?

?

Do prastarého mìsta Ankh-Morporku dorazil fotbal! Ne ten starodávný, plný hrubého okopávání a odstrkování, ale ten nový, rychlý, kde jsou brankové t yèe vyznaèeny špièatými klobouky, a s míèem, který udìlá bummpin! a vyskoè í, když s ním udeøíte o zem. Teï musí mágové Neviditelné univerzity zvítìz it ve fotbalovém utkání bez použití magie, takže jsou odhodláni vyzkoušet cokoliv. Na fotbalu je totiž jedna vìc – jedna dùležitá vìc, totiž ta, že fotbal obvykle není jen o fotbale.

Do toho! Do toho! Do toho!

Terry Pratchett

NEVÍDANÍ AKADEMIKOVÉ

TALPRESS

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 2009

Translation © Jan Kantùrek 2010

Cover © Paul Kidby

This edition is published by arrangement with Transworld Publishers, a di vision of The Random House Group Ltd. All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou èást této knihy není dovoleno použít neb o jakýmkoliv zpùsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-392-8

V ankh-morporském Královském umìleckém muzeu# odbila pùlnoc.

Novému zamìstnanci Rudolfu Rozptýlenému se zhruba jednou bìhem každé minut y zdálo, že celkovì vzato by možná bylo lepší, kdyby byl øediteli øekl o s vé nyktofobii. O svém strachu z neznámých zvukù a, což teï vìdìl docela ji stì, i o svém strachu z naprosto všeho, co vidìl (a když už o tom mluvíme, i nevidìl), slyšel, zachytil èichem nebo co cítil, jak mu leze po zádech bìhem tìch nekoneèných hodin, kdy mìl v muzeu noèní službu. Bylo zbyteèné si øíkat, že všechno, co tady je, je mrtvé. To mu ani trochu nepomáhalo. Z

namenalo to prostì jen to, že on vyènívá.

A pak zaslechl ten vzlyk. Výkøik by byl možná lepší. Když slyšíte výkøik, jste si aspoò jistí. Tichý vzlyk je zvuk, kterým si jistí nejste, a tak musíte nap jatì èekat, jestli ho nezaslechnete znovu.

Roztøesenou rukou pozvedl lucernu. Nikdo tady nemìl být. Budova byla peèli vì uzavøena, zámky uzamèeny a nikdo se nemohl dostat dovnitø. Jenže, napad lo ho pøi té myšlence, ani ven. Pøál si, aby ho to bylo nenapadlo. Byl v s uterénu, který zdaleka nepatøil k tìm nejstrašidelnìjším místùm na jeho ob chùzce. Byly tady vìtšinou jen staré regály a zásuvky, které byly skoro, a le poøád ještì ne tak docela na vyhození. Muzea nerada vyhazovala vìci, pr o pøípad, že by se pozdìji ukázalo, že to bylo nìco neobyèejnì cenného a d ùležitého.

Další vzlyk a zvuk, jako když se posune nìjaká… keramika?

Že by krysa nìkde na zadních policích? Jenže krysy nevzlykají, že?

„Podívejte, byl bych hroznì nerad, kdybych tam musel dojít a vytáhnout v ás ven!“ øekl Rozptýlený velmi pøesvìdèivým tónem.

A police vybuchly. Pøipadalo mu, že se to odehrává jako ve zpomaleném fil mu. Kousky nádob a soch se rozlétly vzduchem a mrak úlomkù se cestou k nì mu rozšiøoval. Upadl na záda, mrak úlomkù pøeletìl nad ním, narazil do re gálù na druhé stranì místnosti a rozbil je na kusy.

Rozptýlený ležel v temnotì na podlaze, nedokázal se pohnout a èekal, že ho už každou chvilku rozsápají fantomové, kteøí vyprýštili z jeho pøedstaviv osti…

Tam ho ráno našla denní smìna, pokrytého vrstvou prachu a ponoøeného v hlu bokém spánku. Vyslechli jeho zmatené vyprávìní, zacházeli s ním vlídnì a s ouhlasili s tím, že nìjaké jiné zamìstnání by pravdìpodobnì více vyhovoval o jeho naturelu. Nìjakou chvíli uvažovali o tom, co mìl vlastnì za lubem, protože noèní hlídaèi, zvláštì ti ve starých muzeích, jsou, mírnì øeèeno, neobyèejnì tajnùstkáøští a nevyzpytatelní lidé, ale nakonec to pustili z h lavy… kvùli tomu… nálezu.

Pan Rozptýlený si pak našel místo v prodejnì pro domácí mazlíèky na Škralo upových schodech, ale odtamtud odešel po tøech dnech, protože zpùsob, jaký m se na nìj dívala ko•ata, v nìm vyvolával noèní mùry. Svìt dokáže být k n ìkterým lidem opravdu velmi krutý. Rozptýlený ale nikdy nikomu neøekl o té úžasné svítící paní, která držela nad hlavou obrovskou kouli a døív než z mizela, usmála se na nìj. Nechtìl, aby si o nìm lidé mysleli, že je nìjaký divný.

~~~

Ale možná pøišel èas pobavit se o postelích.

Lektrologie, nauka o postelích a jejich nejbližším pøíslušenství, mùže být výjimeènì užiteèná a mùže vám øíci mnoho vìcí o majiteli postele, i kdyby t o bylo tøeba jen to, že je to velmi schopný a mazaný konstrukèní umìlec.

Tak napøíklad postel arcikancléøe Výsmìška z Neviditelné univerzity je pøi nejmenším jedna a pùl postele, protože má osm sloupkù. Obsahuje pøíruèní k nihovnu a bar, ale také umìlecky vyvedenou a skvìle zamaskovanou toaletu z mahagonu a mosazi, která prochází skrz, aby tak arcikancléøi ušetøila riz ika dlouhých a chladných noèních cest, pøi nichž mùžete zakopnout o opuštì né pantofle, prázdné láhve, boty a mnoho dalších pøekážek èíhajících na èl ovìka, který se modlí, aby další vìc, do níž šlápne, byla z porcelánu nebo se alespoò dala snadno vymýt.

Postel Haštala Nejspíše mohla být kdekoliv. U pøítele na podlaze, na seníku kterékoliv stáje, která zùstala nezamèena (což bývá obvykle mnohem voòavìj ší prostøedí), nebo v nìjaké místnosti prázdného èi opuštìného domu (i když tìch je v posledních dnech mnohem ménì). Taky spí pøi práci (ale to vždy d ìlá velmi opatrnì, protože starý Šmidlín, jak se zdá, nespí nikdy a mohl by ho kdykoliv pøistihnout). Haštal dokáže spát kdekoliv, a také to dìlá.

Gustýna spí v prastaré železné posteli#, jejíž pera a matrace se bìhem let jemnì a laskavì pøizpùsobila jejímu tìlu a vytvoøila více než velkorysý dùl ek. Dno tohoto visutého lože je nad podlahou udržováno hustou výstelkou zaž loutlých laciných romantických románù toho druhu, v nìmž slovo ‚šnìrovaèka‘

pùsobí zcela pøirozenì. Zemøela by, kdyby zjistila, že na to nìkdo pøišel, ale možná že by zemøel ten, kdo na to pøišel, kdyby Gustýna pøišla na to, že na to pøišel. Obvykle na polštáøi postele trùní velmi starý plyšový medv ìd jménem Pan Kolíbal.

Podle tradièního lexikonu patosu by mìl mít takový medvìd jen jedno oko, ale díky Gustýninu šicímu omylu z mládí má tenhle medvìd oèi tøi, násle dkem èehož je mnohem osvícenìjší než medvìd prùmìrný.

Postel Julie Stolipné prodali její matce jako postel vhodnou pro princeznu a podobá se více ménì posteli arcikancléøovì, i když je tøeba pøiznat, že spíše ménì než více, protože se skládá z gázových závìsù, které halí úzko u a velmi lacinou postel. Juliina matka už zemøela. To mùžeme vyvozovat z faktu, že když se postel pod vahou rostoucí dívky propadla, podepøel ji nì kdo bedýnkami od piva. Kdyby byla matka ještì naživu, rozhodnì by dohlédla na to, aby byly alespoò – jako všechno ostatní v pokojíku – natøeny na rù žovo a doplnìny vzorkem korunek.

Panu Srážovi bylo sedm let, když zjistil, že nìkteøí lidé používají na spaní z vláštní kus nábytku.

~~~

Byly dvì hodiny ráno. V prastarých chodbách a ambitech Neviditelné univerzi ty vládlo houstnoucí ticho. Ticho bylo v Knihovnì, ticho se pøevalovalo ve velkých síních. Bylo tam tolik ticha, že jste ho slyšeli. Kamkoliv proniklo

, ucpávalo uši neviditelnými chuchvalci.

Cilinnk!

Slabouèký zvuk proletìl kolem, okamžik tekutého zlata v nehybném moøi st ygického ticha.

