepomŧţe…“

Vlahoš, pokud si vŧbec něco představoval, tak nějaký malý

kumbál, vţdyť se to jmenovalo kabinet, ne? To, co ale vyplňovalo

větší část tohoto obrovského místa, byl strom, který měl zhruba

podobu úctyhodného rozloţitého dubu. Byl to strom v zimě – neměl

ţádné listí. A ve chvíli, kdy mozek našel takové známé a přátelské

přirovnání, se musel vyrovnat se skutečností, ţe strom byl sloţen z

kartotéčních skříněk. Byly to sice dřevěné skříně, ale to celé věci

moc nepomáhalo.

Vysoko, mezi tím, čemu by se dalo říkat větve, poletovali

mágové na košťatech a provozovali… kdovíco. Vypadali jako hmyz.

„Je to trochu šok, kdyţ to vidíte poprvé, ţe?“ ozval se přátelský

hlas.

Vlahoš se ohlédl a uviděl mladého mága, tedy mladého podle

mágských měřítek. Mág měl na očích brýle s kulatými obroučkami, v

ruce psací podloţku a ve tváři onen zářivý výraz, který říká: Já toho

nejspíše vím víc, neţ si vy dokáţete představit, ale jsem šťastný

dokonce i kdyţ mluvím s lidmi jako jste vy.

„Vy jste Rozšafín Ctibum, je to tak?“ řekl Vlahoš. „Ten jediný,

který na téhle univerzitě pracuje?“ Při těch slovech k nim ostatní

mágové obrátili hlavy a Rozšafín zrudnul. „To vŧbec není pravda! Já

jen plním své povinnosti a jako kaţdý jiný člen sboru se ze všech sil

snaţím, aby se společná kára hýbala kupředu,“ bránil se, ale jistý

odstín jeho hlasu naznačoval, ţe někteří členové fakulty mají mnoho

přebytečných kil a na společné káře se spíše vezou, neţ by ji tlačili.

„Jsem vedoucím zodpovědným za projekt Kabinet, a to mám za

všechny své hříchy.“

– 206 –

„Proč? A co jste udělal vy!“ zeptal se Vlahoš, který uţ si

přestával být jistý významem slova hřích. „Ještě něco horšího neţ

Kabinet?“

„No… já totiţ… přihlásil jsem se k tomu dobrovolně,“

odpověděl Rozšafín. „A musím říci, ţe jsme o Kabinetu v minulých

šesti měsících zjistili víc neţ za posledních pětadvacet let. Kabinet je

skutečně úţasný artefakt.“

„A kde jste ho našli?“

„Nahoře v podkroví, byl nacpaný za krabicí se sbírkou

vycpaných ţab. Mysleli jsme, ţe se naši lidé vzdali snahy uvést ho

do chodu uţ před mnoha lety. Ale to samozřejmě bylo ještě v době,

kdy se pouţívaly ty svíčky, co z nich kapal vosk,“ vysvětloval

Rozšafín, čímţ si vyslouţil pohrdavé odfrknutí profesora Neurčitě

mlhavých studií. „Moderní technomancie je v té věci dost uţitečná.“

„No dobrá,“ přikývl Vlahoš. „A k čemu to je?“

„To nevíme.“

„Jak to funguje?“

„To nevíme.“

„Kde se to vzalo?“

„To taky nevíme.“

„No, tak teď uţ je to všechno jasné,“ ušklíbl se Vlahoš

sarkasticky. „Okamţik, mám ještě jednu otázku: Co je to? A dovolte,

abych vám řekl, ţe dychtivě čekám na vaši odpověď.“

„Myslím, ţe tohle je špatný druh otázek,“ odpověděl Rozšafín

Ctibum a potřásl hlavou. „Technicky se zdá, ţe je to klasický

Kouzelný měšec, ale má n ústí, kde n je počet předmětŧ v

jedenáctirozmernem vesmíru, které nejsou prŧběţně ţivé, rŧţové a

vejdou se do zásuvky tvaru krychle o délce strany 35,9 centimetrŧ

děleno P.“

„Co je P?“

„Tak to je také špatná otázka.“

„Kdyţ jsem byla malá, byla to jen kouzelná truhla,“ vskočila jim

do řeči Krasomila Adoráta mírně zasněným hlasem. „Byla v

mnohem menší místnosti a kdyţ se otevřela, několikrát se v ní

objevila velká truhlice a v ní byla noha golema.“

– 207 –

„Aha, no jo, ve třetí iteraci,“ přikývl Rozšafín. „Tenkrát se o moc

dál dostat nedokázali. Teď uţ dokáţeme provést kontrolované

opakování a plánované uzavírání, které účinně sniţuje výskyt

souběţných zásuvek na 0,13 procent, coţ je jen za poslední rok více

neţ dvanáctinásobné vylepšení!“

„To je opravdu úţasné!“ prohlásil Vlahoš, který cítil, ţe se od něj

něco takového čeká.

„Chtěla by slečna Srdénková znovu vidět ten předmět?“ zeptal se

Rozšafín tlumeným hlasem. Krasomila Adoráta měla pořád ještě

zasněný, nepřítomný pohled.

„Myslím, ţe ano,“ přikývl Vlahoš. „Má pro golemy velkou

slabost.“

„Víte, pro dnešek uţ jsme se to stejně chystali sbalit,“ přikývl

Rozšafín. „To uţ nám nic neudělá, kdyţ cestou vezmeme Nohu.“

Z police u dveří vzal velký megafon a zvedl ho k ústŧm.

„KABINET SE BĚHEM TŘÍ MINUT ZAVÍRÁ, PÁNOVÉ.

VŠICHNI VÝZKUMNÍCI SE PŘESUNOU DO BEZPEČNOSTNÍ

ZÓNY. BUĎTE RYCHLÍ NEBO BUĎTE KRYCHLÍ!“

„Buďte rychlí nebo buďte krychlí?“ opakoval nechápavě Vlahoš,

kdyţ Rozšafín spustil megafon.

„Před několika lety někdo nevzal varování váţně, a kdyţ se

kabinet sloţil, stal se ten mág přechodně kuriozitou.“

„To chcete říci, ţe skončil v šestatřiceticentimetrové krychli?“

ujišťoval se Vlahoš zděšeně.

„No, z větší části. Podívejte, byli bychom vám opravdu velmi

vděční, kdybyste o našem Kabinetu nikomu neříkali. Uţ s ním

umíme zacházet, nebo aspoň si to myslíme, ale třeba to děláme jinak,

neţ by se mělo. Nevíme, k čemu je dobrý, přesně jak jste to vyjádřil,

ani kdo tu věc vybudoval, dokonce ani to, jestli otázky, na které

hledáme odpovědi, nejsou úplně špatné. Nic tady není větší neţ

krychle o straně pětatřicet centimetrŧ, ale proč to tak je, taky nevíme,

nevíme ani, kdo rozhodl o tom, ţe věci uloţené v zásuvkách, budou

povaţovány za kuriózní, a uţ vŧbec nevíme, proč krychle neobsahují

jedinou rŧţovou věc. Přivádí nás to všechny do trapných rozpakŧ.

Věřím, ţe dokáţete udrţet tajemství, pane Rosrete.“

„Moţná byste se divil.“

– 208 –

„Ano? A proč to?“

„To je špatná otázka.“

„Ale něco docela dŧleţitého o Kabinetu přece jen víte,“ ozvala

se najednou Krasomila Adoráta, která se očividně probrala ze svého

zasnění. „Víte, ţe Kabinet nebyl vybudován dívkou, která by byla ve

věku mezi čtvrtým a, řekněme, jedenáctým rokem. Ani pro nějakou

takovou dívku.“

„A jak to víme?“

„Ţádná rŧţová. Věřte mi. Ţádná dívka v této věkové skupině by

nevynechala rŧţovou.“

„Jste si jistá? To je úţasné!“ zvolal Rozšafín a spěšně si dělal

poznámky na své psací podloţce. „To rozhodně stojí za to vědět. Tak

a teď tu Nohu, ano?“

Všichni poletující mágové mezitím přistáli. Rozšafín si odkašlal

a znovu pozvedl megafon. „VŠICHNI BEZPEČNĚ NA ZEMI?

VÝBORNĚ. HEXI, BUĎ TAK LASKAV A SKLÁDEJ!“

Chvilku bylo ticho, ale pak se začal nahoře, zřejmě kdesi u

stropu ozývat vzdálený chřestivý zvuk, který rychle sílil. Znělo to,

jako by sami bohové míchali dřevěné hrací karty, které jsou přes

kilometr dlouhé.

„Hex je náš myslící stroj,“ poznamenal k návštěvníkŧm

Rozšafín. „Nebýt jeho, nedokázali bychom nejspíš tu truhlu vŧbec

prozkoumat.“

Klapání se zesilovalo a zrychlovalo.

„Teď moţná přechodně pocítíte píchání v uších,“ řekl Rozšafín a

zesílil hlas. „Hex se pokouší kontrolovat rychlost operace, ale

ventilátory musí napumpovat vzduch zpět do místnosti v konečném

čase. OBJEM KABINETU SE TOTIŢ VELMI RYCHLE MĚNÍ,

VIDÍTE SAMI!“

To uţ křičel do hromobití skládajících se zásuvek. Propadaly se

do sebe tak rychle, ţe to lidské oko nestačilo sledovat. Celá dřevěná

konstrukce se zmenšovala, dřevěné plochy po sobě klouzaly, klesaly

jedna na druhou a s chřestěním na sebe vzaly postupně velikost

domu, pak větší kŧlny a nakonec uprostřed obrovské místnosti –

pokud to ovšem nebyl nějaký druh času – z ní zbyla leštěná skříňka o

– 209 –

straně asi padesát centimetrŧ, stojící na čtyřech překrásně

vyřezávaných nohách.

A dvířka skříňky s klapnutím zapadla.

„Pomalu rozloţit na typ 1,109,“ zvolal Rozšafín do nastalého

ticha.

Dvířka se znovu otevřela. Vyjela jedna hluboká zásuvka. A

vyjíţděla dál.

„Klidně pojďte za mnou,“ obrátil se Rozšafín k přihlíţející

dvojici. „Je to celkem bezpečné.“

„Hm… zásuvka dlouhá skoro sto metrŧ právě vyjela ze skříňky o

šestatřiceti centimetrech čtverečních,“ řekl Vlahoš pro případ, ţe by

byl jediný, kdo si toho všiml.

„Ano, to se přesně odehrává,“ přikývl Rozšafín, kdyţ se zásuvka

znovu napŧl zasunula. Vlahoš si všimnul, ţe její bok je tvořen řadou

dalších zásuvek. Takţe zásuvky se otvíraly… ze zásuvek. Ale

vzápětí si pomyslel, ţe tohle zřejmě není v jedenáctirozměrném

vesmíru ten nejlepší směr uvaţování.

„Je to něco jako šoupací hlavolam,“ ozvala se Krasomila

Adoráta, „aţ na to, ţe tady je mnohem víc stran, do kterých se dá

přesouvat.“

„To je ryzí grafické přirovnání, které velmi pomáhá pochopení té

věci, i kdyţ je přísně vzato chybné ve všech směrech,“ odpověděl

Rozšafín. Krasomile Adorátě se zúţily oči. Uţ deset minut neměla

cigaretu.

Dlouhá zásuvka vytlačila na boku v pravém úhlu další zásuvku.

A na boku té nové zásuvky byly… ano, další zásuvky. Jedna z nich

se začala pomalu vysouvat.

Vlahoš se rozhodl zariskovat a zaklepal na to, co vypadalo jako

docela obyčejné dřevo. Vydalo docela obyčejný zvuk. „Měl bych si

dělat nějaké starosti s tím, ţe jsem právě viděl, jak nějaký šuplík

projel jiným šuplíkem?“ nadhodil opatrně.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Rozšafín Ctibum. „Ta skříňka se pokouší

dát čtyřrozměrný smysl něčemu, co se děje v jedenácti nebo moţná

deseti rozměrech.“

„Pokouší se? To jako myslíte, ţe je to ţivé?“

„Aha! Tak tohle je ta správná otázka.“

– 210 –

„Ale vsadím se, ţe stejně neznáte tu správnou odpověď.“

„Tak to byste vyhrál. Ale musíte připustit, ţe je to zajímavá

otázka, na kterou neznáme odpověď. A… no prosím, tady máme

Nohu. Zastavit a skládat, prosím, Hexi.“

Zásuvky se začaly bortit samy do sebe v řadě dřevěných úderŧ,

které byly mnohem kratší a mnohem méně dramatické neţ předtím,

takţe nakonec před trojicí zŧstala stát skříňka ve své střízlivé,

staroţitné, i kdyţ poněkud křivonohé podobě. Nohy měla zakončené

lvími drápy. Vlahoš si myslel, ţe to musí být jakési podivné postiţení

většiny výrobcŧ vyřezávaného nábytku. Copak si myslí, ţe ty věci v

noci pobíhají sem a tam? Ale moţná, ţe tahle skříňka to opravdu

dělá. Dveře skříňky byly otevřeny. Uvnitř hnízdila – a vešla se tam

jen tak tak – golemí noha.

Kdysi byli golemové krásní. Kdysi je pravděpodobně ti

nejskvělejší sochaři vytvářeli jako konkurenci těch nejkrásnějších

soch. Ale netrvalo dlouho a nemehla, která by měla potíţe s

uválením hada z hlíny, přišla na to, ţe kdyţ z jílu uplácají obrovskou

postavu, která má hrubý tvar perníkového muţíčka, funguje to stejně

dobře.

Tahle noha patřila golemovi toho prvního druhu. Byla vyrobena

z bílého kaolínu, na němţ byl mírně vyvýšený, písmu podobný reliéf

ve ţluté, černé a červené barvě. Před ní leţela malá mosazná tabulka,

na níţ byl vyryt nápis v überwaldštině: ‚Noha hmského golema,

střední období.’

„Takţe ten, kdo vyrobil tu zázračnou skříňku, pocházel z –“

„Kaţdý, kdo se na tu tabulku podívá, ji vidí ve svém rodném

jazyce,“ přerušil ho Rozšafín unaveně. „A značky, kterými je noha

pokrytá, podle neboţtíka profesora Odblechala opravdu dokazují, ţe

pochází z města Hm.“

„Hm?“ podivil se Vlahoš. „Hm co? To nevěděli, jak by to místo

pojmenovali?“

„Jen Hm,“ trval na svém Rozšafín. „Velmi staré. Myslím, ţe asi

šedesát tisíc let. Ještě někdy v Době jílové.“

„První tvŧrci golemŧ,“ povzdechla si Krasomila Adoráta.

Sundala si z ramene vak a začala se přehrabovat ve slámě.

– 211 –

Vlahoš opatrně poklepal na nohu. Měl pocit, ţe hmota není

silnější neţ vaječná skořápka. „Je to nějaký druh porcelánu,“

informoval ho Rozšafín. „Nikdo neví, jak ho vyráběli. Hmňané z

toho materiálu dokonce vypalovali lodě.“

„A ty lodě fungovaly?“

„Do jisté míry ano,“ přikývl Rozšafín. „Bohuţel, celé město bylo

zničeno v první válce s ledovými obry. Dnes uţ tam nezbylo vŧbec

nic. Myslíme, ţe tu nohu někdo uloţil do kabinetu hodně dávno.“

„Nebo ji někdo vykope v budoucnosti?“ neodpustil si Vlahoš

trochu jízlivosti.

„Ano, nedivil bych se, kdyby se to stalo,“ odpověděl Rozšafín

Ctibum zcela váţně.

„No dobrá, ale nebyl by to v tom případě tak trochu problém?

Víte, co myslím? Mŧţe být současně v zemi a v Kabinetu?“

„To, pane Rosrete, je –“

„Špatná otázka?“

„Ano. Ta skříňka existuje v deseti nebo jedenácti rozměrech.

Moţné je prakticky cokoliv.“

„A proč jen jedenáct rozměrŧ?“

„To nevíme,“ odpověděl Rozšafín. „Moţná jednoduše proto, ţe

kdyby jich bylo víc, bylo by to hloupé.“

„Mohl byste, prosím, tu nohu vytáhnout ze skříňky?“ poţádala

Rozšafína Krasomila Adoráta, která teď obírala stébla slámy z

podlouhlého balíčku.

Rozšafín přikývl, vyzvedl velmi opatrně staroţitnost a poloţil ji

pomalu na polici za nimi.

„Co by se stalo, kdybyste to upustil –“ začal Vlahoš.

„Špatná otázka, pane Rosrete!“

Krasomila Adoráta poloţila balík vedle nohy a velmi opatrně jej

rozbalila. Obsahoval část golemovy paţe, pětašedesát centimetrŧ

dlouhou. „Věděla jsem to! Ty značky jsou stejné!“ řekla. „A na tom

mém kusu je jich mnohem víc. Dokáţete to přeloţit?“

„Já? Ne,“ odpověděl Rozšafín. „Společenské vědy, to není moje

pole pŧsobnosti,“ dodával zpŧsobem, který naznačoval, ţe jeho pole

pŧsobnosti je mnohem větší, dŧleţitější a s mnohem krásnějšími

květinami. „Potřebujete profesora Odblechala.“

– 212 –

„Myslíte toho, který je mrtvý?“ podíval se na něj Vlahoš.

„V tomto okamţiku je mrtvý, ale jsem si jistý, ţe v zájmu vaší

diskrétnosti by mohl kolega, doktor Zbalíkov, zařídit, aby si s vámi

profesor promluvil.“

„A kdy bude míň mrtvý?“ zajímal se Vlahoš.

„Aţ se doktor Zbalíkov naobědvá,“ vysvětloval Rozšafín Ctibum

trpělivě. „Profesor bude rád, ţe ho někdo navštívil, ehm, zvláště

pokud se jedná o slečnu Srdénkovou. Je to největší expert na hmštinu

na světě. Pokud vím, tak kaţdé slovo má asi sto významŧ.“

„Mohla bych si tu nohu vzít?“ zeptala se Krasomila Adoráta.

„Ne,“ odpověděl Rozšafín Ctibum. „Je naše.“

„To byla špatná odpověď,“ řekla Krasomila Adoráta a zvedla

nohu. „Jménem Společnosti golemŧ tohoto golema zabavuji. Pokud

mŧţete dokázat svá vlastnická práva, zaplatíme vám za ni slušnou

cenu.“

„Kdyby to bylo takhle jednoduché,“ usmál se Rozšafín a vzal jí

opatrně nohu z rukou, „ale víte, kdyţ se z místnosti Kabinetu vezme

nějaká věc na déle neţ čtrnáct hodin a čtrnáct vteřin, přestane

Kabinet fungovat. Naposled nám to trvalo tři měsíce, neţ se nám ho

podařilo znovu nastartovat. Ale mŧţete se tady zastavit kdykoliv

budete chtít a, eh, přesvědčit se, ţe s ní nezacházíme špatně.“

Vlahoš poloţil ruku Krasomile Adorátě na paţi, aby předešel

Incidentu.

„Pokud se jedná o golemy, je velmi výbušná,“ řekl. „Společnost

je pořád někde vyhrabává.“

„To je velmi chvályhodné,“ přikyvoval Rozšafín. „Promluvím si

s doktorem Zbalíkovem. Je vedoucím oddělení Posmrtné

komunikace.“

„Posmrtná komu –“ začal Vlahoš. „Není to totéţ jako nekroman

–“

„Řekl jsem oddělení Posmrtné komunikace,“ přerušil ho velmi

rozhodně Rozšafín. „Navrhuji vám, abyste se sem vrátili ve tři

hodiny.“

#

„Přišlo ti na tom rozhovoru aspoň něco normálního?“ podíval se

Vlahoš na Krasomilu Adorátu, kdyţ vyšli ven, do slunečního světla.

– 213 –

„No, já si myslím, ţe to všechno proběhlo velmi dobře,“

prohlásila Krasomila Adoráta.

„Takhle jsem si tvŧj návrat domŧ nepředstavoval,“ zabručel

Vlahoš. „Nač ten spěch? Děje se něco?“

„Podívej, našli jsme při vykopávkách golemy,“ sdělila mu

Krasomila Adoráta.

„A to je… dobře?“ zkoumal opatrně Vlahoš.

„Ano! A víš, jak byli hluboko?“

„To se neodváţím ani hádat.“

„Hádej!“

„Já nevím,“ odpověděl Vlahoš, poněkud zmatený tím, ţe má

najednou hrát Pan čáp ztratil čepičku… jakou hloubku, hloubčičku…

asi má? „Padesát metrŧ? To je víc neţ –“

„Osm set metrŧ pod zemí.“

„To není moţné! To je hlouběji neţ uhlí!“

„Ne tak nahlas, ano? Podívej, nevíš o nějakém místě, kde

bychom se mohli posadit a promluvit si?“

„Co takhle – Ankh-morporská Královská banka? Je tam

soukromá jídelna.“

„A oni nás tam pustí a nechají se nás tam najíst, co?“

„Ale jistě. Ředitel je mŧj dobrý přítel,“ usmál se Vlahoš.

„Tak přítel, co? A dobrý…“

„Je to pravda,“ trval na svém Vlahoš. „Věř mi, tak třeba dnes

ráno se mi snaţil olíznout obličej!“

Krasomila Adoráta se zastavila a obrátila se k němu. „Váţně?“

řekla s pozvednutým obočím. „No, vidím, ţe jsem se vrátila v pravý

čas.“

– 214 –

KAPITOLA 7

O půvabech tučného prejtu – Pan Korouhvička jde na

oběd – Temná umění – Jak se vyhnout hercům-

ochotníkům a jejich pozornosti – Pero zhouby! –

Profesor Odblechal je důvěrný – „Vášeň má mnoho

podob“ – Hrdina bankovnictví! – Krutiřitkův pohár

přetekl

lunce svítilo oknem do jídelny v bance a ozařovalo scénu

dokonalého štěstí.

S„ Na tohle bys měl prodávat vstupenky,“ řekla Krasomila

Adoráta zasněně s bradou opřenou v dlani. „Lidé trpící depresemi by

sem chodili a odcházeli by vyléčeni.“

„Je opravdu moc těţké pozorovat to a být při tom smutný,“

souhlasil Vlahoš.

„Bude to asi tím, s jak horlivým nadšením se pokouší obrátit si tu

tlamičku naruby,“ dodávala Krasomila Adoráta.

Pan Pedant hlasitě polknul a poslední kousek karamelového

moučníku zmizel v jeho jícnu. Pak obrátil misku vzhŧru nohama v

marné naději, ţe někde najde ještě kousek. Nikdy ho nenašel, ale pan

Pedant nebyl pes, který by se sklonil před zákony příčinných

souvislostí. „Takţe…“ začala Krasomila Adoráta z jiné strany,

„bláznivá stará ţenská – no dobrá, velmi mazaná stará ţenská –

zemřela a dala ti svého pejska, který si tak nějak nosí tuhle banku na

obojku. Ty jsi kaţdému na potkání vykládal, ţe zlato nemá ani

takovou cenu jako brambory, pak jsi osvobodil z kriminálu

odporného zločince, který uţ byl v cele smrti, a ten teď pro tebe ve

sklepě banky vyrábí ‚bankovky’, namíchnul jsi nejnebezpečnější

rodinu ve městě, lidé stojí ve frontách, aby si mohli uloţit peníze ve

– 215 –

vaší bance, protoţe je dokáţeš rozesmát… zapomněla jsem na

něco?“

„Ano, myslím si, ţe moje sekretářka, hm, do mě začíná být…

zamilovaná. Tedy, říkám sekretářka, ale ona je spíš něco jako

sekretářka.“

Některé snoubenky by při takovém sdělení propukly v pláč nebo

by začaly křičet. Krasomila Adoráta propukla ve smích.

„A je to golem,“ dodal Vlahoš.

Smích okamţitě ustal. „To není moţné. Oni takhle nefungují. A

vŧbec, proč by si měl golem myslet, ţe je ţena? Ještě nikdy předtím

se to nestalo.“

„Vsadil bych se ale, ţe předtím tady taky nebylo moc

emancipovaných golemŧ. Kromě toho… proč by si měl myslet, ţe je

muţ? A dělá na mě oči… tedy alespoň to si ona myslí, ţe dělá, řekl

bych. A mŧţou za to děvčata u přepáţek. Podívej, myslím to váţně.

Potíţ je v tom, ţe ona také.“

„Promluvím si s ním… nebo, jak říkáš, s ní.“

„Výborně. Pak je tady ještě ten chlápek, co –“

Dveře se pootevřely a objevila se v nich hlava kuchaře

Chmelšišky. Chmelšiška byl zamilovaný. „Nedala byste si ještě

nějaký tučný prejt, slečno?“ zeptal se a pohyboval přitom významně

obočím, jako by se snaţil naznačit, ţe slasti tučného prejtu jsou

tajemstvím, které zná jen několik zasvěcených.9

„Vy opravdu ještě nějaký máte?“ řekla Krasomila Adoráta a

sklopila oči ke svému prázdnému talíři. Dokonce ani pan Pedant by

ho nedokázal vyčistit lépe a ona ho uţ takhle vyjedla dvakrát.

„Víš, z čeho to je?“ zeptal se Vlahoš, který se rozhodl spokojit se

s palačinkou, kterou připravovala Apolena.

„Ty ano?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale dělala ho moje babička a je to jedna z mých

nejšťastnějších vzpomínek z dětství, abys věděl. Tak to nepokaz.“

Krasomila Adoráta vrhla na potěšeného šéfkuchaře zářivý úsměv.

„Moc bych prosila, Chmelšiško, jestli opravdu nějaký máte. Ještě pár

kouskŧ. A mohla bych jen velmi opatrně naznačit… víte, napadlo

9 Pozn. aut.: Naštěstí tomu tak skutečně je.

– 216 –

mě, ţe tu jeho skvělou chuť by moţná ještě zvýraznila troška česne –

“

#

„Vy nejíte, pane Korouhvičko,“ ozval se Kosma. „Co třeba

kousek tady toho baţanta?“

Hlavní účetní se nervózně rozhlíţel, protoţe se v tomhle domě

plném uměleckých předmětŧ a sluţebnictva cítil nesvŧj. „Já… chtěl

bych především zdŧraznit, ţe moje oddanost bance je –“

„– nepochybná, pane Korouhvičko. To je samozřejmé.“ Kosma

přistrčil ke Korouhvičkovi stříbrný podnos. „Snězte alespoň kousek

něčeho, kdyţ uţ jste váţil tu dlouhou cestu aţ sem.“

„Ale vţdyť vy taky skoro nejíte, pane Kosmo. Jen chléb a vodu!“

„Pomáhá mi to myslet. Tak a teď mi řekněte, co jste to vlastně –“

„Oni ho mají všichni rádi, pane Kosmo! On si jen tak povídá s

lidmi a oni ho mají rádi! A je opravdu rozhodnutý vyřadit z oběhu

zlato. Jen si pomyslete, pane! Kde pak najdeme skutečnou hodnotu?

On říká, ţe to je všechno uloţeno ve městě, ale to by nás vydalo na

milost a nemilost politikům! Je to zase jen nějaký uskok!“

„Myslím, ţe by vám udělal dobře hlt brandy,“ řekl Kosmo. „A

to, co říkáte, to je svatá pravda a zlatá slova, ale kudy vede naše cesta

kupředu?“

Korouhvička zaváhal. Opulentovu rodinu neměl rád. Plazili se

kolem banky jako břečtan, ale alespoň se nepokoušeli věci změnit a

kaţdopádně, kdyţ uţ nic jiného, tak věřili ve zlato. A rozhodně

nebyli hloupí.

Mavolio Korouhvička měl svou definici slova „hloupý“ a většina

lidí by ji povaţovala za mírně přehnanou. Smích byl hloupý.

Divadlo, poezie a hudba byly hloupé. Oblečení, které nebylo černé,

šedé nebo alespoň z nebarvených přírodních materiálŧ, bylo hloupé.

Obrázky věcí, které nebyly skutečné, byly hloupé (a obrázky věcí,

které byly skutečné, byly zbytečné). Základním stavem bytí byla

hloupost, která musela být přemáhána ze všech lidských sil.

Misionáři z těch přísnějších náboţenských řádŧ by v Mavoliu

Korouhvičkovi objevili ideálního konvertitu, aţ nato, ţe náboţenství

bylo výjimečně hloupé.

– 217 –

Čísla hloupá nebyla. Čísla drţela všechno pohromadě.

Opulentové věřili v dobré počty a ve zlato. Pan Rosret zacházel s

čísly, jako kdyby to byly nějaké hračky, a ještě ke všemu prohlásil,

ţe zlato je jen obyčejné olovo na prázdninách! To uţ bylo více neţ

jen hloupé, to bylo nepřístojné chování, zhouba, kterou on sám

vypudil ze své mysli teprve po letech zápasu.

Muţ musel kráčet vpřed.

Korouhvička stoupal po sluţebních stupních v bance mnoho let,

pral se s kaţdým přirozeným znevýhodněním, a to všechno jen proto,

aby se teď dočkal tohohle… téhle osoby, která to všechno

zesměšňuje? To tedy ne!

„Ten muţ dnes přišel do banky znovu,“ prohlásil. „Choval se

velmi podivně. Jak se zdá, tak pana Rosreta zná, ale říká mu Albert

Třpytka. Mluvil, jako kdyby ho znal uţ kdysi dávno, a myslím, ţe to

pana Rosreta dost rozrušilo. Jmenoval se Krutiřitka, alespoň tak ho

pan Rosret pojmenoval. Měl velmi staré a velmi zaprášené šaty.

Tvrdil, ţe je svatý muţ, ale já o tom velmi pochybuju.“

„A to na tom bylo divné?“

„Ne, pane Kosmo –“

„Říkejte mi jen Kosmo, Milvane. Opravdu se nemusíme drţet

formalit.“

„Ehm… dobře,“ řekl Mavolio Korouhvička. „Víte, to nebylo

ono. To ty jeho zuby. Byly to takové ty hodně staré, obyčejné, na

ţvýkání, a kdyţ mluvil, hýbaly se a chřestily, takţe to vypadalo, jako

kdyţ spíš srká, neţ mluví.“

„Aha, starý typ s péry,“ přikývl Kosma. „Výborně. A Rosret byl

nervózní?“

„To tedy byl. A zvláštní bylo, ţe tvrdil, ţe toho muţe nezná, ale

přitom ho oslovil jménem.“

Kosma se usmál. „Ano, to je opravdu divné. A pak ten muţ

odešel?“

„No… ano, sir – pan – Kosmo,“ odpověděl Korouhvička. „A tak

jsem raději zašel sem.“

„To jste udělal moc dobře, Melvine! Kdyby se ten člověk znovu

ukázal, mohl byste ho sledovat a zjistit, kde bydlí?“

„Kdyţ to bude jen trochu moţné, sir – pan – Kosmo.“

– 218 –

„Jste skvělý!“ Kosma pomohl Korouhvičkovi vstát z křesla,

potřásl mu rukou, téměř tanečním krokem ho doprovodil ke dveřím,

otevřel je a vypustil ho ven v jediném hladkém sledu baletních

pohybŧ.

„Pospěšte si nazpět, pane Korouhvičko, banka vás potřebuje!“

dodal, kdyţ zavíral dveře. „Je to ale podivný člověk, nemyslíte,

Vaţuzle?“

Přál bych si, aby tohle nedělal, pomyslel si Tutambyl. Copak si

váţně myslí, ţe je Vetinari? Jak se říká těm rybám, které plují hned

vedle ţralokŧ a snaţí se být tak uţitečné, ţe je ţralok neseţere? Tak

to jsem já, přesně to teď dělám já, jen tak se s ním vezu, protoţe je to

mnohem bezpečnější, neţ se dát na útěk.

„Jak by Vetinari našel špatně oblečeného muţe, který je ve městě

nový a má špatně padnoucí zuby, Vaţuzle?“ ozval se Kosma.

Padesát tolarŧ měsíčně a najde se všechno, pomyslel si

Tutambyl, který se vytrhl z podmořské noční mŧry. Na to nikdy

nezapomeň. A ještě pár dalších dnŧ a jsi volný. „Často na takové

věci pouţívá cech ţebrákŧ, pane,“ odpověděl.

„Aha, no samozřejmě. Tak na to dohlédněte.“

„Budou s tím spojeny nějaké výdaje, pane.“

„Jistě, Vaţuzle. Jsem si této skutečnosti vědom. Vţdycky jsou

tady nějaké výdaje. A ta druhá věc?“

„Uţ brzo, pane, uţ brzo. To není práce pro pana Klikvu, pane.

Musím podplácet na nejvyšší úrovni.“ Tutambyl si odkašlal. „Mlčení

je drahé, pane…“

#

Vlahoš doprovodil Krasomilu Adorátu zpět na univerzitu za

naprostého mlčení. Dŧleţité ale bylo to, ţe se nic nerozbilo a nikdo

nebyl zabit.

Najednou, jako kdyby po zralé úvaze došla k nějakému

rozhodnutí, řekla Krasomila Adoráta: „Víš, nějaký čas jsem

pracovala v bance a nikdy tam nikoho nepobodali.“

„Omlouvám se, zapomněl jsem tě varovat. Ale stačil jsem tě

odstrčit z cesty včas.“

„Musím říci, ţe při zpŧsobu, jakým jsi mnou udeřil o podlahu, se

mi opravdu zatočila hlava.“

– 219 –

„Podívej, je mi to líto, stačí? A Chmelšiškovi také! A byla bys

teď tak hodná a řekla mi, o co tady vŧbec jde? Našla jsi čtyři golemy,

je to tak? A přivedla jsi je nazpět?“

„Ne, tunel se zbortil dříve, neţ jsme se dostali dost hluboko.

Řekla jsem ti, ţe byli více neţ osm set metrŧ pod zemí, pohřbeni pod

miliony tun písku a bahna. Podle všeho byla někde vysoko v horách

přirozená ledová bariéra, která praskla a došlo k zaplavení poloviny

kontinentu. Příběhy o Hm říkají, ţe město bylo zničeno potopou,

takţe to by sedělo. Golemové byli odplaveni spolu s troskami a to

vše se zastavilo aţ někde u křídových útesŧ na mořském pobřeţí.“

„Ale jak jste zjistili, ţe jsou tam dole? To je přece… no, je to

jako místo, které neexistuje!“

„Jako obvykle. Jeden z našich golemŧ slyšel jednoho z těch tam

dole zpívat. Jen si to představ. Jsou pod zemí šest tisíc let…“

V podzemní noci někde pod světem, v děsivém tlaku hlubin, v

drtivém sevření temnoty… zpíval golem. Nebyla to slova. Píseň byla

starší neţ slova, starší neţ jazyky. Bylo to volání jednoduché hlíny a

rozléhalo se na kilometry. Neslo se podél zlomových linií,

rozeznívalo krystaly v temných jeskyních, sledovalo řeky, které

nikdy nespatřily slunce…

… a pak ven ze země a do nohou golema ze Společnosti golemŧ,

který po jedné z místních cest táhl vŧz naloţený uhlím. Kdyţ pak

dorazil do Ankh-Morporku, řekl o tom Společnosti. Přesně to

Společnost dělala. Hledala golemy.

Města, království, země, to všechno přicházelo a odcházelo, ale

golemové, které jejich kněţí vytvořili z hlíny a naplnili svatým

ohněm, měli sklony k věčné existenci. Kdyţ nedostali další příkazy,

neměli dál nosit vodu nebo štípat dříví, třeba proto, ţe se zem

změnila v mořské dno nebo město pokrylo nepraktických deset metrŧ

vulkanického popela, nedělali nic, jen čekali na další příkazy. Vţdyť

nakonec nebyli nic jiného neţ majetek. Kaţdý dělal to, co mu

ukládaly instrukce napsané na malém svitku, který nosil v hlavě.

Dříve či později se kameny díky erozi rozpadnou. Dříve či později

vyrostou nová města. Jednoho dne přijdou nové příkazy. Golemové

neznali pojem „svoboda“. Věděli, ţe jsou jen nástroje, někteří z nich

– 220 –

dokonce ještě nesli v hlíně svého těla otisky prstŧ dávno mrtvého

kněze. Byli vytvořeni proto, aby byli vlastněni.

V Ankh-Morporku jich bylo několik odedávna; vykonávali své

povinnosti, dělali domácí práce, pumpovali vodu hluboko v

podzemních šachtách, nevidění, tiší a nikomu nepřekáţející. Pak

jednoho dne někdo osvobodil prvního golema tím, ţe mu do hlavy

vloţil stvrzenku na peníze, které za něj zaplatil. A řekl golemovi, ţe

od této chvíle náleţí sám sobě.

Golem nemohl být osvobozen příkazem, válkou nebo z rozmaru.

Mohl být ale osvobozen tím, ţe se stal vlastníkem sama sebe. Teprve

kdyţ jste byli majetkem, dovedete skutečně pochopit, co svoboda

znamená, v celé své vznešené hrŧze.

Dorfl, první osvobozený golem, měl plán. Těţce pracoval

čtyřiadvacet hodin denně bez ohledu na čas, kterým neměl čas se

zabývat, a koupil dalšího golema. Oba golemové těţce pracovali,

čtyřiadvacet hodin denně… a koupili třetího golema… a teď tady

byla společnost, která kupovala golemy, hledala golemy pohřbené

pod zemí nebo v mořských hlubinách a pomáhala golemŧm kupovat

se.

V prosperujícím městě měli golemové doslova cenu své váhy ve

zlatě. Byli ochotní pracovat za poměrně nízké mzdy, ale brali je

čtyřiadvacet hodin denně. Pořád ještě to byl skvělý obchod. Byli

silnější neţ trollové, spolehlivější neţ taţná zvířata a mnohem

vytrvalejší a inteligentnější neţ celé tucty těch či oněch. Golem

dokázal pohánět jakýkoliv stroj v dílně.

To jim samozřejmě na popularitě nepřidávalo. Vţdycky se našel

nějaký dŧvod, proč golema nemít rád. Nepili, nejedli, nehráli,

nekleli, ani se neusmívali. Pracovali. Kdyţ někde vypukl poţár,

shromáţdili se ze všech koutŧ města, aby ho co nejrychleji uhasili, a

pak se vrátili zpět ke své práci. Nikdo nevěděl, proč bytost, která

byla přivedena k ţivotu tím, ţe ji vypálili v ohni, má nutkání dělat

něco takového, ale to jediné, co tím golemové získali, byla zcela

nemístná antipatie. Málokdo dokázal být vděčný nehybné tváři s

planoucíma očima.

„Kolik jich tam dole je?“ zeptal se Vlahoš.

„Uţ jsem ti to řekla. Čtyři.“

– 221 –

Vlahoš pocítil úlevu. „No tak to je skvělé. Výborná práce. Mohli

bychom si dnes dát na oslavu nějakou skvělou večeři? Z něčeho, co

to zvíře nemělo tak rádo? A pak, kdo ví…?“

„Jenţe by v tom všem mohl být jeden háček,“ řekla Krasomila

Adoráta pomalu.

„Ne, váţně?“

„No tak, prosím.“ Krasomila Adoráta si povzdechla. „Podívej,

Hmňané byli první tvŧrci golemŧ, chápeš? Golemí legendy říkají, ţe

Hmňané golemy vymysleli. A není těţké tomu uvěřit. Nějaký kněz

vypaloval děkovnou oběť, řekl při tom ta správná slova a hlína si

najednou sedla. To byl jejich jediný vynález. Nic víc uţ

nepotřebovali. Golemové jim postavili město, golemové jim

obdělávali pole. Vymysleli kolo, ale jen jako dětskou hračku. Oni

kola nepotřebovali, chápeš? Tam, kde máš místo městských hradeb

golemy, nepotřebuješ ani zbraně. Nepotřebuješ dokonce ani

krumpáče a lopaty –“

„Nechceš mi snad tvrdit, ţe udělali patnáctimetrové golemy-

zabijáky, ţe ne?“

„Takhle mŧţe opravdu uvaţovat jen muţský.“

„Je to naše přirozenost,“ odpověděl Vlahoš. „Kdyţ nevymyslíš

patnáctimetrového golema-zabijáka první, udělá to někdo jiný.“

„No, o něčem takovém rozhodně neexistují ţádné záznamy,“

odpověděla Krasomila Adoráta okamţitě. „Hmňané dokonce nikdy

nezpracovávali ani ţelezo. Ale pracovali s bronzem… a se zlatem.“

Slovo „zlato“ řekla tak, ţe zŧstalo podivně viset ve vzduchu,

zpŧsobem, který se Vlahošovi nelíbil.

„Se zlatem,“ opakoval.

„Hmština patří k jednomu z nejsloţitějších jazykŧ, jaké kdy

existovaly,“ dodala Krasomila Adoráta spěšně. „Nikdo z golemŧ ze

Společnosti o tom skoro nic neví, takţe si nemŧţeme být jistí, ţe –“

„Zlato,“ opakoval Vlahoš a jeho hlas byl těţký jako olovo.

„Takţe kdyţ tam dole náš prŧzkumný tým našel jeskyně,

vymysleli jsme plán. Tunel uţ začínal povolovat, bylo vidět, ţe hrozí

nebezpečí zborcení, takţe naši to tam zavřeli, my jsme řekli, ţe se to

propadlo a v téhle době uţ část našeho týmu golemy vytáhla.

– 222 –

Prokopali se k nim z moře, pod vodou, a pod vodou je dopraví i

celou cestu aţ do Ankh-Morporku,“ pokračovala Krasomila Adoráta.

Vlahoš ukázal na bílou paţi, kterou nesla ve svém pytli. „Ale

tahle není zlatá,“ prohlásil s nadějí.

„Našli jsme zhruba na poloviční cestě dolŧ víc částí golemích

těl,“ povzdechla si Krasomila Adoráta. „Ty další jsou mnohem

hlouběji… hm… asi proto, ţe jsou mnohem těţší.“

„Zlato je dvakrát těţší neţ olovo,“ prohlásil Vlahoš zachmuřeně.

„Pohřbený golem zpívá v hmštině,“ řekla Krasomila Adoráta.

„Náš překlad nemusí být správný, takţe jsem si řekla, ţe začneme

tím, ţe je dostaneme sem do města, kde budou v bezpečí.“

Vlahoš se zhluboka nadechl. „Víš do jakého maléru se mŧţeš

dostat, kdyţ porušíš smlouvu s trpaslíky?“

„Ale no tak! Já přece nemám v úmyslu vyvolat válku!“

„Ne, ty jenom vyvoláš legální akce a oficiální postihy! A s

trpaslíky to bude ještě horší! Řekla jsi mi, ţe ve smlouvě bylo mimo

jiné, ţe ze země nesmíš vzít ţádné drahé kovy!“

„Ano, ale tohle jsou golemové. Jsou ţiví.“

„Podívej, ty jsi na trpasličím území sebrala –“

„– mohla vzít –“

„– dobrá, vţdyť ty jsi na trpasličím území mohla vzít, u slepého

Ia, tuny zlata –“

„Byla to země pronajatá Společnosti –“

„Dobře, ale byla tady uzavřena smlouva! Kterou jsi porušila,

kdyţ jsi sebrala –“

„Nic jsem nesebrala! Oni odtamtud odešli sami,“ přerušila ho

chladně Krasomila Adoráta.

„Pro všechny svaté, takhle mŧţe uvaţovat jen ţenská! To si

váţně myslíš, ţe kdyţ máš pro to, co jsi udělala, naprosto jasné a

logické ospravedlnění, na předpisech, smlouvách a oficiálních

závazcích vŧbec nezáleţí? Tak teď v tom pěkně lítám. Uţ uţ jsem na

nejlepší cestě přesvědčit lidi, ţe tolar nemusí být zlatý a blýskavý,

dokonce ani kulatý ne, a teď se dozvídám, ţe uţ kaţdou chvíli

mohou do města vpochodovat čtyři velcí lesklí golemové, kteří

budou mávat a zářit na všechny strany!“

– 223 –

„Nesmíš být hned hysterický,“ uklidňovala ho Krasomila

Adoráta.

„Ale ano, to tedy musím! Co nesmím, je zŧstat klidný!“

„Dobře, ale přesně takhle přece oţíváš, ne? V takových situacích

tvŧj mozek pracuje nejlépe. Vţdycky najdeš nějaký zpŧsob, jak to

udělat, mám pravdu?“

S takovou ţenou nic nenaděláte. Prostě se promění v kladivo a

vy do ní narazíte.

Naštěstí.

Došli ke vchodu na univerzitní pozemky. Nad nimi se tyčila

chmurná a odmítavá socha Alberto Malicha, zakladatele celé

instituce. Na hlavě měla nočník. To poněkud komplikovalo ţivot

holubovi, který z rodinné tradice větší část dne hřadoval na jeho

temeni a teď sám na vlastní hlavě nosil miniaturní verzi téţe

porcelánové nádoby.

To snad uţ zase musel být Veselý týden, pomyslel si Vlahoš.

Studenti, co? Mŧţete je milovat nebo nenávidět, ale stejně je nesmíte

praštit lopatou.

„Podívej, golemové negolemové, proč bychom si spolu dnes

večer nedali večeři, jen ty a já, nahoře, v bankovním apartmá?

Chmelšiška bude nadšený. Jen zřídka má moţnost vařit lidem a bude

se tak cítit mnohem lépe. Udělá cokoliv, co řekneš, na to dám krk.“

Krasomila Adoráta na něj vrhla pohled koutkem aka. „Myslela

jsem, ţe tě něco takového napadne, a tak jsem si objednala ovčí

hlavu. Byl štěstím bez sebe.“

„Ovčí hlavu,“ prohlásil zachmuřeně Vlahoš. „Víš, nemám rád

jídlo, které mi oplácí pohledy. Nepodíval bych se do tváře ani

sardince.“

„Slíbil, ţe jí zaváţe oči.“

„No, výborně.“

„Moje babička dělala z ovčí hlavy skvělý rosol,“ zasnila se tak

trochu Krasomila Adoráta. „A do toho se na zahuštění přidávaly

vepřové noţičky, takţe kdyţ pak ten rosol vychladl, mohl jsi –“

„Víš, ţe občas narazíš na takovou věc, které by se dalo říkat

příliš mnoho informací?“ přerušil ji Vlahoš. „Takţe dnes večer. Teď

– 224 –

pojďme, podíváme se na toho tvého mrtvého mága. Měla by sis to

uţít. Určitě tam budou nějaké lebky.“

#

A lebky tam byly. Byly tam černé závěsy. Na podlaze byly

nakresleny sloţité značky a symboly. Ke stropu stoupaly spirály

voňavého kouře z černých kadidelnic. A uprostřed toho všeho stál

vedoucí oddělení Posmrtných komunikací, který měl na obličeji

děsivou masku a prováděl něco se svíčkou.

Kdyţ slyšel, ţe vcházejí, spěšně se narovnal.

„Jdete brzo,“ řekl hlasem poněkud tlumeným tesáky. „Promiňte,

to ty svíčky. Aby dávaly pořádný černý kouř, měly by být z laciného

parafínu, ale nebudete mi věřit, dali mi na ně pravý včelí vosk. Říkal

jsem jim, ţe mi nestačí ani ten vosk, co z něj dělali ty staré svíčky, ze

kterých tekl vosk, ţe potřebuju černý, páchnoucí kouř. Nebo přesněji,

oni ho potřebují. Promiňte, jsem Jan Zbalíkov, vedoucí oddělení.

Rozšafín mi o vás všechno řekl.“

Stáhl si z obličeje masku a podával jim ruku. Přestoţe se jako

kaţdý nekromant s trochu sebeúcty snaţil vypěstovat si špičatou kozí

bradku, pravděpodobně z naprostého nedostatku zlé vŧle mu vyrostla

jakási ovčí. Po několika vteřinách si uvědomil jejich upřené pohledy

a spěšně si stáhl gumovou rukavici s dlouhými černými nehty.

„Mysleljsem, ţe je nekromancie zakázaná,“ řekl Vlahoš.

„My tady ţádnou nekromancii neprovozujeme,“ ohradil se

Zbalíkov. „Jak vás to napadlo?“

Vlahoš se rozhlédl po vybavení místnosti, pokrčil rameny a řekl:

„No, nevím, poprvé mi to přišlo na mysl asi kdyţ jsem viděl, jak se

vám loupe ta barva ze dveří a pod ní prosvítá kresba lebky a písmena

NEKR…“

„To je dávná minulost,“ pospíšil si Zbalíkov. „Dávná minulost.

My jsme oddělení Posmrtné komunikace. Síla zaměřená na konání

dobrých věcí, chápete? Nekromancie je naopak velmi špatný druh

magie, kterou provádějí zlí mágové.“

„A protoţe nejste zlý mág, to, co děláte, se nedá nazvat

nekromancií.“

„Přesně!“

– 225 –

„A… hm… jak se pozná zlý mág?“ nadhodila Krasomila

Adoráta.

„No tak hned jako první znak bychom mohli jmenovat

provozování nekromancie.“

„A mohl byste nám ještě jednou připomenout, co děláte vy?“

„No, my si teď promluvíme s profesorem Odblechalem,“

odpověděl Zbalíkov.

„Který je mrtev, je to tak?“

„Je mrtev. Extrémně mrtev.“

„A není to tak trošičku jako nekromancie?“

„No ano, ale podívejte, k nekromancii potřebujete lebky, kosti a

všeobecně nekropolitní cítění,“ odpověděl doktor Zbalíkov. Pak si

všiml jejich výrazŧ. „Aha, uţ chápu, kam míříte,“ prohlásil se

smíchem, který byl na okrajích poněkud popraskaný. „Nedejte se

splést tím, co vidíte. Není všechno nekromancie, co se černá. Já tyhle

věcičky nepotřebuju. To profesor Odblechal. On je tak trochu

tradicionalista a nevylezl by ze své urny kvŧli ničemu jinému neţ

kvŧli úplnému Rituálu duší provedenému v Děsivé masce Přivolání.“

Pak zabrnkal na jeden z tesákŧ.

„A tohle je Děsivá maska Přivolání, ano?“ ujišťoval se Vlahoš.

Mág na okamţik zaváhal, ale pak řekl: „Samozřejmě.“

„Já jen, ţe to vypadá jako maska Strašlivého mága, kterou

prodávají v Boffově obchodě v ulici Na Desátém vejci,“ uvaţoval

Vlahoš nahlas. „Skvělá cena – jen pět tolarŧ, myslím.“

„No víte, já… myslím, ţe jste se spletl,“ bránil se Zbalíkov.

„Já myslím, ţe ne,“ potřásl hlavou Vlahoš. „Zapomněl jste na ní

cenovku.“

„Kde? Kde?“ Pan ‚Já vŧbec nejsem nekromant’ rychlet uchopil

masku, obracel ji v rukou a hledal –

Pak si všiml Vlahošova úsměvu a obrátil oči vzhŧru. „No tak

dobrá, ano,“ zamumlal. „Tu pravou jsme ztratili. Moţná tomu

nebudete věřit, ale tady se ztrácí kdeco. On totiţ po sobě jen málokdo

pořádně likviduje pouţitá zaklínadla. Byla v chodbě ta gigantická

oliheň?“

„Dnes odpoledne ne,“ odpověděla Krasomila Adoráta.

– 226 –

„Ano, teď tam nebyla! Ale kde se tam vŧbec bere, tedy kdyţ tam

je?“ dodával Vlahoš.

„No ano, dovolte, ať vám o té olihni něco povím!“ řekl Zbalíkov.

„No?“

„To raději nechtějte ani slyšet!“

„Proč ne?“

„Věřte mi! Jste si jistí, ţe tam nebyla?“

„Je to taková věc, které si obvykle všimnete,“ upozornila ho

Krasomila Adoráta.

„Takţe pokud máme trochu štěstí, tohle uţ se nám

vypotřebovalo,“ prohlásil Zbalíkov a očividně se uvolnil. „Uţ to

začíná být opravdu nesnesitelné. Minulý týden se všechny lístky v

mé kartotéce zařadily pod W. A zdá se, ţe nikdo neví proč.“

„A taky jste nám chtěl říci něco o lebkách,“ upozornila ho

Krasomila Adoráta.

„Všechny jsou umělé,“ svěřil se jim Zbalíkov.

„Kdyţ dovolíte?“ Hlas byl suchý a sípavý a přicházel odněkud ze

stínŧ v protilehlém rohu místnosti.

„Kromě Karlíka, samozřejmě,“ dodal mág spěšně. „Ten je tu

odjakţiva.“

„Jsem páteří oddělení,“ ozval se hlas hrdě.

„Podívejte, mohli bychom začít?“ řekl Zbalíkov a začal se

přehrabovat v černém sametovém vaku. „Na háčcích za dveřmi visí

nějaká černá roucha s kápěmi. Jsou samozřejmě jen tak na efekt, ale

nekroman – posmrtná komunikace, to je prakticky divadelní

představení. Většina těch lidí, které vy – se kterými komunikujeme,

jsou mágové a upřímně řečeno, ti nemají rádi změny.“

„Ale nebudeme dělat ţádné… zvrácenosti, ţe ne?“ ujišťovala se

Krasomila Adoráta a poněkud nejistě si prohlíţela černé roucho.

„Aţ na to, ţe budeme mluvit s někým, kdo je víc neţ tři sta let po

smrti,“ odpověděl jí Vlahoš. On sám se v přítomnosti lebek necítil

příliš dobře. Tak ale byla většina lidí geneticky naprogramována uţ

od dob, kdy ještě byli napŧl opicemi, protoţe a) to, co tu lebku

změnilo v lebku, by pořád ještě mohlo být někde kolem a vy byste

měli raději rychle vyrazit na nejbliţší strom a b) lebky vypadají, jako

kdyby se neustále bavily na váš účet.

– 227 –

„S tím si nedělejte starosti,“ uklidňoval je Zbalíkov a vytáhl z

černého vaku malý dţbánek ozdobený ornamentem a přeleštil ho

rukávem. „Profesor Odblechal odkázal svou duši univerzitě. Musím

vás upozornit, ţe je trochu podráţděný a nevrlý, ale dokáţe

spolupracovat, kdyţ mu zahrajeme trochu slušné divadlo.“ O kousek

ustoupil. „Tak se na to podívejme… pochmurné svíce, Namarethský

kruh, Nádoba Tichého času, samozřejmě maska, Závěsy hrŧ – ehm,

černé závěsy a –“ vedle dţbánku poloţil malou skříňku, „– nezbytné

ingredience.“

„Prosím? To chcete říci, ţe všechny ty věci, které jste jmenoval

předtím, nezbytné nejsou?“

„Ty tak nějak spíše tvoří tu správnou atmosféru,“ vysvětloval

doktor Zbalíkov a upravil si kápi. „Mohli bychom sice sedět jen tak,

někde u stolu, v obyčejných šatech a hodně nahlas číst potřebná

zaříkadla, ale kdyţ to nemá tu správnou atmosféru, komu by se sem

chtělo přijít? A vŧbec, nezajímáte se o divadlo?“ zeptal se s nadějí v

hlase.

„Chodím, kdyţ mi na to zbyde trocha času,“ přiznal opatrně

Vlahoš, protoţe si té naděje dobře všiml.

„A neviděl jste teď někdy náhodou Jaká škoda, ţe je

instruktorkou bojových umění’? v Malém divadle? Hráli to ochotníci

od Dollyiných sester?“

„Ne, myslím, ţe jsem to neviděl.“

„Hraju v tom lorda Andrewa Weyprdalla,“ dodával doktor

Zbalíkov pro případ, ţe by Vlahoše přepadl náhlý záchvat

vzpomínkového prozření.

„Ach ták, tak to jste byl vy?“ zvolal Vlahoš, který se uţ s herci

setkal dříve. „U nás v práci o tom mluvil kdekdo!“

Mŧţu být v klidu, dokud se mě nezeptá, o kterém večeru ţe se to

u nás mluvilo, protoţe v kaţdém představení se najde nějaký večer,

kdy se odehrálo něco příšerného. Ale Vlahoš měl štěstí, zkušený

herec, byť jen amatér, ví, kdy uţ by neměl dál tlačit na pilu.

Místo toho Zbalíkov řekl: „Znáte staré jazyky?“

„Já zvládám základy staré drmolštiny,“ přiznal se Vlahoš.

„

Je to na vás dost staré?“ řekla

Krasomila Adoráta a Vlahošovi přeběhlo po páteři mrazení.

– 228 –

Soukromý jazyk golemŧ představoval pro lidský jazyk pravé peklo,

ale kdyţ vycházel z úst Krasomily Adoráty, zněl nesnesitelně sexy.

Bylo to jako stříbro poletující ve vzduchu.

„Co to bylo?“ zeptal se Zbalíkov.

„Běţný jazyk golemŧ, kterým mezi sebou hovoří zhruba

posledních dvacet tisíc let,“ odpověděla Krasomila Adoráta.

„Opravdu? Je to velmi, hm, povznášející… hm… tak raději

začneme…“

#

Kdyţ se pohyblivý stŧl hlavního pokladníka otáčel jako prastará

popravčí kára, nikdo v účtárně se neodváţil ani pozvednout hlavu.

Rukama probíhaly Mavoliu Korouhvičkovi papíry a hlavou

myšlenky. Jeho mozek se topil v jedech a nohama neustále

podupával, aby uvolnil temné síly, které dusily jeho myšlenky.

On počítal, ale ne tak, jak tomu slovu rozumí ostatní lidé. Počty

byly pro lidi, kteří nedokázali rovnou spatřit odpověď, která se jim

pomalu otáčela v hlavě. Vidět znamenalo znát. Tak to bylo vţdycky.

Štos papírŧ, který se mu nashromáţdil na stole, se rychle zmenšoval,

protoţe ho poháněla zuřivost jeho myšlenek.

Neustále se otevíraly nové účty. A proč? Bylo to kvŧli dŧvěře v

banku? Byla v tom solidnost? Šetrnost? Kvŧli něčemu, co by mělo

nějakou hodnotu?

Ne! Bylo to kvŧli Rosretovi! Lidé, které pan Korouhvička nikdy

předtím neviděl a doufal, ţe uţ také neuvidí, proudili do banky,

přinášeli peníze v krabičkách, v prasátcích, často dokonce i ve

starých punčochách. A někdy ty punčochy měli dokonce na sobě!

A to všechno jen kvŧli slovŧm! Bankovní pokladny se plnily,

protoţe pan Rosret dokázal lidi rozesmát a dokázal jim dát naději.

Lidé ho měli rádi. Nikdo nikdy neměl rád pana Korouhvičku,

alespoň on o nikom takovém nevěděl. No jistě, byla tady matčina

láska a otcova náruč, ta jedna chladná a ta druhá příliš opoţděná, ale

kam ty ho dostaly? Nakonec zŧstal sám. Proto utekl, našel onu šedou

karavanu a nový ţivot, zaloţený na číslech a na úctě a respektu. Pak

pomalu postupoval vzhŧru a stal se muţem, který měl, ach ano, úctu

a respekt. Respekt a úctu. Respektoval ho dokonce i pan Kosma.

– 229 –

A odnikud se najednou vynořil Rosret. Co byl ten člověk vŧbec

zač? Jak se zdálo, nikdo ho neznal, s výjimkou onoho podezřelého

muţe s pohyblivými zuby. Jeden den tady ţádný Rosret nebyl a

druhý den uţ byl vrchním poštmistrem! A teď byl v bance, člověk,

jehoţ hodnota se ukrývala v ústech a který neprojevoval respekt

nikomu! A nutil lidi, aby se smáli – a banka se plnila penězi!

A co pro banku udělali ti opulentní Opulentové? A jak se chovali

k tobě? ozval se mu v hlavě známý slabý hlásek. To byla ta jeho

malá částečka, kterou ubíjel, nechával hladovět a celé roky

zastrkoval dozadu do skříně. To nebyl hlas jeho svědomí, on sám byl

hlasem svého svědomí. To byl hlásek té… té masky.

„Ne!“ zvolal Korouhvička. Někteří z nejbliţších úředníkŧ při

tom nezvyklém zvuku pozvedli hlavy, ale pak je zase rychle sklonili

ze strachu, ţe by se mohli setkat s jeho pohledem. Korouhvička

upíral pohled na papír před sebou a díval se, jak čísla ubíhají.

Spolehni se na čísla. Ta tě nezklamou…

Kosma tě nerespektuje, ty hloupý blázne! Vedl jsi jim jejich

banku a poklízel jsi po nich! Ty jsi vydělával a oni utráceli… a při

tom se ti smáli. Víš dobře, ţe ano. Hloupý pan Korouhvička, se svou

legrační chůzí, hloupý, hloupý, houpý…

„Nech mě být, běţ pryč,“ zašeptal.

Lidé ho mají rádi, protoţe on má rád je. Pana Korouhvičku

nemá rád nikdo.

„Ale já mám svou úctu. Mám svou hodnotu!“ Pan Korouhvička

si přitáhl další arch papíru a hledal útěchu ve sloupcích čísel. Ale

pronásledování neskončilo…

Kde byla tvá úcta a hodnota, kdyţ jsi nutil čísla tancovat,

Korouhvičko? Ta nevinná čísla? Práskal jsi bičem a nutil jsi je

tancovat, metat kozelce, točit se dokolečka a stavět se na špatná

místa, je to tak, protoţe pan Jošt se doţadoval svého! A kam asi

odtančilo zlato, pane Korouhvičko? Samý kouř a zrcadla!

„Ne!“

Všechna pera v účtárně se na okamţik zastavila, ale pak se

rozeběhla s dvojnásobnou rychlostí.

Se slzami studu a vzteku v očích se pan Korouhvička pokusil

odšroubovat čepičku ze svého patentního plnicího pera. V

– 230 –

bezdechém tichu účtárny měl skřípot krytky zeleného pera stejný

účinek jako zvuk brousku, kterým si dřevorubec ostří čepel sekery.

Všichni úředníci se sehnuli ještě níţe ke své práci. Pan Korouhvička

Objevil Chybu. Jediné, co teď mohli dělat, bylo nespouštět oči z

práce, kterou měli před sebou, a doufat, ţe ta chyba nebyla jejich.

Někdo, a dejte bohové, abych to nebyl já, bude muset jít a postavit se

před ten vyvýšený stŧl. Všichni věděli, ţe pan Korouhvička nemá

chyby rád. Pan Korouhvička byl přesvědčený, ţe chyby jsou

výsledkem pokřivenosti duše. Při zvuku Pera zhouby přispěchala k

panu Krouhvičkovi jedna ze starších úřednic. Ti ze zaměstnancŧ,

kteří byli ochotni riskovat, ţe budou zuřivým pohledem hlavního

účetního proměněni v rosol, se odváţili na okamţik pozvednout

hlavu a viděli, ţe jí ukazuje pohoršující dokument. Pak účtárnou

zaznělo tragické „ts-ts“. Úřednice sešla po schŧdkách, vydala se

rozlehlou místností a ozvěna jejích krokŧ dopadala do hrobového

ticha, naplněného nevyslovenými modlitbami. Úřednice to ještě

netušila, ale kdyţ ve svých knoflíčkových botách zamířila ke stolu

nejmladšího z úředníkŧ, měla se setkat s mladíkem, který měl v knize

osudu napsáno, ţe vstoupí do historie jako jeden z největších hrdinŧ

bankovnictví.

#

Oddělení Posmrtných komunikací naplnily temné a pochmurné

tóny varhan. Vlahoš předpokládal, ţe to patří k navození atmosféry, i

kdyţ příslušná nálada by byla navozena mnohem přesvědčivěji,

kdyby hraná melodie nezněla jako Kantáta a fuga pro člověka, který

má potíţe s ovládáním pedálů.

Kdyţ po dlouhém a bolestivém chropotu utichly poslední tóny,

otočil se doktor Zbalíkov na své ţidli a zvedl si masku na čelo.

„Omlouvám se, ale někdy mám obě nohy levé. Prosím vás,

nemohli byste vy dva chvíli něco prozpěvovat, zatímco já budu dělat

magická gesta? Se slovy si nelamte hlavu. Jak jsem zjistil, funguje

prakticky cokoliv, kdyţ je tón dostatečně pohřební.“

Kdyţ pak obcházel magický kruh a prozpěvoval rŧzné variace na

oó! a aá!, zamyslel se Vlahoš nad tím, kolik bankovních ředitelŧ asi

ve volných odpoledních vyvolává mrtvé. Asi jich moc nebude. Určitě

by to dělat neměl. Měl by být v bance a dělat peníze. Výro – Skřipec

– 231 –

uţ návrh jistě dokončil. Takţe uţ zítra by mohl v ruce drţet svou

první bankovku! A pak tady byl ještě ten zatracený Krutiřitka, který

mŧţe mluvit s kdekým. Je pravda, ţe ten chlap má záznam dlouhý

jako role papírových ručníkŧ, ale město pracovalo díky

spojenectvím, a kdyby se náhodou potkal s Opulenty, mohl by se

před nimi Vlahošŧv ţivot rozvinout aţ k šibenici –

„Kdyţ jsem byl ještě naţivu, tak jsme aspoň pouţívali lepší

masky,“ zabrumlal starý hlas. „Poslyšte, není támhleto ţena?“

Bez jakéhokoliv předchozího náznaku, s výjimkou pronesené

věty, se v kruhu objevila postava. Byl to v kaţdém směru dokonalý

obraz starého mága – dlouhé roucho, špičatý klobouk, plnovous.

Jeho podoba však byla skoro černobílá, se stříbřitým leskem a mírně

prŧsvitná.

„Profesore Odblechale,“ přivítal ho doktor Zbalíkov, „je od vás

velmi laskavé, ţe jste mezi nás zavítal.“

„Dobře víte, ţe jste mě sem přivolal a stejně jsem se nudil,“

odpověděl Odblechal. Pak se obrátil ke Krasomile Adorátě a jeho

hlas se změnil v slaďoučký sirup. „Jakpak se jmenujete, drahoušku?“

„Krasomila Adoráta Srdénková.“ Varovný tón, který v jejím

hlase zazněl, Odblechal nepostřehl ani náhodou.

„Jak rozkošné,“ řekl a obdařil ji bezzubým úsměvem. Bohuţel,

mezi oběma rŧţovým čelistmi se mu při tom natáhla nitka slin,

podobná pavučině přestárlého pavouka. „Věřila byste, kdybych vám

řekl, ţe se neobyčejně podobáte mé milované konkubíně Fenti, která

zemřela před více neţ třemi sty lety? Ta podoba je ohromující!“

„Řekla bych, ţe se mě pokoušíte sbalit,“ odpověděla Krasomila

Adoráta.

„Ale boţíčku, takový cynismus,“ povzdech si zesnulý Odblechal

a obrátil se k vedoucímu Posmrtných komunikací. „Řeknu vám

upřímně, ţe aţ na úţasný zpěv téhle mladé dámy to bylo příšerné,

Zbalíkove,“ utrhl se na něj. Pokusil se popleskat Krasomilu Adorátu

po ruce, ale jeho prsty jí jen tak prošly.

„Omlouvám se, profesore, ale v poslední době na to nemáme

skoro ţádné finance,“ omlouval se Zbalíkov.

„Já vím, já vím. Tak to bylo vţdycky, doktore. Dokonce i za

mých časŧ. Kdyţ jste potřeboval mrtvolu, musel jste vyrazit do

– 232 –

města a nějakou si najít sám! A kdyţ jste ţádnou nemohl najít, musel

jste si prostě nějakou vyrobit! Teď je to všechno takové spořádané,

tak zatraceně korektní! Ono nakonec stejný účel, technicky, splní i

čerstvé vejce, ale kam by se nám pak poděl styl? Řekli mi, ţe

vymysleli stroj, který dokáţe myslet, ale Krásná umění byla vţdycky

ve všem poslední! A tak jsem byl přivolán tímhle. Jedním tak tak

kompetentním Posmrtným komunikátorem a dvěma mladými lidmi z

oddělení Umírněného jekotu!“

„Nekromancie je Krásné umění?“ zeptal se Vlahoš.

„Jistě. Krásnějšího a hlavně jemnějšího není, mladý muţi. Stačí

udělat jen tu nejmenší chybičku a pomstychtivý duch mrtvého vám

vnikne ušima do hlavy a vyfoukne vám mozek nosem.“

Oči Krasomily Adoráty i Vlahoše se najednou soustředily na tvář

doktora Zbalíkova, jako oči lučištníka, který se soustřeďuje na cíl.

Ten divoce zamával rukama a ucedil koutkem úst: „Jen velmi

výjimečně!“

„A copak tady dělá taková pŧvabná mladá ţena jako vy?“

zajímal se profesor Odblechal, který se mezitím obrátil zpět ke

Krasomile Adorátě a opětně se ji pokusil vzít za ruku.

„Pokouším se přeloţit jednu citaci z hmštiny,“ odpověděla,

poněkud křečovitě se na něj usmála a bezmyšlenkovitě si otřela ruku

do sukně.

„Dnes mají ţeny povoleno dělat takové věci? To je ale legrace!

Věc, které dnes lituji ze všeho nejvíc, je, ţe kdyţ jsem ještě vlastnil

tělo, nestrávil jsem dost času ve společnosti mladých ţen…“

Vlahoš se rozhlédl kolem, aby zjistil, jestli tady někde neexistuje

nějaká záchranná páka. Něco tady přece být musí, uţ jen pro případ

mozkonosního výbuchu.

Pomalu se přešoural ke Zbalíkovi. „Uţ kaţdou chvíli se tady

rozpoutá peklo,“ sykl.

„To je v pořádku, dokáţu ho během okamţiku odeslat do Zóny

nemrtvých,“ odpověděl mu Zbalíkov šeptem.

„Jestli se rozzuří, tak to nebude dost daleko. Kdysi jsem viděl,

jak přibodla jednomu muţi nohu jehlovým podpatkem k podlaze a

přitom jí ani neupadl popel z cigarety. Uţ víc neţ patnáct minut

nekouřila, takţe se nedá odhadnout, co udělá!“

– 233 –

Ale Krasomila Adoráta vytáhla ze svého vaku golemovu paţi a

oči profesora Odblechala zaplály něčím mnohem intenzivnějším, neţ

je romantika. Vášeň má mnoho podob.

Pozvedl si ruku k očím. To bylo překvapivé, ale pak si Vlahoš

všiml, ţe skutečná paţe zŧstala na svém místě a profesor zvedl jen

perleťově lesklého ducha paţe.

„Ach, to je část hmského golema,“ prohlásil Odblechal. „Je ve

špatném stavu. Výjimečně vzácná. Pravděpodobně vykopaná na

místě bývalého Hm, ţe?“

„Pravděpodobně,“ přikývla Krasomila Adoráta.

„Hmm. Pravděpodobně, co?“ opakoval po ní Odblechal a obracel

nehmotnou paţi sem a tam. „Podívejte se! Je slaboučká jako oplatka.

Lehká jako peříčko a pevná jako ocel, přestoţe uvnitř plál oheň.

Něco tak dokonalého od té doby neexistovalo.“

„Moţná vím, kde takový oheň ještě hoří,“ řekla Krasomila

Adoráta.

„Po šedesáti tisíci letech? Řekl bych, ţe se mýlíte, madam.“

„A já si myslím něco jiného.“

Dokázala pouţít tenhle tón hlasu tak, ţe se lidem zatočily hlavy.

Vyzařovala absolutní jistotu. Vlahoš musel deset let tvrdě pracovat

na tom, aby se něco takového naučil.

„Chcete říci, ţe nějaký hmský golem přeţil?“

„Ano. Myslím, ţe čtyři,“ přikývla Krasomila Adoráta.

„Umí zpívat?“

„Alespoň jeden z nich jistě.“

„Dal bych cokoliv za to, abych to slyšel ještě neţ zemřu,“

prohlásil Odblechal.

„Ehm…“ začal Vlahoš.

„To je jen takový slovní obrat, jen slovní obrat,“ řekl Odblechal

a popuzeně zamával rukou.

„Myslím, ţe to by se dalo zařídit,“ ozvala se Krasomila Adoráta.

„A zatím jsme jejich píseň přepsali do Bodallových fonetických

run.“ Znovu sáhla do vaku a vytáhla malý svitek. Odblechal se natáhl

a znovu se v jeho ruce objevil světélkující duch svitku.

„Takhle to vypadá jako nesmyslný blábol,“ řekl, kdyţ do něj

nahlédl. „I kdyţ musím říci, ţe hmština tak na první pohled vypadá

– 234 –

vţdycky. Budu na to potřebovat nějaký čas. Hmština je plně

kontextový jazyk. Viděla jste ty golemy?“

„Neviděla, náš tunel se sesul. Nedokázali jsme se pak dokonce

spojit ani s golemy, kteří výkop prováděli. Slanou vodou se jejich

zpěv šíří jen špatně. Ale myslíme si, ţe jsou to… neobvyklí

golemové.“

„Pravděpodobně zlatí,“ řekl Odblechal a jeho slova za sebou

zanechala brázdu zamyšleného ticha.

„Hm,“ hlesla po chvíli Krasomila Adoráta. Vlahoš zavřel oči a

na vnitřní straně víček mu pochodovaly zářící zlaté rezervy Ankh-

Morporku.

„Kaţdý, kdo se nějakou dobu zabývá Hmem, narazí dříve nebo

později na legendu o zlatých golemech,“ pokračoval Odblechal.

„Před šedesáti tisíci lety nějaký šaman sedící u ohně vymodeloval

postavu z hlíny. Vypálil ji a náhodou přišel na to, jak ji oţivit, a to

byl jediný vynález, který potřebovali, chápete? Měli dokonce i

golemy-koně, věděli jste to? Od té doby se nikomu nic takového

nepodařilo. A přesto Hmňané nikdy nezpracovávali ţelezo! Nikdy

nevymysleli lopatu, nebo dokonce kolo! Golemové pásli jejich

hospodářská zvířata a předli látky na šaty! Jediné, co si Hmňané

vyráběli, byly šperky, které většinou zachycovaly lidské oběti a ty

byly v kaţdém slova smyslu velmi špatně provedené. V téhle oblasti

byli výjimečně vynalézaví. To je celá ta slavná teokracie,“ dodával s

pokrčením ramen. „Já nevím, co na těch stupňovitých pyramidách je,

ţe to v bozích vyvolává ty jejich ďábelské stránky… No, kaţdopádně

dokázali zpracovat zlato. Oblékali do něj své kněze. Je moţné, ţe z

něj dokonce vyrobili i několik svých golemŧ. Anebo je moţné, ţe

výraz ‚zlatí golemové’ byl jen metaforou, kterou Hmňané chtěli

vyjádřit hodnotu golemŧ. Kdyţ lidé chtějí vyjádřit koncept hodnoty,

tak zlato je první slovo, které je napadne.“

„To není správné,“ zabručel Vlahoš.

„– nebo je to moţná jen legenda bez jakéhokoliv reálného

základu. Ani jedna ze skupin, které prováděly vykopávky, tam nic

nenašla, jen několik úlomkŧ rozbitého golema,“ pokračoval

Odblechal. Pak si sedl a udělal si pohodlí v prázdné ţidli.

– 235 –

Mrknul na Krasomilu Adorátu. „Moţná jste hledali jinde? Jedna

pověst říká, ţe kdyţ zemřeli všichni lidé, odešli golemové do

moře…?“ Otazník zŧstal viset ve vzduchu jako hák, kterým vlastně

byl.

„To je opravdu zajímavá historka,“ přikývla Krasomila Adoráta s

kamennou tváří.

Odblechal se usmál. „Já to poselství rozluštím. A vy za mnou

samozřejmě přijdete zítra, abych vám řekl co a jak, ţe?

Vlahošovi se ty zvuky tentokrát nelíbily, ať uţ znamenaly

cokoliv. Nepomohlo ani to, ţe se Krasomila Adoráta usmívala.

Odblechal dodal:

„Opravdu pane?“ řekla Krasomila Adoráta se smíchem.

„Ne, ale mám skvělou paměť!“

Vlahoš se zamračil. Mnohem víc se mu líbilo, kdyţ se k tomu

starému kozlovi chovala přezíravě. „Mŧţeme uţ jít?“ zeptal se.

#

Lešetín Kovář, čekatel na funkci mladšího úředníka zatím ve

zkušební době, pozoroval slečnu Firhaňkovou, která se neodvratně

přibliţovala, s poněkud menšími obavami neţ jeho starší kolegové.

Všichni věděli, ţe je to tím, ţe ten ubohý hoch tady ještě není dost

dlouho na to, aby chápal význam toho, co se má v nejbliţší chvíli

odehrát.

Starší úřednice poloţila papír, který nesla v ruce, na jeho stŧl s

neskrývaným dŧrazem. Konečný součet byl zakrouţkován zeleným

inkoustem, který stále ještě docela nezaschl. „Pan Korouhvička říká,“

prohlásila se stínem zadostiučinění v hlase, „ţe to máte udělat znovu

a tentokrát správně.“

A protoţe byl Lešetín slušně vychovaný mladý muţ a protoţe

tohle byl jeho první týden v bance, řekl jen: „Jistě, slečno

Firhaňková,“ vzal papír a pustil se do práce.

Kolovalo mnoho verzí o tom, co se stalo potom.

V následujících letech měřili úředníci svou bankovní zkušenost

podle toho, jak blízko byli, kdyţ k Události došlo.

– 236 –

Vedly se pře o tom, jaká slova skutečně padla.

V ţádném případě nedošlo k ţádnému násilí, bez ohledu na to,

co některé verze naznačují. Ale kaţdopádně to byl den, který srazil

svět, nebo alespoň tu jeho část, která zahrnovala účtárnu, na kolena.

Všichni se shodovali v tom, ţe Lešetín Kovář strávil nějaký čas

kontrolou procentuálního výpočtu. Říká se, ţe pak vytáhl blok –

soukromý blok, coţ uţ bylo prohřeškem samo osobě – a chvilku

počítal v něm. Pak, po nějakých patnácti minutách – někdo říká, ţe

po pŧl hodině – vstal, přešel ke stolu slečny Firhaňkové a prohlásil:

„Je mi líto, slečno Firhaňková, ale já jsem tam ţádnou chybu

nenašel. Prošel jsem všechny výpočty a jsem si jistý, ţe mŧj konečný

výsledek je správný.“

Nemluvil nijak nahlas, ale v místnosti bylo naprosté ticho.

Všechny uši byly tak napjaty a naslouchaly tak usilovně, ţe pavouci,

kteří předli své sítě vysoko pod stropem, se jejich sací silou zakývali.

Nato byl Lešetín Kovář odeslán zpět na své místo s tím, aby to udělal

ještě jednou a neplýtval časem jiných lidí, a po dalších deseti

minutách, někdo tvrdí, ţe patnácti, přistoupila slečna Firhaňková k

jeho stolu a nahlédla mu přes rameno.

Většina lidí se shoduje v tom, ţe asi po pŧl minutě, nebo tak

nějak, zvedla ten papír ona, vytáhla si z malého, pevně stočeného

drdŧlku v týle hlavy tuţku, usedla a chvíli upřeně kontrolovala čísla.

Pak vstala. Přešla ke stolu dalšího staršího úředníka. Oba se sklonili

nad výpočtem. Pak přivolali třetího úředníka. Opsal si inkriminované

sloupce čísel, chvíli s nimi pracoval a pak zvedl hlavu. Obličej měl

šedivý. Nikdo to nemusel říkat nahlas. Teď uţ nepracoval vŧbec

nikdo, ale pan Korouhvička, který seděl u svého vyvýšeného

otáčivého stolu, byl neustále pohrouţen do čísel na papírech před

sebou a mumlal si něco nesrozumitelného.

Lidé to cítili ve vzduchu.

Pan Korouhvička Udělal Chybu. Nejstarší úředníci urychleně

uspořádali v jednom rohu místnosti provizorní poradu. Neexistovala

ţádná vyšší autorita, na niţ by se mohli odvolat. Tou nejvyšší

autoritou tady byl právě pan Korouhvička, druhý hned po

nesmiřitelném a neomylném bohu matematiky. Nakonec to zbylo na

nešťastnou slečnu Firhaňkovou, která byla před chvílí poslem páně

– 237 –

Korouhvičkovy nelibosti, aby na sporný dokument napsala: „Lituji,

pane Korouhvičko, ale myslím, ţe má ten mladík pravdu.“ Pak papír

vsunula dospodu malé hromádky dalších účtŧ, které pokládala na

podnos s nevyřízenými dokumenty, a kdyţ kolem projíţděl

pohyblivý vozík, který podnosy sbíral, upustila ho do něj. Pak uţ

bylo slyšet jen zvuk jejích malých botek, kdyţ se s pláčem rozeběhla

přes celou účtárnu do dámské umývárny, kde dostala hysterický

záchvat.

Zbývající zaměstnanci účtárny se začali rozhlíţet, opatrně a

nejistě, jako prastará monstra, která zpozorovala, ţe se druhé slunce

na obloze začalo zvětšovat, ale nevědí, co by s tím měla dělat. Pan

Korouhvička dokázal zpracovat obsah podnosu s nevyřízenými účty

velmi rychle a podle výšky štŧsku papírŧ, který byl na tom právě

doručeném, bude trvat plus mínus dvě minuty, neţ narazí na vzkaz

slečny Firhaňkové. Najednou všichni vyskočili a jako jeden muţ se

vrhli ke dveřím.

#

„Tak jak sis to uţila?“ zeptal se Vlahoš, kdyţ znovu vyšli do

slunečního světla.

„Zaslechla jsem v tvém hlase nevrlý tón, nebo se mi to zdálo?“

podívala se na něj Krasomila Adoráta.

„Víš, mé plány na dnešní den nepočítaly s tím, ţe zaskočíme na

kus řeči s tři sta let starým nestydatým tělnatcem.“

„Chtěl jsi říci tři sta let starým vystydlým tělem, ale ona to

nakonec nebyla mrtvola, jen obyčejný duch.“

„Ale byl chlípný!“

„Jen ve své mysli,“ odpověděla Krasomila Adoráta. „A taky v té

tvé.“

„Obyčejně se mŧţeš zbláznit, kdyţ se k tobě lidé chovají tahle

blahosklonně!“

„To je pravda. Ale většina lidí nedokáţe přeloţit jazyk tak starý,

ţe sami golemové mu rozumí jen z jedné desetiny. Pořiď si takové

vědomosti a mŧţeš to být ty, kdo bude ohromovat dívky, aţ ti bude

tři sta let.“

„Ty s ním flirtuješ jen proto, abys dostala, co potřebuješ?“

– 238 –

Krasomila Adoráta se zastavila tam, kde právě byli – uprostřed

náměstí – a obrátila se k němu. „A co? Ty takhle flirtuješ s lidmi

pořád. Flirtuješ s celým světem! Proto jsi tak zajímavý, protoţe jsi

víc jako hudebník neţ zloděj. Chceš hrát na svět, zvláště ty kousky se

smyčci. A teď se jdu domŧ vykoupat. Nezapomínej, ţe jsem dnes

ráno vystoupila z dostavníku!“

„Dnes ráno,“ opakoval Vlahoš, „jsem zjistil, ţe jeden z mých

zaměstnancŧ vyměnil druhému z mých zaměstnancŧ mozek za

tuřín.“

„A to je dobře?“ pozvedla Krasomila Adoráta obočí.

„Já zatím nevím. Asi bych to měl jít raději zjistit. Podívej, oba

jsme měli těţký den. V pŧl osmé pro tebe pošlu kočár, ano?“

#

Krutiřitka měl radost sám ze sebe. Nikdy nebyl velký čtenář, aţ

teď. Och, on uměl číst, to zase ano, uměl i psát, krásným starým

kurentem, o němţ si většina lidí myslela, ţe je velmi elegantní.

Vţdycky měl rád Kometu, kvŧli její čistým, dobře čitelným písmŧm

a velkým titulkŧm. Často si ji ještě s nŧţkami a hrnkem lepidla bral

na pomoc, kdyţ potřeboval sestavit některý ze svých oficiálních

dopisŧ, které si získávají pozornost ne krásným rukopisem, ale tím,

ţe je jejich obsah vytvořen z jednotlivých písmen nebo, máte-li

štěstí, i celých vět, vystříhaných z novin. Něco takového jako čtení

pro radost ho ale dokonale minulo. Teď ale četl, ó ano, a bylo to

neobyčejně příjemné, bohové, to musel říci! Bylo úţasné, co všechno

dokázal člověk najít, kdyţ věděl, co hledá! A teď měly všechny jeho

svátky Prasečí hlídky přijít najednou –

„Šálek čaje, dŧstojnosti?“ ozval se hlas vedle něj. Byla to tělnatá

dáma, která měla na starost archivní oddělení Komety a která si ho

oblíbila v okamţiku, kdy před ní smekl klobouk. Měla ten mírně

touţebný, mírně dychtivý pohled, jenţ vidíme na tváři tolika ţen

jistého věku, ve chvíli, kdy se rozhodnou věřit v bohy, protoţe uţ je

pro ně absolutně nemoţné dál věřit v muţe.

„Děkuji vám, šeštro,“ řekl s širokým, vděčným úsměvem.

„Coţpak není psáno: ‚Není-liţ šálek čaje ţ dobroty šrdče darovaný

víč neţ hozená slepiče’?“

– 239 –

Pak si všiml nenápadné stříbrné lţičky, kterou měla připíchnutou

na hrudi, a jejích náušnic v podobě malých obraceček na ryby. Svaté

symboly bohyně Dotčeny. Právě před chvilkou o ní četl na

náboţenských stránkách. Byla v posledních dnech neobyčejně v

módě, hlavně díky mladému Třpytkovi. Začala jako bohyně věcí,

vzpříčených v zásuvkách, ale náboţenské stránky naznačovaly, ţe se

o ní uvaţuje i jako o bohyni ztracených případŧ, coţ byla velmi

výnosná oblast – neobyčejně výnosná – pro člověka, který měl

dostatečně pruţný přístup. Ale, a při té myšlence si v duchu

povzdechl, kdyţ teď zmíněná bohyně projevovala výjimečnou

aktivitu, nebyl zas tak skvělý nápad provozovat tyhle kšeftíky, uţ jen

pro případ, ţe by se Dotčena rozzlobila a našla si pro obracečky na

ryby úplně jiné vyuţití. Kromě toho, on uţ bude moci tohle všechno

brzo hodit za hlavu. Ten mladý Třpytka se ale vyloupl! Byl to

opravdu neobyčejně chytrý mladík. Ten úlisný malý ďábel! Tohle tak

rychle neskončí, ne, ne. Tohle bude doţivotní penze. A bude to

dlouhý, dlouhý ţivot, jinak –

„Mohu vám nabídnout ještě něco, ctihodnosti?“ zeptala se ţena

nervózně.

„Mŧj pohár jiţ přetekl, šeštro,“ odpověděl.

Rozpaky na její tváři se ještě zvýraznily. „Mnohokrát se

omlouvám, doufám, ţe vám to nenateklo do –“

Krutiřitka opatrně poloţil dlaň na svŧj šálek. „Ne, ne, tím jsem

chtěl říci, ţe je všechno v nejlepším pořádku a jsem více neţ

spokojen,“ řekl a byla to pravda. Je to neuvěřitelný zázrak, to je to.

Jestli mu je bude Om přihrávat i dál podobným zpŧsobem, moţná by

v něj mohl i začít věřit.

A čím víc o tom přemýšlím, tím lépe to všechno vypadá, říkal si

Krutiřitka, kdyţ ţena odspěchala. Jak se to tomu klukovi podařilo?

Musel mít pár opravdu dobrých komplicŧ. Tak především kata, pak

několik dozorcŧ…

Automaticky si vytáhl falešné zuby, jejichţ pruţina zadrnčela,

vypláchl je v čaji, pak je pečlivě otřel kapesníkem a po chvilce

námahy si je vpravil zpět do úst, jen několik vteřin před tím, neţ

sílící zvuk krokŧ oznámil, ţe se ţena vrací. Bylo vidět, ţe se téměř

chvěje pracně sebranou odvahou.

– 240 –

„Odpusťte, ctihodnosti, ale mohla bych vás poţádat o

laskavost?“ řekla a zčervenala.

„Ashlerr sfrmozar… srakrašť! Jemnn mšaulý ofkaťmţurk –“

Krutiřitka se k ní obrátil zády a za pestrého a hlasitého chóru

mlaskání, chrchlání, vrčení, prskání a frkání obrátil nešťastnou

dentální pomŧcku tak, aby ji měl nasazenou správně. Zatracený

krám! Čert ví, proč se vŧbec unavoval tím, ţe ji tomu dědkovi páčil z

huby!

„Omlouvám še, šeštro, taková malá zubní příhoda…“ zamumlal,

obrátil se k ţeně a osušoval si ústa. „Pokračujte, prosím.“

„Je zvláštní, ţe to říkáte, dŧstojnosti,“ pokračovala ţena a oči jí

nervózně těkaly, „protoţe patřím k malému krouţku dam, které tvoří

klub Boha měsíce. Jak bych vám to… no, kaţdý měsíc si vybereme

jednoho boha a věříme v něj… nebo v ni, samozřejmě, nebo v to, i

kdyţ jsme si stanovili hranici u toho, co má velké zuby a příliš

mnoho nohou, no, a pak se k takovému bohu měsíc modlíme a

nakonec si sedneme a diskutujeme o tom. Bohŧ je tolik! Tisíce! O

Omovi jsme zatím ještě neuvaţovaly, ale jestli budete ochoten si s

námi příští čtvrtek popovídat, jsem si jistá, ţe mu moc rády dáme

skutečnou šanci!“

Krutiřitka ji obdařil tak širokým úsměvem, ţe pera v protéze

zadrčela. „Jakpak še jmenujete, sestro?“ zeptal se.

„Veronika,“ řekla. „Veronika, ehm… Houserová.“

Aha, uţ jméno toho grázla nepouţívá, moc moudré, pomyslel si

Krutiřitka. „To je ale úţasný nápad, Veroniko!“ odpověděl nadšeně.

„Budu to povaţovat ţa čest a potěšení!“

Rozzářila se.

„Nějaká sušenka by še asi nenašla, viďte Veroniko?“ dodal

Krutiřitka opatrně.

Paní Houserova se zapýřila. „Myslím, ţe tam někde mám pár

čokoládových,“ přiznala se, jako kdyby mu svěřovala velké

tajemství.

„Nechť Dotčena chřestí vašimi šuplíky, šeštro,“ sdělil jejím

vzdalujícím se zádŧm.

Úţasné, pomyslel si, kdyţ zčervenalá a šťastná odspěchala.

Zasunul zápisník do kabátu, pohodlně se opřel a zaposlouchal se do

– 241 –

tikání hodin na stěně a tichého chrápání ţebrákŧ, kteří byli za

horkých odpolední pravidelnými návštěvníky této kanceláře.

Všechno bylo poklidné, vyřízené, uspořádané, přesně takové, jaký

má ţivot být.

Ode dnešního dne uţ pro něj svět bude rŧţová zahrada.

Kdyţ bude velmi, ale opravdu velmi opatrný.

#

Vlahoš se rozeběhl podzemím k jasnému světlu na konci. Tam

našel dokonale mírumilovnou scénu. Hubert stál před Vyšplouchem

a občas poklepal na nějakou trubku. Igor se skláněl nad svým

pracovním stolem a vytvářel jednu ze svých podivuhodných

skleněných kreací a pan Nadoráz Skřipec, dříve známý jako Výrohoř

Jamník, seděl u svého stolu s nepřítomným výrazem v obličeji.

Vlahoš cítil pohromu. Něco nebylo v pořádku. Nemuselo to být

nic konkrétního, byla to jen taková platonická, neurčitá nesprávnost –

a výraz pana Skřipce se Vlahošovi vŧbec nelíbil.

Jenţe na druhé straně lidská mysl, která přeţívá díky naději

fungující z vteřiny na vteřinu, se bude vţdycky snaţit odloţit

okamţik pravdy. Vlahoš přistoupil ke stolu a zamnul si ruce. „Tak

jak to jde, Výr – chtěl jsem říci pane Skřipče?“ řekl. „Tak uţ to

máme hotové?“

„Ale jistě,“ přikývl pan Skřipec s neveselým úsměvem na tváři.

„Tady to je.“

Na stolní desce před ním leţela druhá strana té první tolarové

bankovky, která měla být navrţena. Vlahoš uţ viděl podobné

obrázky, ale kdyţ mu byly čtyři roky. Bylo to v mateřské školce. To,

co mělo být tváří lorda Vetinariho, mělo dvě tečky místo očí a široký

zubatý úsměv. Panoráma úţasného města Ankh-Morporku tvořilo

mnoţství čtvercových domečkŧ se stejně čtvercovými okénky v

kaţdém rohu a dveřmi uprostřed.

„Myslím, ţe tohle je jedna z nejlepších věcí, které jsem kdy

vytvořil,“ sdělil mu Skřipec. Vlahoš ho přátelsky poklepal po rameně

a obrátil se k Igorovi, který byl očividně v defenzivní náladě.

„Co jste to tomu člověku udělal?“ zeptal se Vlahoš.

– 242 –

„Vythvořil jsem z nhěj dhokhonale vyvháţenou bhersonalitu,

bháne, nezathíţenou mhinulostí, sthrachy a dhémony bharanoie,“

odpověděl Igor.

Vlahoš se podíval na Igorŧv pracovní stŧl, coţ bylo podle

běţných měřítek dosti odváţné. Stál na něm skleněný válec, v němţ

něco plavalo. Vlahoš se na to podíval zblízka, coţ byl další malý akt

odvahy, kdyţ jste se pohybovali v igorovském prostředí.

Nebyl to nijak veselý tuřín. Byl celý skvrnitý. Pomalu se

pohyboval od jedné stěny válce k druhé a občas se obrátil. „Aha,“

řekl Vlahoš. „Jenţe jak se bohuţel zdá, kdyţ jste takhle našemu

příteli daroval uvolněný a nadějný přístup k ţivotu, a ne, ţe bych to

chtěl nějak zdŧrazňovat, tuřínu, dal jste mu s ním i umělecké

schopnosti, a já neváhám pouţít ten výraz znovu, tuřínu.“

„Ale on shám je thakle mnohem šťhastnější,“ odpověděl Igor.

„To jistě, ale z jaké části zŧstal sám sebou a, přestoţe bych se

nerad opakoval, z jaké části se stal tuřínem?“

Igor se nad tím chvilku zamyslel. „Jhako muţ mhedicínské

vhědy, bháne,“ prohlásil nakonec, „mhusím zvaţhovat, co je

nhejlepší bhro bhacienta. V théto chvíli je šthastný a sbhokojený a

ani za mhák se nesthará o shvět. Bhroč by měl vhyměnith nhěco

thakovhého za nějhakou hloubhou dhovednost s tuţkhou?“

Vlahoš začal vnímat dost naléhavé donk-donk. Byl to tuřín, který

naráţel do stěny skleněného válce. „To je velmi zajímavý a

nepochybně filozofický pohled na věc,“ řekl a znovu se podíval na

Skřipcŧv šťastný, ale dost nesoustředěný výraz. „Jenţe si myslím, ţe

všechny ty malé ošklivé drobnosti z něj dělaly právě… no, něj.“

Zoufalé bušení zeleniny bylo stále silnější. Igor i Vlahoš se střídavě

dívali na válec a na sedícího muţe se záhadným úsměvem.

„Igore, nejsem si tak docela jistý, ţe víš přesně, na co lidé

fungují.“

Igor ze sebe vydal krátký, blahosklonný smích. „Oh, věřthe mi,

bháne –“

„Igore?“

„Ano, bháne?“ podíval se na něj Igor zasmušile.

„Běţ a dones znovu ty zatracené dráty.“

„Dhobrá, bháne.“

– 243 –

#

Vlahoš se vrátil zpět nahoru a tam zjistil, ţe se nachází uprostřed

panikařícího davu. Uviděla ho uplakaná slečna Firhaňková a přiběhla

k němu provázena klapotem svých knoflíčkových bot.

„Jde o pana Korouhvičku, pane! On s křikem utekl! Nemŧţeme

ho nikde najít!“

A proč ho hledáte? pomyslel si Vlahoš, ale pak si rozpačitě

uvědomil, ţe to řekl nahlas. „Tedy, tím myslím, stalo se něco tak

dŧleţitého, ţe ho hledáte?“

Příběh se rozvinul. Zatímco slečna Firhaňková hovořila, začínal

mít Vlahoš pocit, ţe všichni ostatní posluchači chápou, o co jde, jen

on nikoliv.

„No dobře, udělal chybu,“ přikývl nakonec. „Vţdyť se nic

nestalo. Vyřídilo se to, ne? Řekl bych, ţe je mu to asi trochu

trapné…“ Ale pak si vzpomněl… chyba je horší neţ hřích, je to tak?

Ale to je přece naprosto nesmyslné, upozorňovalo ho jeho

normálnější já. Mohl říci něco jako: „Vidíte? Stačí jen krátká

nepozornost a dokonce i já mohu udělat chybu. Musíme být neustále

bdělí!“ Nebo mohl říci: „Udělal jsem to naschvál, abych vás

vyzkoušel!“ Tuhle starou fintu znají dokonce i učitelé. Napadá mě

přinejmenším pŧltucet dalších zpŧsobŧ, jak se z takové situace

vyvléci. Jenţe já jsem to dělal často. A on se v ţivotě nejspíš nikdy z

ničeho nevyvlékal.

„Já jen doufám, ţe neudělal nějakou… hloupost,“ zakončila

slečna Firhaňková a vylovila z rukávu pomačkaný kapesníček.

Nějakou… hloupost, pomyslel si Vlahoš. To je fráze, kterou lidé

pouţívají, kdyţ si myslí, ţe by někdo mohl skočit do řeky, nebo

najedno posezení spolykat obsah celé lékárničky. Prostě udělat

takové hlouposti.

„Málokdy jsem potkal člověka, který by dělal méně hloupostí,“

odpověděl.

„Dobře, ale… vţdycky jsme si o něm mysleli, ţe je poctivý,“

řekl jeden z úředníkŧ. „Vţdycky tady býval brzo ráno a jedna

uklízečka mi řekla, ţe tady často bývá dlouho do noci – Co? Co je?

To bolí!“

– 244 –

Slečna Firhaňková, která ho hrubě dloubla do ţeber, mu teď něco

naléhavým hlasem šeptala do ucha. Muţ vydechl, splaskl a podíval

se rozpačitě na Vlahoše. „Omlouvám se, pane, trochu jsem se

unáhlil.“

„Pan Korouhvička je hodný člověk, pane Rosrete,“ řekla slečna

Firhaňková. „Je na sebe příliš tvrdý.“

„Řekl bych, ţe je příliš tvrdý i na vás všechny,“ zabručel.

Nezdálo se, ţe by tenhle pokus o projev solidarity s pracujícími

masami udělal na někoho zvlášť velký dojem.

„Kdo nesnáší horko, ať vyleze z hrnce, říkám já,“ prohlásil jeden

ze starších úředníkŧ a jeho slova následoval šum hromadného

souhlasu.

„Já myslím, ţe se říká Kdo nesnáší horko, těţko bude

kuchařem,“ nakrčil Vlahoš čelo. „Vylezte z hrnce se říká, kdyţ –“

„Polovina hlavních účetních z Plání pracovala v téhle místnosti,“

přerušila ho slečna Firhaňková. „A z mnoha jsou uţ dnes dokonce

ředitelé. A slečna Lihová, zástupkyně ředitele Hopslyho Obchodní

banky ve Sto Latech, dostala to místo jen proto, ţe tam pan

Korouhvička napsal. Jeho odchovanci jsou nejlepší. Korouhvičkovy

větry se jim říká. To něco znamená. Kdyţ máte doporučení od pana

Korouhvičky, mŧţete směle vstoupit do kterékoliv banky a stačí

lusknout prsty a dostanete místo.“

„A kdyţ zŧstanete tady, dostanete mnohem lepší plat neţ

kdekoliv jinde,“ přidal se k ní další úředník. „Řekl bankovní radě, ţe

kdyţ chtějí jen ty nejlepší, musí je také nejlépe zaplatit!“

„Ne, ţe by nebyl náročný,“ pokračoval jiný úředník, „ale já

slyšel, ţe všichni ostatní skončí u oddělení pro hledání nových

lidských zdrojŧ Zlacinovy banky a jestli je to pravda, pak jsem

ochoten snášet pana Korouhvičku sedm dní v týdnu. Ten si o mně

alespoň myslí, ţe jsem osoba. Slyšel jsem, ţe jinde vám dokonce

stopují, jak dlouho jste na záchodě!“

„Říkají tomu časové snímky pracovního dne,“ přikývl Vlahoš.

„Víte, já si myslím, ţe pan Korouhvička chce teď být jen chvíli sám.

Na koho to tak křičel? Na toho mládence, který udělal tu chybu?

…nebo vlastně neudělal, chtěl jsem říct?“

– 245 –

„To byl mladý Lešetín Kovář,“ doplňovala slečna Firhaňková.

„Poslali jsme ho domŧ, protoţe byl tak trochu bez sebe. Ale pan

Korouhvička na něj doopravdy nekřičel. On vlastně nekřičel na

nikoho. On spíše –“ odmlčela se, jako by hledala to správné slovo.

„Nesrozumitelně drmolil,“ napověděl úředník, který předtím

neváţil svá slova a přidal tak na misku další závaţí. „A nemusíte se

na mě všichni takhle dívat. Slyšeli jste ho všichni. Vypadal, jako

kdyby spatřil ducha.“

Úředníci se vraceli do účtárny ve skupinkách po dvou či po

třech. Všichni se shodli na tom, ţe uţ prohledali všechno a vládlo

silné přesvědčení, ţe pan Korouhvička opustil banku přes mincovnu,

kudy prošel, díky mnoţství prací, které tam probíhaly, nepovšimnut.

Vlahoš o tom ovšem pochyboval. Banka byla stará a takové staré

budovy měly svá drobná tajemství a pan Korouhvička tady pracoval

uţ –

„Jak dlouho tady uţ vlastně pracuje?“ zauvaţoval nahlas.

Všichni se shodli na tom, ţe „tak dlouho, jak si lidé pamatují“,

ale slečna Firhaňková, která se, jak se zdálo, z nějakých neznámých

dŧvodŧ o osobě pana Mavolia Korouhvičky velmi dobře

informovala, doplnila informace o to, ţe je to třicet devět let a ţe

tady své první zaměstnání dostal ve třinácti letech, kdyţ proseděl

celou noc na schodech banky a čekal, dokud nepřišel do práce

ředitel, na něhoţ pak udělal dojem tím, jak dovedně pracuje s čísly.

Během dvaceti let se vypracoval z bankovního poslíčka na hlavního

pokladníka.

„Pospíšil si,“ přikývl Vlahoš s nehybným obličejem.

„A za celou tu dobu nemá vybrán jediný den volna kvŧli

nemoci,“ uzavírala své shrnutí slečna Firhaňková.

„Dobře. Takţe teď uţ má samozřejmě na nějaký ten den volna

rozhodně nárok,“ přikývl Vlahoš. „Víte, kde bydlí, slečno

Firhaňková?“

„V penzionu paní Bochánkové.“

„Opravdu? To je ale –“ Vlahoš se zamyslel a v duchu si vybíral

nejvhodnější výraz, „– trochu prosté bydlení, nemyslíte?“

„On říká, ţe jeho potřebám starého mládence to úplně stačí,“

odpověděla slečna Firhaňková a vyhnula se Vlahošově pohledu.

– 246 –

Vlahoš cítil, jak mu den utíká pod rukama. Jenţe všichni

přítomní na něm doslova viseli očima. Pokud si chtěl udrţet svou

pověst, nemohl říci nic jiného neţ jedinou věc.

„No, myslím, ţe v tom případě bych se měl zaskočit podívat,

jestli se vrátil domŧ,“ prohlásil. Na okolních tváří se objevily úlevné

úsměvy. Pak dodal: „Myslím si ale, ţe někdo z vás by měl jít se

mnou. Přece jen ho lépe znáte.“ Zdá se, ţe já ho neznám, pomyslel

si.

„Jen na sebe hodím kabát,“ ozvala se slečna Firhaňková. Dŧvod,

proč z ní ta slova vyletěla rychlostí zvuku, byl, ţe je ze sebe

nedokázala vyrazit rychleji.