Ticho znovu zavládlo nad schody, ale netrvalo dlouho, a bylo znovu pøeruše no, tentokrát šoupáním úøedních filcových pantoflí se silnou podrážkou. By l to svícný Šmidlín, který celou noc vykonával své pravidelné obchùzky od jedné svíce k druhé a doplòoval ty dohoøívající novými ze svého erárního k ošíku. Dnes v noci ho doprovázel pomocník (i když podle Šmidlínova nenalož eného bruèení rozhodnì nepomáhal dost), jemuž se øíkalo okapal. Šmidlínova funkce se jmenovala svícný, protože tak bylo jeho místo popsáno v univerz itních záznamech, když bylo témìø pøed dvìma tisíci lety vytvoøeno. Udržov at svíce i nástìnné, a pøedevším závìsné svícny v prostorách Univerzity tr vale hoøící byla nekoneèná práce. Byla to ve skuteènosti ta nejdùležitìjší práce na Univerzitì (rozhodnì podle mínìní jejího vykonavatele). Tedy… Šm idlín by byl za urèitého nátlaku pøipustil, že se kolem pohybují muži ve š pièatých kloboucích, ale ti pøicházeli a odcházeli a vìtšinou mu jen pøeká želi. Neviditelná univerzita okny právì neoplývala a bez svícného by se by la bìhem jediného dne propadla do temnot. Že by mohli mágové vyjít ven a z huèícího davu vybrat jiného muže, který by dokázal lézt po žebøících s ka psami plnými svíèek, to mu ani na mysl nepøišlo. Byl prostì nenahraditelný

, jako každý jiný svícný pøed ním.

Za zády se mu ozvalo klapavé zachøestìní, jak se otevøely erární štafle.

Prudce se otoèil. „Nes ten zatracený krám poøádnì, ano?“

„Promiòte, pane!“ omlouval se jeho momentální pomocník, který se ze všech s il pokoušel ovládnout tu klouzající, prsty drtící obludu, v níž se každé št afle pøi sebemenší pøíležitosti, a mnohdy i bez ní mìní.

„A nedìlej takový kravál, ano?“ vykøikl Šmidlín. „Chceš zùstat celý život hloupým okapalem?“

„No, ale mnì se docela líbí být okapalem, pane –“

„Ha! Prokletím pracující tøídy je nedostatek ambicí! No tak, dej sem tu vìc!

“

Svícný se chopil štaflí právì v okamžiku, kdy se je jeho neš•astnému pomoc níkovi podaøilo znovu zavøít.

„Já se omlouvám, pane…“

„Místo pro dalšího, kdo by si chtìl namoèit knot v nádrži s voskem, se vždyc ky najde, abys vìdìl!“ pokraèoval Šmidlín a foukal si na prsty.

„To je príma, pane.“

Svícný se zadíval do kulaté, šedé a nevinné tváøe. Vidìl na ní upøímný, pøátel ský výraz, což bylo znepokojující, zvláštì pro toho, kdo vìdìl, na co se to vl astnì dívá. A on vìdìl, co to je, ach, ano, ale nevìdìl, jak se to jmenuje.

„Jak že jsi to øíkal, že se jmenuješ? Nemùžu si pamatovat jméno kdekoho.“

„Sráž, pane Šmidlíne, se ‚žet‘.“

„Myslíš, že to ‚žet‘ tomu pomùže, Sráži?“

„Asi ne, pane Šmidlíne.“

„A kde je Haštal? Dnes v noci tady mìl být on.“

„Je ošklivì nemocný, pane. Požádal mì, abych to vzal za nìj.“

Svícný nevrle zabruèel. „Musíš vypadat chytøe, jestli chceš pracovat nahoøe na štaflích, Sráèi!“

„Sráž, pane. Omlouvám se, pane. Ale já už jsem se s tímhle výrazem narodil

.“

„No, budiž, teï tady aspoò není nikdo jiný, kdo by tì vidìl,“ pøipustil Šmi dlín. „Tak dobrá, drž se hezky za mnou a snaž se vypadat trochu míò jako… s naž se prostì nevypadat.“

„Ano, pane, ale myslím, že –“

„Nejsi placený za to, abys myslel, mladý… muži.“

„Pokusím se to nedìlat, pane.“

O dvì minuty pozdìji stál Šmidlín, kterého s mírnì pokleslou èelistí pozor oval vhodnì užaslý Sráž, pøed Císaøem. Hora støíbøitì šedého vosku témìø v yplòovala osamìlou odboèku hlavní chodby. Plamen téhle svíce, téhle megasv íce, která musela vzniknout jako slepenec mnoha zbytkù, mnoha tisícù pahýl ù svíèek, jejichž život skonèil v tomhle gigantickém pahorku slitého a zat uhlého vosku, poblikával až nahoøe u stropu chodby, pøíliš vysoko, než aby dokázal cokoliv dostateènì osvìtlit.

Šmidlínovi se nadula hruï. Cítil se být v pøítomnosti Dìjin.

„Zastav se a pohleï, Sráèi!“

„To tedy fakt zírám, pane. A je to Sráž, pane.“

„Z vrcholku téhle svíce na nás zírá dva tisíce let historie, Sráèi. Je ovšem jasné, že na tebe hledí mnohem níže než na mì.“

„Urèitì, pane. Skvìlé, pane.“

Šmidlín znovu pohlédl do té kulaté, pøátelské tváøe a nespatøil tam nic jiné ho než pøihlouplou dychtivost, což bylo témìø strašidelné.

Nevrle zabruèel a s nedbalou obratností rozložil štafle. Díky dlouhodobé p raxi pøi tom s výjimkou lehce zhmoždìného palce neutrpìl žádné zranìní. Pa k po nich vystoupal až tam, kam to šlo. Z tohoto základního tábora už celé generace svícných vyøezávaly a upravovaly schodištì vedoucí vzhùru po dos tøedné stranì voskového giganta.

„Nech své oèi, aby se dostateènì popásly, chlapèe,“ køikl dolù a jeho bìžnì špatná nálada se citelnì zmírnila díky kontaktu s Velkolepostí. „Jednoho d ne bys mohl být mužem, který šplhá na tenhle svatý vosk, ty sám!“

Na okamžik vypadal Sráž jako nìkdo, kdo se ze všech sil pokouší skrýt výra z èlovìka, který vážnì doufá, že jeho budoucnost skrývá nìco víc než velko u svíèku. Sráž byl mladý, a díky tomu nemìl onu oddanou úctu ke stáøí, kte rou oplývají povìtšinou ti staøí. Ale náznak onoho zvláštního, napùl tajen ého smíølivého úsmìvu se rychle vrátil. Nikdy mu z tváøe nemizel nadlouho.

„Jistì, pane,“ pøikývl na základì pøedpokladu, že taková odpovìï nemùže nic pokazit.

Nìkteøí lidé tvrdili, že Císaø byl zapálen té noci, kdy byla založena NU, a že od té doby nikdy nezhasl. Je jisté, že Císaø byl obrovský a vypadal jak o nìco, co vznikne, když dvacet tisíc let, noc co noc, zapálíte novou tlust ou svíci a vtisknete ji do teplého, vláèného vosku na místo té vèerejší, do hoøívající. Samozøejmì že teï už dávno nebyl vidìt žádný svícen. Ten se ukr ýval hluboko dole, pod èlenitými vrstvami voskových kapek a vodopádù, na po dlaze chodby o patro níž.

Zhruba pøed tisíci lety nechala Univerzita udìlat rozmìrný otvor ve stropì spodní chodby, a dnes už se Císaø tyèil skoro šest metrù nad podlahou téh le. To znamená, že celkem ho tvoøilo více než patnáct metrù dokonale èisté ho, pøirozenì rozpuštìného a znovu ztuhlého vosku. Šmidlín pøi tom pomyšle ní cítil neobyèejnou pýchu. Byl strážcem svíce, která nikdy neuhasínala. T

o byl pøíklad pro každého, svìtlo, které nikdy neuhaslo, plamínek v temnot ách, maják tradice. Neviditelná univerzita brala tradice velmi vážnì, ales poò když si na nì vzpomnìla.

Jako napøíklad teï…

Odnìkud z dálky sem dolehl zvuk, který znìl, jako kdyby nìkdo šlápl na v elkou kachnu, následovaný výkøikem: „Hó, megapode, hó!“ A pak se rozpout alo peklo.

Z šera vyrazilo nìjaké… stvoøení.

Existuje rèení „ani ryba ani rak, ani zvíøe ani pták“. Tenhle tvor byl každ ým z nich, a navíc mìl ještì kousky z dalších tvorù, o nichž nejenže neslyš ely zemìplošské vìdecké kapacity èi noèní mùry, ale dokonce ani kebab. Každ opádnì tam bylo nìco èerveného, pak spousta pleskotu a Sráž mìl dojem, že s nad na okamžik zahlédl obrovský sandál, ale zcela jistì šílené, koulející s e oèi, mohutný rudožlutý zoban, a pak už ono dìsivé cosi zmizelo v šeru pro tìjší chodby. Pøitom neustále vydávalo odpudivé kvákavé zvuky, jaké vydávaj í lovci kachen tìsnì pøed tím, než je postøelí jiní lovci kachen.

„Hó! Megapode!“ Nebylo jasné, odkud ten zvuk pøichází. Zdálo se, že pøic hází ze všech stran. „Támhle dusá! Hohó, velkonohu!“

Køik jako by se ozýval ze všech stran a z temných stínù v ústí všech chode b, s výjimkou té, kterou obluda uprchla, se zaèaly vynoøovat podivné mátoh y, což, jak se ukázalo v matném Císaøovì svìtle, byli starší a staøí èleno vé profesorského sboru. Každý z mágù sedìl na zádech jednoho z mohutných u niverzitních nosièù v buøince a pobízel ho k vìtšímu výkonu tradièním zpùs obem – lahví piva zavìšenou na provázku na dlouhé holi – kterou drželi prá vì mimo nosièùv dosah.