– 247 –

KAPITOLA 8

Jak dole, tak i nahoře – Není slasti beze strasti –

Mozek na hádanky – Smutná minulost páně

Korouhvičkova – Co je ve skříni? – Úţasné peníze –

Igorovy úvahy o šílenství – Polévka houstne

ubert zamyšleně poklepal na jednu ze skleněných trubic

Vyšplouchu.

H„ Igore?“ zvolal.

„Ano, bháne?“ ozval se Igor těsně za ním.

Hubert leknutím poskočil. „Myslel jsem, ţe jsi někde u těch

svých bleskových článkŧ,“ vypravil ze sebe.

„Bhyl jshem, bháne, ale teď jshem thady. Cobhak jste

bhotřeboval?“

„Ty jsi zajistil všechny záklopky dráty. Nemŧţu udělat ţádné

změny.“

„Ano, bháne, udělhal jshem to,“ odpověděl Igor klidně.

„Jhakákoliv zhměna by mohla mít neuvěřithelně thragickhé

náshledhky, bháne.“

„Ale Igore, potřebuju upravit některé parametry,“ trval na svém

Hubert a zcela bezmyšlenkovitě stáhl z věšáku klobouk do deště.

„Obhávám se, ţe nám thady vznikhá bhrobhlém, bháne.

Bhoţhádal jsthe mě, abhych Vhyšbhlouch vylhadil thak bhřesně, jak

je tho jen mnoţné.“

„No samozřejmě. Přesnost je pro nás ţivotně dŧleţitá.“

„On je… vhýjimečně bhřesný, bháne,“ odpověděl Igor a zatvářil

se rozpačitě. „Mhoţhná aţ bhříliš bhřesný, bháne.“

Tohle „mhoţhná“ mělo za následek, ţe se Hubert natáhl ještě pro

deštník. „Jak mŧţe něco být příliš přesné?“

– 248 –

Igor se rozhlédl. Najednou vypadal docela nervózně. „Nevadilo

by vám, kdybych na chvíli přestal huhlat, pane?“

„To dokáţeš?“

„Ale jhistě… ale jistě, pane, samozřejmě, ţe ano. Jenţe je to

takový klanový znak, chápete? Prostě se to od nás čeká, stejně jako

ty stehy a jizvy. Jenţe obávám se, ţe vám mé vysvětlení bude

připadat sloţité a budete mít potíţe s tím mu porozumět.“

„No, hm, tak díky. Jen prosím pokračuj.“

Bylo to opravdu dlouhé vysvětlování. Hubert, s otevřenými ústy,

pozorně poslouchal. Nejdřív se před ním narychlo otevřelo téma

„cargo kultu“, následovala krátká disertace na téma voda, v níţ byla

nastíněna teorie, ţe všechna voda, kdekoli na světě, neustále ví, kde

je všechna ostatní voda, několik zajímavých faktŧ o kombinovaném

silikonu a co se s ním stane v přítomnosti sýra, výčet výhod a rizik

při vyuţití morfické rezonance v oblastech s vysokou hladinou

zbytkové magie, pravda o jednovaječných dvojčatech a úvaha o tom,

ţe pokud platí základní okultní pravidlo, tedy: „Jak nahoře, tak i

dole,“ pak ovšem musí stejnou měrou platit i „Jak dole, tak i

nahoře,“…

Ticho, které následovalo, bylo rušeno jen šploucháním vody ve

Vyšplouchu a tichým škrabotem tuţky bývalého Výrohoře Jamníka,

který pracoval s dovedností a uměním muţe poháněného démony.

„Nevadilo by ti, kdybys zase začal huhlat, prosím?“ řekl nakonec

Hubert. „Nemŧţu si pomoct, ale zní mi to tak nějak líp.“

„Jhak si bhřejete, bháne.“

„Tak dobře. Takţe, abychom si to vyjasnili. Ty mi tady říkáš, ţe

teď můţu změnit ekonomický ţivot města tím, ţe provedu úpravy na

Vyšplouchu? Je to jako ta čarodějnická panenka z vosku, ke které

mám já špendlíky?“

„To je sbhrávné, bháne. Vhelmi vhýstiţná analhogie.“

Hubert upíral oči na onen mistrovský skleněný výtvor. Světlo v

podzemí se neustále měnilo podle toho, jak se ekonomický ţivot

města přeléval trubicemi, z nichţ některé nebyly silnější neţ lidský

vlas.

„Takţe je to ekonomický model, který je vlastně skutečný jako

skutečnost?“

– 249 –

„Nabhrostho idhentickhý, bháne.“

„Takţe jedinou ranou kladiva bych mohl město uvrhnout do

neodvolatelné ekonomické katastrofy?“

„Ano, bháne. Mhám vám bhřinést khladivo?“

Hubert zíral nahoru na proudící, stékající, tryskající, bublající a

pěnící věc, která byla Vyšplouchem, a oči mu pomalu začaly vylézat

z dŧlkŧ. Začal se pochechtávat, ale ty tiché zvuky se velice rychle

změnily v hlasitý smích.

„Haha! Ahahaha! AHAHAHA!!!… Mŧţeš mi prosím přinést

sklenku vody? … HAHAHAHA!!! Ahahaha!! … HAHA HAHA!!!

–“ Smích najednou ustal. „To není moţné, Igore.“

„Vháţně, bháne?“

„No samozřejmě! Podívej se na naši starou známou baňku 244a!

Vidíš ji? Je prázdná!“

„Vskhutkhu, bháne?“

„Vskutku!“ zvolal Hubert. „Baňka č. 244a představuje zásobu

zlata v našich vlastních trezorech, Igore! A deset tun zlata se přece

jen tak nezvedne a neodkráči si bŧhvíkam! Co? HAHAHAHA! Mohl

bys mi donést tu sklenici vody, o kterou jsem tě ţádal? Hahaha!

HAHA HAHA!!! –“

#

Kosmovi si kolem rtŧ pohrával úsměv, coţ bylo velmi

nebezpečné hřiště pro něco tak nevinného, jako je úsměv.

„Všichni?“ ujišťoval se.

„Rozhodně všichni úředníci z účtárny,“ upřesňoval Tutambyl.

„Prostě vyběhli na ulici. Někteří z nich plakali.“

„To ve skutečnosti znamená paniku,“ mumlal si Kosma. Zadíval

se na portrét Vetinariho, visící na stěně proti jeho stolu, a byl si jistý,

ţe obraz na něj mrknul.

„Očividně tam došlo k nějaké nepříjemnosti s hlavním

pokladníkem, pane.“

„S panem Korouhvičkou?“

„Kaţdopádně prý udělal nějakou chybu, pane. Říkají, ţe si něco

mumlal sám pro sebe a pak prostě utekl z účtárny. Říkají, ţe část

zaměstnancŧ se ho vydala hledat.“

– 250 –

„Mavolio Korouhvička udělal chybu? Myslím, ţe to není

moţné,“ zavrtěl Kosma hlavou.

„Říkají, ţe utekl, pane.“

Kosma málem pozvedl obočí bez mechanické pomoci. Uţ uţ se

mu to skoro podařilo. „Utekl? A nenesl s sebou velké a těţké vaky?

Takoví to obvykle dělávají.“

„Myslím, ţe nic takového neměl, pane,“ odpověděl Tutambyl.

„To by nám bylo… mnohé napovědělo.“

Kosma se pohodlněji opřel ve svém křesle, stáhl si dnešního dne

uţ potřetí černou rukavici a podrţel si prsty na vzdálenost paţe před

očima. Prsten vypadal velmi pŧsobivě, zvláště proti namodralé barvě

jeho prstu.

„Uţ jste někdy viděl run na banku, Vaţuzle?“ řekl. „Uţ jste

někdy viděl dav bojující o své peníze?“

„Ne, pane,“ odpověděl Tutambyl, který uţ si znovu začínal dělat

starosti. Ty malé boty byly… tak trochu zvláštní, spíše legrační, ale

jeho prst by určitě neměl mít tuhle barvu, ţe ne?

„Hrozný pohled. Je to jako pozorovat, jak krabi poţírají zaţiva

velrybu, kterou vyhodil příboj na pláţ,“ řekl Kosma a pootočil ruku,

aby světlo ozářilo velké temné V. „Mŧţe se zmítat v bolestné křeči,

ale výsledek je neodvratný. Kdyţ se to dobře provede, je to strašlivá

věc.“

Takhle přemýšlí Vetinari, jásala jeho duše. Plány se mohou

zhatit. Budoucnost nemŧţete naplánovat. Plánují jen domýšliví

hlupáci. Moudrý muţ řídí. „Jako ředitel banky a samozřejmě

především jako zúčastněný občan teď napíšu dopis do Komety.“

„Jistě, pane, jak si přejete,“ přikývl Tutambyl. „A nemám poslat

pro klenotníka, pane? Pokud vím, mají takové malé kleštičky,

kterými by –“

„Není slasti beze strasti, Vaţuzle. Zbystřuje mi to myšlenky.“

Znovu si natáhl rukavici.

„Ehm…“ začal Tutambyl, ale pak se vzdal. Dělal, co mohl, ale

Kosma měl sklony k sebezničení a jediné, co mohl rozumný člověk

udělat, bylo vydělat při tom co nejvíc peněz a zŧstat naţivu, aby si je

pak mohl ještě i uţít.

– 251 –

„Měl jsem další výjimečné štěstí, pane,“ začal. Byl by raději,

kdyby s tím nemusel tak spěchat, ale bylo jasné, ţe čas se rychle

krátí.

„Ano? A co to bylo tentokrát?“

„Ta záleţitost, na které jsem pracoval…“

„Ta velmi drahá? No?“

„Myslím, ţe bych vám mohl opatřit Vetinariho hŧl, pane.“

„To myslíte jeho hŧl s mečem?“

„Ano, pane. Pokud vím, tak čepel nikdy nebyla tasena ve zlosti.“

„Mám za to, ţe mu vţdycky byla velmi drahá.“

„To je pravda, pane. Taky si myslím, ţe to nebude jednoduché,

pane. Ani levné. Ale po spoustě mravenčí práce teď konečně vidím

jasnou cestu,“ kul Tutambyl ţelezo.

„Říká se, ţe ocel, z níţ je vykována čepel, je vyrobena ze ţeleza

z krve tisícŧ lidí…“

„Také jsem to slyšel.“

„A vy jste tu hŧl viděl?“

„Jen na okamţik, pane.“

Poprvé během své kariéry pocítil Tutambyl nad Kosmou lítost. V

hlase toho muţe byla jakási zvláštní touha. Kosma se nechtěl

zmocnit Vetinariho místa. Ve městě bylo mnoho lidí, kteří by to

udělat chtěli. Kosma se chtěl stát Vetinarim.

„Jak vypadala?“ hlas měl téměř prosebný. Ten jed uţ mu musel

proniknout do myšlenek, pomyslel si Tutambyl. Ale je třeba říci, ţe

Kosmovy myšlenky byly dost jedovaté samy o sobě. Třeba se jedy v

jeho hlavě spřátelí.

„Ehm… no, rukojeť a tělo jsou stejné, jako u té vaší, ale mírně

odřené. A čepel je šedá a vypadá –“

„Šedá?“

„Ano, pane. Vypadá staře a její povrch je místy zhrublý. Kdyţ na

ni ale dopadne světlo, jsou na ní tu a tam drobné červené a zlaté

skvrnky. Musím říci, ţe to vypadá velmi zlověstně.“

„Ty lesklé skvrnky budou samozřejmě krev,“ přikyvoval Kosma

zamyšleně, „a nebo, ano nejspíš to tak bude, uvězněné duše těch, kdo

zemřeli kvŧli výrobě té strašné čepele.“

– 252 –

„Na to jsem nepomyslel, pane,“ zvolal obdivně Tutambyl, který

strávil celé dvě noci s novou čepelí, kusem červeného hematitu,

mosazným kartáčem a několika chemikáliemi, aby vytvořil zbraň,

která by vypadala, ţe by se vám vrhla po krku sama od sebe.

„A mŧţete ji dostat uţ dnes v noci?“

„Doufám, ţe ano, pane. Bude to ovšem nebezpečné.“

„A taky to bude vyţadovat více peněz, to si umím představit,“

přikyvoval Kosma s větším pochopením, neţ jaké by od něj v jeho

momentálním stavu Tutambyl očekával.

„Je třeba rozdat tolik úplatkŧ, pane. Víte, aţ na to přijde,

rozhodně nebude šťastný, a kdybych si nepojistil dost času k

provedení výměny, neodváţil bych se to vŧbec udělat.“

„Ano, chápu.“

Kosma si znovu stáhl rukavici a zálibně se zahleděl na ruku s

prstenem. Zdálo se, ţe jeho prst teď pomalu nabírá spíše nazelenalý

odstín a napadlo ho, jestli ve slitině, z níţ je prsten vyroben, není

nějaká příměs mědi. Jenţe ty sytě rŧţové, skoro červené pruhy, které

se mu táhly po celém předloktí, vypadaly velmi zdravě.

„Ano,“ přikývl. „Získejte tu hŧl,“ zamumlal a pootočil ruku, aby

zachytil odraz světla z lamp. Zvláštní, pomyslel si, ţe z toho prstenu

necítím ţádné teplo, ale na tom nezáleţí.

Budoucnost viděl tak jasně. Boty, čepička, prsten, hŧl… Jistě,

jak pomalu vyplňuje okultní prostor obsazený Vetinarim, bude se ten

nešťastný člověk cítit neustále slabší a zmatenější, bude věci špatně

chápat a začne dělat chyby… „Dohlédněte na to, Vaţuzle,“ řekl

nakonec.

#

Lord Havelock Vetinari si prsty stiskl mŧstek nosu. Byl to

dlouhý den a uţ bylo jasné, ţe to bude ještě delší večer.

„Myslím, ţe bych si potřeboval chvilku odpočinout. Tak ať to

máme za sebou,“ řekl.

Vaţuzel přešel k dlouhému stolu, na němţ uţ v téhle denní době

leţelo několik vydání Komety. Jeho lordstvo kladlo velký dŧraz na

to, ţe chce být informováno o tom, co si lidé myslí, ţe se děje.

Vetinari si povzdechl. Lidé mu pořád něco říkali. Mnoho lidí mu

vyprávělo v prŧběhu uplynulé hodiny mnoho věcí. Říkali je z mnoha

– 253 –

dŧvodŧ: aby si získali jeho dŧvěru, aby získali nějaké peníze, protoţe

chtěli nějakou laskavost quid pro quo, ze zlomyslnosti, z uličnictví,

nebo, coţ bylo vţdycky podezřelé, ze zdŧrazňovaného zájmu o

všeobecné blaho. Nakonec z toho byla jedna velká spletená koule

malých pokroucených faktŧ, z níţ se daly při troše opatrnosti vyčesat

nějaké informace.

Jeho sekretář před něj poloţil noviny, opatrně sloţené tak, aby z

nich byla vidět příslušná stránka a na ní konkrétní místo. Byl na něm

nevelký čtverec tvořený mnoţstvím malých čtverečkŧ. Některé z

nich byly vyplněny čísly.

„Dnešní ‚Dţikan no Muda’10, pane,“ řekl. Vetinari se na čtverec

chvilku díval a pak mu noviny vrátil.

Patricij zavřel oči a několik okamţikŧ tiše bubnoval prsty na stŧl.

„Hmm… 9 6 3 1 7 4“ – Vaţuzel spěšně zapisoval proud čísel, aţ

nakonec zapsal ta poslední – „8 4 2 3. Jsem si jistý, ţe stejnou pouţili

uţ minulý měsíc. Myslím, ţe v pondělí.“

„Sedmnáct vteřin, pane,“ hlásil Vaţuzel, zatímco se jeho tuţka

ještě pohybovala.

„Byl to opravdu velmi únavný den,“ řekl Vetinari. „A v čem je

podstata věci? Čísla se dají oklamat snadno, protoţe neumí myslet.

Lidé, kteří vymýšlejí kříţovky, to je něco jiného. Ti dokáţí být

nevyzpytatelní. Kdo mŧţe vědět, ţe ‚pysdxes’ je prastarý efebský

ručně vyřezávaný jehelníček?“

„No, přece vy, samozřejmě, pane,“ odpověděl Vaţuzel a pečlivě

rovnal jednotlivé sloţky na stole, „pak správce sbírky efebského

umění a kultury v Královském uměleckém muzeu, ‚Hádankář’ v

zábavné rubrice Komety a slečna Eleganta Tlampáčková, majitelka

obchodu s potřebami pro domácí zvířata na Škraloupových

schodech.“

„Na ten obchod bychom si měli dát pozor, Vaţuzle. Ţena s

takovým mozkem a prodává ţrádlo pro psy a kočky? To se mi

nezdá.“

„Jistě, pane, udělám si poznámku.“

10 Pozn. překl.: Jen pro těch pár jednodušších čtenářů, kteří neumí japonsky:

Znamená to zhruba Mrhání časem, ale víc vám k tomu neřeknu, protoţe

patřím k těm jednodušším čtenářům, kteří neumí japonsky.

– 254 –

„Mimochodem, s potěšením jsem si všiml, ţe ty vaše boty uţ

nevrţou.“

„Krásně se rozšláply, pane, děkuju za optání.“

Vetinari se zamyšleně zadíval na denní záznamy. „Pan

Korouhvička, Korouhvička, Korouhvička,“ řekl. „Záhadný pan

Korouhvička. Bez něj by byla Královská banka v mnohem větších

nesnázích, neţ je. A teď, kdyţ je bez něj, banka padne. Banka se točí

kolem něj. Rezonuje s jeho pulsem. Vsadil bych se, ţe z něj měl

starý Opulent strach. Jednou mi řekl, ţe podle něj je Korouhvička…“

odmlčel se.

„Pane?“ nadhodil Vaţuzel.

„Nejjednodušší bude, kdyţ přijmeme skutečnost, ţe se ve všech

směrech projevoval jako vzorný občan,“ dopověděl Vetinari.

„Minulost, to je velmi nebezpečná krajina, nemyslíte?“

„Nemáme o něm sloţku, pane.“

„Nikdy k sobě nepřitahoval pozornost. Jediné, co vím naprosto

jistě, je, ţe do města přišel jako dítě. Přijel na káře, která patřila

skupině potulných účetních…“

#

„Coţe, jako potulní dráteníci nebo věštci?“ zeptal se Vlahoš,

kdyţ droţka kodrcala ulicemi, které postupně byly stále uţší a

temnější.

„Myslím, ţe by se to tak dalo říci,“ přikývla slečna Firhaňková a

v hlase se jí ozval náznak nesouhlasu. „Oni jezdí ve velkých

okruzích, které zasahují aţ vysoko do hor, dělají účty malým

obchodníkŧm, pomáhají lidem s výpočtem daní a podobné věci.“ Pak

si odkašlala. „Bývají to celé rodiny. Musí to být úţasný ţivot.“

„Kaţdý den nová účetní kniha,“ řekl Vlahoš a s váţným výrazem

přikývl, „a večer si potulní účetní sednou, pijí pivo a šťastní,

rozesmátí, tančí za zvukŧ harmoniky Podvojnou polku…“

„Myslíte?“ zeptala se nejistě slečna Firhaňková.

„Já nevím. Je hezké si to myslet,“ zabručel Vlahoš. „No, pravda

je, ţe to aspoň některé věci vysvětluje. Je jasné, ţe byl ambiciózní.

Myslím, ţe jediné, v co mohl doufat, kdyţ byli na cestě, bylo to, ţe

ho nechají řídit koně.“

– 255 –

„Bylo mu třináct,“ řekla slečna Firhaňková a hlasitě se

vysmrkala. „Je to tak smutné.“ Obrátila k Vlahošovi uplakaný

obličej. „V jeho minulosti je určitě něco strašného, pane Rosrete.

Říká se, ţe jednoho dne přišli do banky nějací podivní muţi a ptali se

–“

„Tak jsme tady, tohle je penzion paní Bochánkové,“ hlásil

droţkář, který přitáhl koni opratě. „Bude to jedenáct peňákŧ a

nechtějte po mně, abych na vás počkal, protoţe v těchhle místech

bych měl koně na jatkách a podkovy pryč, neţ bys řekl švec.“

Dveře penzionu jim otevřela ta nejvlasatější ţena, jakou kdy

Vlahoš viděl, ale v místech kolem Jilmové ulice se člověk naučil si

takových věcí nevšímat. Paní Bochánková byla známá tím, ţe

poskytovala ubytování většině nemrtvých, kteří nově přicházeli do

města, zajišťovala jim bezpečný a chápající přístav, dokud se

nepostavili na vlastní nohy, bez ohledu na to, kolik jich měli.

„Paní Bochánková?“ zeptal se.

„Matka je v kostele,“ odpověděla ţena. „Řekla mi, ţe přijdete,

pane Rosrete.“

„Pokud se nemýlím, bydlí u vás pan Korouhvička?“

„Ten bankéř? Pokoj sedm ve druhém patře. Ale myslím, ţe není

doma. Nemá nějaké potíţe, ţe ne?“

Vlahoš jí vysvětlil situaci a celou dobu při tom pozoroval malou

temnou škvíru v pootevřených dveřích za stojící ţenou. Ve vzduchu

se vznášel ostrý pach dezinfekčního roztoku. Paní Bochánková totiţ

věřila, ţe čistotě se dá dŧvěřovat víc neţ bohŧm, a kromě toho bez té

ostré borové vŧně by se polovina jejích nájemníkŧ zbláznila z pachu

té druhé poloviny.

A uprostřed toho všeho byl tichý, anonymní pokoj pana

Korouhvičky, hlavního pokladníka. Ţena, která jim řekla, ţe se

jmenuje Ludmilla, jim velmi nerada a váhavě otevřela náhradním

klíčem a vpustila je dovnitř.

„Vţdycky to byl velmi dobrý host,“ řekla. „Nikdy s ním nebyly

ani ty nejmenší potíţe.“

Celou místnost obsáhli jediným pohledem. Úzký pokoj, úzká

postel, kolem stěn pečlivě rozvěšené šaty, plechový dţbán a

– 256 –

umyvadlo, nepřiměřeně velká skříň. Ţivot shromaţďuje zbytečnosti,

ale pan Korouhvička ne. Pokud je ovšem všechny neměl ve skříni.

„Většina z vašich dlouhodobých nájemníkŧ jsou nemrt –“

„– odlišně ţiví,“ doplnila ho Ludmilla ostře.

„Samozřejmě, rozumím, ale právě proto si říkám, proč… proč u

vás bydlí pan Korouhvička?“

„Pane Rosrete, snaţíte se tím snad něco naznačit?“ zamračila se

na něj slečna Firhaňková.

„Musíte připustit, ţe je to dost neobvyklé,“ trval na svém Vlahoš.

A protoţe byla uţ tak dost rozrušená, raději ani nedodal: Nemusím

nic naznačovat. Naznačuje se to samo. Vysoký. Ponurý. Přichází

před svítáním, odchází po setmění. Pan Pedant na něj vrčí. Nutkání k

matematice. Posedlý detaily. V jeho přítomnosti vám obvykle

naskakuje husí kůţe, za coţ se pak většinou stydíte. Spí v dlouhé úzké

posteli. Bydlí u paní Bochánkové, kde většinou přebývají upíři. Není

těţké dát si jedno s druhým dohromady.

„Je to kvŧli tomu muţi, který tady byl včera večer, ţe?“ řekla

Ludmilla.

„O jakém muţi to mluvíte?“

„Neřekl mi jméno. Řekl, ţe je jeho přítel. Byl celý v černém, měl

černou hŧlku se stříbrnou hlavicí v podobě lebky. Odporný chlap,

říkala máma. Ale víte,“ pokračovala Ludmilla, „to ona říká skoro o

kaţdém. A taky přijel v černém kočáře.“

„Lord Vetinari to náhodou nebyl, ţe?“

„Ne, to ne, na toho máti nedá dopustit. Má mu jen za zlé, ţe

nedává pověsit víc lidí. To ne, tenhle byl pěkně tlustý, aspoň tak to

máti říkala.“

„Ano?“ Vlahoš naklonil hlavu ke straně. „Mnohokrát vám

děkuji, madam. Asi uţ bychom měli jít. A mimochodem, klíč k té

skříni náhodou nemáte?“

„Ţádný klíč. On sám si tam dal uţ před lety úplně nový zámek,

ale máti to tak nechala, protoţe s panem Korouhvičkou nikdy nejsou

ţádné potíţe. Ten zámek je jeden z těch magických, jaké se prodávají

na univerzitě,“ pokračovala Ludmilla, kdyţ si Vlahoš prohlíţel

zámek. Potíţ s těmi mizernými magickými zámky byla v tom, ţe

– 257 –

klíčem k nim mohlo být prakticky cokoliv, od slova aţ k nějakému

zvláštnímu doteku.

„Je trochu podivné, ţe si všechno oblečení věší kolem stěn,

nezdá se vám?“ řekl a narovnal se.

Ludmilla se zatvářila odmítavě. „V tomhle domě slovo podivné

neuţíváme.“

„Hm… tak… odlišně normální?“ zkusil to Vlahoš.

„To je lepší.“ Ludmilliny oči varovně zableskly. „Kdo dokáţe

posoudit, co je v tomhle světě normální a co ne?“

Rozhodně by byl vhodným kandidátem kaţdý, komu se při

podráţdění viditelně nevysouvají nehty, pomyslel si Vlahoš. „Dobrá,

my bychom se teď měli vrátit do banky,“ řekl. „Kdyby se pan

Korouhvička objevil, řekněte mu, ţe ho všichni hledají.“

„A postarejte se o něj,“ dodala spěšně slečna Firhaňková. Pak si

ale rychle rukou zakryla ústa a zčervenala.

Chtěl jsem jen dělat peníze, pomyslel si Vlahoš, kdyţ vedl

roztřesenou slečnu Firhaňkovou do míst, kam uţ se droţkáři odváţili.

Myslel jsem si, ţe ţivot v bance je výnosná nuda přerušovaná

drahými doutníky. Místo toho se ukázalo, ţe je odlišně normální.

Jediný příčetný člověk v bance je Igor a moţná ještě ten tuřín. A u

toho tuřínu si nejsem tak docela jistý.

Vysadil popotahující slečnu Firhaňkovou u jejího bytu v

Lichotnické ulici, slíbil, ţe jí dá vědět, aţ bude ztracený pan

Korouhvička nalezen, a pokračoval dál do banky. Noční stráţní uţ

nastoupili do sluţby, ale dost úředníkŧ se stále ještě zdrţovalo na

svých místech, protoţe se nedokázali vyrovnat s novou skutečností.

Pan Korouhvička byl oporou, stejně jako nosné pilíře.

Jak se zdálo, tak ho navštívil Kosma. Určitě to nebyla obyčejná

nezávazná společenská návštěva.

Ale jaká to byla návštěva? Výhruţná? Nikdo nestál o to, dát se

zbít. Ale moţná, ţe to bylo trochu rafinovanější. Moţná to bylo A co

kdybychom lidem prozradili, ţe jste upír? Na to by rozumná bytost

odpověděla: Strčte si to tam, kam slunce nesvítí. To by mohlo slouţit

jako výhrŧţka tak před dvaceti lety, ale dnes? Ve městě byla celá

řada upírŧ, kteří byli neurotičtí aţ běda a nosili černou stuhu, aby dali

veřejnosti vědět, ţe sloţili slavnostní slib, a mohli tak pokračovat ve

– 258 –

svém – nazvěme to tak z nedostatku lepších výrazŧ – ţivotě. Většina

lidí se s tím smířila. Den za dnem ubíhal bez jakýchkoliv potíţí, a tak

začala být celá situace povaţována za normální. Odlišně normální,

ale pořád normální.

Dobrá, pan Korouhvička o své minulosti mlčel, ale to byl sotva

dŧvod, proč na něj vzít dubový kolík. Vţdyť uţ, u všech bohŧ, seděl

čtyřicet let v bance a sčítal čísla.

Moţná ale, ţe on to takhle neviděl. Vy jste mohli měřit zdravý

rozum pravítkem, vesničané na brambory.

Neslyšel Grácii přicházet. Jen si uvědomil, ţe mu stojí za zády.

„Dělala jsem si o vás velké starosti, pane Rosrete,“ zaduněl její

hlas.

„Děkuju ti, Grácie,“ odpověděl opatrně.

„Udělám vám obloţený chléb. Máte rád mé obloţené chleby.“

„To by od tebe bylo hezké, Grácie, ale za chvíli přijde slečna

Srdénková. Navečeříme se spolu nahoře.“

Záře golemových očí na okamţik potemněla, ale pak se rozzářil

jasněji. „Slečna Srdénková.“

„Ano. Byla tady dnes ráno.“

„Dáma.“

„Je to má snoubenka, Grácie. Předpokládám, ţe sem teď bude

chodit často.“

„Snoubenka,“ opakovala Grácie. „Aha, ano. Četla jsem Dvacet

tipŧ, jak uspořádat svatbu, která bude mít šťávu.“

Oči jí znovu potemněly. Otočila se a vykročila ke dveřím. Cítil

se jako mizera. Samozřejmě, ţe byl mizera. Ale to, ţe byl mizera,

nijak nevylepšovalo fakt, ţe se jako mizera cítil. Na druhé straně,

ona… do háje, on… to… Grácie byla jasný případ chybně

směrované ţenské solidarity. Copak proti tomu se dalo něco dělat? S

tím bude muset něco udělat Krasomila Adoráta.

Pak si uvědomil, ţe jeden starší úředník zdvořile přešlapuje

nedaleko.

„Ano?“ obrátil se k nim. „Mohu pro vás něco udělat?“

„Co máme dělat, pane?“

„Jak se jmenujete?“

„Odplivl, pane. Robert Odplivl.“

– 259 –

„Proč se mě ptáte, Berte?“

„Protoţe ředitel pořád štěká, pane. Trezory potřebují zajistit.

Zavřít potřebuje i účtárna. Pan Korouhvička má všechny klíče. A

jmenuju se Robert, pane, jestli vám to nevadí.“

„A jsou někde náhradní klíče?“

„Moţná by mohly být v ředitelské kanceláři, pane,“ odpověděl

Odplivl.

„Tak podívejte… Roberte, teď bych byl rád, kdybyste šli domŧ a

pořádně se vyspali, ano? A já najdu klíče a zamknu kaţdý zámek,

který najdu. Vsadím se, ţe se tady pan Korouhvička zítra ráno objeví

jako vţdycky, ale jestli ne, svolám schŧzi starších úředníkŧ. Vţdyť

přece… vy musíte vědět, jak to tady obvykle chodí!“

„To jistě, pane. Samozřejmě. Aţ na to… jistě… ale…“ hlas

staršího úředníka se pomalu vytratil.

Ale není tady pan Korouhvička, pomyslel si Vlahoš. A toho by

kdokoliv dokázal zastupovat asi tak dobře, jak by ústřice dokázala

tančit tango. No, k čertu, tak co teď budeme dělat?

„Tady jsou ještě lidé? To jsou zvláštní úřední hodiny,“ ozval se

hlas ode dveří. „Zase v maléru, jak vidím.“

Byla to Krasomila Adoráta a samozřejmě tím mínila: „Ahoj!

Ráda tě zase vidím.“

„Vypadáš úţasně,“ usmál se Vlahoš.

„Ano, já vím,“ přikývla Krasomila Adoráta. „Co se děje?

Droţkář mi řekl, ţe z té tvé banky utekli všichni úředníci.“

Později si Vlahoš mnohokrát říkal, ţe tohle byl ten okamţik, kdy

se to zvrtlo. Člověk musí vyskočit na koně šeptandy dřív, neţ

vyběhne ze dvora, aby mu mohl přitáhnout otěţe. Měl si říci: Co si o

tom lidé pomyslí, kdyţ z banky prchá personál? Měl vyrazit do

redakce Komety. Měl vyskočit okamţitě do sedla a na místě pádícího

koně obrátit.

Jenţe Krasomila Adoráta opravdu vypadala úţasně. Kromě toho

se vlastně nestalo nic jiného, neţ ţe se jeden úředník zachoval trochu

hloupě a odešel z budovy. Co by z toho mohl kdo udělat?

A odpověď samozřejmě zněla: Cokoliv kdo bude chtít.

Pak si uvědomil, ţe má někoho za zády.

„Bháne Rhosrete?“

– 260 –

Vlahoš se otočil. Dívat se na Igora bylo po tom, co jste se dívali

na Krasomilu Adorátu, ještě méně zábavné neţ obvykle.

„Igore, tohle opravdu není vhodná doba na –“ začal.

„Já vím, ţe se odhe mě nečheká, ţe bhudu vycházhet nahorhu,

bháne, ale bhán Shkřibhec vzkhazuje, ţe dhokončil then nhávrh. Je

vhelmi zdhařilý!“

„O čem to mluvil?“ pozvedla Krasomila Adoráta obočí.

„Rozuměla jsem sotva několika slovŧm.“

„Víš, tam dole, u těch vul – ve sklepení, je jeden člověk, který

pro mě navrhuje tolarovou bankovku. Papírové peníze, abych se

vyjádřil jasně.“

„Váţně? Tak to bych moc ráda viděla.“

„Skutečně?“

#

Byla opravdu nádherná. Vlahoš si prohlíţel návrh přední i zadní

strany tolarové bankovky. Pod dokonalým Igorovým osvětlením

vypadaly k nakousnutí jako ovocný pohár a byly sloţitější neţ

trpasličí smlouvy.

„Tak a teď se budeme moci pustit do výroby peněz,“ řekl nahlas.

„Úţasná práce, Výro – pane Skřipče!“

„Toho Výrohoře bych si nechal,“ prohlásil mírně nervózně

umělec. „Dŧleţitý byl přece jen ten Jamník.“

„Tak dobře,“ souhlasil Vlahoš, „Výrohořŧ jistě bude ve městě

celá řádka.“ Pak obrátil pohled k Hubertovi, který stál na malém

ţebříku a nešťastně zíral na spleť skleněných trubek.

„Tak jak jde práce, Huberte?“ nadhodil. „Peníze nám pořád

tečou, jak mají, co?“

„Coţe? Aha, jistě všechno je fajn. Fajn, fajn,“ odpověděl Hubert,

který málem spadl, protoţe se pokusil co nejrychleji ze ţebříku slézt

na zem. Pak se podíval na Krasomilu Adorátu a na tváři se mu

objevil výraz mírně zmateného strachu.

„Tohle je Krasomila Adoráta, Huberte,“ představoval svou

společnici spěšně Vlahoš, pro případ, ţe by se dal Hubert na útěk. „Je

to moje snoubenka. Je to ţena,“ dodal, aby uklidnil Hubertŧv

poplašený výraz.

Krasomila Adoráta natáhla ruku a řekla: „Zdravím, Huberte.“

– 261 –

Hubert dál mlčky zíral.

„Mŧţeš si s ní potřást rukou, to je v pořádku,“ pokračoval

Vlahoš opatrně. „Hubert se zabývá ekonomií. To je podobné, jako

kdyby se zabýval alchymií, akorát to nadělá mnohem méně

nepořádku.“

„Takţe vy víte všechno o tom, jak se pohybují peníze, Huberte?“

usmála se Krasomila Adoráta a potřásla bezvládnou rukou.

Nakonec se v Hubertovi probudil k ţivotu dar řeči. „Stmelil jsem

jeden tisíc devadesát sedm spojŧ,“ prohlásil, „a podařilo se mi

vyfouknout i zákon klesajících výnosŧ.“

„Myslím, ţe něco takového ještě nikdy předtím nikdo

nedokázal,“ řekla Krasomila Adoráta.

Hubert se rozzářil. „To bylo jednoduché! My tady… my tady

neděláme nic špatného, víte?“

„To mě, samozřejmě, ani nenapadlo,“ přikývla Krasomila

Adoráta a pokusila se vyprostit ruku z jeho dlaně.

„Dokáţu sledovat, jak městem prochází i ten poslední tolar,

abyste věděla. Má to nekonečné moţnosti. Jenţe, jenţe, jenţe, hm,

my ţádné zbytečné zmatky neděláme!“

„To moc ráda slyším, Huberte,“ řekla Krasomila Adoráta a

zatáhla silněji.

„Pochopitelně jsou tady nějaké počáteční problémy! Ale všechno

děláme s tou největší opatrností! Nedošlo k ţádným ztrátám třeba

proto, ţe bychom zapomněli dotáhnout nějaký kohoutek nebo něco

takového!“

„To je opravdu nesmírně zajímavé!“ přikyvovala Krasomila

Adoráta. Volnou rukou se opřela Hubertovi o rameno a vykroutila

konečně ruku z jeho sevření.

„Uţ musíme jít, Huberte,“ ozval se Vlahoš. „No, nepolevujte ve

své skvělé práci. Jsem na vás opravdu pyšný.“

„Opravdu?“ rozzářil se Hubert. „Pan Kosma říkal, ţe jsem

nepříčetný, a chtěl, aby mě tetička přinutila prodat Vyšplouch do

starého ţeleza!“

„Typické úzkoprsé myšlení staromilských zpátečníkŧ,“

odpověděl Vlahoš. „Máme století Ančovičky. Budoucnost patří

muţŧm, jako jste vy, kteří nám dokáţí říci, jak všechno funguje.“

– 262 –

„Myslíte?“ podivil se Hubert.

„Zapamatujte si má slova,“ přikývl Vlahoš a jemně, ale rozhodně

začal Krasomilu Adorátu postrkovat ke vzdálenému východu.

Kdyţ odešli, přičichl si Hubert ke dlani ruky a roztřásl se. „To

byli velmi milí lidé, co?“ prohlásil.

„Ano, bháne.“

Hubert se rozhlédl po blýskavých, šplouchajících trubkách

Vyšplouchu, které ve spletité pavučině svých rozvodŧ věrně zrcadlily

finanční tok města. Jeden jediný úder by otřásl světem. Byla to

strašlivá zodpovědnost.

Igor se postavil vedle něj. Stáli v naprostém tichu přerušovaném

jen bubláním ekonomiky. „Co mám dělat, Igore?“ řekl Hubert.

„Ve stharé vlhasti jhsme měli thakové bhříshloví,“ zabručel Igor.

„Co?“

„Bhříshloví. Řhíká se v nhěm: ‚Kdhyţ nhechceš sthvořit

obhludu, nethahej za bháku’.“

„Ty si ale nemyslíš, ţe jsem blázen, ţe ne, Igore?“

„O mnhoha velkhých mhuţích se řhíkalo, ţe jshou blázhni,

bháne Hubherte. Řhíkalo se to dhokonce i o dokthoru Hansi

Sáuerschweinehirtovi. Ale já bhych to řhekl thakhle: Coţbhak bhy

mhohl blázhen sthvořit bhřevratně rhevoluční extrhaktor ţhivých

mhozkŧ?“

#

„Je ten Hubert… úplně normální?“ zeptala se Krasomila

Adoráta, kdyţ stoupali po mramorovém schodišti vzhŧru k večeři.

„Podle měřítek muţŧ posedlých utkvělými představami, kteří

zásadně nevycházejí na slunce?“ zeptal se Vlahoš. „Ano, docela

normální, řekl bych.“

„Ale choval se, jako kdyby nikdy v ţivotě neviděl ţenskou.“

„Není jen zvyklý na věci, ke kterým se nedodává návod,“

odpověděl Vlahoš.

„Pch.“ Krasomila Adoráta se zatvářila pohrdavě. „Jak to, ţe se

takhle divně chovají jen muţi?“

Mohl bych říci: Ano? A co takhle kdyţ někdo dře jako kŧň za

minimální plat kvŧli golemŧm, pomyslel si Vlahoš. Smíří se s

počmáranými stěnami a rozbitými okny kvŧli golemŧm. Táboří v

– 263 –

divočině a pře se s mocnými tohoto světa. Všechno kvŧli golemŧm.

Ale neřekl nic, protoţe on si návod přečetl. Nakonec se dostali do

patra vyhrazeného vedení banky. Krasomila Adoráta zavětřila. „Cítíš

tu vŧni? Není úţasná?“ libovala si. „Nezměnila by i králíka v

masoţravce?“

„Ovčí hlava,“ zabručel Vlahoš zasmušile.

„Jen na vývar,“ vysvětlovala Krasomila Adoráta. „Všechny ty

měkké třaslavé kousky se samozřejmě nejdřív odstraní. Neměj

strach. Skočil jsi nám na starý ţertík, to je všechno.“

„Jaký starý ţertík?“

„Ale, no tak! Do řeznického krámu přijde kluk a povídá: ‚Máma

prosí, jestli byste jí mohl poslat ovčí hlavu, ale zuby v ní máte

nechat, abysme se společně prokousali tejdnem.’ Rozumíš tomu?

‚Prokousat se’ jako jíst a taky ‚prokousat se’ jako vydrţet, je to

jako…“

„Já si myslím, ţe je to k té ovci trochu nefér, to je všechno.“

„Zajímavé,“ řekla Krasomila Adoráta. „Pojídáš některé zvířecí

kousky, o nichţ ani nevíš, jak se jmenují, ale zdá se ti nefér pojídat

jiné kousky? Myslíš, ţe ta hlava myslí dál a říká si: Alespoň, ţe nejí

mě? Mám-li to říct přesně, tak čím víc z jednoho zvířete sníme, tím

šťastnější bude celý druh, protoţe nám těch zvířat bude stačit míň a

nebudeme jich muset tolik zabít.“

Vlahoš otevřel dvojité dveře a vzduch byl opět plný

nedefinovatelného odéru toho, ţe je něco v nepořádku.

Po panu Pedantovi nebylo ani stopy. Obvykle čekal ve svém

pelíšku pro nevyřízené dokumenty, aby poskytl Vlahošovi radostné a

velmi uslintané uvítání. Jenţe tácek byl prázdný. Místnost také

vypadala mnohem větší, coţ bylo tím, ţe v ní nestála Grácie.

Na podlaze leţel malý modrý obojek. Ve vzduchu se vznášela

vŧně vařeného jídla.

Vlahoš se rozeběhl chodbou do kuchyně. Golem tam stál u

sporáku a zachmuřeně pozoroval pokličku na obrovském hrnci, která

díky unikající páře s hlasitým klepáním nadskakovala. Z hrnce

vylézala mastná pěna, která stékala po stěně nádoby na plotnu.

Kdyţ Grácie uslyšela Vlahoše, otočila se. „Vařím vám večeři,

pane Rosrete,“ řekla.

– 264 –

Vlahošovi se na vnitřní straně očních bulev objevila temná

pimprlata obav a začala skákat panáka.

„Mohla bys odloţit tu vařečku a ustoupit od hrnce, prosím?“

ozval se najednou těsně za Vlahošem hlas Krasomily Adoráty.

„Vařím panu Rosretovi večeři,“ odpověděla Grácie a v hlase se jí

zachvěl náznak vzdoru. Vlahošovi se zdálo, ţe se mastné bubliny

zvětšují.

„Ano, a zdá se, ţe uţ je to hotové,“ prohlásila Krasomila

Adoráta. „Takţe bych se na to ráda podívala, Grácie.“

Zavládlo ticho.

„Grácie?“

Jediným plynulým pohybem jí golem podal vařečku a ustoupil.

Pŧl tuny oţivlé hlíny, která se pohybuje stejně lehce a plynule jako

dým.

Krasomila Adoráta opatrně pozvedla poklici a zapátrala

vařečkou pod bublající hladinou.

Něco zaškrabalo Vlahošovi na botu. Podíval se dolŧ a zíral

přímo do ustaraných očí pana Pedanta, podobných očím zlaté rybky.

Pak se pohledem vrátil k tomu, co se nořilo z velkého hrnce, a

najednou si uvědomil, ţe se posledních třicet vteřin zapomenul

nadechnout.

Pak do kuchyně vběhla zadýchaná Apolena. „Tak tady jsi, ty

zlobivý pejsku!“ zvolala a zvedla pana Pedanta do náručí. „Věřili

byste, ţe utekl aţ do lednice?“ Rozhlédla se kolem a odhrnula si

vlasy z očí. „Oh, Grácie, řekla jsem ti přece, abys to opatrně přelila

na studený talíř, aţ to začne houstnout!“

Vlahoš se podíval na zvedající se vařečku a v záplavě úlevy mu

najednou téměř současně proběhlo hlavou několik prapodivných

myšlenek.

Dělám tuhle práci necelý týden. Muţ, na kterém jsem byl

závislý, s křikem prchl z banky. Já budu v nejbliţší době odhalen

jako zločinec. Tohle je ovčí hlava…

A, díky vám za tu myšlenku, Chmelšiško, má nasazené sluneční

brýle.

– 265 –

KAPITOLA 9

Krutiřitka bojuje se svými zuby – Teologická rada –

„Tomu já říkám vydařená zábava“– Kouzelná hračka

pana Pedanta – Knihy sira Jošta – Vloupání do

bankovnictví – Mysl policisty – Co je s tím zlatem? –

Krutiřitka se rozehřívá – Nečekaný návrat profesora

Odblechala – Vlahoš děkuje bohům – Odhalený

vlkodlak – Zmaté: udělá vám dobře – Čas se modlit

e mi to líto, dŧstojnosti, ale uţ budu muset zavřít kancelář.“

Hlas paní Houserové se nemilosrdně prodral do Krutiřitkova

„Jsnění.

„Otvíráme znovu zítra ráno v devět,“ dodávala skoro

omluvně.

Krutiřitka otevřel oči. Teplo a starosvětské tikání velkých hodin

ho ukolébaly do slastné dřímoty.

Před ním stála paní Houserová, ne překrásně nahá a rŧţová, jak

vystupovala v jeho snové fantazii, ale v obyčejném hnědém kabátě a

kloboučku s pery, který jí výjimečně neslušel.

Náhle probuzený Krutiřitka spěšně zašmátral v kapsách po své

dentální náhradě, kterou si vyndal, protoţe neměl odvahu ponechat ji

ve své ústní dutině bez dozoru, zatímco spal. Kdyţ si pokoušel

protézu nasadit, odvrátil v návalu nezvyklých rozpakŧ hlavu. S

nesmírným úsilím se mu ji podařilo celkem rychle umístit, ale pak s

ní svedl vysilující boj, kdyţ ji vytahoval a nasazoval znovu, tentokrát

správnou stranou nahoru. Zuby se mu vţdycky úporně bránily. V

zoufalství je znovu vytrhl z úst a několikrát s nimi udeřil o područku

křesla, aby v nich zlomil bojového ducha. Teprve pak si je potřetí

rychle zasunul zpět.

„Jaš vamlatsk…“ prohlásil Krutiřitka. Prudce se pleskl po tváři.

„Já vám mnohokrát děkuji, madam,“ pokračoval a rychle si

– 266 –

kapesníkem osušoval ústa. „Omlouvám še ţa tuhle trapnou příhodu,

ale jsem opravdu díky těm mizerným zubŧm skutečný mučedník,

věřte mi.“

„Nechtěla jsem vás rušit,“ pokračovala paní Houserová, zatímco

se její vyděšený výraz vytrácel. „Jsem si jistá, ţe jste se vyspat

potřeboval.“

„Já jsem nespal, madam, jen jsem byl ponořen v hlubokých

úvahách,“ odpověděl jí Krutiřitka a vstal. „Přemýšlel jsem o pádu

hříšných a povýšení všech věrných. Coţ nepraví še, ţe ti první budou

poslední a ti nejposlednější první?“

„Víte, tohle mi vţdycky dělalo trochu starosti,“ řekla paní

Houserová. „Vţdycky jsem uvaţovala o tom, co bude s těmi lidmi,

kteří nejsou ani první, ale ani poslední. Chápete, které myslím? Ty,

co se prostě tak obyčejně protloukají a snaţí se ze všech sil přeţít?“

Pak vykročila ke dveřím zpŧsobem, který naznačoval, zdaleka ne tak

nenápadně, jak si myslela, ţe by ji měl doprovodit.

„To je skutečně hádanka, Veroniko,“ přikývl Krutiřitka a vydal

se za ní. „O tom še svaté texty neţmiňují, ale nepochybuji o tom,

ţe…“ Nakrčil čelo. Krutiřitka se málokdy nechal vyvést z míry

otázkami na zákruty víry, ale tahle byla hodně sloţitá. Postavil se k

ní jako rozený teolog, „…nepochybuji o tom, ţe še budou pořád

někam protloukat, ale moţná to bude opačným směrem.“

„Zpět k posledním?“ zeptala se ustaraně.

„Ale drahá dámo, nezapomínejte, ţe ti budou těmi prvními!“

„Aha, ano, to mě nenapadlo. To je jediný zpŧsob, jakým by to

mohlo fungovat, pokud ovšem ti pŧvodní první nepočkají, aţ je

poslední dohoní.“

„Tak to by byl skutečný ţáţrak,“ odpověděl Krutiřitka a

pozoroval, jak za sebou paní Houserova zamyká dveře. Po

příjemném teple v kanceláři byl večerní vzduch ostrý a nepříjemný a

představa další noci strávené v laciném zapadáku v Opičí ulici byla

ještě méně lákavá neţ obvykle. Krutiřitka by teď potřeboval nějaký

ten malý zázrak pro sebe, a měl pocit, ţe se k něčemu takovému

právě schyluje.

– 267 –

„Jistě pro vás není, dŧstojnosti, jednoduché najít si nějaké místo,

kde byste mohl v klidu přebývat,“ řekla paní Houserová. V hustém

šeru jí neviděl do tváře a nedokázal odhadnout, jaký má výraz.

„Víte, šeštro, mám svou víru,“ odpověděl. „Kdyţ nepřijde Om,

sešle – auúúú!“ Zrovna teď! Pero sklouzlo! To je za trest!

Ale jakkoliv uţ to bylo bolestivé, mohlo se to změnit v

poţehnání. Paní Houserová na něj upírala pohled ţeny odhodlané

konat Dobro za kaţdou cenu. Ale i tak to strašlivě bolelo, protoţe ho

uvolněné pero šlehlo do jazyka. V té chvíli se za nimi ozval hlas:

„Promiňte, ale nemohl jsem si nevšimnout… Nejste náhodou pan

Krutiřitka?“

Krutiřitka, rozzuřený bolestí, se obrátil a v očích měl vraţdu, ale

kdyţ paní Houserova okamţitě odpověděla: „Ano, to je skutečně

dŧstojný otec Krutiřitka,“ rozevřel rychle zaťaté pěsti.

„Šhumjámlask,“ zamumlal.

Viděl před sebou bledého muţe v obstaroţním obleku typickém

pro úředníka. „Jmenuji se Tutambyl,“ představil se mladý muţ, „a

pokud jste opravdu Krutiřitka, znám jednoho velmi bohatého muţe,

který by se s vámi chtěl setkat. Mohl by to být váš šťastný den.“

„No ne, šlurrp,“ zahuhlal Krutiřitka. „A jestli še ten člověk

jmenuje Košma, tak bych še rád sešel i já š ním. Mohl by to být

šťastný den i pro něj. Mlask. Jestli my nejsme šťastná partička?“

#

„Musela jsi proţít dost děsivou chvilku,“ řekl Vlahoš, kdyţ se

usadili v obývacím pokoji s mramorovou podlahou. Tedy usadila se

Krasomila Adoráta, zatímco Vlahoš hledal.

„Nevím, o čem to mluvíš,“ řekla. Vlahoš mezitím otevřel

příborník.

„Golemové nebyli vytvořeni pro to, aby byli svobodní. Nevědí,

jak se zachovat v… rŧzných situacích.“

„Učí se. A tomu psovi by neublíţila,“ oponovala mu Krasomila

Adoráta a pozorovala, jak bloudí místností.

„Jistá sis nebyla. Slyšel jsem, jak jsi s ní mluvila. ‚Okamţitě

odloţte tu vařečku a pomalu se otočte,’ tak nějak, ţe?“ Vlahoš vytáhl

zásuvku.

„Něco hledáš?“

– 268 –

„Nějaké bankovní klíče. Měl by jich tady někde být celý

svazek.“

Krasomila Adoráta se k němu přidala. Mohla udělat to nebo se s

ním dál přít o Grácii. Kromě toho, v pokoji byla celá řada zásuvek a

skříněk, bylo to něco, čím si mohli ukrátit čas, neţ bude hotová

večeře.

„A na co je tenhle klíč?“ zeptala se téměř vzápětí. Vlahoš se

otočil. Krasomila Adoráta pozvedla stříbřitě lesklý klíč na krouţku.

„To nebude ono, musí jich být mnohem víc pohromadě,“ zavrtěl

Vlahoš hlavou. „Ale kde jsi ho našla?“

Ukázala na velký stŧl. „Jen jsem se toho dotkla tady, z boku a…

hm, tentokrát to neudělalo nic…“

Vlahošovi trvalo přes minutu, neţ našel ukrytou pojistku. Kdyţ ji

stiskl, vyjela z boku stolu malá zásuvka. Pokud byla zavřená, její

okraje se dokonale ztrácely v kresbě dřeva.

„Musí být od něčeho dŧleţitého,“ řekl a zamířil k dalšímu stolu.

„Moţná, ţe ty ostatní klíče schovali někde jinde. Prostě to zkoušej

všude. Já tady vlastně jen tak tábořím, takţe nevím ani z poloviny, co

ve všech těch šuplících je.“

Obrátil se k masivnímu sekretáři a právě probíral jeho obsah,

kdyţ za sebou zaslechl cvaknutí a tichý skřípot a Krasomila Adoráta

řekla nevýrazným hlasem: „Říkal jsi, ţe tady sir Jošt přijímal dámské

návštěvy, je to tak?“

„Podle všeho, co vím, tak ano. Proč?“

„Tak tomuhle já říkám opravdu vydařená zábava.“

Vlahoš se otočil. Dveře jedné z velkých skříní byly otevřeny

dokořán. „No to snad ne,“ vydechl. „Na co to všechno je?“

„To si děláš legraci?“

„No, ano, dobrá. Ale je to všechno tak… černé.“

„A koţené,“ dodala Krasomila Adoráta. „Moţná i gumové.“

Pomalu se probírali muzeem vynalézavé erotiky, které se před

nimi tak náhle otevřelo. Některé z exponátŧ, které se jim při troše

snahy a zvědavosti podařilo vyprostit z polic, se rozloţily, vyklouzly

nebo v několika případech vyskočily na zem.

„Tohle…“ Vlahoš strčil do něčeho, co udělalo poing!, „je

opravdu gumové. Určitě.“

– 269 –

„A tohle všechno je zas aţ příliš přezdobené,“ upozorňovala

Krasomila Adoráta. „Asi uţ mu došly nápady.“

„Buď to, nebo uţ ani ţádné další moţnosti neexistovaly. Myslím,

ţe kdyţ zemřel, bylo mu osmdesát,“ řekl Vlahoš, kdyţ díky jejich

činnosti ze skříně vyhřezlo několik dalších vrstev.

„To si tedy uţil,“ ušklíbla se Krasomila Adoráta. „Podívej, tady

je i řada polic plných knih,“ pokračovala a zkoumala šedé nitro

vzadu ve skříni. „Tady, hned za tím divným sedlem a sbírkou bičíkŧ.

Nějaké čtení na dobrou noc, řekla bych.“

„Spíš ne,“ zavrtěl Vlahoš hlavou, vytáhl jeden ze svazkŧ

vázaných v kŧţi a namátkou ho otevřel. „Jsou to starouškovy deníky.

Celé roky. Dobří bohové, jsou za celá desetiletí.“

„Tak je vydáme a vyděláme na nich majlant,“ zasmála se

Krasomila Adoráta a strčila nohou do jedné hromádky na podlaze.

„Samozřejmě v nepotištěné vazbě.“

„Ne, počkej, ty mi nerozumíš. Mohlo by tam být něco o panu

Korouhvičkovi! Je v tom nějaké tajemství…“ Vlahoš přejíţděl

prstem po hřbetech svazkŧ. „Tak se na to podívejme, je mu

sedmačtyřicet, do města přišel, kdyţ mu bylo třináct a o několik

měsícŧ později ho tady hledali nějací lidé. Starému Opulentovi se

nelíbilo, jak vypadají – tady!“ Vytáhl dva svazky. „Tyhle by nám

mohly něco říct, jsou zhruba z té správné doby…“

„Co je tohle a proč to zvoní?“ zeptala se ho Krasomila Adoráta a

pozvedla v ruce jakýsi podivný předmět.

„Jak to mám vědět?“

„Jsi muţský.“

„To ano. A co? Já si na tyhle věcičky nepotrpím.“

„Víš, já si myslím, ţe je to něco jako křen,“ prohlásila Krasomila

Adoráta zamyšleně.

„Prosím?“

„Jako… no, křen je výborný do obloţeného chleba s hovězím,

tak si ho tam lţičku dáš. Jenţe pak přijde den, kdy uţ ti jedna lţička

nestačí –“

„Vypadá to tak,“ přikyvoval okouzleně Vlahoš.

– 270 –

„– tak si tam dáš dvě a brzo tři, aţ tam po nějaké době máš víc

křenu neţ masa. Nakonec si jednoho dne uvědomíš, ţe ti maso

vypadlo a ty sis toho vŧbec nevšiml.“

„Myslím, ţe to není to správné přirovnání, které hledáš,“ zavrtěl

Vlahoš hlavou, „protoţe já náhodou vím, ţe ty si křenové chlebíčky

děláš.“

„Dobře, ale přesto je to docela dobrá metafora,“ odpověděla

Krasomila Adoráta. Sehnula se a sebrala něco z podlahy. „Myslím,

ţe to jsou tvoje klíče. Co dělaly tady, to se s trochou štěstí nikdy

nedozvíme.“

Vlahoš si je vzal. Na velkém těţkém krouţku byly klíče všech

velikostí.

„A co uděláme se všemi těmi krámy?“ zeptala se Krasomila

Adoráta a znovu lehce kopla do hromady na zemi. Kupka se zatřásla

jako pudink a uvnitř něco vypísklo.

„Nacpeme to zpátky do skříně?“ navrhl Vlahoš nejistě. Hromada

podivných tretek měla pochmurný, cizokrajný vzhled. Podobala se

neznámé hlubinné obludě, kterou někdo bez jakýchkoliv cavykŧ

vytáhl z temnot na sluneční světlo.

„Obávám se, ţe to by na mě bylo příliš,“ odmítla jeho nápad

Krasomila Adoráta. „Víš co? Necháme dveře do skříně otevřené a ať

si to naleze zpátky samo. Počkej!“ Její zvolání patřilo panu

Pedantovi, který právě nemotorným cupotem mizel z místnosti a

něco si odnášel v tlamce.

„Řekni mi, ţe to byla jen stará gumová kost,“ obrátila se k

Vlahošovi. „Prosím!“

„Ne-e,“ zavrtěl Vlahoš hlavou. „Řekl bych, ţe to by byl naprosto

špatný popis. Myslím, ţe to byl… totiţ nebyla… stará gumová kost.

To je to, co to bylo.“

#

„Tak hele,“ řekl Hubert, „nemyslíš, ţe bychom věděli, kdyby to

zlato někdo ukradl? O takových věcech lidé mluví! Vsadil bych se,

ţe je to kvŧli tady té kříţové dělící záklopce,“ poklepal na tenkou

trubici. „Nhemyslím, ţe bhy Vhyšbhlouch nebhyl v bhořádku,

bháne,“ protestoval Igor zachmuřeně.

– 271 –

„Igore, uvědomuješ si, ţe jestli Vyšplouch v pořádku je, pak

bych musel uvěřit tomu, ţe v našich trezorech není vŧbec ţádné

zlato?“

„Já thrvám na thom, ţe Vhyšbhlouch se nhemýlí, bháne.“ Igor

vytáhl z kapsy tolar a přešel ke studni.

„Bhyl bhyste tak lhaskavý, bháne, a dhobře se dhíval na shloubec

‚zthracené bheníze’, bháne?“ poţádal a vhodil minci do temných

vod. Chvilku se ještě cestou do hlubin leskla, ale pak zmizela v

hlubinách mimo dosah kapes lidstva.

V jedné ze skleněných spirál, které byly součástí sloţité spleti

trubic, začala stoupat malá namodralá bublinka. Jak stoupala, kývala

se ze strany na stranu a pak s tichým puk praskla na hladině.

„No nazdar,“ vydechl Hubert.

#

Pokud bychom se drţeli známého komického pravidla, které

platí pro situaci, kdy se sejdou dva lidé u stolu navrţeného pro

stolování dvaceti osob, pak by kaţdý z milenecké dvojice seděl na

jedné z jeho úzkých stran. Vlahoš a Krasomila Adoráta to

nezkoušeli, naopak si sedli hned vedle sebe. Na druhém konci stolu

stála Grácie, s ubrouskem přes ruku, oči jako dva mrzutě doutnající

uhlíky.

Ovčí hlava Vlahošŧv stav mysli nikterak nevylepšila. Apolena ji

naaranţovala jako dominantu stolu a ozdobila ji květinami, ale ty

neosobní brýle proti slunci mu lezly na nervy.

„Jak dobrý mají golemové sluch?“ zeptal se.

„Výjimečně dobrý,“ odpověděla mu Krasomila Adoráta. „Poslyš,

nedělej si ţádné starosti, já mám plán.“

„Proboha!“

„Ne, váţně. Zítra si ji vezmu stranou.“

„A nemohla bys jen –“ Vlahoš zaváhal a potom zformoval rty

větu: „Změnit ta slova v její hlavě?“

„Ona je svobodný golem!“ odpověděla mu ostře Krasomila

Adoráta. „Jak by se ti líbilo, kdyby někdo něco takového udělal

tobě?“

Vlahoš si vzpomněl na Výrohořŧv tuřín. „Moc ne,“ připustil.

– 272 –

„U svobodných golemŧ mŧţeš změnit jejich myšlení

přesvědčováním. Myslím, ţe to dokáţu.“

„Nemají náhodou uţ zítra dorazit tví zlatí golemové?“

„Doufám.“

„To zase bude rušný den. Poprvé dám do oběhu papírové peníze

a ty necháš ulicemi pochodovat zlato.“

„Nemohli jsme je nechat pod zemí. A kromě toho, moţná, ţe

vŧbec nejsou zlatí. Hned ráno pŧjdu navštívit Odblechala.“

„ My pŧjdeme hned ráno navštívit Odblechala. Spolu!“

Poklepala Vlahoše po paţi. „To nic. Jsou ještě horší věci neţ

zlatí golemové.“

„Tak to bych chtěl vědět jaké,“ utrousil Vlahoš frázi, které

později trpce litoval. „Rád bych myšlenky lidí od zlata odpoutal a ty

–“

Umlkl a zadíval se na ovčí hlavu, která mu pohled oplácela svým

vlastním nevyzpytatelným zpŧsobem. Z jakéhosi neznámého dŧvodu

měl Vlahoš nutkavý pocit, ţe by měla mít saxofon a malý černý

baret. „Určitě hledali i v trezoru,“ řekl nahlas.

„Kdo?“

„Jistě by utekl tam. K té jediné věci, na kterou se mŧţeme

spolehnout, chápeš? Základ všeho, co má nějakou hodnotu.“

„Kdo by tam šel?“

„Pan Korouhvička je v trezoru se zlatem!“ prohlásil Vlahoš s

náhlou jistotou a vstal tak rychle, ţe porazil svou ţidli. „A má u sebe

všechny klíče!“

„Kdo? Mluvíš o tom chlápkovi, který zcvoknul, kdyţ udělal

chybu ve výpočtu?“

„Ano, o tom mluvím. Má svou Minulost.“

„Myslíš tím minulost s velkým M?“

„Samozřejmě. Tak pojď. Zaskočíme tam dolŧ!“

„Myslela jsem, ţe si uděláme romantický večer?“

„Taky ţe uděláme! Hned po tom, co ho vytáhneme ven!“

#

Jediný zvuk, který se ozýval podzemím, bylo tiché ťukání

Krasomiliných podpatkŧ. To Vlahoše, který chodil sem a tam před

– 273 –

místností se zlatem, poněkud znervózňovalo. Svítil si stříbrným

svícnem, který byl ještě před chvílí ozdobou jídelního stolu.

„Doufám, ţe Chmelšiška udrţuje vývar správně horký,“

uvaţovala Krasomila Adoráta. Ťuk-ťuk, ťuk-ťuk.

„Poslyš,“ ozval se Vlahoš, „tak za prvé, na to, aby člověk otevřel

trezor, jako je tenhle, by se musel jmenovat Prsťák McGee, a za

druhé, tyhle malé šperháky nám tady nebudou vŧbec nic platné.“

„No, tak pojďme najít toho pana McGeeho, ten jistě bude mít

správné nářadí.“ Ťuk-ťuk, ťuk-ťuk. „To by nám moc nepomohlo,

protoţe – za třetí – takový člověk nejspíš vŧbec neexistuje a za

čtvrté, pokladní místnost je zamčena zevnitř a myslím, ţe nechal klíč

v zámku, coţ je dŧvod, proč nic z tohohle nefunguje.“ Zamával ve

vzduchu krouţkem s klíči. „A za páté, já se teď pokouším tenkými

kleštičkami vytočit klíč z téhle strany, aby vypadl dovnitř, coţ je

starý trik, ale jak se zdá, tentokrát nefunguje!“

„Prima. Takţe se mŧţeme vrátit zpátky nahoru?“ Ťuk-ťuk, ťuk-

ťuk.

Vlahoš nahlédl dovnitř malou špehýrkou ve dveřích. Zevnitř byla

zakryta nějakým kusem plechu a Vlahoš viděl náznak světla kolem

okrajŧ. To znamená, ţe je uvnitř světlo. Co ale uvnitř rozhodně

nebylo, jak věděl, byla jakákoliv ventilace. Pokladní trezor byl

postaven, jako kdyby ho vybudovali dávno předtím, neţ vŧbec

někoho napadlo dýchat. Byla to vlastně uměle vytvořená jeskyně,

vysekaná do kamenného podloţí pod budovou banky, ale obsahovala

něco, o čem se nepředpokládalo, ţe by se ještě kdy vyneslo na denní

světlo. Zlato se nezadusí.

„Myslím, ţe nemáme na výběr,“ řekl, „protoţe, za šesté, mu

dochází vzduch. Moţná uţ je mrtvý!“

„Jestli je mrtvý, nemohli bychom ho tam nechat do zítřka? Je

tady pekelná zima.“ Ťuk-ťuk, ťuk-ťuk.

Vlahoš zvedl pohled ke stropu. Byl vytvořen z prastarých

dubových trámŧ, které byly pospojovány silnými ţeleznými pásy.

Dobře věděl, jaké bývá staré dubové dřevo. Tvrdé jako ocel a ještě o

něco horší. Tupilo sekery a odráţelo kladiva do tváře těch, kdo s ním

pracovali. „Nemohli by nám nějak pomoci stráţní?“ pokusila se

opatrně Krasomila Adoráta.

– 274 –

„O tom pochybuju,“ potřásl Vlahoš hlavou. „Navíc bych v nich

nerad vyvolal dojem, ţe mohou klidně strávit celou noc násilným

otvíráním trezoru.“

„Ale vţdyť jsou to většinou městští policisté, ne?“

„Ano? Víš, kdyţ to chlap natahuje někam k obzoru s takovou

dávkou zlata, jakou dokáţe unést, je mu dost jedno, co dělal předtím.

Jsem starý kriminálník, věř mi.“

Vydal se pomalu ke schodŧm a tiše si počítal.

„A teď děláš co?“

„Snaţím se zjistit, která část banky je přímo nad tím zlatem,“

odpověděl jí Vlahoš. „Ale víš co? Myslím, ţe uţ to vím. Ta pokladní

místnost leţí přímo pod jeho psacím stolem.“

#

Plamínek v lampě skomíral a prouţek olejového kouře se kroutil

a usazoval na pytlích se zlatem, na nichţ leţel pan Korouhvička,

stočený do pevného klubíčka.

Shora se najednou ozvaly nějaké zvuky a pak hlasy tlumené

prastarým stropem. Jeden z nich řekl: „Já s tím pohnout nedokáţu.

Dobrá, Grácie, teď je to na tobě.“

„A mŧţe se takhle chovat dáma?“ zaduněl druhý hlas.

„Ale samozřejmě, počítá se to jako přesouvání nábytku,“ ozval

se třetí hlas, nepochybně ţenský.

„Tak dobře. Tak já to zvednu a utřu pod tím prach.“

Pak zazněl skřípot těţkého kusu dřeva přesouvaného po jiném

dřevě a na hromadu pytlŧ se zlatem se snesl slabý pramínek jemného

prachu.

„Je tady opravdu hodně prachu. Donesu si koště.“

„Víš Grácie, byl bych raději, kdybys teď zvedla tu podlahu.“

„Myslíte, ţe bude prach i pod ní?“

„Tím jsem si naprosto jistý.“

„Dobře.“

Ozvalo se několik těţkých nárazŧ, při nichţ dubové trámy

zapraskaly, a pak zaduněl druhý hlas: „O utírání prachu pod

podlahou paní Vagónová v knize Příručka dobré hospodyňky vŧbec

nic nepíše.“

„Grácie, tam dole moţná umírá člověk!“

– 275 –

„Aha. To by udělalo nepořádek.“ Trámy se zatřásly pod další

ranou. „Lady Vagónová radí, abychom se kaţdého těla, které

najdeme při víkendovém večírku, diskrétně zbavili, abychom

předešli zbytečnému skandálu.“

Další tři údery a trám praskl.

„Lady Vagónová říká, ţe muţi z Hlídky jsou obvykle nedbalí a

nečistí si pořádně obuv.“

Praskl další trám. Dolŧ začaly pronikat první paprsky světla. Pak

se v prasklině objevila ruka velikosti uhelné lopaty, uchopila jeden z

ţelezných pásŧ a přetrhla ho –

Vlahoš nahlíţel do šera, zatímco kolem obličeje mu stoupal

vzhŧru dusivý kouř.

„Je tam! Bohové, to ale páchne!“

Krasomila Adoráta se mu naklonila přes rameno. „Je naţivu?“

„Rozhodně doufám, ţe ano.“

Vlahoš se protáhl vzniklou mezerou, opatrně se spustil na rukou

a seskočil na pytle a bedny se zlatem.

Za chvilku uţ volal nahoru: „Cítím puls. A klíč je v zámku.

Mŧţete sejít po schodech a pomoct mi?“

„Poslyš,“ zavolala dolŧ Krasomila Adoráta, „máme návštěvu!“

Ve světle na okraji otvoru se objevilo několik hlav v přilbách.

Sakra. Zaměstnávat jako hlídače členy Městské hlídky mimo

pracovní dobu bylo v pořádku, potíţ ale byla v tom, ţe si svou placku

nosili prakticky stále s sebou a bohuţel patřili k těm malicherným

lidem, kteří velmi často dělali ukvapené závěry v těch

nejobvyklejších situacích. Třeba v okamţiku, kdy našli po pracovní

době stát uprostřed rozbitého bankovního trezoru člověka. Okamţitě

se mu začala na jazyk vnucovat známá slova „Poslyšte, já vám to

vysvětlím,“ ale podařilo se mu je uškrtit právě včas. Vţdyť to

nakonec byla jeho banka.

„Co je? Co vy tady chcete?“

To bylo dost nečekané, aby to muţe nahoře vyvedlo z míry, ale

jeden z nich se přece jen trochu vzpamatoval a řekl: „To je váš

bankovní trezor, pane?“

„Jsem zastupující ředitel, hlupáku! A tady dole je nemocný

člověk!“

– 276 –

„To tam spadl, kdyţ jste se vloupávali do trezoru, pane?“

Bohové! Rozeného policajta nepředěláš. Prostě a jednoduše

pokračují dál tím svým trpělivým, nudným hlasem, který všechno

semele. Kdyţ je někdo policajt, je pro něj všechno zločinem.

„Policisto – jste policista, ţe?“

„Policista Treska, pane.“

„Výborně, policisto, mohl byste dostat mého přítele na čerstvý

vzduch? Dusí se. Odemknu tady dole dveře.“

Treska kývl na svého kolegu, který se spěšně vydal ke schodŧm.

„Kdyţ jste měl klíč, proč jste se vloupal dovnitř, pane?“

„Samozřejmě abych ho dostal ven!“

„Tak jak –“

„Je to všechno dokonale logické,“ přerušil ho Vlahoš. „Jakmile

se odsud dostanu, uvidíte, ţe se tomu všichni dohromady

zasmějeme.“

„Tak na to se moc těším, pane,“ odpověděl mu Treska, „protoţe

já se směju moc rád.“

#

Mluvit s Hlídkou bylo stejné, jako pokoušet se stepovat na

lavině. Kdyţ jste byli dost šikovní, udrţeli jste se na nohou, ale

nedokázali jste ani brzdit, ani řídit směr pohybu a věděli jste, ţe to

skončí nějakým nepříliš zábavným zpŧsobem.

Uţ tady nebyl policista Treska. V okamţiku, kdy policista

Treska zjistil, ţe se v kapsách šéfa Královské mincovny nachází

sametový svitek s paklíči a krátký zabiják, vzdal to a změnil se v

serţanta Naváţku.

Jak Vlahoš věděl, paklíče technicky vzato nebyly ilegální. Kdyţ

je někdo měl, byla to jeho věc. Nebylo v pořádku, kdyţ je měl někdo,

kdo právě stál v cizím domě. A kdyţ je měl u sebe člověk, kterého

našli v částečně zbouraném bankovním trezoru, bylo to tak daleko od

„v pořádku“, ţe byste z toho místa mohli pozorovat zakřivení

vesmíru.

Serţantu Naváţkovi bylo zatím všechno jasné. Pak však mírně

znejistěl, kdyţ odhalil, ţe Vlahoš má od trezoru, do kterého se

vloupal, zcela legálně klíče. To trollovi samo o sobě připadalo jako

kriminální čin a chvilku si pohrával s myšlenkou obvinit Vlahoše z

– 277 –

„trestuhodného plýtvání časem Hlídky vloupáním se na místo, kam

se vloupat nemusel“.11 Nechápal Vlahošovu vnitřní potřebu vlastnit

paklíče, trollové nemají výraz pro muţnost, stejně jako kaluţ nemá

výraz pro vodu. Naváţka měl také problém s chápáním duševních

pochodŧ téměř zesnulého pana Korouhvičky. Trollové se nedali

dohnat k šílenství, i kdyţ oni sami k šílenství dohnat dokázali. Takţe

to vzdal a změnil se v kapitána Karotku.

Vlahoš ho znal dlouho. Karotka byl velký, byl cítit mýdlem a

obvykle vypadal jako ztělesnění modrooké nevinnosti. Vlahoš ale

nedokázal nahlédnout za tu přátelskou tvář, nedokázal vytušit

jedinou myšlenku. Ve většině lidí dokázal číst jako v otevřené knize,

ale kapitán pro něj byl zavřená kniha v zamčené knihovně. A navíc,

Karotka byl vţdycky velmi zdvořilý, tím znepokojujícím zpŧsobem

vlastním policii.

Velmi slušně řekl: „Dobrý večer,“ a sedl si naproti Vlahošovi.

Jejich rozhovor se odehrával v malé kanceláři, která se najednou

změnila ve výslechovou místnost. „Mohl bych začít tím, pane, ţe se

vás zeptám na ty tři muţe v podzemí banky a na tu velkou

skleněnou… věc?“

„To je pan Hubert Hopsal a jeho asistent,“ odpověděl Vlahoš.

„Zkoumají ekonomický systém města. S tímhle nemají nic

společného. Kdyţ se tak nad tím zamyslím, tak s tím nemám nic

společného ani já! Ono totiţ vlastně ţádné tohle neexistuje. Uţ jsem

to všechno vysvětlil serţantovi.“

„Serţant Naváţka si myslí, ţe jste příliš chytrý, pane Rosrete,“

odpověděl Karotka a otevřel si zápisník.

„No dobrá, ale předpokládám, ţe to si myslí o většině lidí, ne?“

Karotkŧv výraz se nezměnil ani v nejmenším. „Mohl byste mi

vysvětlit, proč dole u schodiště stojí golem v ţenských šatech a

neustále říká mým muţŧm, aby si čistili boty?“

„Ne bez toho, abych nevypadal jako blázen. Ale co to má

společného s čím?“

11 Pozn. aut.: Trestuhodné plýtvání časem Hlídky je trestný čin páchaný

kaţdým občanem, který objeví, jak plýtvat řečeným časem Hlídky způsobem,

jaký ještě nevymyslela Hlídka

– 278 –

„Já nevím, pane. Doufám ale, ţe to zjistím. Kdo je paní Deidra

Vagónová?“

„Píše velmi staromódní knihy pro mladé dámy – o etiketě a

správném hospodaření v domácnosti – tedy především pro takové,

které chtějí být tak dobré, ţe jim ještě zbyde dost volného času na

aranţování květin. Podívejte, je to dŧleţité?“

„Nevím, pane. Snaţím se zhodnotit situaci. Mohl byste mi

vysvětlit, proč po bance pobíhá malý pes a hraje si s něčím, co bych

nazval natahovacím hodinovým strojkem v podobě velmi intimní

části lidského těla?“

„Bude to asi tím, ţe mě začíná opouštět příčetnost,“ odpověděl

mu Vlahoš. „Podívejte, jediná dŧleţitá věc v tom všem je, ţe pan

Korouhvička proţil ošklivý šok a zamknul se v trezoru. Musel jsem

ho dostat rychle ven.“

„Hm, ano, trezor se zlatem,“ přikývl kapitán. „Mohli bychom

chvilku mluvit o tom zlatě?“

„Co je s tím zlatem?“

„Doufal jsem, ţe to nám řeknete vy, pane. Nechtěl jste ho

náhodou prodat trpaslíkŧm?“

„Coţe? No ano, něco takového jsem řekl, ale to bylo proto,

abych jasně vysvětlil –“

„– vysvětlil,“ opakoval kapitán Karotka váţně a zapsal si to.

„Podívejte, já vím, vím jak to v podobných případech chodí,“

pokračoval Vlahoš. „Prostě mě necháte mluvit a doufáte při tom, ţe

se zapomenu a řeknu něco hloupého a kompromitujícího, je to tak?“

„Děkuji vám mnohokrát, pane,“ přikývl Karotka a otočil list v

zápisníku.

„Děkujete mně? A za co?“

„Za to, ţe jste mi vysvětlil, jak to v takových případech chodí,

pane.“

Vidíš? pomyslel si Vlahoš. To se stane, kdyţ se začneš cítit příliš

pohodlně. Přestaneš se mít na pozoru. Převeze tě dokonce i policajt.

Kapitán na něj upřel pohled. „Řeknu vám, pane Rosrete, ţe něco

z toho, co jste mi řekl, mi bylo potvrzeno nezaujatým svědkem, který

nemohl být vašim společníkem.“

„Mluvil jste s Grácií?“

– 279 –

„Grácie je kdo?“

„To je ta, co si stěţuje na špinavé boty.“

„Jak mŧţe být golem ‚ona’, pane?“

„Aha, tak tohle znám. Správná odpověď zní: jak mŧţe být golem

‚on’?“

„Zajímavý argument, pane. Takţe to vysvětluje ty ţenské šaty. A

jen tak pro zajímavost, máte představu, jakou váhu golem unese?“

„To nevím. Moţná několik tun. Kam tím míříte?“

„Tak to zase nevím já, pane,“ odpověděl vesele Karotka. „Velitel

Elánius říká, ţe kdyţ vám ţivot podá talíř zapletených špaget, prostě

taháte tak dlouho, aţ na vás někde vykoukne masová kulička. Vaše

verze událostí souhlasí, alespoň podle toho, jak on vnímá věci, s tím,

co víme od pana Pedanta.“

„Vy jste mluvil se psem?“

„No… vţdyť on je ředitelem banky, pane,“ odpověděl Karotka.

„Jak jste mohl rozumět tomu, co vám – aha, máte v Hlídce

vlkodlaka, je to tak?“ usmál se Vlahoš.

„To vám nemŧţeme potvrdit, pane.“

„Ale jděte, kaţdý ví, ţe je to Noby Nóblhóch.“

„Tak kaţdý uţ to ví, říkáte? Ale podívejme. Řekněme prostě, ţe

to, co jste dělal dnes večer, jsme si vyjasnili.“

„Výborně. Děkuji vám.“ Vlahoš se začal zvedat.

„Bohuţel, to, co jste dělal začátkem tohoto týdne, nikoliv.“

Vlahoš si zase sedl.

„Takţe? Měl bych to nějak vyjasnit?“

„Mohlo by nám to pomoci.“

„Jak by vám to mohlo pomoci?“

„Třeba by nám to pomohlo pochopit, proč v trezoru není ţádné

zlato, pane. Je to jen malá podrobnost v celém tom velkém schématu

věcí, ale přece jen je to tak trochu hádanka.“

A v tom okamţiku začal někde nablízku štěkat pan Pedant…

#

Kosma Opulent seděl za stolem s prsty sepjatými před obličejem

a díval se, jak Krutiřitka jí. Z lidí, kteří by si mohli vybrat, by to

málokdo vydrţel déle neţ třicet vteřin.

„Polévka je dobrá?“ nadhodil.

– 280 –

Krutiřitka po posledním hlasitém usrknutí odloţil misku.

„Špičková, vaše lordstvo.“ Pak stařík vytáhl z kapsy špinavý šedivý

hadr a –

On si vytáhne zuby, právě teď a tady u stolu, pomyslel si Kosma.

Úţasné. A podívejme, ještě v nich má kousky mrkve…

„Nestyďte se a klidně si zuby opravte,“ řekl, kdyţ Krutiřitka

vytáhl z kapsy zohýbanou vidličku.

„Připadám ši kvŧli nim jako mučedník, pane,“ odpověděl

Krutiřitka. „Přísahám, ţe še mě ty mrchy pokoušejí dostat.“ Zatímco

s pomocí vidličky zápasil se zuby, bylo slyšet drnčení pera, a kdyţ

pak byl očividně spokojen, natlačil si je zpět na zašedlé dásně a

cvaknutím je dorazil na místo.

„To uţ je lepší,“ zabručel.

„Výborně,“ přikývl Kosma. „Takţe teď, pod vlivem vašich

sdělení, která tady Vaţuzel pečlivě zapsal a vy vlastní rukou

podepsal, dovolte, abych se vás zeptal: proč jste s tím vším nešel

rovnou za lordem Vetinarim?“

„Vím o případech, kdy chlápek vyklouzl ţ pod oprátky, pane,“

začal Krutiřitka vysvětlovat. „Ono to ţaš nejni tak těţký, kdyţ ši

člověk udělá přípravu a má nějakýho toho kámoše. Ale v ţivotě jsem

nešlyšel vo takovým, kterej by hned druhej den dostal prímovej

dţob. A eště k tomu pro vládu. Najednou je ţ něj bankéř, nič

menšího! Někdo nad nim drţí ochrannou ruku, a já ši myšlim, ţe to k

šakru nejni správný! Kdybych š tim šel ţa Vetinarim, tak to by byla

určitě pěkná hloupost, nemyslíte, pane? Jenţe on dostal vaši banku a

vy ne, a to je pěkná ostuda. Takţe já šem váš člověk, vaše lordstvo.“

„Ale předpokládám, ţe také máte svou cenu, ţe?“

„Tedy, abych še přiznal, tak nějakej šešťák, kterej by pokryl

výdaje, by tomu docela pomohl.“

„Takţe jste si jistý, ţe Rosret a Třpytka jsou jedna a táţ osoba?“

„To ten úsměv, pane. Ten člověk nikdá nezapomene. A navíc má

dar hovořit k lidem, dokáţe lidi přinutit, aby dělali věci po jeho. Je to

trochu jako kouzlo… ten mizerný nevděčník.“

Kosma na něj chvíli upíral pohled a pak řekl: „Dejte dŧstojnému

pánovi padesát tolarŧ, Váţu – Tutambyle, a poraďte mu, kde by našel

– 281 –

nějaký slušný hotel. Nějaký, kde mají k dispozici vanu s teplou

vodou.“

„Padesát tolarŧ?“ zavrčel Krutiřitka.

„A pak hned pokračujte v té dohodnuté akci, ano?“

„Jistě, pane. Samozřejmě.“

Kosma si přitáhl aršík papíru, namočil pero do kalamáře a pustil

se zuřivě do psaní.

„Padesát tolarŧ?“ opakoval Krutiřitka znovu, zděšený tou

minimální odměnou za odhalený hřích.

Kosma zvedl hlavu a podíval se na něj, jako kdyby ho viděl

poprvé a vŧbec se mu ta nová osoba nelíbila.

„Aha, ano. Prozatím padesát tolarŧ, dŧstojný otče,“ řekl nakonec

chlácholivým tónem. „A ráno, pokud bude vaše paměť pořád ještě

stejně dobrá, se pro vás podíváme po nějaké lepší a zámoţnější

budoucnosti. Rozhodně uţ se mnou nenechte zdrţovat.“

Pak se vrátil ke svému psaní.

Tutambyl uchopil Krutiřitku za paţi a vší silou ho táhl z

místnosti. Na rozdíl od staříka si totiţ všiml, co Kosma píše.

Vetinari Vetinari Vetinari Vetinari

Vetinari Vetinari Vetinari Vetinari

Vetinari Vetinari Vetinari Vetinari

Vetinari Vetinari Vetinari Vetinari

Vetinari Vetinari Vetinari Vetinari

Vetinari Vetinari Vetinari…

Je čas pustit se do té hŧlky s mečem, pomyslel si. Seţenu ji,

předám, seberu peníze a vezmu nohy na ramena.

#

Na oddělení Posmrtné komunikace vládl klid. Tady nebylo příliš

hlučno ani v těch nejrušnějších dobách, ale kdyţ na univerzitě k

večeru utichla většina ostatních zvukŧ, bylo slyšet slabé pisklavé

hlásky, které sem prosakovaly z Druhé strany.

Potíţ je v tom, pomyslel si Zbalíkov, ţe většina mých

předchŧdcŧ nevedla ţádný společenský ţivot mimo tohle oddělení,

– 282 –

ve kterém společenské dovednosti nikdy nebyly prioritou a kde

ţádný podobný ţivot nevedou dokonce ani jako mrtví. Proto se

potulují pořád tady kolem a zdráhají se známá místa opustit. Někdy,

kdyţ se cítili ve formě a u Dollyiných sester dávali nové představení,

vypouštěl je ven, aby namalovali kulisy. Zbalíkov si povzdechl. To

byla ta potíţ s prací v OPK. Člověk vlastně nikdy nebyl tak docela

šéfem. V normálním zaměstnání lidé odcházeli do penze, na

odpočinek, pak občas zašli do staré práce, alespoň dokud tam ještě

byl někdo, kdo si je pamatoval, a nakonec se propadli do vše

pohlcující minulosti. Ale tady jako by nikdo z minulých zaměstnancŧ

neodcházel…

Existovalo jedno přísloví: „Staří nekromanti nikdy neumírají.“

Kdyţ to říkal lidem, většinou se na něj chvilku dívali a pak řekli:

„…a dál?“ A Zbalíkov musel odpovědět: „To je celé. Jen ‚Staří

nekromanti nikdy neumírají’.“

Právě uklízel na noc, kdyţ se ozval ze svého šerého kouta Karlík.

„Leze sem nějaká chcíplotina.“

Zbalíkov se otočil. Na podlaze zářil magický kruh a z podlahy se

vynořoval perlově prŧsvitný špičatý klobouk.

„Profesor Odblechal?“ řekl.

„Ano, a musíme si pospíšit, mladý muţi,“ prohlásil Odblechalŧv

stín, který se stále ještě vynořoval.

„Ale já jsem vás vrátil! Pouţil jsem Devítinásobné odeslání! To

uzavírá všechno!“

„Sám jsem to napsal,“ odpověděl Odblechal a lišácky zamrkal.

„No, nedělejte si s tím starosti. Já jsem jediný, na koho to

neúčinkuje. Pch, byl bych pitomec, kdybych vymyslel zaříkávací

obřad, který by zabíral i na mě, nemyslíte?“

Zbalíkov na něj ukázal roztřeseným prstem. „Vy jste tam vloţil

tajnou branku, ţe je to tak?“

„Samozřejmě. A je po čertech dobrá. Ale jak říkám, nedělejte si

starosti, jsem jediný, kdo ji umí najít.“ Teď uţ se nad magickým

kruhem vznášel celý Odblechal. „A radil bych vám, mladíku, abyste

se ji nepokoušel hledat, muţ vašich omezených schopností by ty

skryté runy nikdy nenašel.“

– 283 –

Odblechal se rozhlédl místností. „Není tady ta úţasná mladá

dáma?“ zeptal se s nadějí v hlase. „No nic. Musíte mě dostat odsud,

Zbalíkove. O tu zábavu nesmím přijít!“

„Zábavu? O jakou zábavu?“ znejistěl Zbalíkov, muţ, který se

právě v duchu rozhodl, ţe co nejdříve zaklínadlo Devítinásobného

odeslání podrobně, opravdu velmi podrobně projde.

„Vím, jací golemové přicházejí!“

#

Kdyţ byl Vlahoš malý, modlil se kaţdý večer před tím, neţ šel

spát. Jeho rodina byla aktivní v Prosté bramborové církvi, která se

stranila výstřelkŧ Prastaré a ortodoxní bramborové církve. Její

členové byli uzavření, tvořiví a pracovití a to, ţe se přísně drţeli

olejových lamp a doma vyráběného nábytku, je odlišovalo od

ostatních obyvatel, kteří svítili svíčkami a sedávali na ovčích kŧţích.

Nenáviděl modlitby. Měl pocit, ţe otvírají velký černý otvor do

vesmíru, kterým po něm mŧţe kaţdou chvilku něco vztáhnout pařát a

chytit ho. Moţná to bylo tím, ţe tradiční večerní modlitbička

obsahovala slova „Jestliţe zemřu neţ se probudím,“ která na něj

pŧsobila tak, ţe se za ošklivých nocí pokoušel v posteli sedět a

nespat aţ do rána.

Také mu říkali, aby ve chvílích, neţ usne, děkoval bohŧm za

všechno, čeho dosáhl. Jak teď leţel v temnotě bankovní loţnice, dost

prostydlý a navíc tak výmluvně sám, pokusil se o to.

Zuby měl v pořádku a netrpěl předčasným vypadáváním vlasŧ.

No prosím! Tak těţké to zase nebylo, co?

A faktem je, ţe ho Hlídka nezadrţela. Jenţe trezor střeţil troll a

kolem celého prostoru byly nataţeny zlověstné černoţluté pásky.

V trezoru není ţádné zlato. Dobře, ale tak docela pravda to zase

nebyla. Bylo ho tam aspoň dvě a pŧl kila a pokrývalo všechny

olověné ingoty. Někdo tady odvedl skvělou práci a nelitoval času,

aby ji patřičně vyšperkoval. Takţe nakonec tam nějaké zlato přece

jen bylo. To přece nebylo stejné, jako kdyby tam nebylo vůbec

ţádné, no ne?

Byl sám, protoţe Krasomila Adoráta trávila noc v cele za

napadení policejního příslušníka. Vlahoš si říkal, ţe to není fér.

Samozřejmě, ţe záleţelo na tom, jaký měl policejní příslušník den,

– 284 –

protoţe prakticky neexistuje nic, s výjimkou fyzické nepřítomnosti,

co by se nedalo vyloţit jako útok na veřejného činitele. Jenţe

Krasomila Adoráta doopravdy na serţanta Naváţku nezaútočila, jen

se pokusila dupnout mu na obrovskou nohu botou s jehlovým

podpatkem, coţ skončilo zlomeným podpatkem a zhmoţděným

kotníkem. Karotka řekl, ţe to bylo vzato v úvahu.

Městské hodiny odbily čtyři a Vlahoš uvaţoval o své

budoucnosti, především, co se její délky týkalo.

Podívejme se na to z té lepší stránky. Mohl by být jen oběšen.

Měl hned prvního dne vyrazit dolŧ do trezoru v doprovodu

alchymistŧ a právníkŧ. Copak nikdy nedělali v trezoru kontrolu?

Nebo ty kontroly prováděla skupinka bodrých chlápkŧ, kteří strčili

hlavu do trezoru jiných chlápkŧ a rychle podepsali papíry, aby

nezmeškali oběd? Nemŧţete přece pochybovat o někom, kdo vám

dal své slovo, ţe? Zvláště kdyţ nechcete, aby on pochyboval o tom

vašem.

Moţná, ţe to všechno zesnulý sir Jošt utratil za drahé koţené

zboţí a mladé dámy. Kolik nocí v náručí překrásných ţen stálo za

pytel zlata? Cena dobré ţeny se podle klasického rčení měla

vyvaţovat rubíny, takţe se dalo předpokládat, ţe ty šikovné špatné

jsou mnohem draţší.

Posadil se, zapálil svíčku a zrak mu padl na jeden z páně

Joštových deníkŧ, který měl na nočním stolku.

Před třiceti devíti lety… ano, to byl ten správný rok, a kdyţ uţ

teď nemá nic na práci…

Štěstí, které ho celý den obcházelo širokým obloukem, se

najednou vrátilo. Přestoţe si nebyl jistý, co vlastně hledá, našel to,

kdyţ pošesté namátkou otevřel sešit.

Dnes přišli do banky dva zvláštní lidé a ptali se po tom chlapci

Korouhvičkovi. Přikázal jsem zaměstnancům, aby je vyvedli.

Vede si výjimečně dobře. Člověka napadá, co všechno si asi

proţil.

Celé velké kusy deníku byly zřejmě psány v nějakém kódu, ale

vzhled jednotlivých symbolŧ napovídal, ţe si sir Jošt pečlivě a

– 285 –

podrobně zaznamenával kaţdé ze svých milostných dobrodruţství.

Kdyţ nic jiného, člověk se neubránil jeho přímosti. Pečlivě si

rozváţil, co by si od ţivota přál, a pak udělal, co mohl, pro to, aby z

toho všeho dostal co nejvíc. Vlahoš před tím muţem musel

smeknout.

A co chtěl on? Ještě nikdy si nesedl a nezamýšlel se nad tím. Ale

ze všeho nejvíc si přál, aby byl zítřek jiný neţ dnešek.

Podíval se na hodinky. Čtyři patnáct a nikde nikdo, jen stráţe. U

hlavního vchodu stál muţ Hlídky. Vlahoš samozřejmě nebyl vězněm,

rozhodně ne do chvíle, dokud se nepokusí chovat se jako člověk,

který není vězněm.

Hm, pomyslel si, kdyţ si natahoval kalhoty, bylo tady ještě jedno

takové malé potěšení. Vlahoš byl u toho, kdyţ pan Pedant dělal

nabídky vlkodlakovi z Hlídky –

– který v tom okamţiku tak tak udrţoval rovnováhu na jedné z

těch velkých ozdobných váz, které, podobné podivným houbám,

překáţely všude v bankovních chodbách. Váza se kývala a ještě více

se kýval i desátník Nóblhóch, který mohl prasknout smíchy nad –

– počínáním pana Pedanta. Ten s neobyčejným optimismem a

dychtivostí vyskakoval na vázu. V zubech svíral svou novou

milovanou hračku, která byla, jak se ukázalo, jakýmsi zázrakem

nataţená, a malý pejsek tak díky mírně jízlivému osudu a trhavým

pohybŧm oné věci udělal pokaţdé v nejvyšším bodě své dráhy

pomalé salto.

Vlahoš si pomyslel: takţe vlkodlak je vlkodlačice, nosí odznak

Hlídky na obojku a vlasy takové barvy, jako je jeho srst, uţ jsem

někde viděl. Aha!

Pak se jeho pohled vrátil zpět k panu Pedantovi, který

poskakoval nahoru a dolŧ a s výrazem naprosté blaţenosti na své

malé tlamce se otáčel ve vzduchu –

– a pak ho kapitán Karotka chytil ve vzduchu, vlkodlak se dal na

útěk a představení skončilo. Jenţe na tohle Vlahoš nikdy v ţivotě

nezapomene. Aţ příště potká serţantku Anguu, tiše zavrčí, i kdyţ to

bude pravděpodobně vyloţeno jako útok na veřejného činitele.

Kdyţ se oblékl, vyrazil na procházku po nekonečných chodbách.

– 286 –

Hlídka na noc rozmístila v bance celou řadu nových hlídek.

Jedno se muselo kapitánu Karotkovi přiznat. Byl chytrý. Byli to

trollové. Trolly jste jen velmi těţko přesvědčovali o pravdivosti

vašeho pohledu na věc.

Cítil, jak ho pozorují, ať se hnul kamkoliv. U dveří do podzemí

sice nikdo nestál, ale Vlahošovo srdce pokleslo, kdyţ se přiblíţil k

jasnému jezírku světla kolem Vyšplouchu a ke druhému konci

sklepení a zjistil, ţe i u vytouţených dvířek na svobodu se črtá

nehybná trollí silueta.

Výrohoř, který ještě v ruce svíral jeden ze svých štětcŧ, leţel na

lehátku a pochrupoval. Vlahoš pocítil závist.

Hubert s Igorem pracovali na sloţité spleti skleněných trubic a

Vlahoš by byl přísahal, ţe pokaţdé, kdyţ přijde sem dolŧ, vypadá

Vyšplouch mnohem větší.

„Co se děje? Je něco v nepořádku?“

„V nepořádku? Nic. Nic není v nepořádku!“ odpověděl Hubert.

„Všechno je v pořádku! Prima. Něco v nepořádku? Proč si myslíte,

ţe je něco v nepořádku? Co vás přivedlo na myšlenku, ţe něco není v

pořádku?“

Vlahoš zazíval. „Nemáte trochu kávy? Nebo čaje?“ zeptal se.

„Bhro vás, bháne Rhosrete,“ ozval se Igor, „bhro vás uvhařím

Zmathé.“

„Zmaté? Pravé Zmaté?“

„Jhistě, bháne,“ odpověděl Igor skromně.

„To se tady přece nedá sehnat.“

„To já vím, bháne. A ve vhětšině stharé vlhasti je uţ zhakázaný,“

pokračoval Igor, který se přehraboval ve svém vaku.

„Zakázaný? Zakázali ho? Ale vţdyť je to bylinkový čaj! Moje

babička ho vařívala pořád!“

„Jhistě, je tho skhutečně thradiční nábhoj,“ souhlasil Igor.

„Chlabhŧm bho něm chlubhatí bhrsa.“

„Ano, na to si babička stěţovala.“

„To je nějaký alkohol?“ zeptal se Hubert nervózně.

„Ani náhodou,“ odpověděl mu Vlahoš. „Moje babička se

alkoholu nikdy ani nedotkla.“ Na okamţik se zamyslel a pak dodal:

„Snad aţ na vodu po holení. Zmaté se dělá z kŧry stromu.“

– 287 –

„Ano? Tak to zní dobře, pane,“ Hubertŧv obličej se rozjasnil.

Igor se vrátil ke spleti na svém pracovním stole a ozval se cinkot

porcelánu. Vlahoš si sedl na okraj stolu.

„Tak jak je ve vašem světě, Huberte?“ zeptal se. „Všechno

šplouchá, jak má?“

„Prima! Všechno prima! Všechno je v pořádku! Nic se neděje!“

Hubertovi se na chvilku ztratil jakýkoliv výraz z obličeje, pak ale

vytáhl z kapsy zápisnik, podíval se na jednu stránku a vsunul ho

nazpět. „Jak se máte?“

„Já? No skvěle. Aţ na to, ţe v trezoru by mělo být deset tun zlata

a není tam skoro ţádné.“

Odněkud směrem od Igora se ozval zvuk, jako kdyţ se rozbilo

sklo, a Hubert upřel na Vlahoše pohled plný hrŧzy.

„Ha? Hahahaha?“ řekl. „Ha ha ha ha a HAHAHA!! HA HA

HA!!! HA HA –“

Něco se mihlo. Byl to Igor, který přiskočil ke stolu a chytil

Huberta. „Omhlouvám se, bháne Rhosrete,“ řekl přes rameno, „ale

thohle bhy mohlo thrvat celhé hodhiny –“

Pak uštědřil Hubertovi dva políčky a vytáhl z kapsy lahvičku.

„Bháne Hubherte? Kholik bhrstŧ vám ukhazuju?“

Hubertŧv pohled se pomalu zaostřil. „Třináct?“ vypravil ze sebe

poněkud nejistě.

Igor se uvolnil a vsunul sklenici zpět do kapsy. „Bhrávě včas.

Shkvělé bhočty, bháne!“

„Já se omlouvám –“ začal Hubert

„Tím si vŧbec nelamte hlavu,“ uklidňoval ho Vlahoš. „Já sám se

trochu cítím taky tak,“ dodával.

„Takţe to zlato… máte tušení, kdo ho vzal?“

„Ne, ale musel to být někdo z banky,“ odpověděl Vlahoš.

„Bohuţel, obávám se, ţe se to teď Hlídka snaţí přišpendlit mně.“

„To znamená, ţe uţ byste tady nešéfoval?“ vyjasňoval si Hubert

situaci.

„Pochybuju o tom, ţe by mi dovolili vést banku z Pakráce.“

„No tedy,“ hlesl Hubert a upřel pohled na Igora. „Hm… a co by

se stalo, kdyby ho někdo vrátil?“

Igor se hlasitě rozkašlal.

– 288 –

„Myslím, ţe to je nanejvýš nepravděpodobné, co říkáte?“

odpověděl Vlahoš.

„Ano, ale Igor mi vyprávěl, ţe kdyţ minulý rok shořel poštovní

úřad, sami bohové vám dali peníze, abyste ho mohl vybudovat

znovu!“

„Hrmpfkchch,“ prohlásil Igor.

„Pochybuji o tom, ţe by se něco takového mohlo stát dvakrát. A

kromě toho myslím, ţe ţádný bŧh bankovnictví a bankéřŧ

neexistuje.“

„Co kdyby si to některý z nich přibral, třeba uţ jen z

propagačních dŧvodŧ?“ snaţil se zoufale Hubert. „To by přece za

modlitbu stálo, ne?“

„Hrmpfkchch!“ opakoval Igor, tentokrát mnohem hlasitěji.

Vlahoš se podíval z jednoho na druhého. Je to jasné, pomyslel si,

něco se tady děje a mně se neřekne, o co jde.

Modlit se k bohŧm, aby mi seslali obrovskou hromadu zlata?

Copak to někdy fungovalo? Dobrá, vloni se to podařilo, ale to jen

proto, ţe dobře věděl, kde je taková velká hromada zlata zakopaná.

Bohové pomáhají těm, kdo si pomohou sami, a přísahám, ţe já jsem

si po čertech pomohl sám!

„Opravdu si myslíte, ţe by to za to stálo?“ zeptal se Vlahoš.

Na stole před ním se objevil malý šálek, z něhoţ se kouřilo.

„Vhaše Zmathé,“ řekl Igor. Následující slova: „Teď si ho, prosím,

vypijte a běţte,“ mu byla sdělena všemi moţnými zpŧsoby, s

výjimkou toho vokálního.

„Ty si taky myslíš, ţe bych se měl modlit, Igore?“ ozval se

Vlahoš a pozoroval při tom Igorovu tvář.

„Tho já nhevím. Všeobecný názor Igorŧ na modlitbu je, ţe to

není nic víc neţ naděje, která má rytmus.“

Vlahoš se naklonil kupředu a zašeptal: „Igore, jen tak mezi námi

mládenci z Überwaldu, nějak jsi zapomněl huhlat.“

Igor byl čím dál tím zasmušilejší. „Omhlouvám se, bháne.

Mhyslel jshem na mhoc věcí nhajednou,“ odpověděl a očima ukázal

na nervózního Huberta.

„To je moje vina,“ omlouval se Vlahoš. „Já vás tady ruším,“

dodal a vyprázdnil svŧj šálek najeden zátah. „Teď uţ kaţdou chvilku

– 289 –

strhţnoúúú, prklvaš ompidli guglubáč ačmudlkoxhmakuškuš

bviblifjŧzdl –“

Aha, no ano, Zmaté, pomyslel si Vlahoš. Skutečně obsahovalo

jen rŧzné byliny a přírodní přísady. Jenţe rulík byl také bylina a

arzenik je přírodního pŧvodu. Alkohol ve směsi nebyl, protoţe, jak

se říkalo, ten by ve směsi nepřeţil. Šálek horkého Zmaté dostal

chlapa z postele a do práce pod širým nebem, i kdyţ byly venku dva

metry sněhu a studna byla zamrzlá aţ ke dnu. Stačilo se napít a

člověk měl čistou hlavu a skvěle mu to myslelo. Jenom bohuţel tak

rychle, ţe mu lidský jazyk nestačil.