Žalostné zakvákání zaznìlo znovu, teï už o kus dál, a v tom okamžiku mág ové zamávali svými holemi a prakticky sborem vykøikli: „Pták byl vyplaše n! Hó, megapode!“

V nastalém zmatku se pochopitelnì nìkolik z nich na svých oøích srazilo, a le už pøedtím staèili porazit Šmidlínovy štafle, které se pod okovanými bo tami univerzitních nosièù zmìnily v hromádku døevìných úlomkù. Pak se však mágové rychle znovu sešikovali a za hlasitého dohadování a nevrlého strká ní v boji o místo vyrazili dál.

Netrvalo dlouho a jejich „Hó, megapode!“ znìlo odnìkud zdaleka. Když si byl Sráž jistý, že jsou pryè, vylezl ze svého úkrytu za Císaøem, posbíral zbytky štaflí a rozhlédl se.

„Mistøe?“ pokusil se.

Odnìkud shora se ozvalo zabruèení provázené hlasitým funìním. Sráž se pod íval vzhùru: „Jste v poøádku, pane?“

„No, už jsem na tom byl líp, Sráèi. Vidíš moje nohy?“

Sráž pozvedl lucernu. „Ano, mistøe. Bohužel vám musím øíct, že štafle jsou na tøísky.“

„No, tak nìco vymysli. Já se musím soustøedit na to, jak se tady udržet.“

„Myslel jsem, že nejsem placený za to, abych myslel, mistøe!“

„Nepokoušej se na mì dìlat chytrýho!“

„Mohl bych zkusit být aspoò tak chytrý, abych vymyslel, jak vás dostat bez peènì dolù?“

Odpovìdí mu bylo urputné mlèení. Sráž si povzdechl a otevøel velký plátìný vak.

Šmidlín, visící na gigantické svíci, pod sebou slyšel tajemný skøípot a cink ání. Pak vyplašenì zalapal po dechu, když se vedle nìj tiše a neèekanì objev ilo nìco špièatého, co se pomalu kývalo sem a tam.

„Sešrouboval jsem tøi tyèe od dusítek, mistøe,“ volal Sráž zdola. „Všimnìt e si, že na konci je pøipevnìný hák od svícnu, ano? A na nìm je provaz. Vi díte ho? Myslím, že kdybyste tu smyèku pøehodil pøes Císaøe, tak by asi mo c nesklouzla, a vy byste se pak mohl po tom provazu pomalu spustit dolù. J

o, a taky je tam krabièka sirek.“

„A na co?“ zeptal se Šmidlín a natáhl se k háku.

„No, nemohl jsem si nevšimnout, že Císaø zhasnul,“ upozoròoval ho zdola o ptimistický hlas.

„Ne, to tedy nezhasnul!“

„Myslím, že zjistíte, že zhasnul, mistøe. Rozhodnì nahoøe nevidím…“

„V nejdùležitìjším oddìlení této univerzity není místo pro lidi se špatným zr akem, Sráèi!“

„Omlouvám se, pane. Nevím, co mì to napadlo. Teï najednou vidím nahoøe plamínek!“

Shora se ozval zvuk sirky skøípající o škrtátko, a na stropì se objevil kru h matnì žlutého svìtla, když znovu vzplanula svíèka, která nikdy nezhasla.

Krátce potom se Šmidlín pomalu a neohrabanì spustil na zem.

„Skvìle provedeno, pane,“ øekl Sráž.

Svícný smetl z umaštìné blùzy kus èerstvì sraženého vosku.

„No, dobrá,“ zabruèel. „Ráno se sem ale budeš muset vrátit a odstranit –“

Ale Sráž už šplhal po provaze nahoru a podobal se pøi tom velkému pavoukov i. Na druhé stranì Císaøe se zaøinèením dopadly na zem spojené hole a vzáp ìtí sklouzl na zem vedle svého mistra i mladík s kovovým hákem pod paží. Z

ùstal stát jako pravé vtìlení dychtivosti a èisté (i když ponìkud záplatov ané) výkonnosti. Bylo v tom až nìco urážlivého. Na nìco takového nebyl sví cný zvyklý. Cítil povinnost mladíka ponìkud srazit v rozletu, už pro jeho vlastní dobro.

„Všechny svíce na téhle univerzitì musí být zapáleny dlouhým zapalováèkem s hoøící svíèkou, která byla zapálena od jiné svíèky, mladíku,“ øekl pøísnì.

„Kde jsi vzal ty sirky?“

„To bych radìji neøíkal, pane.“

„No, nìco takového jsem si hned myslel. Tak ven s tím, chlapèe!“

„Nerad bych nìkoho dostal do maléru, mistøe.“

„Tvùj ohleduplný pøístup tì ctí, ale já na tom trvám,“ zamraèil se svícný.

„Ehm… vypadly vám z kapsy blùzy, když jste lezl nahoru, pane.“

Odnìkud hodnì zdaleka se k dvojici donesl poslední výkøik: „Megapod byl p olapen!“, ale v bezprostøední blízkosti Císaøe naslouchalo ticho s otevøe nými ústy.

„To se tedy mýlíš, Sráèi,“ promluvil Šmidlín po chvilce. „Myslím, že pøijdeš na to, že ji tady musel vytrousit jeden z tìch gentlemanù, kteøí probìhli k olem.“

„Aha, no jo, je mi úplnì jasné, že se to jinak ani stát nemohlo. Musím se n auèit nevycházet z nesprávných dohadù.“

Svícný na okamžik znovu zažil zvláštní pocit nejistoty. „Správnì, a už o t om nebudeme mluvit,“ bylo všechno, co se mu podaøilo ze sebe vypravit.

„A co se to tady vlastnì stalo, pane?“ zeptal se Sráž.

„Jo, tohle? To všechno bylo souèástí základních magických aktivit zdejších gentlemanù, hochu. Skoro bych se vsadil, že to bylo životnì dùležité pro sp rávný bìh svìta. Možná že právì upravovali dráhy hvìzd. Je to jedna z tìch vìcí, které musíme obèas udìlat,“ dodal a opatrnì se pøi tom vøadil do spol eènosti mágù.

„Já jen, že to vypadalo jako hroznì hubený mužský, který mìl na hlavì pøi pevnìnou velkou døevìnou kachnu.“

„Ohó, mohlo to tak opravdu vypadat, když se nad tím zamyslím, ale to jen proto, že lidem jako my to tak pøipadá, protože nejsme obdaøeni jejich ok ulárním pohledem.“

„To mi chcete øíct, že to bylo nìco jako metafora?“

Šmidlín se s tím vyrovnal celkem úspìšnì. Musíme vzít v potaz, že ho Srážù v dotaz zahnal na moøe nevìdomosti tak hluboké, že hrozilo, že se mu na sp odní prádlo pøisají vilejši. „Správnì,“ pøikývl obezøetnì. „Mohla to být m eta formálnì oznaèující nìco, co nevypadá tak hloupì.“

„Hned jsem si to myslel, mistøe.“

Šmidlín se znovu podíval na mladíka. Není to jeho vina, pomyslel si, on pøec e nemùže za to, jaký je. Zaplavil ho netypický pocit vøelosti.

„Jsi bystrý hoch,“ prohlásil. „Není dùvod, proè by z tebe nemohl být jednoh o dne hlavní okapal.“

„Dìkuju vám, mistøe,“ odpovìdìl Sráž, „ale doufal jsem, že budu dìlat nìco

, pøi èem bych se pohyboval trochu víc na èerstvém vzduchu, abych tak øekl

.“

„Hm,“ zabruèel Šmidlín, „to by ovšem mohlo být ponìkud… ošemetné, jak by s asi také øekl.“

„To ano, pane, já vím.“

„Já jen, že je tady spousta… no, podívej se, tady nejde o mì, jde o… tedy o… n o, dobrá. To lidé. Jde o lidi, víš, jací jsou.“

„Ano. Vím, jací lidé jsou.“

Vypadá jako strašák a mluví jako nìjaký gentleman, pomyslel si Šmidlín. Na vrch fuj a vespod huj.

Cítil silnou touhu pohladit toho malého… mladíka po jeho zvláštnì kulaté hlav ì, ale odolal jí.

„Nejlépe bys udìlal, kdybys zùstal dole u kádí,“ øekl místo toho. „Je tam h ezky teplo, máš tam svùj vlastní kavalec a je tam pohodlnì a bezpeèno.“

Vydali se na další cestu a k jeho úlevì mladík mlèel, ale pak se najednou ozval zamyšleným hlasem: „Jenom tak mì napadlo, pane… Jak èasto ta svíèk a, která nikdy nezhasíná… nezhasíná?“

Šmidlín polkl kousavou odpovìï. Z jakéhosi dùvodu cítil, že kdyby tomu ho chovi neodpovìdìl, døíve nebo pozdìji by se všechno jen zkomplikovalo.

„Svíce, která hoøí vìènì, pøestala vìènì hoøet už tøikrát od okamžiku, kdy j sem se stal svícným, hochu,“ odpovìdìl. „To je rekord!“

„Takový úspìch by vám mohl každý jen závidìt, pane.“

„To si, sakra, myslím! A to bez ohledu na všechny ty podivnosti, které se tad y v poslední dobì dìjí.“

„Vážnì, pane?“ zajímal se Sráž. „Dìje se tady nìco divnìjšího než obvykle?“

„Mladý… muži, tady se poøád dìjí divnìjší vìci než obyèejnì.“

„Jeden z klukù z pøípravny mi øekl, že se vèera všechny záchody na tesser aktickém# podlaží promìnily v ovce,“ pokraèoval Sráž. „To bych moc rád vi dìl.“

„Na tvém místì bych se nepouštìl dál než do pøípraven,“ varoval ho rychle Š

midlín. „A s tím, co dìlají naši gentlemani, si nedìlej starosti. Jsou to n ejchytøejší mozky na svìtì, to ti øíkám rovnou. Kdyby ses jich zeptal tøeba

…“ odmlèel se a chvilku vymýšlel nìco neobyèejnì tìžkého, „kolik je 864 krá t 316…“

„273 024,“ odpovìdìl Sráž bez nejmenšího zaváhání polohlasem.