Vlahoš jednou nebo dvakrát zamrkal a řekl: „Pundhorfff…“

Pak se rozloučil, i kdyţ jeho pozdravy zněly jako „gnyrx“ a

„bleihuč“ a vydal se podzemím ke schodŧm. Světlo Vyšplouchu před

ním posouvalo jeho stín. Kdyţ vystupoval po schodech a ze všech sil

se snaţil, aby mu neutekly vlastní nohy, trollové ho s podezřením

pozorovali. V nastartovaném mozku mu bzučelo, ale neměl čím ho

zaměstnat. Nic, čeho by se chytil, nic, co by mu poslouţilo jako

základ, s jehoţ pomocí by došel k nějakému řešení. Za necelou

hodinu vyhodí oblastní vydání Komety a krátce po něm i jeho.

Nastane run na banku, coţ je v nejlepším případě děsivý záţitek, a

ostatní banky mu nepomŧţou, to je jisté, protoţe není kámoš. Stál

tváří v tvář Hanbě, Potupě a panu Pedantovi, ale jen jeden z těch tří

mu ji olizoval.

Nakonec se mu podařilo dojít do kanceláře. Zmaté rozhodně

dokázalo odvést vaše myšlenky od malých a nedŧleţitých problémŧ

tím, ţe je přesměrovalo k tomu jedinému a největšímu – totiţ jak se

udrţet pohromadě na jediné planetě. Přijal uslintané rituální přivítání

malého pejska, zvedl se z kleku a podařilo se mu dostat se k ţidli.

Dobře… chvilku si sednu, to si mŧţu dovolit. Myšlenky mu však

pádily jako o závod.

Brzo se tady objeví lidé. Bylo tady příliš mnoho

nezodpovězených otázek. Co teď, co teď? Modlit se? Vlahoš o

modlitbách neměl zrovna zvláštní mínění, ne snad proto, ţe by si

myslel, ţe bohové neexistují, ale protoţe měl strach, ţe by existovat

mohli. Dobrá, Dotčena uţ na něm dost vydělala a právě včera si

všiml jejího nového zářícího chrámu. Jeho prŧčelí bylo uţ teď

– 290 –

ověšené děkovnými kráječi vajec, vidličkami na fondue,

naběračkami na špagety, noţi na sýr, patentními otvírači sklenic a

mnoha dalšími zbytečnými pomŧckami a předměty. Pověsili je tam

její oddaní uctívači, kteří jiţ čelili nebezpečí, ţe proţijí ţivot plný

vzpříčených zásuvek. Dotčena skutečně přání plnila, protoţe se

specializovala. Ona nepředstírala. Neunavovala se tím, aby nabízela

ráj nebo věčné variace na jakýkoliv druh spásy. Poskytovala vám jen

hladce fungující zásuvky a snadný přístup k příborŧm. Nebyl snad

nikdo, kdo by v ni věřil předtím, neţ si ji on, Vlahoš, namátkou

vybral jako jednoho z bohŧ, kterým chtěl poděkovat za neočekávané

zbohatnutí. Vzpomene si?

Moţná, kdyby měl v zásuvce vzpříčené nějaké zlato. Ale měnit

smetí ve zlato, to uţ zcela jistě ne. Jenţe lidé uţ takoví jsou. Kdyţ

jim nezbývá nic jiného, neţ se modlit, obrací se k bohŧm.

Přešel do kuchyně a sundal z háčku velkou naběračku. Pak se

vrátil do pracovny a vsunul naběračku do zásuvky, kde se okamţitě

vzpříčila, protoţe to je základní funkce naběraček na celém světě.

Musíte chřestit zásuvkami. Zdá se, ţe Dotčenu tenhle zvuk přitahuje.

„O, Dotčeno,“ řekl a zalomcoval drţátkem zásuvky, „to jsem já,

Vlahoš von Rosret, kající se hříšník. Nevím, jestli si vzpomínáš?

Všichni jsme pouhé předměty vzpříčené v zásuvkách, které jsme si

sami vytvořili, a nikdo hŧř neţ já. Kdyby sis našla ve svém nabitém

programu chviličku času, abys mě vyprostila v hodině mé nouze,

neshledáš mě nevděčným, aţ se budou na střechu nové budovy pošty

umísťovat sochy bohŧ. Ty vázy na staré poště se mi nikdy nelíbily. A

mimochodem, budou pozlacené. V oddaném očekávání ti děkuji za

to, ţes mě vyslechla. Ámen.“ Naposled trhnul zásuvkou. Ta najednou

nečekaně povolila, naběračka byla vymrštěna ven, zableskla se ve

vzduchu jako losos, který táhne velkou peřejí, a rozbila starodávnou

vázu v rohu.

Vlahoš se rozhodl, ţe to bude povaţovat za znamení naděje.

Bylo známo, ţe v Dotčenině přítomnosti se vzduchem šíří pach

cigaretového kouře, ale protoţe v téhle místnosti strávila víc neţ

deset minut Krasomila Adoráta, bylo zbytečné to zkoumat.

– 291 –

Co dál? Dobrá, bohové pomáhají těm, kteří pomáhají sami sobě,

a byla tady jediná Rosretovi příznivá moţnost. Vznášela se v jeho

myšlenkách: Improvizuj.

– 292 –

KAPITOLA 10

Jak to dělat stylově – Ředitel štěká – Jindřich Král

ukládá – Křik začíná – Jeden polibek, ţádný jazyk –

Válečná porada – Vlahoš přijímá obvinění – Malá

kouzla se známkami – Profesorův zájem byl probuzen

– Představa Ráje

mprovizuj! Nic jiného ti nezbývá. Vzpomínáš na skoro zlatý

řetěz? Tohle je druhý konec duhy. Pokus se vymluvit se ze

Isit uace, ze které se vymluvit nemŧţeš. Postarej se o své vlastní

štěstí. Předveď představení. A jestli máš padnout, zařiď to tak, aby si

zapamatovali, ţe to nebyl pád, ale skok. Někdy bývá ta nejlepší

hodinka právě tou poslední.

Přešel ke skříni a vytáhl své nejlepší zlaté šaty, ty, které nosil jen

při zvláštních příleţitostech. Pak vyhledal Grácii, která se dívala z

okna.

Musel její jméno vyslovit hodně nahlas a teprve pak k němu

pomalu otočila hlavu.

„Přicházejí,“ řekla.

„Ano, přicházejí,“ přikývl Vlahoš, „a já bych měl vypadat co

nejlépe. Mohla bys mi, prosím, vyţehlit kalhoty?“

Grácie si od něj bez jediného slova kalhoty vzala, přidrţela je na

stěně, přejela je obrovskou dlaní a podala mu je nazpět. Teď by se

mohl Vlahoš jejich puky oholit.

Pak se vrátila nazpět k oknu.

Vlahoš se k ní připojil. Uţ teď stál před vchodem banky zástup

lidí a jak se díval, přijíţděly další droţky. Také se tam pohybovalo

dost policistŧ. Krátký záblesk dokazoval, ţe Otto Schrecklich z

Komety uţ dělá první obrázky. Aha, a uţ se začínaly formovat

– 293 –

deputace. Lidé chtěli být u toho, aţ padne. Dříve nebo později někdo

zabuší na vrata. Vyrazí je. To nesmí připustit.

Umyj se. Ohol se, přistřihni si chloupky v nose a uších, vyčisti si

zuby. Učeš se a vylešti si boty. Nasaď si klobouk, sejdi po schodišti,

velmi pomalu odemkni dveře, tiše, aby cvaknutí pokud moţno

nebylo slyšet venku, pak počkej, aţ uslyšíš přibliţující se kroky –

Vlahoš prudce otevřel dveře.

„Copak se děje, pánové?“

Kosma Opulent se zapotácel, protoţe dveře, u kterých stál, se

otevřely dříve, neţ na ně stačil zaklepat, ale vzpamatoval se a podal

Vlahošovi kus papíru.

„Mimořádný audit,“ prohlásil. „Tihle pánové,“ a v tom okamţiku

ukázal na skupinu váţně vyhlíţejících muţŧ, kteří stáli za ním, „jsou

zástupci hlavních cechŧ a některých dalších bank. Je to celkem běţná

záleţitost a vy jim v tom nemŧţete bránit. Jistě jste si všiml, ţe jsme

s sebou přivedli i velitele Hlídky, sira Elánia. Aţ si ověříme, ţe v

trezoru banky skutečně není ţádné zlato, poţádám ho, aby vás zatkl

pro podezření z krádeţe.“ Vlahoš se podíval na velitele Hlídky.

Neměl ho moc rád a byl si jistý, ţe Elánius jeho nemá rád vŧbec. Ale

byl si ještě jistější tím, ţe velitel Elánius není muţ, který by si dal

rozkazovat od někoho takového, jako je Kosma Opulent.

„Věřím, ţe velitel udělá to, co povaţuje za správné,“ řekl Vlahoš

mírně. „Cestu do trezoru znáte. Omlouvám se za to, ţe je

momentálně poněkud v nepořádku.“

Kosma se napŧl otočil, aby se ujistil, ţe okolní zástup slyší kaţdé

jeho slovo. „Jste zloděj, pane Rosrete. Podvodník, lhář, defraudant a

k tomu všemu ještě máte příšerný vkus v oblékání.“

„Řekl bych, ţe to bylo příliš tvrdé odsouzení,“ prohlásil Vlahoš,

kdyţ kolem něj skupinka vproudila do banky. „Vţdycky jsem si

myslel, ţe se oblékám docela elegantně!“

Teď stál na schodišti tváří v tvář zástupu sám. Ještě to nebyl dav,

ale to mohla být jen otázka času.

„Mohu ještě pro někoho něco udělat?“

„Co je s našimi penězi?“ zavolal někdo.

„Co s nimi má být?“ odpověděl Vlahoš.

– 294 –

„V novinách se píše, ţe nemáte ţádné zlato!“ pokračoval

zvědavec.

Pak přistrčil Vlahošovi před obličej ještě vlhký výtisk Komety.

List byl celkem vzato velmi zdrţenlivý. Očekával senzační titulky,

ale příběhu z banky byl věnován jeden sloupec na titulní straně a ten

byl ještě plný „pokud víme“, „máme za to“ a „Kometa byla

informována, ţe –“ a všech těch dalších frází, které novináři

pouţívají, kdyţ se zabývají problémem velkých peněz, kterým tak

docela nerozumí, a nejsou si příliš jistí, ţe to, co jim bylo řečeno, je

pravda.

Zvedl hlavu od novin a díval se přímo do očí Sacharózy

Rezámkové.

„Omlouvám se,“ řekla, „ale včera večer byli kolem celé banky

stráţní a policisté a neměli jsme moc času. A upřímně řečeno, ten…

záchvat pana Korouhvičky byl sám o sobě na dlouhý příběh. Kaţdý

ví, ţe to on řídí banku.“

„Banku řídí ředitel,“ odpověděl jí Vlahoš poněkud škrobeně.

„Ne, Vlahoši, ředitel štěká,“ potřásla hlavou Sacharóza.

„Podívejte, nepodepsal jste nějaké papíry, kdyţ jste tu práci přebíral?

Předávací doklad, potvrzení, něco takového?“

„No, moţné to je. Byla tam spousta papírŧ, které jsem podepsal

tam, kde mi ukázali. A pan Pedant taky.“

„U všech bohŧ, to aţ uslyší právníci, zalknou se smíchy,“

prohlásila Sacharóza a v rukou se jí jako kouzlem objevil její

poznámkový blok. „A to to ani není vtipné.12 Vţdyť by mohl skončit

ve vězení pro dluţníky!“

„V útulku pro dluţníky,“ opravil ji Vlahoš. „Štěká,

nevzpomínáte si? Ale to se nestane.“

Sacharóza se sklonila, aby pohladila pana Pedanta po malé hlavě,

ale v polovině pohybu strnula. „Co to má v –?“ začala.

„Sacharózo, nemohli bychom se k tomu vrátit později? Na

takové věci teď opravdu nemám čas. Přísahám na jakékoliv tři bohy,

na které věříte, přestoţe jste novinářka, ţe aţ tohle skončí, poskytnu

12 Pozn. aut.: To zvláštní na věcech, kterým se smějí právníci, je, ţe kromě

nich nikdo jiný nechápe, v čem spočívá vtip.

– 295 –

vám příběh, který podrobí zkoušce i schopnost Komety vyhýbat se

nevkusným a podbízivým příběhŧm. Věřte mi.“

„Ano, ale vypadá to jako –“ začala.

„Aha, jak vidím, víte, co to je, takţe vám to nemusím

vysvětlovat,“ přerušil ji Vlahoš energicky.

Podal noviny jejich ustaranému majiteli. „Vy jste pan Rohovec,

ţe?“ usmál se. „Máte u nás konto ve výši 7 AMT, pokud se nepletu.“

Zdálo se, ţe to na muţe na chvilku udělalo dojem. Vlahoš byl, co se

paměti týče, opravdu dobrý. „Řekl jsem vám, ţe v téhle bance se

nebudeme trápit se zlatem,“ pokračoval.

„No ano, jenţe…“ začal muţ. „Heleďte, to je dost divná banka,

kdyţ si z ní lidi nemŧţou vzít zlato, no ne?“

„Ale to přece vŧbec nic nemění,“ vysvětloval Vlahoš. „Vţdyť

jsem vám to všechno vysvětlil.“

Zdálo se, ţe lidé znejistěli. Teoreticky uţ se měli hnát vzhŧru po

schodišti. Vlahoš věděl, co je ještě drţí. Byla to naděje. Byl to ten

slabý hlásek uvnitř, který říkal: tohle se doopravdy neděje. Ten

hlásek, který nutí lidi, aby třikrát po sobě znovu obrátili kapsy

naruby v naději, ţe by tam ještě mohli objevit ztracené klíče. Ta

šílená víra, ţe svět určitě zase začne fungovat jak má, kdyţ tomu

budu opravdu věřit, a ty klíče se najdou. Ten hlas, který dokázal říkat

velmi hlasitě „Tohle se přece neděje!“, aby zahnal tu plíţivou obavu,

ţe děje.

Měl asi třicet vteřin, neţ naděje přestane pŧsobit. A pak se zástup

rozdělil. Pěvana Opulentová umění impozantního entrée nikdy

nezvládla. Jindřich Král ho na druhé straně zvládal dokonale. Nejistý

pohybující se zástup se najednou otevřel jako moře před

praktikujícím hydrofobickým prorokem a vytvořil tunel, který byl po

obou stranách lemován mohutnými muţi ošlehaného vzhledu.

Obličej jim většinou zdobily přeraţené nosy a obdivuhodná síť jizev.

Touhle nově vzniklou ulicí přicházel Jindřich Král a za ním se táhl

prouţek doutníkového kouře. Vlahoš se přinutil zŧstat na místě tak

dlouho, dokud k němu Jindřich nedošel na pŧl metru, a dával si

dobrý pozor, aby se mu díval přímo do očí.

„Kolik peněz jsem si uloţil ve vaší bance, pane Rosrete?“ zeptal

se Jindřich.

– 296 –

„Hm, myslím, ţe to bylo padesát tisíc tolarŧ, pane Králi,“

odpověděl Vlahoš.

„Ano, myslím, ţe to byla taková nějaká částka,“ přikývl Jindřich

Král. „A myslíte, ţe byste uhodl, co se teď chystám udělat, pane

Rosrete?“

Vlahoš nehádal. V těle mu kolovalo Zmaté a v hlavě se mu jako

umíráček okamţitě rozezněla odpověď. „Vy si teď u nás uloţíte další

peníze, je to tak, pane Králi?“

Jindřich Král se rozzářil, jako kdyby byl Vlahoš pes, který právě

bezchybně předvedl nový trik. „Správně, pane Rosrete! Pomyslel

jsem si: Jindřichu, padesát talířŧ je taková lichá suma, a tak jsem

přišel, abych to zaokrouhlil na šedesát tácŧ!“

Na jeho pokyn se za Jindřichem objevilo dalších několik muţŧ,

kteří vţdy po dvou nesli těţké bedny. „Většina je ve zlatě a ve

stříbře,“ pokračoval Král, „ale vím, ţe máte celou řadu šikovných

mládencŧ, kteří vám to všechno spočítají.“

„To je od vás velmi laskavé, pane Králi,“ odpověděl Vlahoš, „ale

kaţdou chvíli uţ se vrátí auditoři a banka bude ve velkých, skutečně

velkých potíţích. Prosím! Nemohu vaše peníze přijmout.“

Jindřich se naklonil k Vlahošovi blíţ a zahalil ho oblakem

doutníkového kouře a závanem shnilé zeleniny. „Já vím, ţe máte

něco za lubem,“ zašeptal a poklepal si mazaně ze strany na nos. „Ti

grázlové vám jdou po krku, to je mi jasný! Ale já poznám šampióna

na první pohled a vím, ţe máte něco v rukávech, co?“

„Jenom své paţe, pane Králi, jenom své paţe,“ odpověděl

Vlahoš.

„No… bohové dejte, aby vám vydrţely co nejdéle,“ zasmál se

spokojeně Jindřich a poplácal Vlahoše po zádech.

Jeho muţi prošli kolem Vlahoše do banky a v hale sloţili bedny

na zem.

„Potvrzení nepotřebuju,“ sdělil ještě Vlahošovi. „Znáte mě, pane

Rosrete. Víte, ţe mně mŧţete věřit, stejně jako já vím, ţe mŧţu věřit

vám.“

Vlahoš na kratičkou chvilku zavřel oči. Kdyţ si pomyslel, ţe si

dělal starosti, aby do večera neskončil ţivot v oprátce.

„Vaše peníze jsou u mě v bezpečí, pane Králi,“ řekl.

– 297 –

„Já vím,“ přikývl Jindřich Král. „A aţ budete mít tenhle den

úspěšně za sebou, pošlu vám mladého Valáška, aby si poštěbetal s

tím vaším opičákem o tom, jaký úrok budu poţadovat za tuhle další

částku, v pořádku? Je to fér, souhlasíte?“

„Samozřejmě, pane Králi.“

„Dobrá,“ končil Jindřich. „A teď musím jít, protoţe budu

kupovat nějaké pozemky.“

Kdyţ odešel, nesl se zástupem nejistý šepot. Ten nový vysoký

vklad je zmátl. Vlahoše také zmátl. Lidé přemýšleli, co asi Jindřich

Král ví. I Vlahoš o tom přemýšlel. Bylo to hrozné, kdyţ vám věřil

někdo jako Jindřich.

To uţ si zástup zvolil mluvčího, který se odhodlal promluvit:

„Podívejte, co se to tady vlastně děje? Tak zmizelo to zlato nebo

ne?“

„Já nevím,“ usmál se na něj Vlahoš. „Dnes jsem se ještě

nedíval.“

„Říkáte to, jako kdyby na tom vŧbec nezáleţelo,“ ozvala se

Sacharóza.

„Podívejte, je to přesně tak, jak jsem vám vysvětlil,“ odpověděl

jí Vlahoš, „město tady pořád je. Banka je tady taky. I já tady jsem.“

Vrhl pohled na široká, vzdalující se záda Jindřicha Krále. „Zatím.

Takţe se zdá, ţe nepotřebujeme, aby nám zlato zbytečně blokovalo

spoustu místa, je to tak?“

Ve dveřích za ním se objevil Kosma Opulent. „Takţe, jak se zdá,

vy budete ty své kousky tropit aţ do konce, co?“

„Prosím?“ nechápal Vlahoš.

Pak začali z šerého vchodu banky vycházet i další členové

narychlo svolané kontrolní komise a očividně vypadali spokojeně.

Přece jen… dnes ráno byli všichni vzbuzeni velice časně a většina

lidí vzbuzených tak časně ráno doufá, ţe se jim podaří někoho zabít

ještě před snídaní.

„To uţ jste skončili?“ podivil se Vlahoš.

„Vy jste přece musel vědět, proč nás sem pozvali,“ řekl jeden z

bankéřŧ. „Víte velmi dobře, ţe včera večer Městská hlídka zjistila, ţe

ve vašem bankovním trezoru není ţádné zlato. My tento nešťastný

stav věcí mŧţeme jenom potvrdit.“

– 298 –

„No ano, ale víte, jak to bývá s penězi,“ odpověděl Vlahoš.

„Myslíte si, ţe jste na dně, a pak zjistíte, ţe jste si je nechali v

druhých kalhotách.“

„Ne, pane Rosrete, teď se budeme smát my,“ přerušil ho Kosma.

„Banka je podvod.“ Pak zesílil hlas. „Poradil bych všem

vkladatelŧm, které jste pomýlil, aby si své peníze vzali zpět, dokud

to ještě jde.“

„Tak dost! Stráţ, ke mně!“ Skupinkou uţaslých bankéřŧ se

protlačil velitel Elánius. Ve stejném okamţiku po schodech vydusalo

pŧltuctŧ trollích policistŧ, kteří rameno na rameni vytvořili řadu před

dvoukřídlými bankovními vraty.

Elánius se naklonil ke Kosmovi tak, ţe se jejich nosy téměř

dotýkaly. „Zbláznil jste se, pane?“ zasyčel. „Tohle mi znělo jako

navádění k výtrţnostem! Tato banka je aţ do odvolání uzavřena.“

„Jsem ředitelem této banky, veliteli,“ ohrazoval se Kosma.

„Nemŧţete mě udrţet mimo budovu.“

„Tak se dívejte,“ ušklíbl se Elánius. „Doporučuji vám, abyste své

stíţnosti adresoval přímo jeho lordstvu. Serţant Naváţka!“

„Zde!“

„Nikdo nevejde dovnitř, pokud nebude mít mnou podepsané

povolení. A pane Rosrete, vy neopouštějte město, jasné?“

„Jistě, veliteli.“ Vlahoš se obrátil ke Kosmovi. „Poslyšte,

nevypadáte dobře,“ řekl mu. „Máte velmi nezdravou barvu.“

„Uţ dost řečí, Rosrete,“ naklonil se k němu Kosma. Zblízka

vypadal ještě hŧře, jeho tvář se podobala tváři voskové figuríny,

kdyby se ovšem vosková figurína dokázala potit. „Sejdeme se u

soudu. Tady vaše cesta končí, pane Rosrete. Nebo bych měl raději

říci… pane Třpytko?“

Bohové, s tím Krutiřitkou jsem měl něco udělat, pomyslel si

Vlahoš. Ale byl jsem příliš zaměstnaný vyráběním peněz…

Pak se objevila Krasomila Adoráta, jiţ zástupem přiváděli dva

policisté, kteří jí současně slouţili jako berle. Elánius si pospíšil ze

schodiště, jako by ji očekával.

Vlahoš si uvědomil, ţe obvyklý šum města zesílil. Všimli si toho

i lidé v zástupu před bankou. Někde se dělo něco velkého a tahle

záleţitost, to byl jen doplňkový program.

– 299 –

„Myslíte si, ţe jste bŧhvíjak chytrý, co, pane Rosrete?“ prohlásil

Kosma.

„Ne, já vím, ţe jsem chytrý. Myslím si jen, ţe mám smŧlu,“

odpověděl mu Vlahoš. Ale takové mnoţství klientŧ přece nemáme!

Uţ slyším dokonce výkřiky!

Zatímco Kosma za ním něco vítězoslavně vykřikoval, protlačil

se ke Krasomile Adorátě a skupince policistŧ.

„Tvoji golemové, je to tak?“ podíval se na ni.

„Všichni golemové ve městě se přestali hýbat,“ přikývla. Jejich

pohledy se setkaly.

„Přicházejí?“

„Ano, myslím, ţe přicházejí.“

„Kdo?“ zeptal se podezřívavě Elánius.

„Hm, oni?“ ukázal Vlahoš. Několik lidí právě vyběhlo z uliček

vedoucích ke Stínovu a prchali, tváře šedivé, kolem zástupu před

bankou. Ale byly to jen kapičky pěny, které hnal vítr před příbojovou

vlnou lidí pádících směrem od řeky. Vlna se dělila před bankou, jako

by to byla skála stojící v cestě záplavě.

Na zdánlivé hladině moře hlav plula kruhová plachta, zhruba tři

metry v prŧměru, podobná té, jaká se pouţívá k chytání lidí, kteří se

velmi prozíravě rozhodnou vyskočit z hořících budov. Pětice lidí,

kteří ji nesli, byl profesor Zbalíkov a čtyři další mágové. Kdyţ se

přiblíţili, všiml si Vlahoš, ţe na plachtě je namalován magický kruh

a další magické symboly. Ve středu tohoto přenosného magického

pracoviště seděl profesor Odblechal a nemilosrdně poháněl mágy

svou nehmotnou magickou holí. Zatímco lidé prchali, mágové se se

svým nákladem zastavili u schodiště před bankou.

„Velmi se omlouvám,“ vyráţel ze sebe zadýchaně Zbalíkov. „Je

to jediný zpŧsob, jak jsme ho sem mohli dostat, a on na nás

naléhal… jak ten na nás naléhal…“

„Kde je ta mladá dáma?“ vykřikl Odblechal. V jasném denním

světle nebyl jeho hlas skoro slyšet. Krasomila Adoráta vyšla ze

skupinky policistŧ.

„Prosím, profesore Odblechale?“

„Našel jsem vaši odpověď! Mluvil jsem s několika Hmňany!“

„Myslela jsem, ţe ti všichni vymřeli před mnoha tisíci lety!“

– 300 –

„Ale jsme přece oddělení nekromancie,“ upozornil ji Odblechal.

„Musím však připustit, ţe připadali trochu nezřetelní dokonce i mně.

Mohl bych dostat políbení? Jeden polibek, jedna odpověď?“

Krasomila Adoráta se podívala na Vlahoše. Ten pokrčil rameny.

Den uţ se mu docela vymkl z rukou. Uţ se nevznášel, teď uţ byl jen

unášen vichřicí.

„Dobrá,“ souhlasila. „Ale ţádný jazyk!“

„Ne?“ posmutněl Odblechal. „Škoda.“

Jejich ústa se kratičce dotkla, bylo to spíš zobnutí neţ polibek,

ale profesor se přesto rozzářil. „Úţasné,“ liboval si. „Cítím se

alespoň o sto let mladší.“

„Podařilo se vám získat ten překlad?“ zeptala se Krasomila

Adoráta. V tom okamţiku pocítil Vlahoš, jak se mu zem pod nohama

zachvěla.

„Coţe? Aha, to,“ mávl rukou Odblechal. „To byli ti vaši zlatí

golemové, o kterých jste mluvila –“

– a další záchvěv, dost silný, aby to v lidských útrobách vyvolalo

nejistotu.

„– i kdyţ jak se ukázalo, to slovo v kontextu vŧbec neznamenalo

zlatý. To slovo mŧţe označovat více neţ sto dvacet věcí, ale v tomto

případě, kdyţ vezmeme v potaz zbytek textu, to znamená tisíc.“

Ulice se znovu zachvěla.

„Myslím, ţe jste našla čtyři tisíce golemŧ,“ informoval profesor

Odblechal. „Ano, a tady je máme!“

#

Přicházeli v šestistupech, tři metry vysocí, a vyplňovali ulici z

jedné strany na druhou. Řinula se z nich voda a řídké bláto. Ozvěna

jejich krokŧ letěla celým městem.

Nešlapali po lidech, ale stánky trhovcŧ, vozy i kočáry, to

všechno se měnilo pod jejich těţkýma nohama v třísky. V chŧzi se

rozdělovali, šířili se městem, jejich kroky duněly v bočních ulicích a

mířili k bránám, které byly v Ankh-Morporku vţdy otevřené, protoţe

nebyl jediný dŧvod odrazovat nové zákazníky.

A pak tady byli koně, nebylo jich v tom početném zástupu více

neţ tucet, sedla byla součástí pálené terakoty jejich hřbetŧ, ale

– 301 –

snadno předbíhali dvounohé postavy a při pohledu na ně snad nebylo

člověka, kterého by nenapadlo „kde se dá takový kŧň sehnat?“

Jeden z dvounohých golemŧ se zastavil uprostřed náměstí

Náhlého osvícení, pozvedl zaťatou pěst jako k pozdravu, poklekl na

jedno koleno a znehybněl. Vedle něj zastavili koně, jako by

očekávali jezdce.

Ostatní golemové za zvukŧ podobných hřmění bouře

pochodovali dál, směrem z města. A kdyţ starobylému městu Ankh-

Morpork přibyla venku za branami ještě jedna mohutná hradební

stěna, jiţ vytvořili, zŧstali stát. Jako na povel zvedli všichni najednou

pěsti. Golemové obklopili město, rameno na rameni a… hlídali.

Zavládlo ticho.

V těch chvílích na náměstí Náhlého osvícení upřel velitel Elánius

pohled nejdříve na pozdviţenou golemovu pěst a pak na Vlahoše.

„Jsem zatčený?“ zeptal se Vlahoš mírně.

Elánius si povzdechl. „Pane Rosrete,“ odpověděl nakonec,

„obávám se, ţe pro to, co jste, ţádné slovo neexistuje.“

#

Obrovský poradní sál v přízemí paláce byl přeplněný. Většina

lidí musela stát. Kaţdý cech, kaţdá zájmová skupina, jednoduše

kaţdý, kdo pak chtěl vyprávět, ţe u toho byl… tam prostě byl.

Zástup zaplnil palácové pozemky, a ti, kdo se nevešli tam, se ještě

mačkali na ulici. Po golemovi na náměstí uţ začaly lézt děti, coţ se

jim dařilo i přes snahu několika policistŧ, kteří ho hlídali.13

Vlahoš si všiml, ţe tam stojí velký stŧl, do něhoţ někdo zaťal

velkou sekeru takovou silou, ţe se deska rozštípla. Bylo jasné, ţe uţ

je tam delší dobu. Moţná to bylo nějaké varování, moţná nějaký

symbol. Vţdyť tohle byla válečná porada, i kdyţ bez války.

„Bohuţel, uţ teď dostáváme výhruţné nóty z ostatních měst,“

řekl lord Vetinari, „takţe je to jen otázka času,“

„Proč?“ zeptal se arcikancléř Neviditelné univerzity Vzoromil

Výsměšek, kterému se podařilo získat místo k sezení jen díky tomu,

ţe z něj nevybíravě protestujícího předchozího majitele vyhodil s

13 Pozn. aut.: Kdo vlastně hlídal koho nebylo v tomto okamţiku ani jisté, ani

podstatné. Řekněme to tak, ţe proces hlídání rozhodně probíhal.

– 302 –

pomocí elevačního zaklínadla. „Jediné, co dělají, je, ţe stojí kolem

hradeb, je to tak?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Vetinari. „Říká se tomu agresivní

obrana. Je to prakticky vyhlášení války.“ Ze rtŧ mu unikl kratičký

smutný povzdech, coţ znamenalo, ţe jeho mozek přeřadil na niţší

rychlost. „Mohu vám připomenout proslulý výrok generála Taktika:

‚Pouze ti, kdo po válce touţí, se na válku připravují’? Naše město je

obklopeno stěnou tvorŧ, z nichţ kaţdý je tak mohutný, ţe by se dal

zastavit jen dobývacím katapultem. Slečna Srdénková…“ odmlčel se

a obdařil Krasomilu Adorátu krátkým ostrým úsměvem – „byla tak

laskavá a přivedla do Ankh-Morporku armádu schopnou dobýt celý

svět, i kdyţ rád přijímám její ujištění, ţe to neměla v úmyslu.“

„Tak proč to neuděláme?“ pozvedl hlas lord Odkraglli,

představený cechu vrahŧ.

„Ach, lord Odkraglli, ţe? Ano, napadlo mě, ţe s tím někdo

přijde,“ řekl Vetinari. „Slečno Srdénková, vy jste ty golemy

studovala.“

„Měla jsem na to pŧl hodiny!“ zaprotestovala Krasomila

Adoráta. „A dodávám, ţe jsem při tom ještě musela poskakovat na

jedné noze!“

„Na tom nezáleţí, ale jste naše specialistka. A kromě toho vám

asistoval proslule zesnulý profesor Odblechal.“

„V jednom kuse se mi pokoušel nahlédnout pod sukně!“

„Takţe, madam?“

„Nemají ţádný šém, k němuţ bych se mohla dostat,“ odpověděla

Krasomila Adoráta. „Neexistuje zpŧsob, jak se jim dostat do hlavy.

Pokud něco víme, pak to, ţe mají jediný příkaz, který má přednost

před čímkoliv jiným, a to je chránit město. To je všechno. Ve

skutečnosti ho mají vypálený přímo do materiálu, ze kterého jsou

jejich těla.“

„Dobře, ale existuje něco takového jako preventivní obrana. Dala

by se také nazvat ‚ochranou města’. Myslíte, ţe by byli schopni

zaútočit na jiné město?“

„Řekla bych, ţe ne. Je nějaké město, na kterém byste si přál,

abych to vyzkoušela, mylorde?“ Vlahoš se otřásl. Občas si Krasomila

Adoráta s věcmi příliš hlavu nelámala.

– 303 –

„Ţádné,“ zavrtěl hlavou Patricij. „Ţádná další zničená země,

dokud jsem Patricijem. Sotva jsme překonali tu poslední pohromu.

Profesore Odblechale, dokázal jste jim dát vŧbec nějaké pokyny?“

Všechny hlavy se obrátily k profesorovi, který stál ve svém

přenosném magickém kruhu hned u dveří, protoţe se nosičŧm

jednoduše nepodařilo prodrat se dál do místnosti.

„Coţe? Ne! Jsem si jistý, ţe jsem zvládl základy hmštiny, ale

nepodařilo se mi je přimět k jedinému kroku! Zkoušel jsem kaţdý

aspoň trochu pravděpodobný povel, ale bezvýsledně. Je to pro mě

velmi stresující!“ Pak zamával svou holí směrem k doktoru

Zbalíkovovi. „No tak do toho, vy lidi, pokuste se být trochu uţiteční!

Ještě jeden pokus!“

„Myslím, ţe bych s nimi dokázal komunikovat,“ ozval se Vlahoš

s očima upřenýma na sekeru, ale jeho hlas se ztratil v hluku a šumu

zpŧsobeném reptajícími studenty, kteří se pokoušeli protlačit se i s

přenosným magickým kruhem ucpanými dveřmi.

Jen mi dejte chvilku, abych si uvědomil proč, pomyslel si.

Ano… Jo. Je to vlastně… jednoduché. Na tenhle výbor příliš

jednoduché.

„Dovolte, mi pánové abych, jako představený cechu, obchodníkŧ

poukázal na, to ţe, tihle… tyhle věci představují, pro naše město

cennou pracovní, sílu –“ prohlásil pan Robert Parkoval.14

„V Ankh-Morporku nebudou nikdy ţádní otroci!“ zvolala

Krasomila Adoráta a ukázala prstem na Vetinariho. „Tak jste to

vţdycky říkal!“

Vetinari na ni pozvedl obočí. Pak ho podrţel pozdviţené a

pozvedl i to druhé. Ale v takové chvíli Krasomilu Adorátu nedokázal

přivést do rozpakŧ ani Patricij.

„Slečno Srdénková, vy sama jste nám vysvětlila, ţe nemají ţádný

šém. Nemŧţete je osvobodit. Prohlašuji tedy, ţe jsou to nástroje, a

protoţe se sami povaţují za sluţebníky města, budu s nimi jako s

takovými zacházet.“ Pozvedl ruce do všeobecného křiku a

14 Pozn. aut.: Jako člen Ctihodného a starobylého řádu zelinářů byl pan

Parkoval vázán tradicí, která velela, ţe nikdy nesmí interpunkci ani psát, ani

vyslovovat na správných místech.

– 304 –

pokračoval: „Nebudou prodáni, bude o ně řádně pečováno, tak, jak se

má o nástroje pečovat. Budou pracovat pro blaho města a –“

„To ne, to je velmi špatný nápad!“ Zástupem se do popředí

prodírala postava v bílém plášti a se ţlutým nepromokavým

kloboukem na hlavě.

„A vy jste…?“ Podivil se Vetinari.

Postava smekla ţlutý klobouk, rozhlédla se kolem a ztuhla. Z úst

se jí vydralo zasténání.

„Nejste vy Hubert Hopsal?“ pokračoval Vetinari. Hubertova tvář

zŧstávala ztuhlá v křeči hrŧzy, takţe Vetinari, výrazně laskavějším

tónem, dodal: „Chtěl byste chvilku, abyste si mohl tu poslední otázku

promyslet?“

„Já… akorát, ţe… právě jsem se doslechl… o těch…“ začal

Hubert. Rozhlédl se po stovkách obličejŧ kolem a zamrkal.

„Pan Hopsal, ten peněţní alchymista?“ pomáhal mu Vetinari.

„Moţná to máte vyšito nebo napsáno někde na oblečení?“

„Myslím, ţe bych vám mohl pomoci,“ ozval se Vlahoš a protlačil

se k ekonomovi se zamrzlým jazykem.

„Huberte,“ řekl a poloţil mu ruku na rameno, „všichni ti lidé

jsou tady proto, aby si vyslechli vaši úţasnou teorii, která objasňuje,

proč je nemoţné zapojit tyhle nové golemy do práce. Přece je

nechcete zklamat? Vím, ţe se nesetkáváte s mnoha lidmi, ale kaţdý

uţ slyšel o vaší úţasné práci. Pomohl byste jim pochopit, co jste to

právě vykřikl?“

„Jsme bez sebe nedočkavostí,“ řekl lord Vetinari.

Strach z davu, který seděl v Hubertově hlavě, pomalu ustupoval

nutkání sdělit vědění nevědoucím, coţ znamenalo kaţdému kromě

něj. Rukama se chytil za klopy pláště a odkašlal si.

„Dobře, kdyţ uvaţujeme o práci, spočívá problém v tom, ţe

golemové by dokázali za jediný den vykonat práci sto dvaceti tisíc

lidí.“

„Dokáţete si představit, co by mohli udělat pro město?“ zvolal

pan Kravoblíz z cechu řemeslníkŧ.

„To ano. Ale především by kvŧli nim přišlo o práci sto dvacet

tisíc lidí,“ pokračoval Hubert, „to by byl ovšem jen začátek.

Nepotřebují potravu, nápoje, oblečení ani bydlení. Většina lidí vydá

– 305 –

své peníze za jídlo, oblečení, bydlení, zábavu a v neposlední řadě za

daně. Za co by je utratili golemové? Poptávka po mnoha věcech by

poklesla a výsledkem by byla další nezaměstnanost. Vidíte? Oběh

peněz je podstatou všeho. Peníze obíhají a při tom vytvářejí

bohatství.“

„Mně to připadá, jako kdybyste nám chtěl říci, ţe by nás taková

věc oţebračila!“ ozval se Vetinari.

„Nastaly by nám… těţké časy,“ přikývl Hubert.

„A co byste tedy navrhoval vy, pane Hopsale?“

Hubert se zatvářil rozpačitě. „Já nevím, pane. A nevím ani, kde

hledat řešení.“

„Kdyby mělo ty golemy k dispozici kterékoliv z ostatních měst,

zaútočilo by na nás,“ prohlásil lord Odkraglli. „A nevím, proč

bychom pro ně měli hledat nějaké zaměstnání, nemyslíte? Nějaké to

dobyvatelské taţení by přece nic nezkazilo!“

„Myslíte nějakou menší říšičku?“ odpověděl mu lord Vetinari

kysele. „Pouţijeme své otroky, abychom získali další otroky? Ale

stojíme o to, stát proti celému světu ve zbrani? Protoţe tak bychom

nakonec skončili. Pak by nám zbývalo uţ jen jediné. Doufat, ţe

někteří z nás přeţijí. Nejhorší by na tom bylo, ţe bychom vítězili,

triumfovali a hnili. Tohle je lekce, kterou uţ nám dávno dala historie,

lorde Odkraglli. Nejsme snad dost bohatí?“

To vyvolalo další chór hlasitých projevŧ všeho druhu.

Vlahoš, aniţ si ho kdo všimnul, se zatím protlačil mezi lidmi.

Nakonec se dostal k doktoru Zbalíkovovi a jeho týmu, kteří se snaţili

probojovat ke golemovi na náměstí.

„Mohl bych se k vám přidat?“ poţádal Zbalíkova. „Rád bych

něco zkusil.“

Zbalíkov přikývl, ale zatímco mladí muţové táhli přenosný

magický kruh na ulici, otočil se k Vlahošovi. „Myslím, ţe slečna

Srdénková vyzkoušela opravdu všechno. Na profesora udělala

skutečně velký dojem.“

„Je tady něco, co určitě nezkusila. Věřte mi. A kdyţ uţ mluvíme

o dŧvěře, co jsou zač ti mládenci, kteří nesou plachtu?“

„Moji studenti,“ odpověděl Zbalíkov a přidrţel kruh, který se

nebezpečně rozkýval.

– 306 –

„Oni chtějí studovat nekrom – posmrtnou komunikaci? Proč?“

„Jak se zdá, skvěle se na to loví dívky,“ povzdechl si Zbalíkov.

Ozvalo se několik uchechtnutí.

„V oddělení Posmrtné komunikace? A jaké holky tam vlastně

mŧţou lovit?“

„Ne, jde o něco jiného, To kvŧli tomu, ţe kdyţ odpromují, mají

právo nosit černý hábit se špičatou černou kápí a hlavně prsten s

lebkou. Myslím, ţe termín, který jeden z nich pouţil, zněl:

‚kočkolap’.“

„Já si myslel, ţe se mágové nesmí ţenit?“

„Sňatek?“ pozvedl obočí Zbalíkov. „Skoro bych se vsadil, ţe oni

myslí úplně něco jiného,“ odpověděl.

„Tak na něco takového by nás za našich časŧ ani nenapadlo

myslet!“ pohoršoval se Odblechal, který se kymácel sem a tam,

podle toho, jak se studentŧm dařilo prodírat se i s magickým kruhem

hustými zástupy. „Ty, Zbalíkove, nemohl bys pár těch lidí

zlikvidovat Černým ohněm? U všech sedmi pekel, jsi přece

nekromant! Od tebe se nečeká, ţe budeš hodný! Teď, kdyţ vidím, co

se to tady děje, myslím, ţe strávím na oddělení mnohem více času!“

„Mohl byste na slovíčko?“ šeptnul Vlahoš doktoru Zbalíkovovi.

„Mládenci si jistě chvilku poradí sami. Řekněte jim, ţe jdeme k

velkému golemovi napřed a ať nás tam dohoní.“

Pospíchal dál a vŧbec ho nepřekvapilo, ţe Zbalíkov popobíhá,

aby ho dohonil. Zatáhl pana, vlastně ne nekromanta do výklenku

jedněch domovních dveří a řekl: „Věříte svým studentŧm?“

„Zbláznil jste se?“

„Já jen, ţe mám jistý plán, jak ještě zachránit situaci, ale stinná

stránka té věci spočívá v tom, ţe profesor Odblechal pak uţ pro vás

nikdy nebude ve vašem oddělení k dispozici.“

„Kdyţ říkáte, ţe nebude k dispozici, tak tím myslíte, ţe –“

„Bohuţel, pak uţ ho nikdy neuvidíte,“ odpověděl Vlahoš.

„Chápu, ţe to pro vás bude tvrdá rána.“

Zbalíkov se rozkašlal. „Oh bohové! A uţ se nikdy nedokáţe

vrátit?“

„Obávám se, ţe nikoliv.“

„Jste si jistý?“ ujišťoval se Zbalíkov opatrně. „Ţádná moţnost?“

– 307 –

„Jsem si opravdu jistý.“

„Hmm. No… bude to pro nás samozřejmě velká tragédie.“

„Velká, já vím. Opravdu těţká rána,“ souhlasil Vlahoš.

„Ale… byl bych rád, kdyby nepřišel k nějakému… nebyl nějak

poškozen… jednoduše aby netrpěl, chápete, ţe?“

„To je přece samozřejmé. V ţádném případě,“ ujišťoval ho

Vlahoš a stěţí tajil smích. My, lidé, jsme v tomhle klikatém myšlení

opravdu dobří, jen co je pravda, pomyslel si.

„A měl své dobré dny, kdyţ tak o tom uvaţujeme.“

„Asi dva,“ přikývl Vlahoš, „kdyţ tak o tom uvaţujeme.“

„Co od nás potřebujete?“ zeptal se Zbalíkov na pozadí

vzdálených výkřikŧ profesora Odblechala, peskujícího studenty.

„Myslím, ţe existuje taková věc, jako… inorcismus15, nemýlím

se?“

„To? Ale to my nesmíme! To je zásadně proti univerzitním

pravidlŧm!“

„No, podívejte, černá róba se špičatou kápí a prsten s lebkou taky

něco znamenají, nebo ne? Chtěl jsem říci, ţe by se vaši předchŧdci

museli ve svých černých rakvích obracet, kdyby se dozvěděli, ţe jste

nesouhlasil ani s takovou malou ošklivostí, jakou mám na mysli…“ a

Vlahoš doktorovi všechno vysvětlil krátce a jednoduše.

Stále sílící křik a nadávky signalizovaly, ţe přenosný magický

kruh uţ je skoro u nich.

„Tak co říkáte, doktore?“ nadhodil Vlahoš.

Po tváři doktora Zbalíkova v rychlém sledu přeběhla pestrá škála

výrazŧ. „No, myslím, ţe…“

„No, doktore?“

„To bude skoro jako kdybychom ho poslali do nebe, ţe?“

„ Přesně tak! Sám bych to nedokázal vyjádřit lépe!“

„Kaţdý by to dokázal vyjádřit lépe neţ tohle nemehlo!“ vyštěkl

Odblechal těsně za jejich zády. „Tedy musím říci, ţe s oddělením to

15 Pozn. překl.: Podívejte, řeknu to krátce a jednoduše. Exorcismus je

samozřejmě vymýtání ďábla, takţe inorcismus musí být přimýtání ďábla

(nebo, ještě jinak, v prvním případě se pokoušíme démona či ďábla z člověka

vypudit, v druhém takového zlého ducha připudit).

– 308 –

šlo za mé nepřítomnosti pěkně z kopce! No, uvidíme co se s tím dá

dělat!“

„Neţ s tím začnete, profesore, potřebuji mluvit s tím golemem,“

obrátil se k němu Vlahoš. „Mohl byste mi tlumočit?“

„Mohl, ale nebudu,“ odsekl mu Odblechal.

„Ale před chvílí jste se snaţil pomoci slečně Srdénkové.“

„Taje přitaţlivá. Proč bych vám měl slouţit svými vědomostmi,

které jsem získával více neţ jedno století?“

„Třeba proto, ţe tam v tom sále jsou pitomci, kteří by chtěli ty

golemy pouţít k rozpoutání války?“

„To by aspoň počet takových pitomcŧ sníţilo.“

Před nimi se teď tyčil jediný opuštěný golem. I v kleče byla

terakotová tvář na úrovni Vlahošových očí. Mohutná hlava se

pomalu otočila a upřela jeho směrem prázdný pohled. Pohledy

stráţných kolem golema byly na druhé straně plné hlubokého

podezření.

„My teď provedeme malou magii, pánové,“ upozornil Vlahoš

policisty.

Velící desátník vypadal, jako kdyby s tím ani trochu nesouhlasil.

„Máme to tu hlídat,“ vypravil ze sebe s pohledem upřeným na černá

roucha a poloprŧhledného profesora Odblechala.

„Tak to jsem rád, ţe mŧţeme pracovat ve vaší přítomnosti,“

usmál se na něj Vlahoš. „Prosím, jen zŧstaňte. Jsem si jistý, ţe tady

nehrozí skoro ţádné nebezpečí.

I kdyţ, moţná bude lepší, kdyţ se trochu rozestoupíte, abyste

udrţovali veřejnost v potřebném odstupu,“ pokračoval Vlahoš.

„Nestojíme o to, aby se někomu z pracující veřejnosti náhodou něco

přihodilo, ţe? Mohli byste je zatlačit, dejme tomu, o nějakých

devadesát, sto metrŧ nazpět?“

„Řekli nám, abychom stáli tady,“ trval na svém desátník a

prohlíţel si Vlahoše od hlavy k patě. Pak poněkud ztlumil hlas.

„Nejste vy náhodou vrchní poštmistr, he?“

Vlahoš poznal ten pohled i tón hlasu. A uţ je to tady… „Ano, je

to tak,“ přikývl.

– 309 –

Policista ztlumil hlas ještě o další stupeň. „Hm, víte, napadlo

mě… tedy… jak bych to… podívejte, nenašla by se u vás…

náhodou… nějaká modrá –“

„Tak v tom vám bohuţel pomoci nedokáţu,“ odpověděl Vlahoš

rychle a vsunul ruku do kapsy, „ale čirou shodou okolností tady mám

jednu velmi vzácnou dvacetipencovou zelenou zelnou, s tím velmi

zábavným ‚chybotiskem’, který vloni vyvolal ten malý rozruch.

Moţná si na to vzpomenete. Tohle je poslední, která zbyla. Je

sběratelsky velmi zajímavá.“

V ruce se mu objevila malá obálka. Právě tak rychle zase zmizela

v desátníkově kapse.

„Nesmíme dovolit, aby se někomu z přihlíţející veřejnosti

náhodou přihodilo něco ošklivého,“ prohlásil. „Proto navrhuju,

abychom je zatlačili nazpět do bezpečné vzdálenosti. Vidím to tak o

devadesát aţ sto metrŧ.“

„Skvělá myšlenka, desátníku,“ přikývl Vlahoš.

O pět minut později uţ měl Vlahoš téměř celé náměstí pro sebe,

protoţe policistŧm rychle došlo, ţe čím rychleji zatlačí přihlíţející

veřejnost z dosahu nebezpečí, tím rychleji se dostanou z dosahu

tohoto nebezpečí i oni sami.

A teď, pomyslel si Vlahoš, přikročíme k Okamţiku pravdy. Ale

pokud to pŧjde, bude to okamţik Přijatelných lţí, protoţe s těmi byla

většina lidí mnohem šťastnější. Hmští golemové byli větší a těţší neţ

ti, které bylo moţné běţně potkat ve městě, ale byli krásní. Jak jinak,

vţdyť pravděpodobně byli vyrobeni golemy. Jejich tvŧrci je obdařili

něčím, co vypadalo jako svaly, a klidnými, smutnými tvářemi. V

prŧběhu minulé hodiny stačila městská roztomilá dítka bez ohledu na

snahu policistŧ tomuhle golemovi přimalovat černý knír…

Tak dobrá. A teď profesor…

„Řekněte mi, profesore, těší vás to, být mrtvý?“

„To myslíte, jestli si to uţívám? Jak by si to mohl někdo uţívat,

vy troubo?“ ušklíbl se Odblechal.

„Ţádná velká zábava?“

„Mladý muţi, slovo ‚zábava’ se nedá ţádným zpŧsobem

aplikovat na existencí v záhrobí,“ prskl Odblechal.

„A proto se tak drţíte v oddělení?“

– 310 –

„Samozřejmě! Moţná, ţe ho v dnešní době vedou amatéři, ale

alespoň se tam pořád něco děje.“

„Jistě,“ přikývl Vlahoš. „Samozřejmě uţ mě napadlo, proč se

někdo, kdo má… zájmy jako jsou vaše, nepokusí najít si mnohem

širší prostor pro jejich naplnění někde, kde se pořád něco děje.“

„Já nechápu, o čem mluvíte.“

„Řekněte mi, profesore, neslyšel jste náhodou o klubu U rŧţové

kočičky?“

„Ne, to jsem tedy neslyšel. Takţe kočky jsou teď rŧţové, ano?“

„Opravdu neslyšel? Tak to mi dovolte, abych vám o klubu U

rŧţové kočičky něco řekl,“ usmál se Vlahoš. „Promiňte, doktore

Zbalíkove.“ Mávnutím ruky odehnal Zbalíkova, který na něj mrknul

a odvedl své studenty aţ k zástupu pracující veřejnosti v pozadí.

Vlahoš poloţil duchovitému profesorovi ruku kolem poloprŧsvitných

ramen. Bylo dost nepohodlné drţet ji v místech, kde nebylo ţádné

rameno, o které by si mohl ruku opřít, ale v podobných záleţitostech

byl nejdŧleţitější styl.

Pak mezi nimi proběhl krátký rozhovor vedený naléhavým

šepotem a nakonec Odblechal prohlásil: „To mi říkáte, ţe je to…

něco jako dŧm helmbrechtný?“

Tak dŧm helmbrechtný, pomyslel si Vlahoš. No, je vidět, ţe je

váţně starý. „No, ano. Já bych dokonce zašel tak daleko, ţe bych řekl

nestydatě lascivní dŧm helmbrechtný.“

„A ony tam ukazují své… kotníky?“ ujišťoval se Odblechal a oči

mu zasvítily.

„Kotníky?“ odpověděl Vlahoš. „Ano, určitě, opravdu myslím, ţe

ano.“ Bohové, to je tak starý?

„A pořád?“

„Čtyřiadvacet hodin denně. Nikdy se nezahalují,“ přikyvoval

Vlahoš. „A někdy se točí hlavou dolŧ kolem tyče. Věřte mi,

profesore, ţe tam by se vám zdála i věčnost krátká.“

„A vy potřebujete přeloţit jen několik slov?“

„Malý slovníček pokynŧ.“

„A pak mohu jít?“

„Mŧţete.“

„Dáváte mi své slovo?“

– 311 –

„Věřte mi. Já to jen vysvětlím doktoru Zbalíkovovi. Jistě se dá

přesvědčit.“

Vlahoš se přesunul ke skupince lidí, kteří nebyli vŧbec

nekromanti. Odpověď posmrtného komunikátora byla trochu jiná,

neţ Vlahoš čekal. Objevily se i jiné názory.

„Napadlo mě, jestli neděláme chybu, kdyţ chceme právě jeho

vypustit v baru, kde se tančí o tyči?“ řekl Zbalíkov pochybovačně.

„Nikdo ho neuvidí. A on se nemŧţe nikoho dotknout. Kromě

toho jsou tam na to moc hákliví, kdyţ se někdo tanečnic dotýká,

aspoň jak jsem slyšel.“

„Ano, myslím, ţe jediné, co mŧţe dělat, je ty mladé dámy

očumovat.“ Od studentŧ se ozvalo pobavené pochechtávání.

„No a co? Za to, aby se daly očumovat, jsou placené,“ odpověděl

Vlahoš. „Jsou to profesionální očumovánky. Je to očumovací podnik.

Pro čumily. A slyšel jste, co se děje v paláci. Do večera mŧţeme být

ve válce. Věříte jim? Věřte mně.“

„Vy tuhle frázi pouţíváte hrozně často, pane Rosrete,“ upozornil

ho Zbalíkov.

„Víte, já jsem velmi dŧvěryhodný. Takţe jste připraven?

Zŧstaňte v povzdálí, dokud vás nepřivolám, a pak ho mŧţete odvést

na místo jeho věčného odpočinku.“

#

V davu byli i lidé s kovářskými kladivy. Je velmi těţké rozbít

golema, kdyţ o to nestojí, ale Vlahoš by je odsud měl dostat co

nejrychleji.

Asi to nebude fungovat. Bylo to příliš jednoduché. Jenţe

Krasomilu Adorátu to nenapadlo a Odblechala také ne. Desátníka,

který teď tak statečně udrţoval zástupy v pozadí, by to na druhé

straně určitě napadlo, protoţe šlo jen o rozkazy, ale jeho se nikdo

neptal. Stačilo trochu myslet. „Tak jdeme na to, mladý muţi,“ ozval

se Odblechal, který byl stále na tom místě, kde ho jeho nosiči

zanechali. „Ať to máme za sebou, co říkáte?“

Vlahoš se zhluboka nadechl. „Řekněte mi, jak se řekne: ‚Budete

věřit mně a jen mně. Utvořte čtyřstupy a odpochodujte do

vzdálenosti dvaceti kilometrŧ od města směrem na Střed. Pŧjdete

pomalu,’“ doplňoval své příkazy.

– 312 –

„Ha, ha. Vy jste chytrák, pane Rosrete!“ pochechtával se

Odblechal, který měl mysl plnou odhalených dámských kotníkŧ.

„Ale to nezabere, abyste věděl. Podobné věci jsme zkoušeli.“

„Dokáţu být velmi přesvědčivý.“

„Povídám vám, ţe to stejně nebude fungovat. Nenašel jsem

jediné slovo, na které by reagovali.“

„Dobrá, profesore, ale ono tady ani tak nejde o to, co říkáte, jako

o to, jak to říkáte, chápete? Dřív nebo později začne být

nejdŧleţitější styl.“

„Pch! Vy jste, člověče, blázen!“

„Myslel jsem, ţe jsme uzavřeli dohodu, profesore. A budu

potřebovat ještě pár dalších povelŧ.“ Rozhlédl se po golemech –

koních, nehybných jako sochy. „Jeden z těch rozkazŧ bude

ekvivalent slova ‚hyjé’, a kdyţ uţ o tom tak přemýšlím, tak taky

něco jako ‚prr’. Nebo byste se raději vrátil na místo, kde nikdy nikdo

neslyšel o tanci u tyče?“

– 313 –

KAPITOLA 11

Golemové pochodují – Pravá hodnota – V práci:

sluţebníci vyšší pravdy – Znovu v nesnázích –

Překrásný motýl – Vetinariho nepříčetnost – Pan

Korouhvička procitá – Tajemné poţadavky

tmosféra v konferenční místnosti začínala rychle houstnout.

To lord Vetinari nepovaţoval za problém. Naopak. Pevně

Avě řil, ţe je třeba nechat zaznít tisíce hlasŧ, protoţe pak mu

stačilo poslouchat jen ty, které říkají něco uţitečného, a za „uţitečné“

v tomto případě povaţoval, jak je obvyklé u státní správy, „cokoliv,

co se přiklání k mému názoru“. Podle jeho zkušeností bylo takových

lidí většinou méně neţ deset. Ti, kteří se pravidelně doţadovali tisíce

hlasŧ, tím ve skutečnosti mysleli, ţe chtějí, aby byl vyslyšen ten

jejich a ostatních 999 hlasŧ bylo ignorováno, a to byl dŧvod, proč

bohové vymysleli výbory a komise. Vetinari dokázal výbory vyuţít

nesmírně efektivně, zvláště kdyţ Vaţuzel dělal zápis. Čím byla pro

hloupé tyrany ţelezná panna, tím byly pro lorda Vetinariho výbory a

komise. Byly jen o maličko draţší,16 nadělaly mnohem méně

nepořádku, a co bylo na tom všem nejlepší, do ţelezné panny jste

museli lidi nutit násilím.

Právě se chystal jmenovat deset nejhlučnějších lidí do Výboru

pro otázku golemŧ, který by pak mohl být zamčen v nějaké vzdálené

kanceláři, kdyţ se objevil Temný úředník, který očividně vystoupil

ze stínŧ, a zašeptal něco Vaţuzlovi do ucha. Sekretář se naklonil ke

svému pánovi.

16 Pozn. aut.: Přesněji řečeno, náklady výborů představovaly pouze cenu

sušenek a čaje, které se podávaly o přestávce, a něco takového se při

pouţívání ţelezné panny nestávalo.

– 314 –

„Ach, jak se zdá, tak golemové odešli,“ zvolal Vetinari

spokojeně, kdyţ svědomitý Vaţuzel ustoupil.

„Odešli?“ ozvala se Krasomila Adoráta a pokoušela se

vyhlédnout z okna. „Co tím myslíte, odešli?“

„Uţ tady nejsou,“ vysvětloval jí Vetinari. „Jak se zdá, tak je pan

Rosret odvedl pryč. Spořádaným zpŧsobem opouštějí okolí města.“

„Ale to přece nemŧţe udělat!“ Lord Odkraglli zuřil. „Ještě jsme

nerozhodli, co s nimi uděláme!“

„No, ale on to přesto udělal,“ sděloval mu pobaveně Vetinari.

„Nemělo by se mu dovolit opustit město! Je to bankovní lupič!

Veliteli Elánie, konejte svou povinnost a zatkněte ho!“ Tenhle výkřik

zazněl od Kosmy Opulenta.

Elániŧv pohled by zmrazil na místě i příčetnějšího muţe.

„Pochybuji o tom, ţe by šel daleko, pane,“ řekl. Pak se obrátil k

Vetinarimu. „Co si přejete, abych udělal, vaše lordstvo?“

„Jak se zdá, náš vynalézavý pan Rosret k tomu měl nějaký

dŧvod,“ prohlásil Vetinari, „tak co kdybychom šli a zjistili jaký?“

Zástup vyrazil ke dveřím, kde se zasekl a jeho jednotlivé části

začaly bojovat mezi sebou.

Kdyţ se pak vyhrnul ven, sepjal Vetinari ruce za hlavou,

pohodlně se opřel a zavřel oči. „Miluji demokracii. Mohl bych ji

poslouchat celý den. Dal byste prosím připravit kočár, Vaţuzle?“

„Právě se tak děje, vaše lordstvo.“

„K tomu jste ho navedl vy?“

Vetinari otevřel oči. „Slečno Srdénková, vás vţdycky rád

vidím,“ zamumlal a rukou odháněl kouř. „Myslel jsem, ţe jste

odešla. Představte si mou radost, kdyţ jsem zjistil, ţe to tak není.“

„No tak byl jste to vy?“ nedala se odbýt Krasomila Adoráta a

znovu popotáhla z cigarety, která se při tom viditelně zkrátila.

Kouřila, jako by tuto činnost povaţovala za válečnou akci.

„Slečno Srdénková, myslím, ţe nic, co bych po panu Rosretovi

mohl poţadovat, by nebylo nebezpečnější neţ věci, které dělá ze své

vlastní svobodné vŧle. Zatímco jste byla pryč, začal pro vlastní

potěšení lézt po budovách, šperháky otevřel snad kaţdý zámek na

poštovním úřadě a vstoupil do bratrstva Extrémního kýchání, a to je

– 315 –

pěkně nepříčetný spolek. Potřebuje kořeněnou vŧni nebezpečí k

tomu, aby mu ţivot stál za to ţít.“

„Kdyţ jsem tady já, tak takové věci nikdy nedělá!“

„Samozřejmě. Mohu vám nabídnout, abyste jela se mnou?“

„Co měl znamenat ten tón, kterým jste řekl to vaše

‚samozřejmě’?“ zamračila se na něj Krasomila Adoráta podezřívavě.

Vetinari pozvedl obočí. „Kdybych byl odborníkem na to, jakým

zpŧsobem váš snoubenec uvaţuje, řekl bych, ţe se jedeme podívat na

obrovskou jámu v zemi…“

#

Budeme potřebovat kámen, pomyslel si Vlahoš, zatímco

golemové kopali. Spoustu kamene. Umějí udělat maltu? Určitě ano.

Jsou lancreským armádním noţíkem s velkým příslušenstvím.

Bylo aţ děsivé, jak uměli kopat, i v téhle neúrodné, vyprahlé a

ztvrdlé zemi. Prach vylétal do vzduchu v gejzírech. Necelý kilometr

od nich se zvedala k nebi stará magická věţ, významný orientační

bod na cestě do Sto Lat. Tyčila se pochmurně nad malým kusem

země řídce zarostlým plevelem, křovinami a zakrslými stromy, tak

atypickými pro okolní pečlivě obdělávanou oblast Plání. Kdysi tady

byla uţívána magie ve velkém mnoţství. Vegetace tu rostla podivná

nebo ţádná. Sovy, které hnízdily ve zřícenině, si dávaly dobrý pozor,

aby jejich kořist pocházela odněkud z větší dálky. Pro tenhle účel je

to dokonalé místo. Nikdo ho nechtěl. Byla to nevyuţitá pustina a

ţádné pustině by se nemělo dovolit zŧstat nevyuţitou.

Jaká je to úţasná zbraň, přemýšlel Vlahoš dál, kdyţ na koni-

golemovi objíţděl obrovské kopáče. Dokázali by zničit město za

jediný den. Jakou strašlivou silou by se stali v nesprávných rukou.

Díky bohŧm, ţe jsou v těch mých…

Zástup se drţel v uctivé vzdálenosti, ale neustále a rychle se

zvětšoval. Město vyběhlo z hradeb, aby bylo při tom. Být pravým

občanem Ankh-Morporku znamenalo nikdy nezanedbat příleţitost k

pobavení. Co se týče pana Pedanta, ten stál koni-golemovi na hlavě a

očividně proţíval nejšťastnější okamţiky svého ţivota. Malý pejsek

nic nemiluje tak jako vysoká místa, ze kterých mŧţe divoce štěkat na

lidi… No… vlastně ano, jedna věc tady byla. Řediteli banky se

podařilo zaklínit svou nejnovější oblíbenou hračku mezi koňské ucho

– 316 –

a vlastní tlapku a přestával štěkat na lidi, jen aby mohl vrčet na

Vlahoše pokaţdé, kdyţ se mu ji nenápadně pokusil vzít.

„Pane Rosrete!“

Ohlédl se a uviděl, ţe k němu spěchá Sacharóza a mává na něj

svým poznámkovým blokem. Jak to dělá? napadlo ho. Díval se, jak

kluše podél řady kopajících golemŧ, zatímco kolem ní prší prach. Je

tady dokonce dříve neţ Hlídka.

„Vidím, ţe máte koně-golema,“ zavolala na něj, kdyţ k němu

dorazila blíţ. „Je nádherný.“

„Je to spíš, jako kdyţ jedete na květináči, který neumíte řídit,“

odpověděl jí Vlahoš. Musel při tom křičet, aby ho ve všem tom hluku

bylo slyšet. „A sedlu by neuškodilo, kdyby bylo trochu polstrované.

Ale jinak jsou opravdu skvělí, ţe? Všimla jste si, jak chvilku

nepostojí v klidu? Jsou jako ţiví, ţe?“

„A proč se ti golemové zakopávají?“

„Přikázal jsem jim to.“

„Ale vţdyť jsou strašlivě cenní!“

„To je pravda. Takţe je raději uklidíme do bezpečí, co říkáte?“

„Jenţe oni patří městu!“

„Zabírali tam strašně moc místa, nemyslíte? Já si na ně rozhodně

ţádný nárok nedělám!“

„Mohli by pro město udělat úţasné věci, není to tak?“ Přicházeli

další lidé a mířili k muţi ve zlatém obleku, protoţe ten byl vţdycky

zárukou toho, ţe si za peníze přijdou na své.

„Jako vyslat je do války nebo díky nim vytvořit armádu ţebrákŧ?

To, co s nimi dělám já, je mnohem lepší.“

„Určitě nám řeknete, co to vlastně má být!“ volala nahoru

Sacharóza.

„Rád bych na nich zaloţil oběţivo! Chtěl bych je proměnit na

peníze. Zlato, které hlídá samo sebe. Nedá se padělat!“

„Vy nás chcete převést na golemí standard?“

„Přesně! Podívejte se na ně! Jakou mají cenu?“ křikl na ni

Vlahoš, kdyţ se kŧň velmi přesvědčivě vzepjal. „Mohli by stavět

prŧplavy nebo hráze proti záplavám, srovnat hory a stavět cesty!

Pokud bychom to od nich potřebovali, udělají to. A kdyţ to

– 317 –

potřebovat nebudeme, pomohou nám zbohatnout tím, ţe nebudou

dělat nic! Tolar bude tak tvrdý, ţe by se od něj odrazil i troll!“

Kŧň, který zřejmě naprosto dokonale pochopil význam styku s

veřejností, se vzepjal přesně v okamţiku, kdy Vlahoš ukázal na

obrovský zástup pracující veřejnosti.

„Tohle je hodnota! Ta má svou cenu! Jakou hodnotu má zlatá

mince v porovnání s rukou, která ji drţí?“ Pak si v hlavě znovu

přehrál poslední větu a dodal: „To by byl dobrý hlavní titul na první

stranu, co říkáte? A jmenuji se Rosret, se S, jako ‚rositi rty’.“

Sacharóza se rozesmála. „První strana je uţ tak přeplněná! Co se

stane tady s těmi?“ pokračovala.

„Zŧstanou tady, dokud nějaké chytré a klidné hlavy

nerozhodnou, co s nimi dál!“

„A před čím teď vlastně brání město, ale přesně?“

„Před hloupostí!“

„A ještě poslední věc, Vlahoši. Vy jste jediný člověk, který zná

tajemství golemŧ, je to tak?“

„Z jakéhosi nevysvětlitelného dŧvodu to tak je.“

„Jak to?“

„Moţná je to tím, ţe jsem velmi přesvědčivá osobnost!“ To u

Sacharózy vyvolalo další smích.

„Která teď čirou náhodou velí nepřemoţitelné armádě? Jaké

budete mít poţadavky?“

„Ţádné! Ne, okamţik, kdyţ o tom tak přemýšlím… chtěl bych

hrnek dobré kávy! Ještě jsem nesnídal!“ To mu vyslouţilo smích i od

lidí v zástupu.

„Myslíte si, ţe by měli být obyvatelé města rádi, ţe jste to právě

vy, kdo je v sedle, a ne někdo jiný?“

„Samozřejmě, k čertu! Dŧvěřujte mi!“ zvolal Vlahoš, sesedl a

zvedl vzpírajícího se pana Pedanta z jeho bidýlka.

„No, vy byste to měl vědět nejlíp, pane Rosrete.“ To vyvolalo

vlnu potlesku. „A nechtěl byste nám říci, kam se podělo zlato z

banky, co myslíte?“

„Má ho na sobě!“ vykřikl k všeobecnému veselí nějaký vtipálek

z davu.

– 318 –

„Slečno Rezámková, váš cynismus je jako dýka, kterou mi

vráţíte do srdce!“ stěţoval si naoko Vlahoš. „Chtěl jsem se té záhadě

dostat na kloub ještě dnes, ale znáte to, člověk míní…, a tak dále. A

zatím jsem si nebyl schopný udělat ani pořádek na psacím stole!“

Dokonce i tahle věta vyvolala mezi lidmi smích, i kdyţ vlastně moc

k smíchu nebyla.

„Pane Rosrete? Ţádám vás, abyste mě doprovodil…“ Zástupem

se prodral velitel Elánius a za ním se jako mávnutím magické hole

zhmotnili další policisté.

„Jsem zatčen?“

„Samozřejmě! Opustil jste město, u divého trolla!“

„Myslím, ţe by se mohl, a celkem úspěšně, bránit tím, ţe město

šlo s ním, veliteli.“

Všechny hlavy se obrátily po hlase. Před lordem Vetinarim se

otevřela cesta. To se lidem, o nichţ se ví, ţe mají v podzemí svého

domu řadu hladomoren, stává. Pak se kolem Vetinariho protáhla

Krasomila Adoráta, vrhla se na Vlahoše a začala jej bušit do hrudi s

výkřiky: „Jak ses k nim dostal? Jak jsi to udělal? Jak je moţné, ţe ti

rozuměli? Řekni mi to, nebo si tě nikdy nevezmu!“

„Jaké máte plány, pane Rosrete?“ zeptal se Vetinari.

„Měl jsem v plánu předat je Společnosti golemŧ, pane,“

odpověděl Vlahoš a tak mírně, jak jen to šlo, odstrkoval Krasomilu

Adorátu.

„Opravdu?“

„Ale koně-golemy ne, pane. Jsem si jistý, ţe jsou rychlejší neţ

jakékoliv stvoření z masa a krve. Jejich devatenáct a pokud byste si

ode mě dal poradit, pane, pak dáte jednoho z nich trpasličímu králi,

protoţe si dokáţu představit, ţe je touhle dobou poněkud rozladěný.

Co uděláte s těmi ostatními, to je vaše věc. Rád bych vás ale poţádal,

abyste jich pŧl tuctu poskytl pro potřeby poštovního úřadu. A zbytek

bude pod zemí v bezpečí. Byl bych rád, kdyby se stali základem pro

nové oběţivo, protoţe –“

„Ano, omlouvám se, ale nemohl jsem vás před chvilkou

neslyšet,“ přerušil ho Patricij. „Líbí se mi to, pane Rosrete. Vidím, ţe

jste o tom hodně přemýšlel. Přiznávám, ţe jste nám opravdu otevřel

– 319 –

smysluplnou cestu. I já jsem o celé té situaci hodně přemýšlel, takţe

mi nezbývá nic jiného neţ říci –“

„Ale ne, to není třeba, vţdyť jsem vlastně nic –“

„– zatkněte toho muţe, veliteli. Buďte tak laskav, připoutejte ho

k některému ze svých statných policistŧ a pak ho odveďte do mého

kočáru.“

„Coţe?“ ujišťoval se Vlahoš.

„Coţe?“ vykřikla Krasomila Adoráta.

„Zástupci správní rady Královské banky na vás i pana ředitele

podali ţalobu za zpronevěru, pane Rosrete.“ Vetinari se sehnul a

uchopil pana Pedanta za kŧţi vzadu na krku. Pejsek se v jeho sevření

pomalu kýval sem a tam, velké oči rozšířené strachem a v tlamce mu

téměř omluvně bzučela jeho nejoblíbenější hračka.

„Jeho přece nemŧţete z ničeho obvinit! To nemyslíte váţně,“

protestoval Vlahoš.

„Bohuţel! On je ředitel banky, pane Rosrete. Na dokumentech je

otisk jeho tlapky.“

„Jak mŧţete po tom, co se stalo, udělat Vlahošovi něco

takového?“ prohlásila Krasomila Adoráta. „Copak nezachránil celou

situaci?“

„To je moţné, i kdyţ si nejsem tak docela jistý, pro koho ji

zachránil. Zákonu se musí dostát, slečno Srdénková. Zákony musí

ctít dokonce i tyrani.“ Na okamţik se zamyšleně odmlčel a pak

pokračoval: „Ne, to není pravda, tyrani samozřejmě nemusí ctít

zákony, ale musí dohlíţet na podrobnosti. Alespoň já to tak dělám.“

„Ale on přece nic –“ začala Krasomila Adoráta.

„Zítra ráno v devět hodin ve Velké síni. Zvu všechny zúčastněné

strany k návštěvě. Tam to všechno vyřešíme,“ pak zesílil hlas. „Je

zde někdo z členŧ správní rady Královské banky? Aha, pan Opulent.

Cítíte se dobře?“

Kosma Opulent prošel poněkud nejistým krokem zástupem,

přičemţ byl z jedné strany podpírán mladým muţem v hnědé kutně.

„Dal jste ho zatknout?“ ujišťoval se Kosma.

„Naprosto neoddiskutovatelný fakt je, ţe pan Rosret zastupující

pana Pedanta za to zlato nesl formální zodpovědnost.“

– 320 –

„Jistěţe nesl,“ přikyvoval Kosma a vrhal na Vlahoše nepřátelské

pohledy.

„Na druhé straně, za současných okolností se cítím povinen vzít

v potaz všechna hlediska vzniklé situace.“

„Tak na tom se vzácně shodneme,“ přikyvoval Kosma

spokojeně.

„A z toho dŧvodu bych rád, aby mí úředníci ještě dnes večer

vstoupili do banky a prohlédli a zkontrolovali všechny dokumenty,“

pokračoval Vetinari.

„Bohuţel, s touhle vaší ţádostí nemohu souhlasit,“ odpověděl

Kosma.

„Naštěstí to nebyla ţádost.“ Lord Vetinari si zasunul pana

Pedanta pod paţi a pokračoval: „Mám s sebou ředitele, jak vidíte.

Veliteli Elánie, dopravte, prosím, pana Rosreta do mého kočáru.

Dohlédněte také na to, aby byla slečna Srdénková bezpečně

dopravena domŧ, budete tak laskav? Ostatní věci dořešíme zítra

ráno.“

Vetinari se podíval na sloupec prachu, který teď jako šedivý

mrak obklopoval pracující golemy, a dodal: „Všichni jsme měli

opravdu rušný den.“

#

Vzadu, v úzké uličce za klubem U rŧţové kočičky zněla vlezlá,

rytmická hudba sice mnohem tlumeněji, ale přesto ještě dost

pronikavě.

A uličkou se kradly temné postavy…

„Doktore Zbalíkove… pane?“

Vedoucí oddělení Posmrtné komunikace se zarazil uprostřed své

činnosti, která spočívala v kreslení sloţitého runového obrazce do

poněkud jednodušších grafitti všedního dne, pozvedl hlavu a upřel

pohled do soustředěné tváře svého studenta. „Ano, Předstájníku?“

„Je tohle všechno podle školních pravidel legální, pane?“

„Samozřejmě, ţe není! Myslete na to, co by se stalo, kdyby se

tahle věc dostala do nesprávných rukou! Zvedněte tu lucernu výš,

Kozelko, máme málo světla!“

„A o jakých rukou to vlastně mluvíte, pane?“

– 321 –

„Tedy… technicky vzato vlastně o našich. Ale kdyţ na to Rada

nepřijde, bude to v pořádku. A oni na to samozřejmě nepřijdou. Ti

jsou příliš chytří, neţ aby chodili a zjišťovali věci.“

„Takţe technicky vzato je to zakázané?“

„Tak podívejte,“ odpověděl mu Zbalíkov a vykrouţil sloţitý

obrazec, který na okamţik vzplál modrým plamenem, „kdo mezi

námi, kdyţ uţ se o tom chcete bavit, mŧţe říci, co je správné a co je

špatné?“

„Univerzitní rada, pane?“ zkusil to Předstájník.

Zbalíkov udeřil křídou o dlaţbu a narovnal se.

„Tak teď mě pozorně poslouchejte, vy čtyři! Teď přimýtíme

Odblechala, rozumíte? K jeho věčné spokojenosti a nemalému uţitku

celého oddělení, věřte mi! Je to obtíţný obřad, ale pokud mi budete

asistovat, budou z vás na konci semestru doktoři Posmrtných studií,

rozumíte? Všechny zkoušky za čistou jedničku a prsten s lebkou pro

kaţdého z vás! A protoţe jste se zatím všichni dohromady zmohli

sotva na to dát dohromady třetinu ročníkové práce, já bych řekl, ţe

jsme dohodnutí, vy ne, Předstájníku?“

Student pod silou otázky zamrkal, ale pak mu přispěchal na

pomoc jeho přirozený talent. Odkašlal si oním zvláštním,

akademickým kašlem a řekl: „Myslím, ţe vám rozumím, pane. To,

co tady děláme, se vymyká obyčejným všedním definicím dobrého a

špatného, je to tak? Slouţíme vyšší pravdě.“

„Skvěle, Předstájníku, vidím, ţe vy to dotáhnete daleko. Takţe

všichni pochopili? Vyšší pravda. Výborně! Takţe teď vytáhneme

toho starého obšourníka z konzervy a zmizíme dřív, neţ nás při tom

někdo chytí!“

#

Trollí policista v kočáře se ignoruje opravdu těţko. Prostě se tyčí

a rozkládá. Moţná to byl takový malý Elániŧv ţertík. Serţant

Naváţka seděl vedle Vlahoše, a tím ho velmi účinně těsnil na místě.

Lord Vetinari seděl s Vaţuzlem proti nim, jeho lordstvo s rukama

zkříţenýma na černé hŧlce se stříbrnou hlavicí a s bradou opřenou o

ruce. Soustředěně pozoroval Vlahoše.

Kolovala pověst, ţe čepel, ukrytá ve Vetinariho holi, byla

vykována ze ţeleza, které bylo získáno z krve tisíce muţŧ. Vlahoš si

– 322 –

pomyslel, ţe to by bylo pěkné plýtvání, protoţe by stačilo něco málo

práce navíc a mohli jste si rovnou udělat radlici k pluhu. Kdo si tyhle

věci vymýšlí?

Na druhé straně, u Vetinariho by to moţné bylo, i kdyţ na tak

zbytečně špinavou práci by asi časem neplýtval.

„Podívejte, jestli dovolíte Kosmovi –“ začal.

„ Pas devant le gendarme, “ odvětil lord Vetinari.

„To znamená, abyste si přede mnou nepouštěl hubu na špacír,“

snaţivě vypomáhal serţant Naváţka.

„Dobře, takţe… nemŧţeme si popovídat o andělech?“ nadhodil

Vlahoš po chvíli mlčení.

„Ne, to tedy nemŧţeme. Pane Rosrete, jak se zdá, jste jediný

člověk, který dokáţe velet největší armádě ode dní říše. Myslíte, ţe

je to dobrý nápad?“

„Ale to já jsem nechtěl! Jen jsem přišel na to, jak to udělat.“

„Víte, pane Rosrete, kdybyste byl teď zabit, vyřešilo by to celou

řadu problémŧ.“

„Ale já váţně neměl nic takového v úmyslu! No… rozhodně ne

přesně tohle.“

„Říši jsme si také nevymysleli, stalo se z ní něco jako špatný

zvyk. Takţe, pane Rosrete, teď máte své golemy. Co s nimi máte v

plánu udělat dál?“

„Přidělím jednoho do kaţdé semaforové věţe. Ta šlapací kola

poháněná osly nikdy pořádně nefungovála. Proti tomu ostatní města

nemohou protestovat. Bude to slouţit ve prospěch celého lid – všech

druhŧ a myslím, ţe proti tomu nebudou ani oslové.“

„To představuje pár stovek. A zbytek?“

„Mám v úmyslu je přeměnit na zlato, pane. A myslím, ţe to by

vyřešilo všechny naše problémy.“

Vetinari tázavě pozvedl obočí. „ Všechny naše problémy?“

#

Bolest mu znova zalévala smysly, ale teď mu spíše dodávala

jistoty. Určitě se uţ stával Vetinarim. Bolest byla dobrá. Byla to

dobrá bolest. Pomáhala mu se soustředit a pomáhala mu myslet.

Právě teď Kosma přemýšlel o tom, ţe Pěvanu měli skutečně

uškrtit ještě v kolébce. Rodinný folklór se zmiňoval o tom, ţe on,

– 323 –

Kosma, se o to tenkrát pokusil. Byla sobecká, nadutá, hrabivá,

ješitná, krutá, tvrdohlavá a postrádala sebemenší špetku taktu a

sebereflexe.

Ţádná z těch vlastností se samozřejmě v rodině nepočítala za

špatnou, protoţe člověk by se jen těţko dobral bohatství, kdyby si

musel neustále lámat hlavu s tím, co je dobré a co je špatné. Jenţe

Pěvana si o sobě myslela, ţe je krásná, a to mu opravdu lezlo na

nervy. Měla pěkné vlasy, to byla pravda, ale ty vysoké podpatky!

Vypadala jako upoutaný balón. Za to, ţe její postava ještě měla

nějaké náznaky ţenských tvarŧ, mohla děkovat těm nejlepším

výrobcŧm korzetŧ. A přestoţe slyšel, ţe většina korpulentních dívek

má příjemnou osobnost, široké srdce a přátelskou povahu, ona měla

k těm špatným vlastnostem navíc jen jedno. Byla Opulentová. Na

druhé straně byla stejně stará jako on, byla ambiciózní a měla

neuvěřitelný dar nenávisti. Nebyla líná jako zbytek rodiny. Ti trávili

ţivot namačkaní kolem peněz. Neměli ţádné sny a touhy. Pěvana

byla někdo, s kým mohl mluvit. Viděla věci z trochu jiné, ţenské

perspektivy.

„Měl jsi dát Korouhvičku zabít,“ řekla. „Vsadila bych se, ţe něco

ví. Co kdybychom ho pověsili z jednoho z mostŧ za nohy? Tak to

dělával dědeček. A proč pořád nosíš tu rukavici?“

„Dlouho a oddaně slouţil bance,“ odpověděl Kosma a její

poslední otázky si nevšímal.

„No a? Co to s tím má co dělat? Poslyš, nemáš něco s rukou?“

„Ruku mám v pořádku,“ odpověděl Kosma, zatímco mu další

ţhavý proud bolesti prolétl rukou od dlaně aţ k rameni. Uţ jsem tak

blízko, pomyslel si. Tak blízko! Vetinari si myslí, ţe mě dostal, ale to

já dostal jeho! No samozřejmě! Ale… moţná nastal čas začít s

úklidem.

„Pošlu dnes večer k panu Korouhvičkovi Klikvu,“ řekl. „Teď,

kdyţ mám Krutiřitku, uţ Korouhvička nebude potřeba.“

„Výborně. A pak ten uţvaněný Velkoret pŧjde za mříţe a my

dostaneme naši banku nazpět. Ty, Kosmo, nevypadáš dobře. Jsi

bledý jako stěna.“

„Tak bledý jako Vetinari?“ naklonil se Kosma kupředu a ukázal

na obraz.

– 324 –

„Coţe? O čem to mluvíš? Nebuď blázen,“ mávla rukou Pěvana.

„A taky je tady něco hrozně divně cítit. Něco ti tady chcíplo?“

„Mé myšlenky jsou naprosto jasné. Ujišťuji tě, ţe zítřek bude

posledním dnem, kdy bude Vetinari Patricijem.“

„Tak to je další nesmysl. A taky se hrozně potíš, to ti tedy

řeknu,“ dodala Pěvana. „Fakticky, vţdyť ti pot teče i po bradě. Seber

se trochu!“

„Představ si to tak, ţe kdyţ se housenka mění v překrásného

motýla, má taky dojem, ţe umírá,“ odpověděl jí Kosma zasněně.

„Coţe? Co to ţvaníš? Co to má s tím společného?“ nechápala

Pěvana. „Ale i kdyby, tak to přece není, protoţe… poslyš, je to jinak

a docela zajímavé: housenka umře, chápeš, a změní se celá na

takovou břečku a pak se jeden její kousek, malý, něco jako její

ledvina nebo tak, najednou probudí a sní všechnu tu housenčí

polévku a z toho vznikne to, co nakonec vyleze z kukly jako motýl.

Je to zázrak přírody. Ty tak akorát dostaneš chřipku. Nebuď jako

malé děcko. Mám schŧzku. Uvidíme se zítra.“

Vykroutila se z místnosti a nechala Kosmu samotného, kdyţ

nepočítáme pana Klikvu, který si četl v rohu místnosti.

Kosmu napadlo, ţe o tom muţi vlastně vŧbec nic neví. Jako

Vetinari bude samozřejmě vědět o kaţdém všechno.

„Vy jste studoval v cechu vrahŧ, je to tak, Klikvo?“ řekl

nakonec.

Klikva vytáhl z horní kapsičky malou stříbrnou záloţku, opatrně

ji umístil do knihy a knihu zavřel. „Ano, pane. Stipendista.“

„A, ano. Pamatuju si na ně, většinou utíkali před ostatními.

Obvykle je někdo šikanoval.“

„Ano, pane. Někteří z nás ale přeţili.“

„Ale já vás nikdy nešikanoval, ţe ne?“

„Ne, pane, to bych si jistě pamatoval.“

„To je dobře. Moc dobře. Jak se jmenujete křestním jménem,

Klikvo?“

„Já nevím, pane, jsem nalezenec.“

„Jak smutné. Musel jste mít velmi těţký ţivot.“

„To ano, pane.“

„Svět někdy dokáţe být velmi drsný.“

– 325 –

„Pravda, pane.“

„Byl byste tak laskav a zabil dnes večer pana Korouhvičku?“

„Uţ jsem si v duchu udělal poznámku, pane. Přiberu si jednoho

společníka a provedu to hodinu před svítáním. Většina nájemníkŧ

paní Bochánkové bývá tou dobou venku a mlha je nejhustší. Navíc,

jak vím, je paní Bochánková na návštěvě u své dlouholeté přítelkyně

paní Dupalové-Pobroukové v Lichotnické ulici. Zjistil jsem si to

předem, protoţe jsem předvídal, ţe by se věci mohly vyvíjet tímto

zpŧsobem.“

„Vy jste opravdový umělec, Klikvo. Skládám vám poklonu.“

„Děkuji vám, pane.“

„Neviděl jste někde Tutambyla?“

„Ne, pane.“

„Zajímalo by mě, kam se poděl. Tak teď běţte a dejte si něco

pořádného k večeři. Já dnes jíst nebudu.“

„Zítra se proměním,“ prohlásil pak nahlas, kdyţ se dveře za

Klikvou zavřely.

Sáhl po holi a tasil kord. Byla to skutečně překrásná věc. Na

obraze, který visel na stěně proti Kosmovi, pozvedl lord Vetinari

obočí a řekl: „Zítra se staneš krásným motýlem.“

Kosma se usmál. Uţ byl skoro u cíle. Vetinari se úplně zbláznil.

#

Pan Korouhvička otevřel oči a upřel je kupředu.

Po několika minutách tohoto nezáţivného pozorování mu téměř

celý výhled zaclonil čísi nos, a kus za ním něčí ustaraná tvář.

„Uţ jste se probudil!“

Pan Korouhvička zamrkal, přeostřil a poznal slečnu

Firhaňkovou, i kdyţ proti lampě v pozadí vypadala spíše jako stín.

„Měl jste takový zvláštní záchvat, pane Korouhvičko,“ sdělila

mu opatrně tónem, jakým se obvykle hovoří s bláznivými, starými

nebo nebezpečně ozbrojenými lidmi.

„Divný záchvat? Dělal jsem něco divného?“ Pozvedl hlavu z

polštáře a nasál vzduch.

„Vy nosíte náhrdelník z česneku, slečno Firhaňková?“ podivil se.

– 326 –

„To je… jen takové preventivní opatření,“ odpověděla a zatvářila

se provinile, „proti… nastuzení… ano, proti chřipce. Člověk nikdy

nemŧţe být dost opatrný. A jak se cítíte vy?“

Pan Korouhvička zaváhal. Sám si nebyl jistý, jak se vlastně cítí.

Nebyl si vlastně jistý ani tím, kdo vlastně je. Připadal si, jako by v

sobě měl nějakou bezednou jámu. Nenacházel v sobě sám sebe.

„A co se vlastně stalo, slečno Firhaňková?“

„Ale ne, přece byste si s tím nedělal starosti!“ chlácholila ho

slečna Firhaňková velmi křehce veselým tónem.

„Věřte, ţe ano, slečno Firhaňková.“

„Doktor říkal, ţe se nesmíte rozrušovat, pane Korouhvičko.“

„Pokud vím, tak kam aţ moje paměť sahá, nikdy v ţivotě jsem

nebyl rozrušený, slečno Firhaňková.“

Ţena přikývla. Pro člověka, který pana Korouhvičku znal, nebylo

těţké jeho prohlášení uvěřit.

„Znáte přece pana Rosreta? Oni říkají, ţe ukradl z trezoru

všechno zlato!…“ A pomalu mu vyjevila celou historii. Na mnoha

místech to byly jen domněnky, jak její, tak ty, které vyslechla v

bance, a protoţe byla slečna Firhaňková pravidelnou čtenářkou

Pakrácké polnice, byl celý příběh vyprávěn stylem a jazykem, v

němţ se probírají ty nejděsivější kriminální činy.

Co ji šokovalo, bylo, jak klidně pan Korouhvička leţel. Jednou

nebo dvakrát ji poţádal, aby mu zopakovala nějakou podrobnost, ale

jeho výraz se ani trochu neměnil. Pokusila se přidat vzrušení,

vymalovala místnost otazníky, ale on nehnul ani brvou.

„– takţe teď je zavřený v Pakráci,“ pokračovala slečna

Firhaňková. „Říká se, ţe bude zabit oběsivše na oprátce. Já si

myslím, ţe to znamená ještě něco horšího, neţ být jenom oběšen.“

„Ale to zlato najít nemohou…“ zašeptal pan Mavolio

Korouhvička a poloţil hlavu zpět do polštářŧ.

„To máte pravdu! Někdo říká, ţe měl nějaké nekalé spoluviníky

a ti to zlato tajně ukradli!“ dodávala zadýchaně slečna Firhaňková.

„Taky jsem slyšela, ţe ţalobu proti němu vznesl pan Opulent.“

„Jsem prokletý muţ, slečno Firhaňková, odsouzený a prokletý,“

pronesl těţkým hlasem pan Korouhvička s pohledem upřeným na

stěnu.

– 327 –

„Vy, pane Korouhvičko? Tak nesmíte mluvit! Vy, který nikdy

neudělal jedinou chybu?“

„Ale hřešil jsem. Ó ano, zhřešil jsem. Uctíval jsem falešné

idoly!“

„Někdy se člověk k těm pravým vŧbec nedostane.“ Slečna

Firhaňková ho chlácholivě popleskala po ruce a v duchu přemýšlela,

jestli nemá někoho rychle zavolat. „Podívejte, jestli chcete

rozhřešení, tak pokud vím, Ioniáni mají tento týden akci a dávají dva

hříchy za jeden, takţe –“

„Nakonec mě to dohonilo,“ zašeptal. „Oh ne, slečno Firhaňková.

Tam uvnitř se něco zvedá a chce to ven!“

„Nebojte se, jen klid, máte tady kbelík,“ uklidňovala ho slečna

Firhaňková.

„Ne! Musíte okamţitě odejít! Bude to děsivé!“

„Nikam nepŧjdu, pane Korouhvičko,“ odpověděla slečna

Firhaňková, která v tom okamţiku mohla poslouţit jako model k

soše odhodlání. „Měl jste prostě jen takový trochu legrační záchvat a

to je všechno.“

„Ha!“ zvolal pan Korouhvička. „Ha… ha… haha…“ Smích mu

stoupal hrdlem jako něco, co vylézá z krypty.

Vyhublé tělo najednou ztuhlo a prohnulo se v oblouku, jako

kdyby se chystalo zvednout do vzduchu. Slečna Firhaňková se vrhla

napříč přes postel, ale uţ bylo pozdě. Ruka vyhublého muţe se

pozvedla a zamířila kostnatým prstem na skříň.

„A jsme tu zas!“ vykřikl pan Korouhvička. V zámku cvaklo.

Dveře se rozletěly.

Ve skříni byla hromada účetních knih a něco… zahaleného. Pan

Korouhvička zvedl víčka a upřel pohled přímo do očí slečny

Firhaňkové.

„Přivezl jsem si to s sebou,“ řekl, spíš jako by mluvil pro sebe.

„Tolik jsem to nenáviděl, ale stejně jsem si to přivezl s sebou. Proč?

Kdo řídí cirkus?“

Slečna Firhaňková mlčela. Jediné, co věděla, bylo, ţe ona se toho

zúčastní aţ do konce. Vţdyť přece strávila noc v loţnici s muţem, a

to bylo něco, o čem lady Deidre Vagónová psala mnohokrát a

podrobně. Slečna Firhaňková teď byla technicky vzato zhaněná ţena,

– 328 –

coţ se jí zdálo nefér, vzhledem k tomu, ţe vzato ještě techničtěji

vlastně vŧbec nebyla.

Přihlíţela, kdyţ pan Korouhvička… měnil převlek. Měl tolik

slušnosti, ţe k ní při tom stál zády, ale ona stejně zavřela oči. Pak si

ale připomněla, ţe je zhaněná, takţe na tom vlastně uţ ani

nezáleţelo, ne?

Tak oči zase otevřela.

„Slečno Firhaňková?“ řekl pan Korouhvička zasněně.

„Ano, pane Korouhvičko?“ vykoktala mezi drkotajícími zuby.

„Potřebujeme najít… pekařství.“

V tom okamţiku vešel do místnosti Klikva a jeho pomocník a

oba se zastavili jako omráčení. Takhle to podle plánu být nemělo.

„A moţná ještě ţebřík,“ dodal pan Korouhvička. Pak z kapsy

vytáhl kus rŧţové gumy a uklonil se.

– 329 –

KAPITOLA 12

Ţádná pomoc shora – Vaţuzel podává zprávu –

„Někdo z nás dělá šašky“ – Pan Pedant vystoupí na

jeviště – Divné věci ve vzduchu – Návrat pana

Korouhvičky – „Pozor, má sedmikrásku!“ – Pěvanin

velký okamţik – Kosma potřebuje pomocnou ruku

e Vlahošově cele byla čistá sláma a byl si téměř na sto

procent jistý tím, ţe mu nikdo nenaplival do ovesné kaše, a ta

Vna víc dokonce obsahovala něco, o čem byste mohli v případě

krajní nouze připustit, ţe to jsou kousky masa. Jakýmsi

nepochopitelným zpŧsobem se totiţ roznesla zpráva, ţe Vlahoš je

příčinou toho, ţe Pupkin uţ není zaměstnán jako dozorce. Toho

odporného surovce nenáviděli dokonce i jeho kolegové bachaři,

takţe Vlahoš dostal naprosto samozřejmě a bez říkání přídavek,

někdo mu vyčistil boty a někdo jiný ráno zase přinesl čestný – výtisk

Komety.

Pochodující golemové odsunuli bankovní problémy aţ na pátou

stranu. Golemové obsadili celou titulní stranu a velké mnoţství

stránek uvnitř listu vyplnil vox populi – coţ v tomto případě

znamenalo lidi na ulici, kteří nic nevěděli, ale rádi o tom řekli, co jim

napovídali jiní lidé, které dobře znali – a dlouhé články od lidí, kteří

taky nic nevěděli, ale dovedli to říci velmi elegantně dvěma sty

padesáti slovy.

Právě zíral na kříţovku,17 kdyţ někdo velmi zdvořile zaklepal na

dveře jeho cely. Byl to vězeňský dozorce, který se vyjádřil v tom

smyslu, ţe doufá, ţe se panu Rosretovi krátký pobyt v jejich zařízení

17 Pozn aut.: Shora dolů, první slovo: Rozházená část obydlí produkující

potraviny (9 písmen). Nad tím se lord Vetinari jen ušklíbl.

– 330 –

líbil, poţádal o to, zda by mu pan Rosret poskytl to potěšení a dovolil

mu doprovodit ho k čekajícímu kočáru, a cestou mu ještě sdělil, ţe

pokud by v budoucnu nastaly nějaké další dočasné pochybnosti o

páně Rosretově poctivosti, bude pro něj ctí, kdyţ mu bude moci opět

nabídnout své sluţby. Mezitím bude panu Rosretovi vděčný, kdyţ si

navlékne tyhle vylehčené okovy, samozřejmě jen tak pro forma, a aţ

mu budou sňaty, jako ţe jistě budou, v okamţiku, kdy se nade vší

pochybnost prokáţe, ţe je jeho charakter zcela bez poskvrnky, ať

laskavě připomene policistovi ve sluţbě, ţe jsou majetkem vězení,

děkuji vám mnohokrát.

Před vězením se srotil dav, i kdyţ se drţel v uctivé vzdálenosti

od obrovského golema, který s pěstí pozvednutou k nebesŧm klečel

před branou. Objevil se tady v noci, a kdyby se mu pan Rosret

rozhodl vydat nějaké pokyny, aby odešel, sdělil mu dozorce, všichni

by to velmi ocenili. Vlahoš se snaţil tvářit tak, jako kdyby to

očekával. Přikázal Černému kníru, aby vyčkal jeho příkazŧ. Ale

tohle nečekal.

Golem pak klusal za kočárem celou cestu aţ k paláci. Podél cesty

hlídkovala řada policistŧ a vypadalo to, ţe téměř na kaţdé střeše je

alespoň jedna postava v černém. Všechno ukazovalo na to, ţe

Vetinari učinil všechna opatření k tomu, aby Vlahoš neměl nejmenší

moţnost uprchnout.

Na zadním nádvoří byla další skupina policistŧ – dokonce víc,

neţ bylo efektivní. Tuhle věc Vlahoš dokázal odhadnout, protoţe

dobře věděl, ţe pro správně uvaţujícího muţe je lehčí vyhnout se

dvaceti muţŧm neţ pěti. Jenţe někdo takhle Vydával Prohlášení.

Nezáleţelo na tom, o čem bylo, hlavně kdyţ vyvolávalo ten správný

dojem.

Vedli ho temnými chodbami, které brzo vystřídalo jasné světlo

Velké síně, která byla přeplněná k prasknutí. Zazněl roztroušený

aplaus, pár povzbudivých výkřikŧ a nezanedbatelná série zvučného

bučení od Pěvany, která seděla hned vedle svého bratra v první řadě

sedadel. Vlahoše odvedli k malému pódiu, které slouţilo jako lavice

obţalovaných. Měl odtamtud dokonalý výhled na představené cechŧ,

starší mágy, dŧleţité kněze a členy Ctihodných a Dobrotivých, nebo

alespoň Dŧleţitých a Hlasitých. Byl tam Jindřich Král, který se na

– 331 –

něj přátelsky usmíval, a oblak kouře, který signalizoval přítomnost

Krasomily Adoráty a – ó ano – nová nejvyšší kněţka Dotčeny se

zářivou korunou z ohnutých lţiček, která v ruce křečovitě svírala

ceremoniální naběračku a tvář měla ztuhlou nervozitou a dŧleţitostí

okamţiku. Ty jsi mi něco dluţná, děvče, pomyslel si Vlahoš, protoţe

ještě před rokem jsi večer co večer pracovala v baru, aby sis vydělala

na ţivobytí, a Dotčena byla jen jedním z pŧltuctŧ polobohŧ, kteří

sdíleli oltář, jímţ byl, a řekněme si to bez příkras, tvŧj kuchyňský

stŧl pokrytý ubrusem. Co v porovnání s tím znamená jeden malý

zázrak?

Zašustila látka a najednou se na svém místě objevil lord Vetinari

s Vaţuzlem po boku. Patricij se rozhlédl sálem a bzukot konverzace

zeslábl.

„Děkuji vám, ţe jste přišli, dámy a pánové,“ řekl. „Začněme,

ano? Toto není soudní dvŧr jako takový. Je to spíše vyšetřovací soud,

který jsem svolal, abychom prozkoumali okolnosti kolem zmizení

deseti tun zlata z ankh-morporské Královské banky. Dobré jméno

banky je ohroţeno, a proto musíme posoudit všechny skutečnosti,

které mají něco společného s touto událostí –“

„Bez ohledu na to, kam nás dovedou?“

„Jistě, pane Opulente. Bez ohledu na to, kam nás dovedou.“

„Máme váš slib?“ naléhal Kosma.

„Myslím, ţe uţ jsem to jednou řekl, pane Opulente. Mohli

bychom pokračovat? Ustanovil jsem vyšetřujícím soudcem

ctihodného pana Kosopáda ze známé společnosti Morhospis,

Kosopád a Medulka. Podle vlastního uváţení povede výslechy a

kříţové výslechy. Myslím, ţe je všeobecně známo, ţe pan Kosopád

poţívá dokonalé dŧvěry všech profesionálních kruhŧ v Ankh-

Morporku.“

Pan Kosopád se uklonil směrem k Vetinarimu a pak odhodlaným

pohledem přelétl celou síň. V místech, kde seděla rodina Opulentŧ,

prodlel očima poněkud delší chvilku.

„Začněme otázkou zlata,“ pokračoval Vetinari. „Chci předvolat

svého sekretáře a prvního účetního pana Vaţuzla, který se v noci se

skupinou starších úředníkŧ vydal do banky –“

„Jsem tady na lavici obţalovaných?“ ozval se Vlahoš.

– 332 –

Vetinari na něj vrhl neurčitý pohled a pak nahlédl do svých

papírŧ. „Mám tady váš podpis na potvrzence, kterou jste převzal

přibliţně deset tun zlata,“ odpověděl. „Chcete popřít jeho pravost?“

„To ne, ale myslel jsem si, ţe je to jen formalita!“

„Takţe pro vás je deset tun zlata jen formalita, ano? Je pravda, ţe

jste se o něco později vloupal do trezoru?“

„No… technicky vzato ano. Nemohl jsem ho odemknout,

protoţe pan Korouhvička omdlel uvnitř a klíč nechal zasunutý do

zámku.“

„Aha, rozumím. Mluvíte o panu Korouhvičkovi, hlavním

pokladníkovi. Je tady dnes s námi?“

Rychlá prohlídka odhalila, ţe nikoliv.

„Pokud tomu rozumím, byl pan Korouhvička ve velmi

rozrušeném stavu mysli, ale nebyl nijak váţně fyzicky postiţen,“

konstatoval lord Vetinari. „Veliteli Elánie, buďte tak laskav prosím a

pošlete nějaké své muţe do jeho bytu, ano? Byl bych rád, kdyby nás

poctil svou přítomností.“

Pak se obrátil k Vlahošovi. „Ne, pane Rosrete, nejste tady na

lavici obţalovaných, zatím. Obecně řečeno, neţ někoho posadíme na

lavici obţalovaných, je vţdycky dobře mít k tomu patřičné dŧvody.