„Cože?“ podíval se na nìj nechápavì Šmidlín, protože vlak jeho myšlenek ná hle vykolejil.

„Já si jen tak nahlas pøemýšlím, mistøe,“ odpovìdìl Sráž.

„Aha. Dobrá. No… to je prostì ono, chápeš? Ty se na nìco zeptáš, a oni ti n atotata odpoví. Nejbystøejší mozky na svìtì,“ opakoval Šmidlín, který vìøil na to, že èím èastìji bude slova opakovat, tím budou znít pravdivìji. „Nej bystøejší mozky. Nejlepší mozky! A všechny se zabývají záležitostmi vesmíru

. Nejlepší mozky!“

~~~

„No, byla to legrace,“ øekl Vzoromil Výsmìšek, arcikancléø Neviditelné uni verzity, a vrhl se do rozmìrného køesla v univerzitním Mágorlíku s takovou silou, že ho pera málem vymrštila zpìt. „Nìkdy si to musíme zopakovat.“

„Urèitì, pane. To udìláme. Tak za sto let,“ prohlásil nový mistr Starých tradic ponìkud blazeovanì a pomalu obracel listy ve své velké knize. Nako nec našel list s nadpisem Hon na Megapoda, zapsal datum a èas potøebný k objevení øeèeného Velkonoha a pøipojil svùj ozdobný podpis: Rozšafín Ctib um.

„Co je to vlastnì zaè, ten megapod?“# vmísil se do øeèi profesor Neurèitì mlh avých studií a dolil si portské.

„Nìjaký druh ptáka, myslím,“ odpovìdìl mu arcikancléø a mávl rukou k náp ojovému vozíku. „Dám si taky.“

„Originální megapod byl nalezen ve spíži druhého komorníka,“ ozval se mis tr Starých tradic. „Uprchl uprostøed veèeøe a vyvolal to, co mùj pøedchùd ce pøed jedenácti sty lety nazývá…“ nahlédl do knihy, „aha, tady… ‚merend ou hrkotnou a mumrajnou piškuntálií, antož všichni èlenové sboru se pusti li do jeho pronásledování skrze budovy univerzitní s neobyèejným nadšením a mnohou veselostí‘.“

„Ale proè?“ nechápal vedoucí katedry Posmrtné komunikace a hbitì se zmocni l karafy plné kvalitního alkoholu, která ho právì míjela.

„No, proè. Nemùžete nechat megapoda jen tak volnì pobíhat kolem, doktor e Zïáblíkove,“ odpovìdìl mu Výsmìšek. „To vám pøeci øekne každý.“

„Ale ne, já myslel, proè to musíme každých sto let dìlat znovu?“ podíval s e na nìj vedoucí katedry Posmrtné komunikace.#

Starší pAsák odvrátil oblièej a zamumlal: „Ach, u všech bohù…“

„Je to tradice,“ vysvìtloval profesor Neurèitì mlhavých studií a zaèal si bali t cigaretu. „Musíme mít nìjaké tradice.“

„Tradice jsou tradièní,“ pøikývl Výsmìšek. Mávl na jednoho ze sloužících.

„A musím otevøenì pøiznat, že díky téhle mnì pìknì vyhládlo. Mohl byste, prosím, donést sýrová prkénka, pro každého jedno? A, hm, nìjaký ten stud ený rostbíf, pár plátkù šunky, aha, a samozøejmì nezapomeòte peèivo a voz ík s omáèkami a nakládanou zeleninou.“ Pak se rozhlédl. „Chce nìkdo nìco dodat?“

„Myslím, že bych si docela rád pohrál s kouskem nìjakého ovoce,“ ozval se profesor Nevysvìtlitelných úkazù. „Co vy, knihovníku?“

„Ook,“ zabruèela postava pøehrabující polena v krbu.

„No, samozøejmì,“ pøikývl arcikancléø a mávl rukou na vyèkávajícího sluh u, „takže vozík s ovocem také. Dohlédnìte na to, prosím, Dolpùlko. A… co kdyby to nahoru pøivezlo to nové dìvèe? Mìla by si na Mágorlík pomalu z vykat.“

Bylo to, jako kdyby najednou pronesl magické zaklínadlo. Místnost, jejíž strop se témìø ztrácel v kotouèích namodralého dýmu, se najednou zaplni la jakýmsi zvláštním, tìžkým a zamìstnaným mlèením, které bylo zpùsobeno zasnìnými úvahami. Je ovšem tøeba øíci, že jen v nemnoha pøípadech to b yly úvahy vyvolané dávnými vzpomínkami.

To nové dìvèe… Už pøi té pouhé myšlence se všechna postarší srdce nebezp eènì rozbušila.

Do denního života NU jen zøídkakdy zasáhla krása. Byl plný mužskosti, mužn ého odéru starých ponožek a dýmkového kouøe, a pokud mùžeme soudit podle v šeobecného nechutenství mágù k èištìní dýmek, jejich ochota k výmìnì ponož ek jistì nebyla o nic vìtší. Paní Vidláková, správcová a hospodynì, ta s c høestícím svazkem klíèù u pasu a v rozlehlém skøípajícím korzetu, což byly zvuky, pøi jejichž zaslechnutí profesor Neurèitì mlhavých studií pravidel nì omdléval, si vždy vybírala svùj personál osobnì. Dávala si velmi záleže t na tom, aby síly, které pøijímala, pøestože to byla výhradnì dìvèata, ne byly zase dìvèaty pøíliš, aby tíhly k práci, èistotì a poèestným zvykùm, b yly spíše kulaté a mìly èervené tváøe, zkrátka a dobøe, aby to byla dìvèat a, která se vìtšinou oblékají do tlustých, doma utkaných látek. Nikdy jste je nenašli daleko od trouby s jableèným koláèem. To mágùm, kteøí se od ja bleèného koláèe sami velmi neradi vzdalovali, vyhovovalo, i když na doma t kané látky mìli názory rozdílné.

Proè tedy hospodynì zamìstnala Julii? Na co v té chvíli myslela? To dìvèe s e objevilo na Univerzitì jako nová planeta v sluneèní soustavì, a nebeské v áhy se ponìkud rozkolébaly. A jak se pohybovaly, Julie postupovala.

Na základì vžitých zvyklostí a praxe žili mágové v celibátu, teoreticky pro to, že ženy jsou rušivý element a mají nezdravý vliv na magické orgány, ale staèil jeden týden Juliiny pøítomnosti, aby se mnoho èlenù univerzitního s boru stalo obì•mi (povìtšinou) neznámého roztoužení a podivných snù, zatímc o jiní si náhle uvìdomili, že nìkteré vìci jsou tvrdé, jenže nic z toho se nedalo postihnout konkrétnì. Byla obdarována nìèím, co pøekraèovalo hranice obyèejné krásy. To, co s sebou nosila, bylo pøímo destilací krásy, která j i obklopovala a šíøila se všude vùkol. Když procházela kolem, cítili mágové neodolatelnou touhu psát verše a nakupovat kvìtiny.

„Možná vás bude zajímat, pánové,“ ozval se mistr Starých tradic, „že dneš ní noci to byl nejdelší hon zaznamenaný v historii této tradice. Øekl byc h, že dlužíme podìkování dnešnímu megapodovi…“

Uvìdomil si, že jeho slova doléhají k hluchým uším. „Ehm… gentlemani?“

Zvedl hlavu. Všichni mágové s oduševnìlými výrazy sledovali to, co se práv ì odehrávalo v jejich hlavách.

„Gentlemani?“ øekl znovu a tentokrát se ozval sborový povzdech, jak se má gové probírali z náhlého záchvatu denního snìní.

„Co jste øíkal?“ zeptal se arcikancléø.

„Právì jsem konstatoval, že dnešní megapod byl bezpochyby rekordní, arcika ncléøi. Byl to Mrakoplaš. Je tøeba øíci, že mu úøední èelenka megapoda pad la skvìle. Myslím, že si šel lehnout.“

„Cože? Aha, tohle. No, dobrá. Samozøejmì. Provedl to dobøe, ten chlap,“ o dpovìdìl Výsmìšek a mágové jeho slova doprovodili pomalým tleskáním a kle páním do stolkù, což je zpùsob, jakým vyjadøují muži jistého vìku, tøídy a objemu ocenìní. To doprovázeli voláním „Skvìlá práce!“, „Výbornì!“ a „U

mí!“ Pohledy všech mágù ale lpìly na dveøích a jejich uši se napínaly, ab y co nejdøíve zaslechly hrkání vozíku, které ohlásí pøíchod nového dìvèet e a, samozøejmì, také sto sedmi druhù sýra, více než sedmdesáti rozliènýc h nakládaných zelenin, omáèek, èatní a dalších pikantních pøíloh. Nová dí vka mohla být pøímo vzorovým vtìlením krásy, ale na NU nebylo místo pro m uže, který by dokázal zapomenout na svùj sýr.

No, pomyslel si Rozšafín a sklapl svou knihu, rušivý element, to ona rozhod nì je, a univerzita jich právì v téhle dobì alespoò pár potøebovala. Od chv íle, kdy odešel dìkan, byla situace složitá, ano, pøímo ošemetná. Kdo kdy s lyšel o tom, že by na NU nìkdo rezignoval na svou funkci a odešel? To bylo nìco, co se prostì nikdy nestává! Nìkdy lidé odcházeli kvùli nìèemu neèestn ému, to ano, v rakvi, nìkolikrát i v kouscích, ale v rezignacích tady žádné tradice nebyly. Místo na Neviditelné univerzitì všem vydrželo až do smrti a mnohokrát i dlouho po ní.

Úøad mistra Starých tradic nevyhnutelnì padl na Rozšafína Ctibuma. Mladý má g mìl totiž sklony brát na sebe všechny funkce a úøady, o nichž si myslel, že vyžadují èlovìka, který vìøí, že se vìci mají odehrávat v urèený èas a è ísla dávat smysl.

Bohužel, když se vydal za starým mistrem Starých tradic, kterého, a na tom s e všichni shodli, už nìjaký èas nikdo nevidìl, zjistil, že je ten èlovìk už dvì stì let mrtvý. To nebylo celkem nic neobvyklého. Rozšafín, po všech tìch letech na Univerzitì, poøád ještì nevìdìl, jak je ve skuteènosti velká. Jak byste mohli sledovat jednotlivce v objektu, kde stovka studoven sdílela jed iné okno, ale jen když jste se dívali zvenèí, nebo kde nìkteré místnosti v n oci opouštìly své dveøe, nepozorovanì putovaly spícími sály a konèily tak, ž e se zaparkovaly nìkde úplnì jinde?

Mág si mohl ve své vlastní studovnì dìlat, co se mu zlíbilo, a za starých è asù to vìtšinou znamenalo kouøit, na co jste mìli chu•, a bez rozpakù a oml uv vypouštìt libovolné množství vìtrù. V dnešních dnech to znamenalo vestav ìt si tam pøíslušnou sadu oblíbených rozmìrù. Dìlal to dokonce i arcikanclé ø, a to znamenalo, že proti tomu mohl Rozšafín jen velmi tìžko protestovat.

Výsmìšek mìl tøeba v koupelnì skoro kilometr dlouhý kus pstruhového potoka a tvrdil, že když se mág vybije ve svém pokoji, netropí pak nepravosti jin é a jinde. A jak každý vìdìl, mìl pravdu. Jenže to takového mága vìtšinou d ostalo do nìjakých ošklivých trablù.

Rozšafín Ctibum to zatím pominul, protože teï považoval za své životní posl ání pøikládat na oheò, díky nìmuž Vzoromil Výsmìšek vøel a bublal, a udìlat tak z Univerzity š•astné místo. Tak jako se v chování psa odráží nálada je ho pána, tak se v dìní Univerzity odráželo chování jejího arcikancléøe. Vše chno, co teï mohl udìlat, jako jediná osoba, která si podle vlastního soudu zachovala zdravý rozum, bylo øídit loï vìcí nejlépe, jak dovedl, vyhýbat s e s ní peøejím, zahrnujícím mimo jiné i osobu døíve známou jako dìkan, a hl edat zpùsoby, jak zamìstnat arcikancléøe natolik, aby se jemu, Rozšafínovi, nepletl pod nohy.

Ctibum se právì chystal odložit Knihu tradic, když se nìkolik tìžkých listù s amo od sebe otoèilo.

„To je zvláštní.“

„To nic neznamená, tyhle staré knihy mívají velmi tuhou vazbu,“ mávl ruko u Výsmìšek. „Nìkdy si žijí svým vlastním životem.“

„Slyšel z vás nìkdo o profesorovi H. F. Podtáhlovi, kterému se øíkalo dokt or Erratamus?“#

Všichni pøítomní mágové pøestali pozorovat dveøe a zaèali se rozhlížet jed en po druhém.

„Tak co, napadá nìkoho z vás nìco?“ rozhlížel se po nich Výsmìšek.

„Ani •uk,“ potøásl po chvilce hlavou lektor Zaniklých run s úsmìvem.

Arcikancléø se otoèil vlevo. „A co vy, dìkane? Vy pøece znáte starého –“

Ctibum zasténal. Zbytek mágù zasténal, zavøel oèi a zapøel se ve svých klu bovkách. Tohle by mohlo být ošklivé. Výsmìšek chvíli upíral pohled na dvì prázdné židle; na každém ze dvou kožených sedákù byl poøád ještì vidìt zøe telný otisk jedné poloviny zadku. Jeden nebo dva z pøítomných si rychle st áhli klobouky do oblièeje. Od té chvíle už ubìhlo pár týdnù, ale zatím se to ani v nejmenším nezlepšilo.

Pak se arcikancléø zhluboka nadechl a zaøval: „Zrádèe!“, což byla strašlivá v ìc, když jste z ní obvinili dva dùlky v kùži.

Profesor Neurèitì mlhavých studií strèil loktem do Rozšafína Ctibuma, aby m u naznaèil, že právì on je zase obìtí vybranou pro dnešní den.

Zase.

„A opustil nás pro pár mizerných tolarù!“ oznámil Výsmìšek všeobecnì celé mu svìtu.

Rozšafín si odkašlal. Tajnì doufal, že hon na megapoda odvede arcikanclé øovy myšlenky od tohoto choulostivého tématu, ale Výsmìškova mysl se vra cela k nepøítomnému dìkanovi se stejnou nevyhnutelností, s níž se jazyk vrací do mezery po vytrženém zubu.

„Ehm, tedy… ve skuteènosti myslím, že jeho gáže je pøinejmenším –“ zaèal, ale pøi náladì, ve které Výsmìšek byl, nebyla žádná odpovìï správná.

„Odmìna? A odkdy mágové pracují za mzdu? Jsme èistì vìdecká instituce

, pane Ctibume! Nezajímáme se o obyèejný mrzký mamon!“

Naneštìstí byl Rozšafín Ctibum logický myslitel, který se v okamžicích me ntálního zmatku uchyloval k logice a pravdì, což ovšem bylo pøi jednání s rozzuøeným arcikancléøem, øeèeno správným akademickým výrazem, na pendre k. Navíc v takových chvílích zapomínal uvažovat takticky, natož strategic ky, a to byla v jednání s kolegy mágy velká chyba. A na první chybu pravi delnì navázal další, totiž tou, že pøivolal na pomoc selský rozum.

„To je tím, že my vlastnì nikdy za nic moc neplatíme,“ prohlásil, „a když u ž nìkdo náhodou potøebuje nìjaké ty drobné, tak si prostì sáhne do toho vel kého džbánu –“

„Jsme souèástí samotné matérie vesmíru, pane Ctibume! Bereme si jen to, c o potøebujeme! Nechceme bohatství! Rozhodnì nepøijímáme nìjaká ‚životnì d ùležitá místa, která jsou odmìòována velmi atraktivní odmìnou‘, a• už to znamená cokoliv, ‚a další požitky vèetnì velkorysé penze‘! Penze, slyšíte

? Kdy jste slyšel o tom, že by šel mág do penze?“

„No… doktor Našeptával –“ zaèal Rozšafín, který se nedokázal pøemoci.

„Ten odešel, aby se oženil!“ vyštìkl na nìj Výsmìšek. „To není žádná penze, to je nìco jako zemøít!“

„A co doktor Domjiøièka?“ pokraèoval Rozšafín.

Lektor Zaniklých run ho kopl do kotníku, ale Ctibum jen vyjekl „Au!“ a p okraèoval. „Ten odešel s ošklivým pøípadem mravenèí práce, pane!“

„Kdo nesnáší teplo, a• neleze za kamna,“ zabruèel Výsmìšek. Vìci se zaèaly ponìkud zklidòovat a špièaté klobouky se zaèaly pomalu zvedat. Arcikanclé øovy záchvaty vìtšinou trvaly jen nìkolik minut. Bylo by to mnohem pøíjemn ìjší, kdyby nebylo skuteènosti, že mu zhruba v pìtiminutových intervalech nìco náhle pøipomnìlo to, co považoval za dìkanovu èernou zradu. Dìkan se totiž ucházel o nové místo na jiné univerzitì, které si zcela prozaicky na šel v inzertní èásti novin, uspìl, a tak odešel. Tak se ovšem mágský šlech tic nechová. Nesedne si pøed skupinu obchodníkù s textilem, zelináøù a šev cù (to všechno jsou samozøejmì skvìlí lidé, o tom není pochyb… é… sùl zemì a tak dále… ale pøesto…), aby se dal posoudit a ohodnotit jako nìjaký èis tokrevný teriér (urèitì mu poèítali i zuby!). Neudìlal nic jiného, než že zradil celé mágské bratrstvo, to udìlal –

Na chodbì se ozvalo skøípìní koleèek a všichni mágové se v oèekávání napøím ili. Dveøe se otevøely dokoøán a dovnitø vjel první pøeplnìný vozík. Všechn y pohledy se zaostøily na služebnou, která ho tlaèila, a zaznìla øada vzdec hù. Pak zaznìla øada dalších vzdechù, když mágové zjistili, že to není ta, kterou èekali.

Nebyla ošklivá. Dala by se nejspíše popsat jako domácký typ, a mluvíme t ady o hezkém domovì, èistém a spoøádaném, s pnoucími rùžemi kolem dveøí, nápisem „Vítejte“ na rohožce a s jableèným koláèem v troubì. Jenže myšl enky pøítomných mágù se v tomto okamžiku nepohybovaly kolem jídla, i kdy ž nìkteøí z nich tak docela nevìdìli proè.

Bylo to vlastnì velmi pøíjemnì vyhlížející dìvèe, i když její hruï byla oèivi dnì navržena pro dívku o pùl metru vyšší, ale tahle nebyla Ona.#

Mágové byli rozèarovaní, ale viditelnì pookøáli, když se do místnosti poma lu vsunula celá karavana vozíkù. Na pozvednutí nálady nebylo nic lepšího n ež malá svaèinka ve tøi ráno, to vìdìl každý.

Dobrá, pomyslel si Rozšafín Ctibum, aspoò jsme pøežili veèer, aniž se nìco rozbilo. Rozhodnì lepší než v úterý.

Lhostejnì listoval knihou, pro pøípad, že by tam našel ještì nìjaké vhodné ro zptýlení.

V každé organizaci je známá skuteènost, že když je nutné rychle udìlat nìj akou práci, je tøeba ji zadat nìkomu, kdo už je maximálnì vytížený. To se stalo pøíèinou mnoha vražd a v jednom pøípadì i smrti jednoho staršího øed itele zpùsobené tím, že mìl pøíliš èasto zasunutou hlavu v omezeném prosto ru kartotéky.

Na NU byl tímto maximálnì vytíženým èlovìkem Rozšafín Ctibum. Nauèil se t o mít rád. Tak pøedevším, vìtšina prací, které mu byly zadány, vlastnì žá dnou práci nevyžadovala a vìtšinì starších mágù bylo jedno, když nìco neb ylo hotovo, pokud to nemuseli být oni, kdo to neudìlal. Rozšafín Ctibum n avíc vìtšinou dokázal vymyslet rùzné drobné, ale efektivní systémy, jak u šetøit èas. Byl napøíklad velmi pyšný na systém, jímž vedl zápisy ze schù zek. Vymyslel ho ve spolupráci s Hexem, myslícím strojem univerzity, jeho ž užiteènost neustále vzrùstala. Podrobná analýza uplynulých minut spojen á s Hexovou výjimeènì dokonalou schopností prognostiky odhalila, že když se vezme v úvahu øada základních daných údajù, jako jsou bìžné pøedmìty j ednání (což ovšem Rozšafín kontroloval), èlenové jednotlivých výborù, èas od snídanì do svaèiny, èas od svaèiny do obìda a tak dále, dá se ve vìtš inì pøípadù zápis z jednání vyhotovit pøedem.

Vzato kol a kolem, byl si jistý, že v udržování základního kurzu NU, která s i zvolila cestu pøátelské, dynamické stagnace, odvádí více než svùj díl prác e. Když si pøedstavil, jak by mohl vypadat kurz alternativní, cítil se za sv ou snahu udržovat vìci tak, jak jsou, více než odmìnìn.

Jenže nìco takového jako list knihy, který se obrátí sám od sebe, považoval Rozšafín Ctibum za anomálii. Zatímco kolem nìj sílily zvuky poveèeøní pøed snídávky, uhladil stránku a pustil se do ètení.