Povaţuje se to za vhodnější. Ale přesto musím zdŧraznit, ţe jste

převzal formální zodpovědnost za zlato, o němţ musíme

předpokládat, ţe to nepochybně zlato bylo a navíc toho času v

bankovním trezoru. Abych pochopil podstatu současné bankovní

situace, poţádal jsem svého sekretáře, aby provedl audit všech

bankovních záznamŧ a dokladŧ, coţ spolu s určenou skupinou

provedl v noci ze včerejška na dnešek –“

„Jestliţe v tomto okamţiku nejsem úředně souzen, nemohl bych

být zbaven těch pout? Myslím, ţe by mohla zakládat jistou

předpojatost budoucího soudu vŧči mé osobě,“ ozval se Vlahoš.

„Dobrá. Stráţe, postarejte se o to. A teď, pane Vaţuzle, budete

tak laskav?“

Nechal mě ve štychu, pomyslel si Vlahoš, kdyţ se Vaţuzel ujal

řeči. Co má ten Vetinari za lubem?

Zatímco Vaţuzel přednášel unavující litanii o provedeném

auditu, rozhlíţel se Vlahoš po přítomných. Přímo vepředu, jako velká

– 333 –

černá skvrna, seděla rodina Opulentova. Z Vlahošova místa vypadali

jako hejno supŧ. Podle monotónního zvuku Vaţuzlova hlasu se dalo

odhadnout, ţe tohle bude trvat dlouho. Nakonec mě stejně obviní a

Vetinari… ano, pak to v nějaké tiché místnosti proběhne asi takhle:

„Podívejte, pane Rosrete, pokud byste si podrobně ujasnil, jakým

zpŧsobem se vám podařilo ovládnout golemy a řekl mi to…“

Rozruch kolem dveří přišel jako vítané osvěţení a vzápětí uţ

serţant Tračník, v patách následovaný svým nerozlučným

společníkem Nobym Nóblhóchem, proplouvali zástupem. Velitel

Elánius, v jehoţ brázdě se drţela Sacharóza Rezámková, jim vyšel

vstříc. Nastala chvilka spěšného dohadování a zástup zčeřila vlna

zděšeného vzrušení.

Vlahoš zachytil slovo: „Zavraţděn!“

Vetinari vstal, udeřil svou holí naplocho do stolu a uzavřel tak

sílící šum jako boţí tečka. „Co se stalo, veliteli?“

„V pokoji pana Korouhvičky jsme našli těla!“

„Byl zavraţděn?“

„Ne, pane!“ Elánius se obrátil k serţantovi a mezi oběma muţi

došlo k další krátké a rychlé rozmluvě. „Jedno tělo bylo předběţně

identifikováno jako profesor Klikva, pane. Není to skutečný profesor,

je to bezohledný nájemný vrah. Mysleli jsme si, ţe opustil město. Jak

se zdá, tak ten druhý je nějaký Jeník zvaný Prokopţebro, který byl

ukopán k smrti –“ další krátká, spěšná konverzace, ale kdyţ se velitel

Elánius zlobil, měl sklony zvyšovat hlas „– čím! Ve druhém

poschodí? To jsi se zbláznil nebo si děláš legraci? A co potom

odrovnalo Klikvu? Myslel jsi skutečně to, co si myslím, ţe jsem

slyšel, ţe jsi řekl?“

Pak se narovnal. „Omlouvám se, pane, ale dojdu tam a podívám

se na to raději sám. Myslím, ţe z nás někdo dělá šašky.“

„A chudák Korouhvička?“ připomenul mu Vetinari.

„Po tom jako by se slehla zem.“

„Děkuji, veliteli,“ přikývl Vetinari a mávnutím ruky je propustil.

„Aţ zjistíte víc, pospěšte si nazpět. Ţádné ţertíky tady nebudeme

trpět. Díky, Vaţuzle. Pokud jsem to dobře pochopil, tak jste nenašli

ţádné chyby ani nesrovnalosti, s výjimkou toho chybějícího zlata,

– 334 –

samozřejmě. Jsem si jistý, ţe se nám všem ulevilo. Tak, teď je to na

vás, pane Kosopáde.“

Právník povstal v oblaku dŧstojnosti a pachu kuliček proti

molŧm. „Řekněte mi, pane Rosrete, jaké bylo vaše zaměstnání, neţ

jste přišel do Ankh-Morporku?“ zeptal se.

Tak dobrá, pomyslel si Vlahoš a podíval se na Vetinariho. Uţ mi

to došlo. Kdyţ budu hodný a budu říkat ty správné věci, moţná

zŧstanu naţivu. Za určitou cenu. Ne, děkuju pěkně. Jediné, co jsem

chtěl, bylo nadělat si nějaké peníze.

„No tak, pane Rosrete, ptal jsem se vás na vaše bývalé

zaměstnání.“

Vlahoš se rozhlédl po řadách divákŧ a zahlédl tvář starého

Krutiřitky. Ten na něj zamrkal.

„Prosím?“ obrátil se Vlahoš k panu Kosopádovi.

„Ptal jsem se vás, co jste dělal, neţ jste přišel sem, do města!“

A právě v tomto okamţiku si Vlahoš uvědomil, ţe slyší

politováníhodně známý bzučivý zvuk, a ze svého vyvýšeného místa

byl první, kdo spatřil, jak se závěsy na jedné straně velké síně

rozvlnily a vyjel z nich ředitel banky, který v čelistech pevně svíral

svou nejoblíbenější novou hračku. Jakýsi zvláštní efekt, zpŧsobený

vibracemi zmíněného předmětu, zavinil, ţe pan Pedant teď pozpátku

klouzal po vyleštěných mramorových dlaţdicích.

Lidé v publiku natáhli krky, zatímco malý pejsek vrtící ocáskem

projel za Vetinariho křeslem a zmizel mezi závěsy na protější stěně.

Ocitl jsem se prostě ve světě, kde se něco takového stává běţně,

pomyslel si Vlahoš. Není to dŧleţité, ve skutečnosti na ničem

nezáleţí. Najednou měl pocit neuvěřitelného osvobození.

„Pane Rosrete, poloţil jsem vám otázku,“ zavrčel na něj pan

Kosopád.

„Aha, ano, omlouvám se. Byl jsem podvodník,“ … a najednou

jako by se vznášel! To bylo ono! To bylo lepší, neţ viset na stěně

pod střechou nějaké staré budovy! Vidíš ten výraz na Kosmově

tváři? A podívej se na Krutiřitku! Měli to všechno naplánované a

najednou se jim to vymklo z rukou! Teď je všechny drţel v hrsti on a

vznášel se!

Kosopád zaváhal. „Kdyţ říkáte podvodník, tak tím myslíte…?“

– 335 –

„Podvody zaloţené na lidské dŧvěřivosti. Občas nějaký ten

padělek. Ale abych se vám přiznal, vţdycky jsem si o sobě myslel, ţe

jsem něco víc neţ obyčejný prŧměrný lump.“

Vlahoš si dobře všiml pohledu, který si vyměnili Kosma s

Krutiřitkou, a v duchu triumfoval. Ne, tohle se podle nich nemělo

stát, ani nápad, co? A teď budete muset pořádně běţet, abyste udrţeli

krok s událostmi…

Pan Kosopád, jak se zdálo, měl v tomto směru kaţdopádně

trochu potíţe. „Mohl bych si to pro jistotu ujasnit? Vy jste si

vydělával na ţivobytí tím, ţe jste překračoval zákon?“

„Většinou jsem k tomu vyuţíval chamtivosti jiných lidí, pane

Kosopáde. Také v tom hrála jistou roli rostoucí úroveň vzdělání.“

Pan Kosopád potřásl uţasle hlavou, následkem čehoţ mu paruka,

s příslušným smyslem pro povinnost, sklouzla najedno ucho.

„Vzdělání?“ nechápal.

„Jistě. Mnoho lidí se naučilo, ţe nikdo neprodává diamantový

prsten za desetinu jeho ceny.“

„A pak jste nastoupil na jedno z nejvyšších míst ve veřejné

správě města?“ pokračoval ve výslechu pan Kosopád, do smíchu,

který zazněl sálem. Byl to uvolňující smích. Lidé uţ zadrţovali dech

příliš dlouho.

„Musel jsem. Vlastně… mohl jsem si vybrat, buď to, nebo

šibenice,“ odpověděl Vlahoš a dodal: „Podruhé.“

Pan Kosopád se zatvářil zmateně a otočil se k Vetinarimu.

„Jste si jist, vaše lordstvo, ţe si přejete, abych pokračoval?“

„Jistě,“ přikývl Vetinari. „Aţ do konce, pane Kosopáde.“

„Tak tedy, ehm… uţ jste byl oběšen předtím?“ obrátil se

Kosopád nazpět k Vlahošovi.

„Bohuţel ano. Nechtěl jsem, aby se z toho stal zvyk.“

To vyvolalo další vlnu smíchu.

Pan Kosopád se znovu obrátil k Vetinarimu, který se mírně

usmíval. „Je to pravda, mŧj pane?“

„Samozřejmě,“ přikývl klidně Patricij. „Pan Rosret byl vloni

pověšen pod jménem Albert Třpytka, ale ukázalo se, ţe má velmi

tuhý krk, coţ bylo zjištěno, kdyţ byl ukládán do rakve. Moţná, pane

Kosopáde, ţe si vzpomenete na prastarý princip Quia Ego Sic Dico?

– 336 –

Muţi, který přeţije vlastní oběšení, byl bohy určen jiný osud, který

se zatím nenaplnil? A protoţe mu Štěstěna přála, rozhodl jsem se

tehdy uzavřít s ním dohodu a pověřit ho znovuvzkříšením pošty. Byl

to úkol, který uţ do té doby stál ţivot čtyři z mých úředníkŧ. Kdyby

uspěl, dobře, tím lépe. Kdyby neuspěl, bylo by město ušetřilo výdaje

s další popravou. Byl to krutý ţert, ale ten se pak změnil, a říkám to

velmi rád, v činnost, která přinesla všeobecný uţitek. Myslím, ţe se

tady nenajde nikdo, kdo by nepřiznal, ţe se poštovní úřad stal

skutečným klenotem a chloubou města. Je tedy jasné, ţe levhart

můţe převléknout kalhoty!“

Pan Kosopád automaticky přikývl, pak se vzpamatoval, sedl si a

začal se probírat svými poznámkami. Zapomněl, kde skončil. „A

teď… takţe se teď dostáváme k otázce banky –“

„Paní Opulentová, dáma, jiţ měli mnozí z nás tu čest znát, mi

před nedávném svěřila, ţe umírá,“ přerušil ho lord Vetinari.

„Poţádala mě o radu ve věci banky, a to z toho dŧvodu, ţe její dědici

jsou jejími slovy: ‚smečka odporných lasiček, které doufejte, ţe

nikdy nepotkáte’ –“

Všech jedenatřicet právníkŧ, zastupujících jednotlivé členy

rodiny Opulentŧ, vstalo a začalo mluvit prakticky současně, a tímto

úkonem naběhly rodině Opulentově souhrnné náklady ve výši 119,28

AMT.

Pan Kosopád na ně vrhl ošklivý pohled.

Pan Kosopád, navzdory všemu, co se říkalo, si nevyslouţil

respekt ankh-morporských právníkŧ. Ovládal je strachem. Smrt nijak

nezmenšila jeho encyklopedickou paměť, lstivost ani nadání, s nímţ

dokázal putovat po záludných a křivolakých cestičkách k

neochvějným argumentŧm, natoţpak sţíravou jedovatost jeho

pohledu. Dneska se mi nepokoušejte stát v cestě, radil jeho pohled

právníkŧm. Protoţe jestli to uděláte, nestáhnu z vás jen kŧţi, ale

oberu vám maso z kostí a z těch pak ještě vysaju morek. Vzpomínáte

na ty silné, v kŧţi vázané svazky, které máte v policích za svými

stoly, abyste udělali dojem na klienty? Tak ty já mám v hlavě,

protoţe jsem jich jednu polovinu četl a tu druhou polovinu napsal.

Dneska to na mě nezkoušejte, mám mizernou náladu.

– 337 –

Jeden po druhém si zase sedli.18

„Mohu pokračovat?“ rozhlédl se Vetinari. „Pokud vím, následně

si paní Opulentová pohovořila s panem Rosretem a došla k názoru,

ţe by byl dokonalým vedoucím banky v té nejlepší tradici

Opulentovy rodiny a ideálním opatrovníkem psa Pedanta, který je,

podle bankovní tradice, ředitelem tohoto finančního ústavu.“

Kosma se pomalu zvedl na nohy a popošel do středu volného

prostoru v čele sálu. „Zásadně protestuji proti tomu, aby tady bylo

naznačováno, ţe se tento lump chová podle nejlepších tradic naší –“

začal.

Pan Kosopád vyskočil na nohy, jako by ho poháněla skrytá

pruţina. Vlahoš byl ale rychlejší.

„Námitka!“ prohlásil.

„Jak si dovolujete něco namítat,“ Kosma vyprskl, „kdyţ uţ jste

připustil, ţe jste drzý podvodník?“

„Já protestuji proti nařčení lorda Vetinariho, ţe mám cokoliv

společného s jakoukoliv tradicí Opulentovy rodiny,“ prohlásil a díval

se Kosmovi do očí, které vypadaly, jako ţe roní zelené slzy. „Tak

například, já jsem nikdy nebyl pirát a nikdy jsem neobchodoval s

otroky –“

Nastalo další velké povstání právních zástupcŧ.

Ošklivý pohled pana Kosopáda.

A velké usazování.

„Oni to připouštějí,“ pokračoval Vlahoš. „Je to uvedeno v

oficiální historii banky!“

„To je pravda, pane Kosopáde,“ přikývl Vetinari. „Četl jsem to.

Zdá se, ţe pro tento případ by se dalo zcela jasně pouţít klasické

Volenti non fit injuria.“19

Bzukot se ozval znovu. Pan Pedant opět projíţděl velkým sálem,

tentokrát opačným směrem. Vlahoš se přinutil nedívat se tím

směrem.

18 Pozn. aut.: Celková suma za ušlý čas plus honorář – 253,16 AMT.

19 Pozn. překl.: Přeloţeno z právničtiny to znamená „svolujícímu neděje se

křivda“. Zdá se, ţe lord Vetinari měl opravdu pozoruhodnou definici slova

„svolit“.

– 338 –

„Ale tohle je opravdu nízké a podlé!“ zavrčel Kosma. „Čí

minulost by odolala takové zlovolnosti?“

Vlahoš zvedl ruku jako ve škole. „Ano, ano, tohle vím!“

posmíval se. „Moje ano. Nejhorší, co jsem kdy udělal, bylo, ţe jsem

obral lidi, kteří si mysleli, ţe obírají mě, ale nikdy jsem nepouţil

násilí a všechno jsem to vlastně vrátil. Ano, pravda, vybral jsem

několik bank, ano, zpronevěřil jsem nějaké peníze, ale jen proto, ţe

to bylo tak snadné –“

„Vrátil?“ přerušil ho Kosopád a podíval se na Vetinariho v

očekávání nějakého vysvětlení. Ale Patricij upíral oči přes hlavy

zástupu, který byl zcela pohrouţen do pozorování prŧjezdu pana

Pedanta, a jen pozvedl prst, aniţ dal najevo, zda souhlasí, nebo se

odmítá vyjádřit.

„Ano, mohli byste říci, ţe jsem pochopil špatnost svého jednání

vloni, kdyţ se bohové –“

„Vybral… tedy vyloupil několik bank?“ ujišťoval se Kosma

zhrozeně. „Vetinari, poslyšte, máme uvěřit tomu, ţe jste svěřil

nejdŧleţitější banku ve městě do rukou známému bankovnímu

lupiči?“

Početné řady Opulentŧ povstaly, pro okamţik spojeny do

jednotné fronty na obranu peněz. Vetinari stále ještě upíral pohled

někam ke stropu.

Vlahoš zvedl hlavu. Pod stropem letěl ţlutobílý talíř, který rychle

sestupoval po oválně zakřivené dráze a vzápětí udeřil Kosmu

Opulenta mezi oči. Druhý kruhový projektil proletěl kolem Vlahoše

a narazil do hrudi jednoho z Opulentŧ.

„A to ji měl ponechat v rukou neznámých bankovních lupičŧ?“

vykřikl jakýsi hlas, kdyţ řada dalších, téměř souběţně letících

šlehačkových dortŧ narazila do kaţdého tmavého obleku ve skupině

Opulentŧ. „Jsme tu zas!“

To uţ letěla vzduchem druhá útočná vlna šlehačkových dortŧ a

pohybovala se po drahách, které je neomylně znovu přivedly ke

sráţce s Opulenty. Pak se zástupem prodrala postava, a to za

početných výkřikŧ a spílání těch, kdo jí stáli v cestě. Dŧvodem bylo,

ţe ti, kdoţ stačili včas uhnout nohama, aby je neměli podupány

obrovskými botami, byli zkoseni k zemi ţebříkem, který nesla

– 339 –

postava připevněný napříč na zádech. Podivný muţ se několikrát s

nevinným výrazem zastavil a otáčel se sem a tam, aby zjistil, co

pŧsobí ten hlasitý rozruch za jeho zády. Vlahoš si ale rychle

uvědomil, ţe bez ohledu na to, jak chaoticky to vypadalo, byl v tom

systém. Jak se díval, viděl, ţe klaun poodešel od ţebříku a v jeho

příčkách byli najednou zapleteni čtyři lidé, a to takovým zpŧsobem,

ţe pokus kteréhokoliv z nich se vyprostit pŧsobil silnou bolest

ostatním třem a v případě jednoho stráţného váţně ohroţoval

budoucnost jeho sexuálního, potaţmo manţelského ţivota. Klaun s

červeným nosem a v olámaném slamáku vyběhl do volného prostoru

v sále přehnaně komickými pohyby a podráţky abnormálně velkých

bot hlasitě pleskaly o zem s kaţdým tak známým krokem.

„Pane Korouhvičko?“ zvolal Vlahoš. „Jste to vy?“

„Mŧj starý dobrý kámoš pan Rosret!“ zvolal klaun. „Vy si

myslíte, ţe cirkus řídí principál, co? Jen se svolením klaunŧ, pane

Rosrete! Jen se svolením klaunŧ!“

Korouhvička napřáhl paţi a vrhl další šlehačkový dort po

Vetinarim.

Vlahoš vyskočil ještě dříve, neţ dort vyletěl ke svému cíli. Jeho

mozek mu sice nejdříve téměř současně sdělil tři zásadní fakta a

teprve potom vydal signál ke skoku, ale Vlahošovy nohy naštěstí

tento problém vyřešily nezávisle na mozku a zareagovaly samy od

sebe. Zmíněná tři fakta byla: Dŧstojnost velkých těţko unese tvář

plnou šlehačky, takový obrázek Patricije na titulní straně Komety by

otřásl mocenskou politikou celého města a nakonec to, ţe ve světě,

kde by byl Patricij bývalým Patricijem, by se on, Vlahoš, nedoţil

příštího rána, coţ naopak patřilo k jeho celoţivotním ambicím.

Blíţil se k letící Nemesis pomalu, jako v němém snu, a zatímco

po ní natahoval prsty pomalé jako hlemýţdě, dort se otáčel ve

vzduchu a mířil na svou schŧzku s historií.

Zasáhl Vlahoše přímo do tváře.

Vetinari se ani nepohnul. Vyletěl další dort a čtyři sta párŧ očí

fascinovaně sledovalo, jak kruhová ţlutobílá hmota směřuje k

Patriciji. Ten ji zachytil pozvednutou dlaní. Nepříliš silné plesknutí,

kdyţ se kus upečeného těsta setkal s Patricijovou dlaní, bylo jediným

zvukem v celém rozlehlém sále.

– 340 –

Vetinari pozorně prozkoumal lapený dort. Opatrně namočil prsty

do šlehačky, ochutnal, a zatímco všichni v místnosti podvědomě

zatajili dech, zamyšleně zvedl oči ke stropu. Pak velmi váţně

prohlásil: „Je ananasový.“

Sálem zahřměl aplaus. Nebylo divu. I kdyţ jste Vetinariho

nenáviděli, museli jste obdivovat to dokonalé načasování.

Pak se Patricij zvedl, sešel po schŧdcích a pomalu došel ke

klaunovi, který náhle ztuhnul strachem.

„ Můj cirkus ale klauni neřídí, pane,“ sdělil nehybné postavě

Patricij. Pak uchopil palcem a ukazovákem velký červený nos a

odtáhl ho klaunovi od obličeje tak daleko, jak to gumička dovolila.

„Rozumíme si?“

Klaun odněkud vytáhl velkou houkačku a vymámil z ní ţalostné

zahoukání.

„Výborně. Jsem rád, ţe jsme se dohodli. A teď bych si rád

pohovořil s panem Korouhvičkou.“

Tentokrát zaznělo dvojí zahoukání.

„Ale ano, je,“ zavrtěl hlavou Patricij. „Mohli bychom ho

chlapcŧm a děvčatŧm ukázat? Kolik je 15,3 procenta z 59,66?“

„Dejte mu pokoj! Nechte ho být!“

Pošramocený zástup se znovu rozestoupil, aby tentokrát propustil

rozcuchanou slečnu Firhaňkovou, která byla pobouřená a popudlivá

jako kvočna. Na svá skromná ňadra tiskla něco těţkého a Vlahoš si

uvědomil, ţe je to štos starých účetních knih. „Tady to všechno je!“

zvolala triumfálně. A mávala jednou rukou. „On za nic nemŧţe!

Vyuţili ho!“

Ukázala obviňujícím prstem na řady Opulentŧ, kteří ze sebe

stírali a seškrabávali šlehačku. Kdyby se bohyně války mohla obléci

do klasické umírněné blŧzy a měla v týle malý, silně rozvrkočený

drdŧlek, mohla by být slečna Firhaňková okamţitě prohlášena za její

vtělení. „Byli to oni! Prodali zlato uţ dávno!“ To vyvolalo všeobecný

a nadšený řev v celém davu přítomných s výjimkou malého ostrŧvku

Opulentŧ.

„Bude tady ticho!“ umlčel dav Vetinari.

Právníci povstali. Pan Kosopád se na ně zaškaredil. Právníci si

sedli.

– 341 –

A Vlahoš si stačil vytřít zbytky ananasového dortu se šlehačkou

z očí právě včas.

„Pozor! Má sedmikrásku!“ vykřikl a pak si pomyslel: Právě jsem

vykřikl: „Pozor! Má sedmikrásku!“ a myslím, ţe do smrti

nezapomenu, jak strašlivě je to trapné.

Lord Vetinari se podíval na přehnaně velký květ, který měl klaun

v knoflíkové dírce na klopě saka. Na téměř dokonale ukrytém ústí

trysky uprostřed se leskla malá kapička vody.

„Ano,“ přikývl, „já vím. Pane, já opravdu věřím, ţe jste pan

Korouhvička. Poznal jsem vás podle chŧze. Jestli ale nejste, pak vám

stačí zmáčknout. A mně nezbývá, neţ vás to nechat udělat. Opakuji:

Rád bych ale slyšel pana Korouhvičku.“

Občas bohové nemají ten pravý cit pro to, jak vyuţít situace,

pomyslel si Vlahoš. Teď měl zaznít hrom, hlasitý jasný tón, akord

plný napětí, prostě nějaké boţské potvrzení, ţe nastal okamţik prav –

„9,12798,“ řekl klaun.

Vetinari se usmál a poklepal ho po rameni. „Vítejte nazpět,“

usmál se a začal se rozhlíţet, aţ nakonec našel tvář doktora

Bělobrada z cechu šaškŧ a kašparŧ.

„Doktore, budete tak laskav a postaráte se o pana Korouhvičku?

Myslím, ţe by se potřeboval dostat mezi své.“

„Bude mi ctí, mŧj pane. Sedm šlehačkových dortŧ najednou ve

vzduchu a čtyřnásobná ţebříková lapačka v praxi? Výjimečné! Ať

jste kdokoliv, bratře, nabízím vám na přivítanou naše ţertovné

potřesení rukou…“

„Beze mě nikam nepŧjde,“ prohlásila slečna Firhaňková

zachmuřeně, kdyţ klaun s bílým obličejem vykročil kupředu.

„To je samozřejmé, jak by mohlo někoho napadnout, ţe by to

bylo jinak,“ odpověděl jí Vetinari. „Prosím, abyste svou pohostinnost

rozšířili ještě na tuhle mladou dámu, která patří k panu

Korouhvičkovi, doktore,“ dodal, k příjemnému překvapení a

netajenému potěšení slečny Firhaňkové, která si sice i v současnosti

činila nárok na to, ţe je „dáma“, ale uţ před nějakou dobou se, i kdyţ

nerada, rozloučila se svými „mladými“ lety.

„Hm… a byl by někdo tak laskav a vypletl ty lidi z toho ţebříku?

Myslím, ţe k tomu budete potřebovat pilu,“ pokračoval Vetinari.

– 342 –

„Vaţuzle, převzal byste laskavě ty zajímavé účetní knihy, které tak

prozíravě přinesla páně Korouhvičkova mladá dáma? A myslím, ţe

pan Opulent bude potřebovat lékařskou pomoc –“

„Já… nic… takového… nepotřebuji!“ Kosma, ze kterého stékala

šlehačka, se pokoušel stát zpříma. Bylo aţ bolestné ho pozorovat.

Podařilo se mu rozzuřeným, ale roztřeseným prstem ukázat na

hromádku účetních knih. „Tohle,“ prohlásil, „je majetek banky!“

„Pane Opulente, je nám všem jasné, ţe jste nemocen –“ začal

Vetinari.

„Ano! To by se vám hodilo! Chtěl byste, aby tomu všichni

uvěřili, ţe je to tak, vy – vy podvodníku!“ Vypravil ze sebe Kosma a

bylo vidět, ţe se kymácí. Zástup v jeho hlavě se rozjásal.

„Ankh-morporská Královská banka,“ řekl Vetinari, aniţ z

Kosmy spustil oči, „se vţdycky pyšnila svými účetními knihami

vázanými v rudé kŧţi, které jsou bez jediné výjimky ozdobeny na

přední desce raţbou, představující městskou pečeť ve zlatě.

Vaţuzle?“

„Tyhle jsou laciné a mají obyčejnou papírovou vazbu, pane.

Dostanete je kdekoliv. Ovšem uvnitř jsou psány ozdobným písmem,

jakým psal jen pan Korouhvička.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto. Psal dokonalou a nezaměnitelnou kurzívou.“

„Padělek,“ zahuhlal Kosma, jako kdyby mu jazyk napuchl v

ústech. „Všechno samé padělky. A ještě ukradené!“

Vlahoš se rozhlédl po přítomných a viděl, ţe mají všichni téměř

stejný výraz. Ať uţ si o někom myslíme cokoliv, není příjemné dívat

se, jak se vám před očima rozpadá na kusy. Taky si všiml, ţe se ke

Kosmovi pomalu a nenápadně blíţí dva policisté.

„V ţivotě jsem neukradla ani špendlík!“ ohradila se hlasitě

slečna Firhaňková. Kdyţ uţ se rozeběhla, tak proč by nemohla

rovnou na dostihy? „Měl je ve skříni –“ na okamţik zaváhala, ale pak

se rozhodla, ţe bude raději červená neţ šedivá. „Je mi jedno, co si o

tom myslí paní Deidre Vagónová! A taky jsem se do nich podívala!

Váš otec to zlato sebral a prodal a pak přinutil pana Korouhvičku,

aby je ukryl v číslech! A to ještě není ani z poloviny všechno!“

– 343 –

„…Překrásnnn motýýýl,“ zahuhlal Kosma a zamrkal na

Vetinariho. „T-uţ dávnnnn nejsi jáá. Sm uši mli v tvých botch!“

Ke Kosmovi se začal pomalu přesouvat i Vlahoš. Kosma vypadal

jako někdo, kdo by mohl kaţdou chvilku vybuchnout, zhroutit se,

nebo moţná padnout Vlahošovi kolem krku a mumlat mu něco jako:

„Ty s muj nejlepšš kámšš, jasnn, a m dva s postvíme selýmu světu,

kmo.“

Po Kosmově tváři stékal nazelenalý pot.

„Myslím, ţe si potřebujete lehnout, pane Opulente,“ obrátil se na

něj Vlahoš vesele. Kosma na něj pokusil zaostřit pohled. „J t dbrá

bolst,“ svěřil se Vlahošovi. „Mm č-pičku, mm meč z krve tisícce –“ s

tichým zašustěním se objevila šedá čepel s ošklivě narudlým

odstínem a mířila Vlahošovi přímo mezi oči. Ani se nezachvěla.

Kosma sám se třásl a kymácel, ale kord zŧstával pevný a nehybný.

Policisté, kteří se přibliţovali, zpomalili. Jejich zaměstnání mělo

slušnou penzi.

„Mohu poţádat, aby se nikdo nehýbal? Myslím, ţe si s tím

dokáţu poradit sám,“ řekl Vlahoš a upíral pohled přes čepel. Tady

bylo třeba postupovat velmi jemně.

„Tohle je tak hloupé,“ ozvala se Pěvana a vykročila na svých

klepajících podpatcích kupředu. „Nemáme se za co stydět. Je to

přece naše zlato, není to tak? Koho zajímá, co je napsáno v nějakých

knihách?“

Šik právníkŧ Opulentovy rodiny velmi opatrně povstal a ti dva,

které zaměstnávala Pěvana, jí začali něco naléhavě šeptat do ucha.

Nevšímala si jich. Teď se všechny pohledy upíraly na ni, ne na jejího

bratra. Pozornost všech se upnula k ní.

„Mohla byste, prosím, mlčet, slečno Opulentová?“ řekl Vlahoš.

Nehybnost čepele mu dělala starosti. Některá Kosmova část

rozhodně pořád fungovala naprosto bezchybně.

„No samozřejmě, byl byste rád, kdybych sklapla, to věřím, ale to

nemám v úmyslu!“ protáhla Pěvana jízlivě. Podobná Vlahošovi,

stojícímu tváří v tvář otevřenému poznámkovému bloku novináře,

vítězoslavně a bezhlavě pokračovala. „Nemohli jsme přece ukrást to,

co nám uţ stejně patřilo, nemyslíte? Otec vloţil to zlato někam, kde

bylo opravdu k uţitku, a co má být? Vţdyť tam stejně jen tak leţelo!

– 344 –

Nechápu, o co vám všem vlastně jde? Dělá to kaţdý. To není krádeţ.

Podívejte, to zlato přece existuje, ne? Ve špercích a jiných věcech.

To není, jako kdyby ho někdo vyhodil. Koho zajímá, kde je?“

Vlahoš odolal nutkání podívat se na ostatní bankéře v sále. Tak

on to dělá kaţdý, co? Jak se zdá, tak Pěvana letos moc přání ke

svátku Prasečí hlídky nedostane. A její bratr na ni zíral v neskrývané

hrŧze. Zbytek rodinného klanu, nebo alespoň ti, kteří se uţ

nezabývali dedortizací, se snaţili vzbudit dojem, ţe Pěvanu nikdy v

ţivotě neviděli. Jejich tváře říkaly: Co je to za šílenou ţenskou? Kdo

ji sem pustil? O čem to mluví?

„Myslím, ţe váš bratr je, slečno, váţně nemocen,“ přerušil ji

Vlahoš.

Pěvana si pohrdavě odhrnula z čela kadeř svých nepochybně

hezkých vlasŧ. „S ním si nedělejte starosti, v poslední době se chová

hloupě.“ řekla. „Dělá to všechno jen proto, aby na sebe přitáhl

pozornost. Takové klukovské nesmysly, chce se stát Vetinarim, jako

kdyby někdo, kdo má všech pět pohromadě, chtěl být –“

„Prýští z něj zelený pot,“ upozornil ji Vlahoš, ale nic nedokázalo

proniknout barikádou jejího ţvanění. Podíval se na Kosmovu

poničenou tvář a najednou všechno dávalo smysl. Kord v holi,

vytvořený podle něčí falešně efektní představy, jak by měla vypadat

čepel vytvořená z krve tisíce muţŧ. A co vraţda toho člověka, který

vyráběl prsteny? Co je v té páchnoucí rukavici…

Tohle je mŧj svět. Vím co a jak.

„Promiňte! Vy jste lord Vetinari, ţe?“ řekl.

Kosma se na okamţik narovnal v celé své výšce a po tváři mu

přeběhl panovačný záblesk. „Samozřejmě! Jistěţe ano,“ prohlásil a

pozvedl jedno obočí. Vzápětí se ale nahrbil a tvář mu poklesla.

„Mmm, prsten. Vetnariho prstenn,“ zamumlal. „A je opravdd

mjjj. Dobrááá bolst…“

Pak poklesla i čepel a meč mu vypadl z ruky.

Vlahoš ho chytil za levou ruku a strhnul mu z ní rukavici.

Sklouzla se slabým čvachtavým zvukem a kolem se rozšířil

nepředstavitelný zápach, který zahlcoval čich. Nejbliţší policista

začal zvracet. Tolik barev, pomyslel si Vlahoš. Tolik… ţivých a

kroutících se věciček…

– 345 –

A mezi tím vším, stále ještě dobře viditelný ve zhnisané hmotě,

nezaměnitelný, pochmurný lesk stygia.

Vlahoš chytil Kosmu za druhou ruku.

„Myslím, ţe bychom měli vyjít ven, mŧj pane, teď, kdyţ jste se

stal Patricijem,“ řekl nahlas. „Musíte se setkat s lidmi…“

Ještě jednou se nějaký Kosma ukrytý uvnitř na okamţik ujal

vlády, alespoň natolik, aby přinutil uslintaná ústa říci: „Ano, to je

velmi dŧleţité…“ a to ještě předtím, neţ pokračoval: „Cíťm se

nemocnn. Prst vypdá divň…“

„Slunce mu udělá dobře,“ uklidňoval ho Vlahoš a pomalu ho

odváděl ze sálu. „Věřte mi.“

– 346 –

KAPITOLA 13

Grácie to dělá pro sebe – Dům smíchu – Minulost

pana Korouhvičky – Uţitečnost klaunů jako chův je

zpochybněna – Výrohoř dostane anděla – Tajemství

zlata (ţádná magie) – Návrat zubů – Vetinari hledí

kupředu – Banka vítězná – Dárek od Vyšplouchu –

Jak pokazit dokonalý den

rvní den zbytku svého ţivota se Vlahoš von Rosret probudil,

coţ bylo příjemné, kdyţ uváţíte, kolik lidí se kaţdý den ráno

Puţ neprobudí, ale byl sám, coţ uţ tak potěšující nebylo.

Bylo šest hodin ráno a mlha jako by se lepila na okna. Byla tak

hustá, ţe by stačilo přisypat osmaţenou houstičku a mohli jste ji

podávat k obědu. Měl ale rád tyhle chvíle, těsně předtím, neţ se mu v

hlavě vynořily útrţky vzpomínek ze včerejšího dne a sloţily se do

celkového obrazu.

Ale okamţik, tohle přece není jeho apartmá v bance, ţe? Tohle je

jeho pokoj na poštovním úřadě, který má veškerý luxus a komfort,

jenţ byste obvykle spojovali s termínem „sluţební byt státního

úředníka“.

Další kousek včerejška zapadl na místo. Aha, Vetinari přece

přikázal, aby se banka okamţitě zavřela a aby tentokrát jeho úředníci

prohlédli všechno. Vlahoš jim v duchu popřál hodně štěstí a dobrou

zábavu se speciální skříní zesnulého sira Jošta…

Nebyl tady pan Pedant, coţ bylo smutné. Dobré ranní poslintání

neoceníte, dokud o něj nepřijdete. A nebyla tady ani Grácie, coţ

dělalo Vlahošovi starosti.

Neobjevila se ani kdyţ se oblékal a na stole neleţelo ranní

vydání Komety. Kromě toho by potřeboval vyţehlit šaty.

– 347 –

Nakonec ji našel v třídírně, kde postrkovala vozík plný dopisŧ.

Modré šaty zmizely a byly nahrazeny šedými, které byly, podle

právě vznikajících měřítek golemího oblékání, velmi vkusné.

„Dobrý den, Grácie,“ začal Vlahoš. „Mám naději na nějaké

vyţehlené kalhoty?“

„V poštovní šatně je vţdycky připravena horká ţehlička, pane

Rosrete.“

„Coţe? Aha. Správně. A, ehm… Kometa?“

„Kaţdé ráno jsou do kanceláře pana Grešleho doručeny čtyři

výtisky, pane Rosrete,“ sdělila mu golemka téměř vyčítavě.

„Předpokládám, ţe o nějakém obloţeném chlebu je zbytečné i

jen –“

„Musím váţně pokračovat v práci, pane Rosrete,“ tentokrát to

bylo spíše pokárání.

„Víš, Grácie, nemohu si pomoci, ale mám dojem, ţe jsi se nějak

změnila,“ řekl Vlahoš.

„Ano! Dělám to pro sebe,“ odpověděla Grácie a oči jí na

okamţik vzplanuly.

„A to jako co, přesně?“

„Tím si ještě nejsem jistá, zatím jsem z té knihy přečetla jen

deset stran.“

„Aha, ty čteš novou knihu? Ale vsadil bych se, ţe tahle není od

paní Deidry Vagónové, co?“

„Ne, protoţe ta ztratila kontakt s moderním myšlením. Směju se

jí s pohrdáním.“

„No ano, to mě ani nepřekvapuje,“ přikývl Vlahoš zamyšleně.

„A řekl bych, ţe ti tu knihu dala slečna Srdénková.“

„Ano. Jmenuje se Proč se vám muţi neustále pletou pod nohy?

od Víznamíny O’Hrnosové,“ dodala Grácie váţně.

A to začínáme s těmi nejlepšími úmysly, pomyslel si Vlahoš.

Najdeme je, vykopeme je, osvobodíme je. Jenţe ani zdaleka nevíme,

co to děláme, ani co to udělá.

„Grácie, rád bych ti řekl jednu věc o knihách… víš, jde o to,

ţe… jen proto, ţe je to napsáno v knihách, nemusíš to hned… je

třeba si uvědomit… prostě, neznamená to, ţe je to… chtěl bych se

dostat k tomu, ţe kaţdá kniha je –“

– 348 –

Zarazil se. Oni věří slovŧm. Slova jim dávají ţivot. Nemohu jí

říci, ţe se slovy zacházíme jako ţongléři, ţe měníme jejich význam a

obsah podle vlastních potřeb…

Poklepal Grácii po rameni. „Víš co? Přečti je všechny a pak si

udělej vlastní názor, hm?“

„To bylo skoro nevhodné dotýkání, pane Rosrete.“

Vlahoš se uţ uţ začal smát, ale pak se rychle zarazil, kdyţ si

všiml jejího váţného výrazu.

„Hm, řekl bych, ţe jen pro paní O’Hrnosovou,“ řekl a vydal se

rychle pro noviny, aby získal jednu Kometu dříve, neţ všechny

zmizí.

To musel být pro vydavatele další rozporuplný den. Bohuţel,

kaţdé noviny mohou mít jen jednu titulní stranu. Nakonec se mu

podařilo nacpat tam prakticky všechno. Titulek „Je ananasový!“

spolu s obrázkem, kde byla v pozadí skupina šlehačkou zdobených

Opulentŧ, a… ach ano, tady je Pěvanina řeč, do posledního slova. To

bylo úţasné. A pokračovala a pokračovala. Z jejího úhlu pohledu to

bylo všechno tak jasné: ona má pravdu a všichni ostatní jsou hlupáci.

Byla tak zamilovaná do zvuku vlastního hlasu, ţe museli policisté

napsat klasickou zatýkací formuli na kus papíru, a ten jí pak podrţet

před očima, neţ ji, stále ještě mluvící, odtáhli pryč…

A někomu se dokonce podařilo udělal obrázek toho, jak se

Kosmŧv prsten matně zaleskl na slunečním světle. Byl to skoro

dokonalý chirurgický zákrok, jak řekli v nemocnici, a

pravděpodobně mu to zachránilo ţivot, dodávali, a jak Vlahoš věděl,

co má dělat, ptali se, i kdyţ všechno, co Vlahoš z medicíny věděl,

bylo, ţe na normálním prstě by neměla rŧst zelená houba –

Někdo mu vytrhl noviny z ruky.

„Co jsi udělal s profesorem Odblechalem?“ zeptala se Krasomila

Adoráta. „Vím, ţe jsi s ním něco provedl! A nelţi mi!“

„Já nic neudělal!“ protestoval Vlahoš. Pak si v duchu zopakoval

svá slova. Ano, technicky to byla pravda.

„Byla jsem na oddělení Posmrtné komunikace, abys věděl!“

„A co říkali?“

– 349 –

„Já nevím! Byla tam ta obrovská oliheň a blokovala dveře! Ale

něco jsi udělal, vím to! To on ti prozradil tajemství, jak se dostat do

vědomí golemŧ, ţe ano?“

„Ne.“ To byla čistá pravda. Krasomila Adoráta zaváhala.

„Neprozradil?“

„Ne. Mám trochu zvláštní slovník, ale to není ţádné tajemství.“

„Bude to fungovat, i kdyţ to pouţiju já?“

„Ne.“ Momentálně pravda.

„Copak přijímají příkazy jen od muţe? Vsadím se, ţe to je ono!“

„Myslím, ţe to tak není.“ Skoro pravda.

„Takţe je v tom nějaké tajemství?“

„Není to vlastně tajemství. Odblechal nám to řekl. Aţ na to, ţe

nevěděl, ţe je to tajemství.“ Pravda.

„Je to slovo?“

„Ne.“ Pravda.

„Podívej, proč mi to neřekneš? Víš, ţe mi mŧţeš věřit!“

„Ale ano. Samozřejmě. Ale mohu ti věřit i v případě, ţe ti někdo

přiloţí na krk nŧţ?“

„Proč by to někdo dělal?“

Vlahoš si povzdechl. „Protoţe bys věděla, jak velet největší

armádě, jaká kdy existovala! Rozhlédla ses venku? To jsi neviděla

všechny ty policajty? Objevili se tady hned po slyšení.“

„Jaké policajty?“

„Co ti trollové, kteří opravují dláţdění? Jak často jsi tady viděla

někoho opravovat dlaţbu? A řada droţek, jejichţ vozkové neloví

cestující? Ten dav ţebrákŧ? A zadní zájezdní dvŧr je plný zevlounŧ,

kteří tam postávají a pozorují okna. Ty policajty. Říká se tomu

policejní dohled, taková pastička, a já jsem to maso –“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vlahoš ho poznal, chtělo vyvolat

pozornost a přitom nevyrušit.

„Jen pojď dál, Slavoji,“ zavolal. Dveře se otevřely.

„To jsem já, pane,“ uvedl se Slavoj Zálepka. Mladík procházel

ţivotem s opatrností člověka, který k tomu čte návod přeloţený z

cizího jazyka.

„Jistě, Slavoji.“

„Vedoucí oddělení známek, pane,“ doplňoval Slavoj.

– 350 –

„Prosím, Slavoji?“

„Na zájezdním dvoře je lord Vetinari a prohlíţí si nové nakládací

zařízení. Vzkazuje, ţe má dost času, pane.“

„Má dost času,“ otočil se Vlahoš na Krasomilu Adorátu.

„Takţe bychom si měli raději pospíšit, ne?“

„Samozřejmě.“

#

„Velmi to připomíná šibenici,“ poznamenal lord Vetinari,

zatímco za ním skřípěly po dláţdění vozy sem a tam.

„Umoţní to rychlému dostavníku naloţit poštovní vaky za

jízdy,“ vysvětloval Vlahoš. „To znamená, ţe zásilky z malých stanic

mohou být naloţeny, aniţ zpomalí dostavník. Na dlouhé trati nám to

ušetří pěkných pár minut.“

„A samozřejmě, pokud bych vám nechal pár golemŧ-koní, mohly

by vozy jezdit rychlostí aţ sto padesát kilometrŧ v hodině, jak mi

bylo řečeno. Zajímalo by mě, jestli ty ţhnoucí oči dokáţou vidět i ve

tmě.“

„Je to moţné, pane. Ale abych tak řekl, já uţ všechny ty golemí

koně mám,“ řekl Vlahoš.

Vetinari ho obdařil chladným pohledem a pak si odfrkl: „Ha! A

taky máte obě uši. O jakém směnném kurzu tu hovoříme?“

„Podívejte, nemyslete si, ţe chci být nějakým Pánem golemŧ –“

začal Vlahoš.

„Pojeďme, prosím. Nastupte si se mnou do kočáru,“ poţádal

Vetinari.

„Kam jedeme?“

„Není to daleko. Jedeme navštívit pana Korouhvičku.“

#

Klaun, který otevřel malé posuvné dveře v odstrašující velké

bráně cechu šaškŧ a kašparŧ, se podíval z Patricije na Krasomilu

Adorátu a nezdálo se, ţe by byl zvlášť šťastný z toho, ţe je vidí.

„Přišli jsme navštívit doktora Bělobrada,“ informoval ho

Vetinari. „Ţádám vás, abyste nás k němu neprodleně odvedl s

minimem ţertŧ.“

– 351 –

Dveře se zasunuly. Za nimi bylo slyšet spěšný šepot a kovové

zachřestění a pak se pootevřela velká vrata, jen tak, aby se škvírou

protáhl jeden člověk za druhým. Vlahoš vykročil kupředu, ale

Vetinari mu poloţil na rameno a zadrţel ho. Pak ukázal hŧlkou

nahoru.

„Tohle je cech šaškŧ,“ upozornil ho. „Musíte počítat s tím, ţe to

bude… legrace.“

Na dveřích byl vyváţen kbelík. Vetinari si povzdechl a strčil do

něj svou hŧlkou. Z druhé strany se ozval náraz a hlasité

vyšplouchnutí.

„Nechápu, váţně nechápu, proč trvají právě na tomhle,“ řekl a

protáhl se škvírou v bráně. „Není to ani trochu legrační a ještě by

mohl někdo přijít k úrazu. Pozor na šlehačku.“ Z druhé strany vrat se

ozvalo nespokojené zasténání.

„Podle doktora Bělobrada se pan Korouhvička narodil jako Carlo

Toccini,“ sděloval přes rameno Vetinari, kdyţ procházeli stanem,

který vyplňoval téměř celé čtvercové nádvoří cechu. „A narodil se

jako klaun.“

Přinejmenším tucet šaškŧ, kteří ve stanu prováděli svá denní

cvičení, se zastavilo a pozorovalo, jak trojice prochází kolem. Dorty

zŧstávaly nehozeny, kalhoty nenaplněny bílou barvou, neviditelní psi

ztuhli s pozvednutou noţičkou.

„ Narodil se jako klaun?“ podivil se Vlahoš.

„Přesně tak, pane Rosrete. Velký klaun, ze slavného rodu klaunŧ.

Vţdyť jste ho včera viděl. Podoba a maskování Carla Tocciniho se

předává v rodině uţ dlouhá staletí.“

„Myslel jsem si, ţe se zbláznil!“

„Tak vidíte, ale doktor Bělobrad si naopak myslí, ţe konečně

přišel k sobě. Jak jsem zjistil, měl mladý Korouhvička příšerné

dětství. Do třinácti let mu nikdo neřekl, ţe je klaun. A jeho matka, z

dŧvodŧ, které znala jen ona, v něm cílevědomě potlačovala jakékoliv

klaunství.“

„Ale kdysi se jí přece klauni museli líbit,“ podotkla Krasomila

Adoráta. Rozhlédla se kolem. Všichni šašci spěšně odvrátili pohledy.

„Milovala klauny,“ přikývl Vetinari. „Nebo bych měl spíše říci

jednoho klauna. A jedinou noc.“

– 352 –

„Aha, uţ chápu,“ řekl Vlahoš. „A pak cirkus odjel, ţe?“

„Jak to uţ bohuţel cirkusy dělají. A řekl bych, ţe pak na muţe s

červenými nosy zanevřela.“

„Jak to všechno víte?“ zajímal se Vlahoš.

„Něco z toho jsou dobře podloţené domněnky, ale hodně z něj v

posledních několika dnech vytáhla i slečna Firhaňková. Je to dáma

velmi oduševnělá a neobyčejně odhodlaná.“

Na druhé straně velkého stanu byl další vchod a u něj na ně čekal

představený cechu.

Byl celý v bílém – bílý klobouk, bílé boty, bílý oblek a bílá tvář

– a na bílém obličeji měl červeným mastným líčidlem načrtnut

úsměv, který popíral skutečnou tvář, stejně chladnou a pyšnou jako

tvář prince Pekel.

Doktor Bělobrad kývl Vetinarimu na pozdrav. „Mŧj pane…“

„Doktore Bělobrade,“ odpověděl Vetinari. „Jak se má náš

pacient?“

„Oh, kdyby k nám tak přišel, kdyţ byl ještě mladý,“ odpověděl

Bělobrad. „Jaký z něj mohl být klaun! To načasování! Ach,

mimochodem, v našem cechu nepovolujeme dámské návštěvy, ale

při této výjimečné příleţitosti na to zapomeneme.“

„No, tak to jsem opravdu velmi ráda,“ odpověděla Krasomila

Adoráta a co slabika, to kapka ţíraviny.

„Je to jednoduše v tom, ať si skupina Ţerty pro ţeny říká, co

chce, ţe ţeny prostě nejsou k smíchu.“

„To je ovšem děsivé neštěstí,“ přikývla Krasomila Adoráta.

„Je to doopravdy zajímavý protiklad, kdyţ si uvědomíte, ţe

směšní nejsou ani šašci,“ řekl Vetinari. „Totéţ jsem si vţdycky

myslela i já,“ přikývla Krasomila Adoráta.

„Jsou spíše tragičtí,“ pokračoval Vetinari, „a my se smějeme

jejich neštěstí stejně, jako se smějeme tomu svému. Namalovaný

úsměv se na nás šklebí ze tmy a zesměšňuje naši nepříčetnou víru v

řád, logiku, postavení a realitu skutečnosti. Ta maska ví, ţe jsme se

narodili na banánové slupce, po níţ klouţeme k otevřenému poklopu

šachty vedoucí ke zkáze, a jediné, v co mŧţeme doufat, jsou ovace

davu.“

– 353 –

„A jak s tím souvisejí kvičící nafukovací zvířátka?“ podivil se

Vlahoš.

„To vŧbec netuším, ale pokud vím, tak kdyţ se k panu

Korouhvičkovi vloupali rádoby vrahové, uškrtil jednoho z nich

roztomilým rŧţovým slonem vytvořeným z balónkŧ.“

„Jen si představte ty zvuky,“ podotkla Krasomila Adoráta s

úsměvem.

„Přesně! Jak komický čin! A bez jakéhokoliv tréninku. A ta věc s

ţebříkem? Čistá bojová klauniáda! Úţasné!“ rozplýval se Bělobrad.

„Teď uţ víme všechno, Havelocku. Potom, co matka zemřela, jeho

otec se vrátil a vzal ho samozřejmě s sebou k cirkusu. Kaţdý klaun

musel poznat, ţe ten mládenec má šaškovské střevo. Ty nohy! Měli

nám ho poslat! Chlapec v tom věku… to mŧţe být velmi ošemetná

věc. Ale to oni ne! Nacpali ho do starého dědečkova kostýmu, při

štaci v nějakém malém městečku ho vystrčili do manéţe a sbohem!

Tam šašci přišli o svého krále!“

„Proč? Co se stalo?“ zeptal se Vlahoš.

„No, proč myslíte? Vysmáli se mu.“

#

Pršelo a jak nazdařbŧh prchal lesem, šlehaly ho mokré větve po

těle a ze širokých kalhot mu stékalo bílé líčidlo. Kalhoty bláznivě

poskakovaly na gumových šlích a občas ho udeřily pod bradu.

Boty měl ale dobré. Byly to úţasné boty. Jediné, které mu kdy v

ţivotě padly.

Matka ho však vychovala dobře. Oblečení má být v seriózní šedi,

veselost a hlasitý smích jsou nepatřičné a malovat si tvář je hřích.

No, trest přišel opravdu velmi rychle!