~~~

Když se Julie koneènì objevila v Noèní kuchyni, byla by jí Gustýna s velkou chutí rozbila o její sladkou prázdnou hlavinku nìjaký ten talíø. Rozhodnì si dopøála to potìšení, že o tom velmi serióznì uvažovala, ale bylo zbyteèné z trácet nervy, protože cíl jejích úvah prakticky nevnímal, co si o nìm myslí ostatní. Ne že by byla Julie zlá, bylo to prostì tím, že jí dìlalo velké pot íže vstøebat pøedstavu, že by na ni nìkdo mohl být nepøíjemný.

Takže si Gustýna vystaèila s klasickým: „Kdepak jsme byli? Paní Vidlákové js em øekla, že se ti udìlalo špatnì a šla jsi domù. Tvùj otec si bude dìlat hr ozné starosti! A ostatním dìvèatùm se to nebude líbit.“

Julie klesla do židle pohybem tak pùvabným, že málem zpíval.

„Šla jsem na fotbal, ne? Hele, hráli jsme s tìma buzíkama v Šerošedý ulici.“

„Do tøí do rána?“

„Ale to je pøece v pravidlech! Hraje se, dokud neuplyne èas, nebo do první ho flastru, nebo prvního mrtvýho.“

„A kdo vyhrál?“

„Nevim.“

„Ty nevíš?“

„Když jsme odcházeli, akorát se hádali o nìjaký zranìní hlavy. A kromì toh o jsem šla s Jeníkem Vohnílkem, ne?“

„Mìla jsem dojem, že ses s ním rozešla?“

„No… zatáh mi veèeøi, ne?“

„Nemìla jsi s ním chodit. To není jedna z tìch vìcí, které bys mìla dìlat.“

„Jak to víš?“ zeptala se Julie, která nìkdy považovala otázky za odpovìdi.

„Tak laskavì umyj nádobí, ano?“ øekla Gustýna. A já to po tobì budu muset udìlat znovu, pomyslela si, když se její nejlepší pøítelkynì loudavì vydal a k dlouhé øadì velkých kamenných døezù. Julie nádobí doopravdy nemyla, po skytovala mu jen nìco jako lehký køest. Mágové nepatøili k tìm zhýèkaným l idem, kteøí by si všimli skvrny od zaschlého vejce, která na talíøi zùstal a od vèerejška, ale paní Vidláková ji dokázala zahlédnout z vedlejší místn osti.

Gustýna mìla Julii upøímnì ráda, i když obèas pøemýšlela proè. Vyrostly a d ospívaly spolu, to je pravda, ale Gustýnu vždy znovu pøekvapovalo, jak Juli e, která byla tak krásná, že když procházela kolem, vìtšina mužù byla nervó zních a nìkteøí mladší obèas omdlévali, mùže být ve vìtšinì vìcí tak… hloup á a nevzdìlaná. Ve skuteènosti to byla Gustýna, kdo dospìl. Julií už si neb yla tak jistá; obèas to vypadalo, jako kdyby spolu sice vyrostly, ale Gustý na dospìla za obì.

„Podívej, musíš trochu pøitlaèit, to je všechno,“ vyštìkla na Julii po nìk olika vteøinách tichého namáèení a vzala Julii kartáè z dokonalé ruky. Kdy ž nakonec mastná voda odtekla do odpadu, pomyslela si: „Udìlala jsem to za se. Dìlám to poøád znovu a znovu. Po kolikáté už? Kdysi jsem si za ni doko nce hrávala s jejími panenkami!“

Pod Gustýninýma rukama získával talíø za talíøem oslnivý lesk. Nic neodstr aní úporné skvrny jako potlaèovaná zlost.

Jeník Vohnílek! pomyslela si. Bohové, vždy• páchne koèièí moèí! Je to jedin ý kluk natolik hloupý, aby uvìøil, že má u Julie šanci. Jaká tragédie! S ta kovou postavou a ona si dává rande jen s úplnými idioty! Co by si beze mì p oèala?

Po tomhle krátkém rozruchu zapadla Noèní kuchynì zpìt do zabìhnutého režim u a ty, o nichž se mluvilo jako o „tìch ostatních dìvèatech“, se pustily d o svých obvyklých prací. Je ovšem tøeba øíci, že vìtšina z nich za sebou u ž pomìrnì dávno nechala dobu, kdy byly skuteènì dívkami, ale byly to dobré pracovnice a Gustýna na nì byla pyšná. Paní Kolemplotná obsluhovala sýrov é prkénko a celý poèetný sýrový sortiment jako skuteèný mistr. Miluška a R

áchel, uvádìné na výplatní listinì jako zelenináøky, byly šikovné a pracov ité, a byla to právì Miluška, kdo pøišel s oním úžasným pøedpisem na sýrov é obložené chleby se šlehaèkou a èervenou øepou.

Každý znal svou práci dokonale. Každý dìlal svou práci dokonale. Noèní ku chynì byla spolehlivá a Gustýna milovala spolehlivost.

Mìla domov, kam mohla jít, a dbala na to, aby tam alespoò jednou dennì zašl a, ale Noèní kuchynì bylo místo, kde žila. Byla to její pevnost.

~~~

Rozšafín Ctibum upíral oèi na stránku pøed sebou. Jeho mysl se naplnila ošk livými otázkami, z nichž první a nejošklivìjší byla jednoduchá: Existuje ta dy vùbec nìjaká možnost, že by lidé pøišli na to, že je to všechno moje vin a? Ne. Výbornì!

„Ehm, je tady nìco, co jsme už taky velmi dlouho nedìlali, arcikancléøi,“ øe kl a podaøilo se mu mluvit naprosto lhostejnì.

„No, a záleží na tom?“ obrátil se k nìmu Výsmìšek a protáhl se.

„Je to tradice, arcikancléøi,“ øekl Rozšafín vyèítavì. „I když bych si skoro t roufl øíci, že teï už je pomalu tradièní se tomu nevìnovat.“

„Tak to je fajn, nemyslíte?“ pøikývl Výsmìšek. „Jestliže mùžeme udìlat tradi ci z toho, nevìnovat se nìjaké tradici, pak asi nemùže být ta pùvodní tradic e pøíliš tradièní, nemyslíte? A v èem je potíž?“

„Jde o odkaz arcikancléøe Ochranky Vícevelkého,“ odpovìdìl mistr Starých tradic. „Díky Vícevelkého odkazu se Univerzitì velmi dobøe daøí. Vícevelc í byli velmi bohatá rodina.“

„Hmm. Ano, to jméno je mi nìjak povìdomé. Bylo to od nìj hezké. A?“

„Hm, byl bych teï mnohem š•astnìjší, kdyby mùj pøedchùdce vìnoval nìkterý m tradicím ponìkud vìtší pozornost,“ zasmušil se Ctibum, který vìøil na t o, že špatné zprávy se mají podávat po kapkách.

„Hm, byl mrtvý.“

„To ano. Možná bychom mìli založit tradici pravidelné kontroly zdraví mistr a Starých tradic, pane.“

„Co já vím, tak byl docela zdravý,“ odpovìdìl mu arcikancléø. „Akorát že b yl mrtvý. Na mrtvého to byl opravdu zdravý èlovìk.“

„Zbyla z nìj jen hromádka prachu, arcikancléøi!“

„To ovšem není totéž, co být nemocný, když dovolíte,“ pøel se Výsmìšek, kt erý vìøil na to, že se èlovìk nemá nikdy vzdávat pøíliš snadno. „Všeobecnì øeèeno, jeho stav byl stabilizovaný.“

Rozšafín odpovìdìl: „V té závìti je totiž jistý dodatek. Na konci, tím malý m písmem.“

„Ale… podívejte, Ctibume, já se nikdy tìmi drobnými písmenky neunavuju.

“

„Já ano, pane. Píše se tam a bude tomu tak dlouho, dokud se bude Univerzi ta prostøednictvím svého týmu úèastnit fotbalového turnaje, neboli ‚zábav y chudých mládencù‘.“

„Zábrany chudých mládencù?“ opakoval profesor Neurèitì mlhavých studií j ako ozvìna.

„To je absurdní!“ zvolal Výsmìšek

„Absurdní, neabsurdní, arcikancléøi, to je podmínka odkazu.“

„Ale pøestali jsme se tìch vìcí úèastnit už pøed léty,“ upozoròoval Výsmìše k. „Divoké davy na ulicích, které se kopají, perou a jeèí… a to byli hráèi!

A øeknu vám jedno, pøihlížející diváci se chovali skoro stejnì! V jednom m užstvu byly snad stovky mužù! Ta hra mùže trvat celé dny! Proto byla ukonèe na.“

„Víte, ona nikdy jako taková vlastnì zastavena nebyla, arcikancléøi,“ vmísil se jim do øeèi starší pAsák. „My jsme to pøestali hrát, to ano, a stejnì ta k cechy. Pøestalo se to považovat za hru pro gentlemany.“

„A• tak, nebo tak,“ trval na svém mistr Starých tradic a pøejíždìl prstem po psaných øádcích stránky, „takové jsou podmínky. Je tady celá øada další ch podmínek. No nazdar. To je malér! No ne, to snad ne…“

Èetl dál a rty se mu bezhluènì pohybovaly. Celá místnost jako jediný muž na táhla krky.

„No tak! Ven s tím, èlovìèe!“ zvolal Výsmìšek.

„Radìji bych si pøedtím rád ovìøil nìkolik vìcí,“ prohlásil mistr Starých tr adic. „Nerad bych vyvolal neopodstatnìnou paniku.“ Znovu sklopil zrak ke kni ze. „No, ale tohle! To už je trochu –“

„O èem to mluvíte, èlovìèe?“

„No, víte… ono to vypadá, jako kdyby… ale ne, to by nebylo fér, pokazit vám nìèím takovým veèer, arcikancléøi,“ protestoval Rozšafín Ctibum. „Ur èitì to neètu správnì. To pøece doopravdy nemùže znamenat – oh, nebesa!

Dobøí bohové…“

„No tak, Ctibume! Chtìl bych to slyšet v kostce! – Sem s tím!“ zavrèel Výs mìšek. „Pokud se nemýlím, pak jsem arcikancléøem téhle instituce já! Rozho dnì se to praví na té tabulce, kterou mám na dveøích.“

„To já samozøejmì vím, arcikancléøi, ale bylo by ode mì velmi špatné, kdy bych –“

„Vážím si toho, že mi nechcete zkazit pozdní veèer, pane,“ zarazil ho Výsm ìšek, „ale já nebudu váhat pokazit vám celý den. Mìjte to na mysli a koneè nì už vysypte, o èem to tady poøád mluvíte?“

„Hm, mohlo by se zdát, arcikancléøi, že, ehm… Nepamatujete si nìkdo, kdy jsme se naposled zúèastnili té hry?“

„No?“ pozvedl Výsmìšek oboèí a rozhlédl se místností. „Nìkdo?“ Mágové si chvilku mumlali mezi sebou a tato nesrozumitelná porada nakonec došla k v íceménì jednomyslnému závìru, že to bylo tak nìjak pøed dvaceti lety plus mínus nìjaký rok.

„Plus mínus kolik, ale pøesnì?“ zajímal se živì Rozšafín Ctibum, který takov é situace nenávidìl.

„No, znáte to, øeèeno tak nìjak, asi kolem, možná pøibližnì odhadem. To je ono. Nejspíš. Znáte to.“

„Tak nìjak asi pøibližnì odhadem? Možná nejspíš kolem?“ zamraèil se Rozš afín Ctibum. „Nemohli byste být pøesnìjší?“

„Proè?“

„Protože jestli Univerzita nehrála zábavu chudých mládencù posledních dvac et let nebo déle, pøechází celé zbývající dìdictví do rukou pøežívajících potomkù arcikancléøe Vícevelkého.“

„Ale ta hra je úøednì zakázaná, èlovìèe!“ trval na svém arcikancléø.

„No, víte, ne tak docela. Ne jako taková. Je všeobecnì známé, že lord Vetin ari ji nemá rád, ale pokud to dobøe chápu, pak kdyby se ta hra uspoøádala m imo støed mìsta a omezila se na vedlejší ulice, Hlídka by dìlala, že nic ne vidí. Každému je totiž jasné, že hráèù, jejich fanouškù a pøihlížejících di vákù bude mnohokrát víc, než kolik má Hlídka policistù na výplatní listinì.

Pøedpokládám, že pro policisty by bylo mnohem jednodušší zamhouøit oko, ne ž si dát rozbít nos.“

„To byla velmi hezká opisná fráze, pane Ctibume,“ øekl Výsmìšek. „Opravd u jste mì pøekvapil.“

„Dìkuji vám, arcikancléøi,“ pøikývl Ctibum. Mìl tu frázi z úvodníku Komety, kterou mágové nemìli pøíliš v lásce, protože to, co øekli, buï nevytiskla, nebo to naopak vytiskla až s nepøíjemnou pøesností.

Povzbuzen dodal: „Mìl bych ještì upozornit na to, že podle zákonù NU na tom zákazu vùbec nezáleží. Považuje se za samozøejmé, že mágové si tak ového zákazu nebudou všímat. Nejsme subjektem obyèejného obèanského prá va, pane.“

„Samozøejmì. Ale pøesto je všeobecnì vhodné uznávat civilní správu,“ zabruèe l Výsmìšek. Mluvil teï jako èlovìk, který velmi peèlivì volí slova, vybírá j e tak opatrnì, že nìkterá z nich, metaforicky øeèeno, vytahuje jen proto, ab y si je mohl lépe prohlédnout na denním svìtle.

Mágové pøikyvovali. Oni slyšeli tohle: „Vetinari možná má své drobné slabùst ky, ale je to nejpøíèetnìjší muž, jaký sedìl na trùnì za celá staletí, nechá vá nás na pokoji a jeden nikdy neví, co všechno má v rukávu.“ Proti tomu se nedalo nic namítat.

„Tak dobrá, Ctibume, co navrhujete?“ obrátil se arcikancléø znovu k mistru Starých tradic. „Vím, že se na mì v poslední dobì obracíte s nìjakým problé mem jen tehdy, když už máte vymyšlené nìjaké øešení. Já to respektuji, i kd yž mi to pøipadá trošku zvláštní. Víte o nìjakém zpùsobu, který by nás dost al z téhle kaše?“

„Myslím, že ano, pane. Myslím, že bychom mohli tak nìjak sestavit mužstvo.

Nikde se nemluví o vítìzství, pane. Musíme jen hrát, to je všechno.“

~~~

U kotlù s voskem bylo vždycky nádhernì teplo. Bohužel, bylo tam vždycky i velmi vlhko, hluèno a vládl tam zmatený chaos. To kvùli tomu, že pod str opem procházely silné svazky obrovských trubek ústøedního vytápìní a tepl ovodního rozvodu Neviditelné univerzity. Byly zavìšeny v pravidelných vzd álenostech na silných kovových obruèích a vykazovaly vìtší èi menší netìs nosti. Jenže to byl jen zaèátek. Vedly tam také rozmìrné roury sloužící k vyrovnávání rozdílù šloudu v prostorách celé Univerzity, trubka omezovaè e toku antropických èástic, která v posledních dnech nefungovala, jak by mìla, trubky ventilací, které fungovaly špatnì, protože osel onemocnìl, a velmi prastaré potrubí, které bylo jediným pozùstatkem neš•astného pokus u pøedchozího arcikancléøe zavést na univerzitní pùdì komunikaèní systém, který by využíval cvièených kosmanù. V jistých denních èasech zaèaly vše chny ty trubky vydávat symfonii chrchlání, bublání, zurèení, ponìkud znep okojivého, až živoèišného sténání a kvílení a obèas také tìžko popsatelný kovovì kvákavý zvuk, který proletìl všemi podzemními podlažími.