Za úsvitu narazil na starou stodolu. Oškrábal si zaschlou

šlehačku smíchanou s mastným líčidlem a umyl se v kaluţi. Ach, ten

obličej! Ten tlustý nos, ta obrovská ústa, bílá tvář s namalovanou

slzou… ta se mu bude zjevovat v nočních mŧrách, tím si byl jistý.

Alespoň, ţe mu zbyla vlastní košile a spodky, které pokrývaly

všechny dŧleţité kousky. Chystal se všechno ostatní zahodit, kdyţ

mu v tom nějaký vnitřní hlas zabránil. Matka byla mrtvá a on

nedokázal zabránit soudním úředníkŧm v tom, aby nesebrali

všechno, dokonce i ten mosazný prsten, který denně leštila. A svého

– 354 –

otce uţ nikdy neuvidí… musí si nechat něco, musí mít něco, co by

mu připomínalo, kým a čím byl, odkud přišel, a dokonce i to, proč

odešel. Stodola nakonec vydala starý děravý pytel, coţ bylo skvělé.

Nenáviděný kostým byl nacpán dovnitř.

Později toho dne narazil na karavanu, stojící ve stínu skupiny

stromŧ. Nebyly to však pestrobarevně pomalované cirkusové vozy.

Asi to budou nějací věřící, pomyslel si, a matka vţdycky uznávala

klidné tiché víry, pokud ovšem jejich bohové nebyli cizokrajní. Dali

mu guláš z králičího masa. Kdyţ se pak přes rameno ohlédl na muţe,

který tiše seděl u skládacího stolku, viděl, ţe muţ nahlíţí do knihy

plné psaných číslic. Měl rád čísla. Ve světě, který byl tak chaotický,

v nich byl vţdycky řád a logika. Pak se velmi slušně zeptal muţe, co

je to za číslo, na spodním konci sloupce, a dostalo se mu odpovědi:

„Říkáme tomu konečný součet.“ A on odpověděl: „Ne, to není

součet, do správného součtu tomu chybí tři čtvrtpence.“

„Jak tě to napadlo?“ zeptal se ho muţ a on odpověděl: „No,

přece to vidím,“ a muţ řekl: „Jak to mŧţeš vidět, vţdyť ses na to

právě podíval!“ A on řekl: „Ano, právě proto to vidím.“

Pak byly otevřeny další knihy a kolem se shromáţdili lidé a

dávali mu sčítat rŧzná čísla a všechno to bylo, no, tak snadné…

Tohle byla ta úţasná zábava, kterou v cirkuse nezaţil, a navíc k

tomu nebylo zapotřebí šlehačky.

#

Otevřel oči a spatřil nad sebou nezřetelné postavy.

„Budu uvězněn?“ zeptal se.

Vlahoš se podíval na Vetinariho, který neurčitě mávl rukou.

„Ne nutně,“ odpověděl Vlahoš neurčitě. „Víme o tom zlatě.“

„Sir Jošt mi vyhroţoval, ţe prozradí všechno o mé… rodině.“

„Ano, my víme.“

„Lidé by se smáli. To bych nepřeţil. A pak… víte, myslím, ţe

jsem sám sebe přesvědčil o tom, ţe s tím zlatem to byl jen takový

sen. To znamenalo, ţe kdyţ ho nikdy nebudu hledat, pořád tam

bude.“ Odmlčel se, jako by se mu někde za prahem úst řadily do

zástupu rŧzné myšlenky, které chtěly vyuţít jeho hlasivky. „Doktor

Bělobrad byl tak laskav, ţe mi ukázal všechno, co mají v cechu o

historii tváře Carla Tocciniho…“ další odmlka. „Slyšel jsem, ţe jsem

– 355 –

vrhal šlehačkovými dorty s nezanedbatelnou přesností. Moţná by na

mě mí předkové byli pyšní.“

„A jak se cítíte teď?“ zajímal se Vlahoš.

„No… uvnitř docela dobře,“ přikývl Korouhvička, „ať uţ jsem

uvnitř kdokoliv.“

„Výborně. Pak vás chci zítra vidět v práci, pane Korouhvičko.“

„Nemŧţete po něm ţádat, aby se vrátil tak brzo!“ protestovala

slečna Firhaňková.

Vlahoš se obrátil k doktoru Bělobradovi a Vetinarimu. „Mohli

byste nás, pánové, prosím nechat chvilku o samotě?“

Na tváři představeného cechu šaškŧ a kašparŧ se objevil uraţený

výraz, který ještě zhoršoval onen neustálý namalovaný úsměv, Ale

přece jen se za oběma muţi vzápětí zavřely dveře.

„Poslouchejte, pane Korouhvičko,“ začal Vlahoš naléhavě.

„Jsme v pěkné bryndě –“

„Víte, já jsem věřil ve zlato,“ přerušil ho Korouhvička. „Nevěděl

jsem, kde je, ale věřil jsem v něj.“

„Výborně. A ono pravděpodobně pořád existuje. Nejspíš v

Pěvanině šperkovnici,“ souhlasil Vlahoš. „Jenţe já bych chtěl zítra

ráno zase otevřít banku a Vetinariho lidé obrátili kaţdý kousek

papíru v budově. Takţe si dokáţete představit, jaký tam po nich

zŧstal nepořádek. Rád bych zítra pustil do oběhu bankovky,

vzpomínáte si? Ty peníze, které nepotřebují zlato. Teď to víme jistě.

Celé roky to fungovalo a v trezoru byl jen prach! Ale banka vás

potřebuje, pane Korouhvičko. Opulentové mají váţné problémy,

Kosmu někde zavřeli, personál se potuluje bŧhvíkde, banka se zítra

otvírá a vy tam musíte být! Prosím? Ach ano, a ředitel mi laskavě

zaštěkal, abych vám zvýšil plat na šedesát pět tolarŧ měsíčně. Vím,

ţe nejste muţ, který by se dal ovlivnit penězi, ale muţ, který jaksi…

hm, přemýšlí o změně uspořádání své domácnosti, by o takovém

přídavku moţná mohl alespoň uvaţovat. Co říkáte?“

To nebyl ţádný výstřel naslepo. To byl výstřel s otevřenýma

očima a za jasného slunečního dne. Slečna Firhaňková byla očividně

ţena, která měla Plán, a ten byl rozhodně jiný a lepší, neţ strávit

zbytek ţivota v úzkém pokojíku v Jilmové ulici.

– 356 –

„Záleţí samozřejmě jen na vás,“ řekl a vstal. „Starají se o něj

dobře, slečno Firhaňková?“

„Jen proto, ţe jsem tady,“ odpověděla pohotově. „Dnes ráno sem

přišli tři klauni s malým slŧnětem a velkým lanem a chtěli mu

vytrhnout jeden ze zubŧ! Sotva jsem je dostala ven, objevili se další

dva, začali bílit pokoj a podle mého mínění velmi nedbale, to vám

tedy řeknu! Okamţitě jsem je odsud vyhnala.“

„Dobře jste udělala, slečno Firhaňková!“

Před budovou stál kočár s otevřenými dvířky a u něj čekal

Vetinari.

„Nastupte si,“ řekl. „Oba.“

„Ale my to máme opravdu jen malý kousek –“

„ Nastupte si, pane Rosrete. Uděláme si hezkou projíţďku. Já si

myslím, ţe k celé věci přistupujete, jako kdyby náš vztah byl nějaká

hra,“ začal Vetinari, kdyţ se kočár rozjel. „Vy věříte, ţe všechny

hříchy budou odpuštěny. Takţe dovolte, abych vám dal tohle.“

Odněkud vytáhl černou vycházkovou hŧl s hlavicí v podobě

stříbrné lebky a zatáhl za rukojeť.

„Tahle zvláštní věcička patřila Kosmovi Opulentovi,“ dodal,

kdyţ z hŧlky tiše vyjela čepel.

„Já vím. Je to replika té vaší?“ podíval se Vlahoš na Vetinariho.

„No váţně!“ zvolal Patricij. „Skutečně jsem ten vladař s ‚mečem

vyrobeným ze ţeleza z krve tisíce mrtvých muţŧ’? Příště mi někdo

nasadí korunu z lidských lebek. Myslím, ţe si tu věc nechal vyrobit

Kosma.“

„Takţe to je replika pověsti? Legendy?“ Před kočárem se začaly

otevírat nějaké brány.

„Samozřejmě,“ přikývl Vetinari. „Kopie něčeho, co neexistuje.

Člověk jen musí doufat, ţe není ve všech podrobnostech autentická.“

Dveře kočáru se otevřely a Vlahoš vystoupil do palácových

zahrad. Vypadaly tak, jak taková místa obvykle vypadají – hezké,

udrţované, spousta drobného štěrku, špičatých stromŧ a ţádná

zelenina.

„Proč jsme tady?“ zeptala se Krasomila Adoráta. „Je to kvŧli

golemŧm, ţe?“

– 357 –

„Slečno Srdénková, co si naši místní golemové myslí o té nové

armádě?“

„Nemají je rádi. Myslí si, ţe ti noví budou příčinou

nepříjemností. Nemají šém, který by se dal vyměnit. Jsou horší neţ

zombie.“

„Děkuji. A další otázka: Zabíjeli by?“

„Z historie víme, ţe se výrobci golemŧ naučili nevyrábět

golemy, kteří by dokázali zabít –“

„To znamená ne?“

„Já nevím!“

„Konečně se někam dostáváme. Je moţné jim dát příkaz, který

by nemohl být změněn jinou osobou?“

„Tedy, hm… Ano. Pokud nikdo jiný nezná jejich tajemství.“

„A to je?“ Vetinari se obrátil k Vlahošovi a vytasil kord.

„Musí to být v tom zpŧsobu, jakým ty rozkazy dáváte,“

odpověděl Vlahoš a uţ podruhé v krátkém čase pozoroval čepel

taseného kordu. Skutečně se matně leskla.

Byl připraven na to, co pak přišlo, aţ na to, ţe se to odehrálo

úplně jinak.

Vetinari mu podal zbraň a řekl: „Slečno Srdénková, opravdu

bych si velmi přál, abyste teď nejezdila na delší cesty mimo město.

Tohohle muţe to nutí vyhledávat nebezpečí. Podělte se s námi o své

tajemství, pane Rosrete.“

„Myslím si, ţe by to mohlo být příliš nebezpečné, pane.“

„Pane Rosrete, potřebuju snad na klopě odznak s nápisem

tyran?“

„Mohl bych vám navrhnout dohodu?“

„Jistě, jsem rozumný člověk.“

„A dodrţíte ji?“

„Ne, ale já vám navrhnu jinou dohodu. Poštovní úřad dostane

šest koní-golemŧ. Ostatní golemové-válečníci budou povaţováni za

chráněnce, svěřené pod ochranu Společnosti golemŧ, ale pouţití čtyř

set z nich k vylepšení funkčnosti semaforových věţí se podle mě

setká s mezinárodním souhlasem. Nahradíme zlato golemy, kteří

budou představovat základ naší měny, o coţ jste tak výmluvně ţádal.

– 358 –

Vy dva jste se zaslouţili o to, ţe je mezinárodní situace najednou

velmi… zajímavá –“

„Promiňte, ale proč jsem to já, kdo teď drţí tu zbraň?“ zeptal se

Vlahoš.

„– takţe se s námi podělíte o své tajemství, a co je na tom všem

nejlepší, zŧstanete naţivu,“ dokončil Vetinari. „Kdopak by vám

udělal lepší nabídku?“

„Hm, no dobře,“ odpověděl Vlahoš, „věděl jsem, ţe k tomu

dojde. Golemové mě poslouchají, protoţe –“

„– protoţe nosíte zlatý oblek, takţe jste pro ně hmský kněz,“

dokončil Vetinari. „K tomu, aby byl příkaz skutečně vykonán, je

totiţ třeba, aby správná osoba řekla správná slova správnému

příjemci. Býval jsem kdysi docela slušný odborník. Je to otázka

logické úvahy. A nestŧjte tady tak hloupě s otevřenými ústy.“

„Vy jste to věděl?“

„Ani k tomu nebylo potřeba ţádné magie.“

„A proč jste mi dal ten příšerný kord?“

„Je opravdu nechutný, ţe?“ nadhodil Vetinari a vzal si zbraň

nazpět. „Člověk by si snadno dokázal představit, ţe patřil někomu,

kdo se jmenuje nějak jako Mocný Krax. Mě prostě jen zajímalo,

jestli budete s tou zbraní v ruce vypadat strašnější. Vy opravdu nejste

násilnická povaha, ţe ne…“

„A bylo to nutné?“ zamračil se Vlahoš. Krasomila Adoráta se

usmívala.

„Pane Rosrete, pane Rosrete, pane Rosrete, vy se nikdy

nepoučíte, ţe?“ pokáral ho Vetinari a zasunul čepel do pochvy.

„Jeden z mých předchŧdcŧ dával lidi trhat na kousky divokými

ţelvami. Nebyla to rychlá smrt. Povaţoval to za velkou legraci.

Odpusťte mi, pokud vám moje ţertíky připadají poněkud

intelektuální, ano? Okamţik… co bylo to druhé? Aha, ano, s

politováním vám oznamuji, ţe muţ jménem Výrohoř Jamník

zemřel.“

Na zpŧsobu, jakým to řekl, bylo něco…

„Zavolal ho anděl?“

– 359 –

„Je to velmi pravděpodobné, pane Rosrete. Ale kdybyste zjistil,

ţe potřebujete nějaké další grafické návrhy bankovek, jsem si jistý,

ţe bych vám našel nějakého pomocníka v paláci.“

„Doufal jsem, ţe by to tak mohlo být,“ přikývl Vlahoš. „Jsem

rád, ţe se dostal na lepší místo.“

„Kaţdopádně méně vlhké. A teď uţ běţte. Mŧj kočár je vám k

dispozici. Musíte otevřít banku! Svět se točí dál a dnes ráno se otáčel

přímo na mém stole. Pojďte, pane Pedante.“

„Mohl bych navrhnout něco, o čem si myslím, ţe by to bylo

uţitečné?“ řekl Vlahoš, kdyţ se Vetinari obracel k odchodu.

„Copak?“

„Víte… proč neřeknete ostatním vládám na Pláních o tom zlatém

tajemství? To by znamenalo, ţe by je jako vojáky nemohl pouţít

nikdo. Pak by ten tlak ustal.“

„Hmm, zajímavé. A vy byste s tím souhlasila, slečno

Srdénková?“

„Ano! Nechceme ţádné armády sloţené z golemŧ! To je skvělý

nápad!“ Vetinari se sehnul a dal panu Pedantovi psí suchar. Kdyţ se

narovnal, výraz jeho obličeje se téměř nepostřehnutelně změnil.

„Včera v noci poslal nějaký zrádce prostřednictvím semaforŧ

zlaté tajemství vládcŧm všech velkých měst na Pláních. Pŧvod ani

zdroj té zprávy se nedají vystopovat. Nebyl jste to vy, pane Rosrete,

ţe ne?“

„Já? Ne!“

„Ale právě jste mi to navrhl, je to tak? Někdo by to mohl bohuţel

nazvat zradou.“

„Vţdyť jsem se o tom zmínil teprve teď,“ bránil se Vlahoš. „Mně

to nepřišijete! Ale tak nebo tak, stejně to byl dobrý nápad,“ dodával a

očima se vyhýbal pohledu Krasomily Adoráty. „Kdyby vás

nenapadlo nevyuţít skoro patnáct metrŧ vysoké vraţdící golemy jako

první, pak by se jistě brzo našel někdo, koho to napadne.“

Poprvé za celou dobu, co ji znal, ji viděl se zachichotat.

„Vy jste našla patnáct metrŧ vysoké vraţdící golemy, slečno

Srdénková?“ řekl Vetinari a tvářil se při tom tak váţně, jako kdyby

se skoro chystal vzápětí dodat: „Dobrá, doufám jenom, ţe jich bude

dost pro kaţdého!“

– 360 –

„Ne, pane, ţádní takoví golemové neexistují,“ odpověděla

Krasomila Adoráta a pokoušela se tvářit jako váţný člověk, který

vŧbec nemá pocit, ţe se mu něco skvěle podařilo.

„No, na tom nezáleţí. Jsem si jistý, ţe pro vás dříve nebo později

nějaký chytrý člověk aspoň jednoho vyrobí. A aţ se to stane,

neváhejte odmítnout vzít si ho domŧ. Ale zatím stojíme před hotovou

věcí.“ Vetinari potřásl hlavou s výrazem, který Vlahoš povaţoval za

dokonale napodobenou rozmrzelost, a pokračoval: „Armáda, která

bude poslouchat kaţdého s lesklým kabátem a s megafonem, který na

ně dokáţe vykřiknout hmská slova. ‚Vyhrabte díru a pohřběte se!’,

změní válku v dokonalou frašku. Buďte si jistí, ţe právě vybírám

vyšetřovací výbor. Ten si nedopřeje oddechu, samozřejmě s

výjimkou zákonem stanovených přestávek na čaj a nějakou tu

sušenku, dokud neodhalí viníka. A já budu na práci výboru dohlíţet,

protoţe mám na celé věci osobní zájem.“

Samozřejmě, ţe máš, pomyslel si Vlahoš. Taky vím, ţe mě dost

lidí slyšelo vykřikovat povely v hmštině, ale já vsázím na muţe,

který si myslí, ţe válka není nic jiného neţ trestuhodné plýtvání

zákazníky a turisty. Na muţe, který je mnohem lepší podvodník, neţ

já kdy budu, který si myslí, ţe výbory jsou něco jako košíky na papír,

na muţe, který dokáţe přeměnit vŧni klobásy na klobásu kaţdý

den…

Vlahoš a Krasomila Adoráta se na sebe podívali. Jejich pohledy

jako by vyjadřovaly jedno a to samé: To on. Samozřejmě, ţe to byl

on. Odkraglli a ti ostatní panáci budou vědět, ţe to byl on. I ty

věcičky, které lezou po vlhkých stěnách, budou vědět, ţe to byl on,

ale nikdy to nikdo nedokáţe.

„Mŧţete nám věřit, pane,“ řekl Vlahoš.

„Ano, já vím,“ přikývl Vetinari. „Tak pojďte, pane Pedante.

Třeba pro vás najdeme nějaký dortíček.“

#

Vlahoš uţ o další jízdu v kočáře nestál. Kočáry v něm

momentálně vyvolávaly nepříjemné představy. „Vyhrál, ţe?“

nadhodila Krasomila Adoráta, kdyţ mlha kolem nich zhoustla.

„No, kaţdopádně mŧţeme říci, ţe mu teď ředitel ţere z ruky.“

„A to on mŧţe udělat?“

– 361 –

„Myslím, ţe vychází z onoho klasického pravidla Quia Ego Sic

Dico. “

„A co to vlastně znamená?“

„‚Protoţe to říkám!’ myslím,“ odpověděl Vlahoš.

„To mi jako ţádné pravidlo nepřipadá!“

„Víš, je to vlastně to jediné, které potřebuje. Koneckoncŧ mŧţe

být –“

„Dluţíte mi pět tácŧ, pane Tšpytko!“

Postava se jediným hbitým pohybem vynořila z mlhy a

prosmýkla se Krasomile Adorátě za záda.

„Ţádný hlouposti, slečinko, teda slurpp kvŧlivá tomuhle noţi,

abyste věděla, mlask,“ prohlásil Krutiřitka a Vlahoš slyšel, jak se

Krasomila Adoráta prudce nadechla. „Ten tvŧj prsk kamarádíček mi

slíbil pět papírŧ, kdyţ tě prásknu, ale páč ši še, chrumst, napráskal

šám, řek bych, ţe mi tu škváru chrchly dluţíš ty šám, Bertíku,

pochopil?“

Vlahošova ruka se pomalu dosunula aţ ke kapse, ale nenašel nic,

co by mu mohlo pomoci. Všichni jeho malí pomocníčci mu byli

zabaveni; v Pakráci neměli rádi, kdyţ si jejich hosté s sebou na

návštěvu přinášeli paklíče a zabijáky, protoţe tam očekávali, ţe si

takové věci koupíte u dozorcŧ jako kaţdý jiný.

„Dej ten nŧţ pryč a mŧţeme si promluvit,“ řekl.

„No jistě, flus promluvit ši! Ty moč rád mluvíš, já vím! Máš

magický jazyk, to ţaš jo! Uţ šem to mlask zaţil. Chvilku kecáš tady

a chvilku tam a je ţ tebe zlatý hoch! Řekneš jim, chrumsst ţe se

chystáš je okrást, a oni še šmějou! Jak ti to jenom mohlo klapklep

projít, čo?“

Krutiřitka slintal a prskal vztekem a nenávistí. Vzteklí lidé dělají

chyby, ale to vám moc útěchy nepřinese, kdyţ drţí špičku noţe jen

pár centimetrŧ od ledviny vaší přítelkyně. Dívka zbledla a Vlahošovi

nezbývalo neţ doufat, ţe sama přišla na to, ţe tohle není ta

nejvhodnější chvilka, kdy si dupnout. A on by měl přestat s těmi

pokusy podívat se někam za Krutiřitkovo rameno, protoţe tam

koutkem oka zachytil pohyb. Někdo se tam plíţil.

„Tohle není správná chvíle na nepředloţené akce,“ pokračoval

Vlahoš hodně nahlas. Jak se zdálo, stín v mlze se zastavil.

– 362 –

„Krutiřitko, tohle je, proč jsi to nikdy nikam nedotáhl,“

pokračoval Vlahoš. „To si váţně myslíš, ţe mám ty peníze u sebe?“

„Tady kolem je spousta útulných místeček, kde mŧţeme počkat,

he?“

Hlupák, pomyslel si Vlahoš. Hlupák, ale nebezpečný, dodal pro

sebe v duchu. A pak jeho myšlení pokračovalo. Je to souboj mozkŧ.

A s touhle zbraní, kterou on nezná, s tou ty ses narodil. Tak do něj.

„Víš co? Prostě ustup a my zapomeneme na to, ţe jsme tě

viděli,“ řekl nahlas. „To je nejlepší nabídka, kterou mŧţeš dostat.“

„Ty še ještě budeš pokoušet hrk ţ celý tý věci vykecat, ty úlišnej

bastarde? Prsk! Ale já ti –“

Ozvalo se hlasité zadrnčení a Krutiřitka vydal podivný zvuk.

Takový, jaký vydá někdo, kdo se pokouší vykřiknout, ale pro koho je

ta činnost příliš bolestivá. V témţe okamţiku, kdy se starý šejdíř

zlomil v pase a chytil se za ústa, strhl Vlahoš Krasomilu Adorátu k

sobě. Pak se ozvalo cinknutí a na Krutiřitkově tváři se objevila krev,

takţe znovu vyjekl bolestí a stočil se doslova do klubíčka. Hned nato

následoval další několikanásobný cinkot, protoţe zubní protéza

starého muţe, dlouhé roky špatně ošetřovaná a týraná, konečně

podlehla tlaku ducha svého pŧvodního majitele, který podnikl

odhodlaný pokus vzít nenáviděného Krutiřitku s sebou. Později

doktor řekl, ţe jedné z pruţin se podařilo dostat Krutiřitkovi aţ do

dutin.

Kapitán Karotka a Noby Nóblhóch vyběhli z mlhy a dívali se na

muţe, který se za občasného pinnk a poiink kroutil na zemi.

„Omlouvám se, pane, ale ztratili jsme vás v mlze,“ řekl Karotka.

„Co se mu stalo?“

Vlahoš k sobě pevněji přitiskl Krasomilu Adorátu. „Vybuchla

mu zubní protéza,“ odpověděl.

„Jak se to mohlo stát, pane?“ zajímal se kapitán.

„Nemám nejmenší tušení, kapitáne. Proč neuděláte dobrý skutek

a nedopravíte ho do nemocnice?“

„Přál byste si podat trestní oznámení, pane Rosrete?“ nadhodil

Karotka a s jistou opatrností zvedl starého Krutiřitku se země.

„Přál bych si spíš, aby mi teď někdo podal dvojitý koňak,“

odpověděl Vlahoš. Pomyslel si, ţe Dotčena pravděpodobně čekala

– 363 –

přesně na tenhle okamţik. Raději bych měl zajít do jejího chrámu a

pověsit tam nějakou hodně velkou sběračku. Myslím, ţe by nebylo

dobré být právě teď nevděčný…

#

Tajemník Vaţuzel vešel do Vetinariho kanceláře po špičkách a

pohyboval se neslyšně jako zefýr.

„Dobré ráno,“ řeklo jeho lordstvo a odvrátilo se od okna. „Mlha

má dnes ráno velmi příjemný odstín ţluté. Nějaké novinky o

Tutambylovi?“

„Hlídka v Quirmu po něm pátrá, pane,“ odpověděl Vaţuzel a

poloţil na stŧl před Vetinariho městské vydání Komety.

„Proč?“

„Koupil si jízdenku do Quirmu.“

„Jenţe určitě si pak koupil od kočího v dostavníku další lístek do

Genovy. Bude utíkat tak rychle, jak to jen bude moţné. Pošlete tam

krátkou zprávu našemu muţi, ano?“

„Doufám, ţe máte pravdu, pane.“

„Ano? Já doufám, ţe se mýlím. To by pro mě bylo dobré. Ale.

Ha ha.“

„Pane?“

„Jak vidím, tak Kometa má zase barevnou první stranu. Je tady

rub a líc jednotolarové bankovky.“

„Ano, pane. Moc pěkná.“

„A ve skutečné velikosti,“ přikyvoval Vetinari, který se stále

usmíval. „Tady se píše, ţe to uveřejňují proto, aby lidi seznámili s

tím, jak ta věc vypadá. A uţ teď, Vaţuzle, v tomto okamţiku,

vystřihuje celá řada poctivých občanŧ pečlivě obě strany té bankovky

z novin a lepí je k sobě.“

„Mám promluvit s vydavatelem, pane?“

„To ne. Bude mnohem zábavnější, kdyţ věcem ponecháme

přirozený prŧběh.“

Vetinari se pohodlně opřel ve svém křesle a s povzdechem zavřel

oči. „Dobře, Vaţuzle, uţ se cítím dost silný na to, abych si poslechl,

jak vypadá politická karikatura.“

Papír zašustil, kdyţ Vaţuzel hledal patřičnou stranu.

– 364 –

„Hm, řekl bych, ţe je tady velmi výstiţná podoba pana Pedanta.“

Pejsek pod Vetinariho ţidlí při zvuku svého jména otevřel oči. Jeho

nový pán také, ale byla v nich mnohem větší naléhavost.

„Ale nemá nic v tlamce, ţe ne?“

„Ne, pane,“ uklidňoval ho Vaţuzel. „Tohle je ankh-morporská

Kometa, pane.“

Vetinari se očividně uklidnil. „Pokračujte.“

„Je na vodítku, pane, a vypadá nezvykle zuřivě. Vy drţíte to

vodítko. Před ním je skupina velmi tlustých koček, které nervózně

ustupují do kouta. A všechny mají na hlavách cylindry.“

„Tak, jak to kočky nosí, samozřejmě.“

„A kaţdá má na sobě napsáno slovo ‚banka’,“ dodával Vaţuzel.

„To je opravdu rafinované!“

„A vy, pane, na ně máváte plnou hrstí papírových peněz a

bublina říká –“

„Neříkejte mi to. ‚Tohle NENÍ ananas’?“

„Výborně, pane! Shodou okolností by vás ředitelé ostatních

městských bank rádi navštívili, aţ se vám to bude hodit.“

„Dobře. Takţe dnes odpoledne.“

Vetinari vstal a přešel k oknu. Mlha řídla, ale její naţloutlé

kotouče pořád ještě halily město.

„Pan Rosret je velmi… populární mladík, ţe, Vaţuzle?“ řekl

Vetinari, který vyhlíţel do šera. „To ano, pane,“ přikývl tajemník a

sloţil noviny. „Výjimečně populární.“

„A velmi sebejistý, řekl bych.“

„Dalo by se to tak říci.“

„A loajální?“

„Chytil za vás vlastním tělem ten dort, pane.“

„Takţe mu to myslí nejen takticky, ale i rychle.“

„S tím bych souhlasil.“

„S tím dortem letěla i myšlenka na jeho vlastní budoucnost.“

„Rozhodně je velmi citlivý k politickým proudŧm, o tom není

pochyb,“ přikývl Vaţuzel a zvedl štŧsek úředních sloţek.

„A, jak říkáte, populární,“ navázal Vetinari, který se stále ještě

črtal proti mlze za oknem spíše jako silueta.

– 365 –

Vaţuzel čekal. Vlahoš nebyl jediný, kdo byl citlivý k politickým

proudŧm.

„Je pro město rozhodně přínosem,“ řekl po chvilce Vetinari. „A

neměli bychom ho nechat nevyuţitého. Je jasné, ţe by měl zatím

zŧstat v Královské bance, aby ji zreorganizoval ke své spokojenosti,“

uvaţoval nahlas. Vaţuzel mlčel, ale přeskládal si sloţky záznamŧ do

pořadí, které více lahodilo jeho smyslu pro soulad. Do oka mu padlo

jedno jméno. Sloţku, na jehoţ přední straně ho zahlédl, si dal nahoru.

„Samozřejmě, pak ho zase posedne ten neklid a začne být

nebezpečný jak sobě, tak jiným…“

Vaţuzel se usmál na své sloţky. Jeho ruka se pomalu vznášela…

„A propos, jen tak pro zajímavost, jak starý je pan Vráskovaný?“

„Šéf daňového úřadu? Je mu přes sedmdesát,“ řekl Vaţuzel a

otevřel sloţku, kterou si právě vybral. „Ano, tady se píše, ţe mu bude

čtyřiasedmdesát.“

„Není to dlouho, co jsme se zabývali jeho metodami, ţe?“

„To je pravda, pane, bylo to minulý týden.“

„Cítím, ţe to není právě muţ s pruţným myšlením. Je tak trochu

ztracený v tomhle moderním světě. Drţet někoho vzhŧru nohama

nad kbelíkem a pořádně s ním třást… hm, ta cesta daleko nevede.

Neměl bych mu za zlé, kdyby se rozhodl odejít na čestný a dobře

zaslouţený odpočinek.“

„To jistě, pane. A kdy byste si přál, aby se k tomu rozhodl?“ řekl

Vaţuzel.

„Zatím není spěch,“ usmál se Vetinari. „Ţádný spěch.“

„A uvaţoval jste uţ náhodou o jeho nástupci? Víte, není to

zrovna zaměstnání, ve kterém by si člověk získal mnoho přátel,“

uvaţoval Vaţuzel nahlas. „To místo vyţaduje dost speciální osobu.“

„Zváţím to,“ přikývl Vetinari. „Bezpochyby se mi nějaké jméno

vybaví.“

#

Bankovní personál, který dorazil do práce časně, se musel

prodírat zástupem lidí, kteří zaplnili ulici, protoţe: a) bylo to další

úţasné jednání onoho pouličního divadla jménem Ankh-Morpork a

b) nastanou tady veliké potíţe, pokud se jejich peníze ztratily. Po

– 366 –

panu Korouhvičkovi ani po slečně Firhaňkové zatím nebylo ani

stopy.

Vlahoš byl v mincovně. Muţi pana Špŧlky… dobrá, řekněme, ţe

udělali, co mohli. Je to omluvná fráze, která se obvykle pouţívá,

kdyţ je výsledek o chlup nad prŧměrem, ale jejich ‚co mohli’ bylo o

celou koţešinu nad tím nejlepším.

„Jsem si jist, ţe to ještě vylepšíme,“ sděloval pan Špŧlka,

zatímco Vlahoš hltal jejich práci nadšenýma očima.

„Jsou dokonalé, pane Špŧlko!“

„To zdaleka ne. Ale je hezké, ţe to říkáte. Zatím jsme udělali

sedmdesát tisíc.“

„To zdaleka není dost!“

„Při vší úctě, my tady netiskneme noviny. Ale zlepšujeme se.

Mluvil jste o jiných hodnotách…?“

„Ano. Pro začátek dvou, pěti a desetitolarové bankovky. A ty

pětitolarovky a desetitolarovky budou mluvit.“

Zdaleka to nestačí, pomyslel si, kdyţ se mu v rukou míhaly

barvy peněz. Na tohle budou stát lidi fronty. Aţ uvidí tohle, nikdo uţ

nebude chtít ty těţké, špinavé mince! Podloţeno golemy! Co je

mince v porovnání s rukou, která ji drţí? To je cena! To je hodnota!

Hm, ano, to by se dobře vyjímalo na dvoutolarovce, musím si to

zapamatovat.

„Ty peníze… budou mluvit?“ zeptal se pan Špŧlka opatrně.

„Skřeti,“ odpověděl Vlahoš. „Oni jsou vlastně jen jakési

inteligentní zaklínadlo. Nemusí mít dokonce ani ţádnou podobu.

Natiskneme je na ty nejvyšší hodnoty.“

„A myslíte, ţe s tím budou na univerzitě souhlasit?“ pozvedl

Špŧlka obočí.

„Určitě, protoţe dám na pětitolarovku hlavu arcikancléře

Výsměška. Pŧjdu a promluvím s Rozšafínem Ctibumem. Tohle

vypadá přesně jako úkol pro nedoporučeně aplikovanou magii,

pokud kdy vŧbec nějaký existoval.“

„A co budou ty peníze říkat?“

„Cokoliv budeme chtít. ‚Je váš nákup skutečně nezbytný?’,

například, nebo ‚Proč si mě neodloţíš na horší časy?’ Máme

nekonečné moţnosti!“

– 367 –

„No, mně obyčejně říkají ‚sbohem’,“ zabručel tiskař k

všeobecnému pobavení.

„No, moţná bychom to mohli udělat nějak tak, ţe by vám

bankovky na rozloučenou ještě poslaly polibek,“ zasnil se Vlahoš.

Pak se obrátil k muţŧm z přístavkŧ, kteří doslova zářili a nafukovali

se díky nově nabyté dŧleţitosti. „A teď, pokud budou někteří z vás,

pánové, tak laskaví a pomohou mi tohle odnést do banky…“

Kdyţ Vlahoš vešel do haly, doháněly se právě hodinové ručičky

na vrcholku ciferníku, ale po panu Korouhvičkovi nebylo stále ještě

ani vidu ani slechu.

„Jdou ty hodiny dobře?“ zeptal se Vlahoš, kdyţ se ručičky

vydaly na svou pohodlnější cestu dolŧ.

„Ale samozřejmě, pane,“ odpověděl úředník za přepáţkou. „Pan

Korouhvička je řídil dvakrát denně.“

„Moţná, ale teď uţ tady nebyl víc neţ –“

Dveře se rozletěly a tam stál. Vlahoš z jakéhosi dŧvodu očekával

klaunský kostým, ale tohle byl úpravný a skoro elegantní pan

Korouhvička, v dokonale vyţehlených prouţkovaných kalhotách,

kvalitním saku a s –

– červeným nosem. A do něj zavěšená slečna Firhaňková. Stejně

jako Vlahoš zíral i všechen personál, všichni příliš šokovaní, neţ aby

dokázali nějak zareagovat.

„Dámy a pánové,“ začal Korouhvička a jeho hlas se nesl

ozvěnou náhlým tichem. „Dluţím vám několik omluv. Udělal jsem

mnoho chyb. Dalo by se říci, ţe celý mŧj ţivot byl jediná velká

chyba. Věřil jsem, ţe skutečné hodnoty jsou ukryty v kusech kovu.

Většina toho, co jsem si myslel, byl doopravdy naprostý nesmysl, ale

pan Rosret ve mě věřil, a proto tady dnes také jsem. Pojďme vytvořit

peníze, které nejsou zaloţeny na nějaké dětinské kličce geologie, ale

na vynalézavosti a dŧvtipu lidských rukou a ducha. A teď –“ odmlčel

se, protoţe mu slečna Firhaňková stiskla paţi.

„Ach ano, jak jen jsem mohl zapomenout?“ pokračoval pan

Korouhvička. „Z celého srdce teď věřím především v jinou věc, a to

ţe si mě slečna Firhaňková vezme, v sobotu v Kapli smíchu v cechu

šaškŧ a kašparŧ při obřadu, který povede velebný otec, bratr ‚Ţŧţo’

Hoplín. Všichni jste, samozřejmě, zváni –“

– 368 –

„– ale buďte opatrní ve výběru své garderoby, protoţe to bude

poněkud rozmarná svatba s bílou barvou a šlehačkovými dorty,“

doplňovala ho slečna Firhaňková upejpavě nebo alespoň zpŧsobem,

o němţ si myslela, ţe upejpavý je.

„Takţe teď mi uţ opravdu zbývá jen –“ pokusil se pokračovat

pan Korouhvička, ale to uţ si personál uvědomil, co to na vlastní uši

slyšeli, a všichni se shlukli kolem dvojice, ţeny přitahovány k

budoucí paní Korouhvičkové legendárním kouzlem zásnubního

prstenu, zatímco muţi přešli od počátečního poplácávání po zádech

aţ k té neslýchané dŧvěrnosti, ţe pana Korouhvičku zvedli a nosili

ho na rámenou po hale.

Nakonec to byl Vlahoš, kdo si přiloţil ruce k ústŧm a zvolal:

„Podívejte, kolik je hodin, dámy a pánové! Naši klienti čekají, dámy

a pánové! Nestŧjme v cestě vydělávání peněz! Nesmíme být

přehradou na proudu ekonomiky!“

…a při tom přemýšlel, co asi právě teď dělá Hubert…

#

Igor, s jazykem soustředěně vypláznutým, vytáhl z bublajících

vnitřností Vyšplouchu tenkou skleněnou trubku. V ústřední vodní

nádrţi vyběhlo klikatým pohybem na hladinu několik bublinek a tam

s tichým puk prasklo.

Hubert ze sebe vydal hluboký povzdech úlevy.

„Výborně, Igore, ještě jeden abychom měli… Igore?“

„Thady, bháne,“ ozval se mu Igorŧv hlas těsně za zády.

„Zdá se ţe to funguje, Igore! Starý dobrý přírodní silikon! Ale jsi

si jistý, ţe to bude i potom stále ještě fungovat jako ekonomický

simulátor?“

„Určitě, bháne. Mhám bhevnou dhŧvěru v nové usbhořádání

thrubhic. Městho ovhlivní Vyšbhlouch, bhudete-li si to bhřát, ale ne

naobhak.“

„Ale i tak, bylo by hrozné, kdyby to padlo do nepovolaných

rukou, Igore. Uţ mě napadlo, jestli bych neměl Vyšplouch předvést

vládě. Co myslíš?“

Igor se nad tím na chvilku zamyslel. Podle jeho zkušenosti byl

nejpřesnějším ekvivalentem termínu „nepovolané ruce“ výraz

– 369 –

„vláda“. „Mhyslím, ţe bhyste si měl udhělat víc čashu na bhrocházky

bho městě,“ odpověděl laskavě.

„Máš pravdu, myslím, ţe to přece jen trochu přeháním,“ přikývl

Hubert. „Hm… a co se týká pana Rosreta…“

„Anho?“

Hubert vypadal jako někdo, kdo bojoval se svým svědomím a

dostal při tom kolenem do oka. „Chci vrátit zlato do trezoru. Tím

všechny ty obtíţe skončí.“

„Ale vţdyť tho bylo ukhradeno uţ bhřed bhŧhví kholika rhoky,

bháne,“ vysvětloval Igor trpělivě. „Tho nebhyla vaše vhina.“

„Já vím, ale oni z toho obvinili pana Rosreta, který se k nám

vţdycky choval moc hezky.“

„Mhyslím, ţe z thoho se uţ dhostal, bháne.“

„Ale my bychom tam to zlato mohli vrátit,“ trval Hubert na

svém. „Prostě by se vrátilo odtamtud, kam bylo odvezeno, ne?“

Igor se poškrábal na hlavě, při čemţ zazněl slabý kovový zvuk.

Sledoval všechny události s větší pozorností neţ Hubert, a pokud to

dokázal posoudit, tak postrádané zlato uţ během let Opulentové

dávno utratili. Pan Rosret měl potíţe, ale Igor nabýval stále více

dojmu, ţe trable pokaţdé zasáhly pana Rosreta jako vlna zasáhne

flotilu kachen. Kdyţ je po všem, vlna zmizí, ale kachny klidně

plavou dál.

„Mhoţná bhy to šhlo,“ připustil nakonec.

„To by byl přece dobrý skutek, ne?“ trval na svém Hubert. „A on

se k nám váţně choval moc laskavě. Tuhle malou sluţbičku mu

rozhodně dluţíme.“

„Nho, já shi nemhyslím, ţe bhy –“

„To je rozkaz, Igore!“ Igor se rozzářil. Konečně! Všechno to

slušné chování a společenské ohledy mu uţ začínaly jít na nervy.

Igorové byli zvyklí poslouchat nepříčetné rozkazy. K tomu byl Igor

zrozen (do určité míry i vyroben). Někdo na ně zařval rozkaz, aby

udělali něco nemorálního s nepředvídatelnými následky? Bharáda!

Samozřejmě, ještě lepší by bylo, kdyby k tomu bily hromy,

klikatily se blesky a vichr v kosti vál. Místo toho se v podzemí

neozývalo nic jiného neţ bublání Vyšplouchu a jemné cinkavé

– 370 –

zvuky, při nichţ měl Igor vţdycky dojem, ţe je v továrně na větrné

zvonkohry. Ale někdy se improvizovat musí.

Naplnil láhev označenou slovem „Zlatá rezerva“ ke značce deseti

tun, minutu nebo dvě něco kutil ve spleti skleněných trubek a

trubiček a pak o něco ustoupil.

„Aţ othočím tímhle kholečkem, bháne, uloţí Vhyšbhlouch

ekhvivalent zhlata do trezhoru a bhak uzhavře sbhojení.“

„Skvěle, Igore.“

„Ehm, nechtěl byhyste třeba ňheco khřičet, bháne?“ nadhodil

opatrně.

„Jako třeba co?“

„No, jhá nevhím… třebha: ‚Oni řekli, ţe jsem… bhardón! Oni

řhekli, ţe jshem… šhílený, ale já jhim ukháţu!!“

„To bych nebyl já.“

„Ne?“ zasmušil Igor. „Nho a co takhle šhílený shmích?“

„Pomohlo by to?“

„Ano, bháne,“ přikývl Igor. „Mně bhy to bhomohlo.“

„Oh, tak dobře, kdyţ si myslíš, ţe to pomŧţe,“ řekl Hubert. Usrkl

ze dţbánu, který Igor právě pouţíval, a odkašlal si.

„Hah,“ řekl. „Ehm, hahaha haha HA HA HA HA HA…“

Jaké plýtvání tak úţasným darem, pomyslel si Igor a pohnul

pákou.

Šplouchchch!!!

#

Dokonce i sem, do podzemí, doléhal šum a ruch z velké haly.

K velké nelibosti Krasomily Adoráty Vlahoš těţce došlapoval

pod vahou bedny s bankovkami.

„Proč jsi to nemohl dát nahoře do trezoru?“

„Protoţe ten je plný mincí. Prostě je budeme muset prozatím

nechat tady, neţ se to nějak vyřeší.“

„Ale tahle věc, papírové peníze, to je opravdu vítězství, ţe?

Tvoje vítězství nad zlatem.“

„Tak trochu ano.“

„A zase ti to prošlo.“

„Víš, já bych to tak docela neřekl. Grácie se rozhodla stát se mou

sekretářkou.“

– 371 –

„Dám ti dobrou radu: Nedovol jí, aby ti sedávala na klíně.“

„Já to myslím naprosto váţně! Začíná mě trochu děsit! Asi teď

chce moje místo! Věří všemu, co si přečte!“

„Tak tady máš svou odpověď. U všech svatých, ona je tím

nejmenším problémem, který máš!“

„Kaţdý problém je svým zpŧsobem výzva,“ odpověděl poněkud

upjatě.

„Poslyš, jestli Vetinariho namíchneš ještě jednou, dostaneš

příleţitost, jakou má člověk jen jednou v ţivotě, a díky které si uţ

nikdy nebudeš muset kupovat nový klobouk.“

„Ne, myslím, ţe má takovou malou opozici docela rád.“

„A myslíš, ţe víš, jak malou?“

„Nevím. Ale to je to, co mě na tom baví. Z toho místa, odkud

není návratu, jsou vidět úţasné věci.“

Vlahoš otevřel podzemní sejf a poloţil bedničku na polici.

Vypadala tam trochu osaměle a ztraceně, ale aţ sem slyšel dunění

tiskařského lisu v mincovně, na němţ usilovně pracovali muţi pana

Špŧlky, aby téhle bedničce zajistili společnost.

Krasomila Adoráta se opřela o rám dveří a pozorně ho

pozorovala.

„Řekli mi, ţe kdyţ jsem byla pryč, podnikal jsi celou řadu

rŧzných riskantních věcí. Je to pravda?“

„Rád si s riskem trochu zaflirtuju. Vţdycky to byla součást mého

ţivota.“

„Ale kdyţ jsem tady, tak nic takového neděláš,“ pokračovala

Krasomila Adoráta. „Takţe já ti ke vzrušení stačím, ano?“

Popošla kupředu. Vysoké podpatky tomu samozřejmě

napomáhaly, ale Bodlina se dokázala pohybovat jako had, kterého

někdo umístil na přehlídkové molo. A ty strohé, upjaté a promyšleně

skromné šaty, které nosila, poskytovaly široké pole představivosti a

ta v takových případech většinou plane mnohem intenzivněji, neţ

kdyţ na ni nezbývá vŧbec nic. Představy jsou vţdycky zajímavější

neţ skutečnost.

„Na co právě teď myslíš?“ řekla. Odhodila kouřící cigaretu a

rozdrtila ji podpatkem.

„Na pokladničky,“ odpověděl okamţitě.

– 372 –

„Na pokladničky?“

„Ano, na pokladničky ve tvaru banky a mincovny. Aby si děti

zvykly šetřit. Peníze by se do nich mohly házet škvírou v místě, kde

má mincovna Mizernou penci –“

„A opravdu myslíš na pokladničky?“

„No, víš, ne. Zase uţ flirtuju s riskem.“

„To uţ je lepší!“

„Ale musíš přiznat, ţe to je opravdu skvělý ná –“

Krasomila Adoráta poloţila Vlahošovi ruce na ramena. „Vlahoši

von Rosrete, jestli mně teď okamţitě nedáš vlhký a dlouhý polibek –

Au! Copak tady dole máte blechy?“

Vypadalo to jako krupobití. Vzduch v trezoru zaplnila zlatá

mlha. Byla by krásná, kdyby nebyla tak těţká. Kaţdý úder zabolel.

Vlahoš ji chytil za ruku a rychle ji odvlekl ven z trezoru. Právě

včas, protoţe husté krupobití se změnilo v hustý proud. Přede dveřmi

si sundal klobouk, který byl tak těţký, ţe ohroţoval jeho uši, a

vysypal na zem malý zlatý poklad. Trezor uţ byl z pŧlky plný.

„To ne,“ zasténal. „ Právě kdyţ to tak krásně šlo…“

– 373 –

DOSLOV

ělost, chlad, vŧně škrobu.

„Dobrý den, vaše lordstvo.“

BKosma

otevřel oči. Skláněla se nad ním ţenská tvář rámovaná

bílým čepečkem.

Ach, takţe to fungovalo. Věděl, ţe to bude fungovat.

„Chtěl byste vstát?“ zeptala se ţena a ustoupila. Za ní stál pár

urostlých muţŧ, také v bílém. Všechno bylo tak, jak to mělo být.

Podíval se na místo na své ruce, kde měl být celý prst a uviděl

pahýl skrytý pod obvazem. Nepamatoval si docela přesně, jak se to

stalo, ale to bylo v pořádku. Bylo jasné, ţe mělo dojít ke změně a

kdyţ chtěl něco získat, musel i něco ztratit. To bylo v pořádku. Takţe

tohle byla nemocnice. To bylo také v pořádku.

„Tohle je nemocnice, ţe?“ řekl a posadil se v posteli.

„Správně, vaše lordstvo. Mimochodem, jste v soukromém

nemocničním pokoji lorda Vetinariho.“

To je v pořádku, pomyslel si Kosma. Nechal jsem si někdy v

minulosti vybudovat soukromý pokoj. To ode mě bylo velmi

prozíravé. „A tihle dva, to je osobní stráţ?“ ujišťoval se a ukázal na

oba muţe stojící opodál.

„No, budou dohlíţet na to, aby se vám nic nestalo,“ odpověděla

sestra, „takţe by se dalo říci, ţe máte pravdu.“

V dlouhém pokoji byla ještě celá řada dalších pacientŧ, všichni v

bílém oblečení. Někteří hráli stolní hry a celá řada jich stála u

velkého okna a dívala se ven. Stáli ve stejných pózách, ruce sepjaté

za zády. Kosma je chvíli pozoroval.

Pak se podíval k malému stolku, kde seděla dvojice muţŧ, kteří

jeden druhému střídavě měřili čelo. Musel je chvíli velmi

– 374 –

soustředěně pozorovat, neţ si uvědomil, co se to tam děje. Jenţe lord

Vetinari není člověk, který si dělá úsudky ukvapeně. „Promiňte,

sestro,“ řekl Kosma a ţena v bílém okamţitě přispěchala. Prstem ji

přivolal ještě blíţe. Oba mohutní muţi popošli za ní a ostraţitě ho

pozorovali.

„Vím, ţe tihle lidé nejsou tak docela normální,“ řekl. „Myslí si,

ţe oni jsou lord Vetinari, je to tak? Tohle je pokoj pro mentálně

postiţené lidi, mám pravdu? Ti dva soutěţí ve zvedání obočí, je to

tak?“

„Máte naprostou pravdu,“ přikývla sestra. „Dokonalá úvaha, mŧj

pane.“

„A nezaráţí je to, kdyţ se dívají jeden na druhého?“

„No… vlastně ani ne, mŧj pane. Kaţdý z nich si myslí, ţe to on

je ten pravý.“

„Takţe oni nevědí, ţe ten pravý jsem já?“

Jeden z muţŧ se naklonil kupředu. „Ne, mŧj pane. Snaţíme se o

tom pro jistotu mluvit co nejméně,“ řekl a mrkl na svého kolegu.

Kosma přikývl. „Výborně. Tohle je skvělé místo, kde nebudu

nápadný. Dokud se trochu nezotavím. Dokonalé prostředí, v němţ se

mohu pohybovat inkognito. Koho by napadlo hledat mě tady, v téhle

místnosti plné ubohých, politováníhodných bláznŧ?“

„Přesně to je náš plán, pane.“

„Víte, jsem si jistý, ţe kdybyste pro ty muţe u okna vytvořili

nějaký umělý obzor, bylo by to pro ně mnohem příjemnější,“ řekl

Kosma.

„Aha, je jasné, ţe vy jste ten pravý, pane,“ řekl jeden z muţŧ.

Kosma se rozzářil. A o dva týdny později, kdyţ zvítězil v soutěţi

ve zvedání obočí, byl šťastnější neţ kdykoliv předtím.

#

Klub U rŧţové kočičky byl přecpaný k prasknutí. Volné bylo jen

sedadlo číslo sedm (první řada, střed).

Záznamy pravily, ţe časový rekord pro kohokoliv, kdo si sedl na

sedadlo číslo sedm, byl devět vteřin. Zaskočené vedení několikrát

vyměnilo pera a polstrování, ale nebylo to nic platné. Na druhé

straně, všechno ostatní šlo výjimečně dobře. Zdálo se, ţe v podniku

vládne skvělá atmosféra, zvlášť mezi tanečnicemi. Ty teď, kdyţ

– 375 –

někdo vynalezl měnu, která se dala strčit za podvazek, pracovaly s

mnohem větším nasazením. Vedení muselo připustit, ţe v celém

podniku vládne nebývalé šťastná atmosféra. To za jedno sedadlo

stálo, zvláště pokud vezmeme v úvahu co se stalo, kdyţ se pokusili

dát tu zatracenou věc pryč…

– 376 –

Terry Pratchett

NADĚLAT PRACHY

Z anglického originálu Making Money,

vydaného nakladatelstvím Doubleday

v Londýně v roce 2007,

přeloţil Jan Kantŧrek.

Odpovědní redaktoři: Lenka Weingartová

a Vlastimír Talaš.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 448. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Trilabit

Tisk: CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2008.

– 377 –