Všeobecná povaha ad hoc# sestavené konstrukce celého systému byla ještì z esílena tím, že jako ústupek hospodárnosti byla rozmìrná kovová potrubí o motána starými hadry, které byly pøipevnìny provázky a kusy drátù. Vzhled em k tomu, že nìkteré ze zmínìných hadrù kdysi bývaly mágskými odìvy, a a

• se snažíte sebevíc a døete je pøi praní jakkoliv dlouho a energicky, ni kdy z nich nevyperete všechna zaklínadla, obèas z téhle zvláštní izolace tryskaly malé spršky pestrobarevných jiskøièek a tu a tam vypadl pingpong ový míèek.

Navzdory všemu se Sráž cítil mezi nádržemi doma. Bylo to zvláštní, tam nahoø e, na ulicích, se mu lidé posmívali, pokøikovali na nìj, že se nenarodil, al e že ho uvaøili v kádi. I když mu reverend Ovísek vysvìtlil, že je to nesmys l, tiše bublající vosk k mladíkovi promlouval. Cítil se tady v oáze míru.

Teï se o nádrže staral on. Šmidlín to nevìdìl, protože ten se málokdy unavo val tím, aby zašel dolù. Haštal to samozøejmì vìdìl, ale protože za nìj Srá ž dìlal jeho práci, znamenalo to, že on mùže vìnovat mnohem více èasu kopán í do plechovek na nìjakém velkém smetišti a být š•astný. Názory ostatních o kapalù, natož máèelù nebyly dùležité. Když jste pracovali u nádrží, znamena lo to, že co se mínìní pracující veøejnosti týèe, že jste hloubìji než na d nì. Znamenalo to, že když jste dopadli na dno popelnice, poøád ještì jste z rychlovali a zaboøili jste se hluboko pod nìj. Znamenalo to, že už nemáte a ni charisma, které by vám umožòovalo živit se jako žebrák. Znamenalo to, že pøed nìèím utíkáte, možná pøed samotnými bohy nebo vlastními démony. Zname nalo to, že když zvednete hlavu, uvidíte vysoko nad sebou ty poslední odpad ky spoleènosti. Takže bude lepší zùstat tady dole v teplém pøíšeøí, s dosta tkem jídla, za hranicemi nepøíjemných setkání a, dodal si Sráž v duchu, bez bití.

Ne, máèelové nepøedstavovali žádný problém. Když to šlo, dìlal pro nì to nejl epší, co mohl. Sám život je skøípl tak tvrdì, že jim nezbylo dost sil skøípno ut nìkoho jiného. To bylo ku prospìchu vìci. Když lidé zjistili, že jste skøe t, mohli jste oèekávat jen potíže.

Vzpomínal na slova, která na nìj pokøikovali lidé ve vesnicích, když byl m alý. Po slovu pak obvykle následoval kámen.

Skøet. Bylo to slovo, které na sobì neslo náklad plného vozu vìcí, zavazadel a zátìží. Nezáleželo na tom, co jste øekli nebo udìlali, ten vùz vás nakonec vždycky dohonil a pøejel. Ukázal jim vìci, které postavil, a vzápìtí už je ro zbíjely kameny, vesnièané se na nìj snesli jako smeèka lovících ostøížù a jeè eli na nìj další slova.

To pøestalo toho dne, kdy reverend Ovísek skromnì a tiše pøijel do mìsta, pokud se ovšem dá malý houf chatrèí a jedna ulice tvoøená udupaným blátem nazývat mìstem, protože on s sebou pøivezl… odpuštìní. Jenže toho dne nest ál nikdo o to, aby mu bylo odpuštìno. V temnotì na své matraci tiše skuèel troll Malta, který byl plný náøezu, švarcu, slízu a sesouváku, proèež byl v takovém stavu, že by mu z nosu vyletovaly kovové piliny, kdyby s ním Sr áž nezatøásl.

Sráž si zapálil novou svíèku a roztoèil svùj doma vyrobený pøístrojek na n anášení vosku. Ten se spokojenì rozvrèel a plamen svíèky se položil témìø vodorovnì. Vìnoval své práci velkou pozornost. Dobrý okapal nikdy neotáèel svíèkou, když na ní pracoval. Neupravené svíèky, ty v surovém stavu, abyc hom tak øekli, jen výjimeènì odkapávaly jinak než jedním smìrem, a sice tí m, kterým táhl prùvan. Nebylo divu, že mìli mágové rádi ty svíèky, které u pravil Sráž. Ve svíèce, která jako by odkapávala všemi smìry souèasnì, byl o nìco magicky znepokojujícího. Taková svíèka dovedla èlovìka vyvést z mír y.#

Pracoval rychle a odkládal právì do pøenosového košíku devatenáctou skvìle okapanou svíci, když zaslechl chøestìní plechovky, která se kutálí po kam enné dlažbì chodby.

„Dobré ráno, pane Haštale,“ øekl, aniž zvedl hlavu od práce. O chvilièku po zdìji pøistála plechovka pøesnì pøed ním. Dopadla na plechové dno s pøesnos tí posledního kousku skládaèky, který zapadl na své místo, a zùstala stát.

„Jaks vìdìl, že jsem to já, Skøé•o?“

„Ten váš leitmotiv, pane Haštale. A dal bych pøednost oslovení Sráž.“

„A kerej že to motiv má bejt?“ ozval se mu hlas za zády.

„To je opakované hudební téma nebo akordy spojované s konkrétní osobou neb o místem, pane Haštale,“ odpovìdìl Sráž a opatrnì vložil do košíku další d vì teplé svíce. „Mluvil jsem o vaší lásce ke kopání do plechovek. Zdá se, že jste dobré mysli, pane. Jaký jste mìl den?“

„Co že to jsem?“

„Požehnala Fortuna Šerošedé ulici?“

„O èem to žvaníš?“

Sráž se rychle ponìkud stáhl, bylo nebezpeèné vyènívat z normálu, nebýt vst øícný, nebýt opatrný. „Vyhrál jste, pane?“

„Houby. Zase to nevyšlo. Plejtvání èasem, fakticky. Ale byl to takovej pøát elák. Nikdo neumøel.“ Haštal se podíval na košík plný realisticky okapaných svíèek.

„Vidim, žes tìch srágor zase naflákal požehnanou votýpku, mladej!“ øekl las kavì.

Sráž znovu zaváhal, a pak velmi opatrnì prohlásil: „Takže vzdor ponìkud s katologickému# vyjádøení souhlasíte s poèetným, i když blíže nespecifikov aným poètem voskovic, které jsem pro vás okapal?“

„Do prkenný vohrady, a todle zase mìlo bejt co, Skøé•o?“

Sráž v hlavì zoufale hledal nìjaký pøijatelný pøeklad. „Udìlal jsem to dobøe?

“ zkusil.

Haštal ho poplácal po zádech. „Jasòaèka! Skvìlá práce! Frajeøina! Ale musíš se nauèit trochu líp mluvit, jasný? Tam, co já chodim, bys nevydržel ani p ìt minut. Nejspíš by tì hned nìkdo uzemnil pùlkou cihly.“

Sráž se soustøedil. „Øekl… øek bych, že nìco takové… výho už se stalo,“ od povìdìl.

„Nikdy jsem nedokázal pochopit, proè kolem toho lidi nadìlaj takovej humbuk

,“ prohlásil Haštal velkomyslnì. „Tak jsme tady mìli všechny ty války, no.

A co? Bylo to bùhví kdy a bùhví jak daleko, no ne, a ne že by trollové a tr paslíci byli lepší než vy, že jo? Teda, to jako myslím skøety. A vo èem to všechno bylo? Prostì ste lidem podøezávali krky a kradli vìci. To je tady v e mìstì v nìkterejch ulièkách docela civilizovaný chování.“

„Asi ano,“ pomyslel si Sráž. Když Divoký Überwald pohltila temná válka, nikd o nemohl zùstat neutrální. Možná, že tam bylo opravdu to pravé zlo, ale, a t o je zvláštní, vždycky bylo na té druhé stranì. Možná to bylo nakažlivé. Doš lo jaksi k tomu, že ve všech zmatených historických pøíbìzích, které se zpív aly nebo vyprávìly, byli právì skøeti popsáni jako zlí zbabìlci, kteøí sbíra li maz z vlastních uší a vždycky byli na stranì protivníka. No ano, a když p ak pøišel èas sepsat ty pøíbìhy, tak jeho lidé nemìli ani tu tužku.

Usmívej se na lidi. Mìj je rád. Snaž se jim vycházet vstøíc. Buduj si mezi n imi užiteèné postavení. Mìl Haštala rád. Byl dobrý v tom, mít rád lidi. Když jste mìli lidi opravdu rádi, mívali na oplátku sklony mít rádi vás. Každá t roška byla dobrá.

Sráž si pomyslel, že Haštalovi je historie opravdu lhostejná. Navíc si Hašta l rychle uvìdomil, že se vyplatí chránit nìkoho, kdo nejen že dokáže žít u k otlù, aniž se pokouší jíst vosk, ale udìlá za vás i vìtšinu práce, a když už se o tom mluví, tak mnohem lépe, než mìl chu• udìlat on sám. Kromì toho, by l více než pøirozenì líný, snad s výjimkou toho, kdy došlo na kopanou, a jak ýkoli fanatismus vyžadoval nemalé úsilí. Haštal procházel životem jako louko u plnou petrklíèù.

„Hledal vás tady mistr Šmidlín,“ oznámil mu Sráž. „Vyøídil jsem to.“

„Tak jo,“ pøikývl Haštal, a to bylo všechno. Žádné otázky. Sráž Haštala mil oval.

A teï tam Haštal stál, jako kdyby se pokoušel Sráže pochopit.

„Hele, ty, víš co?“ øekl pak najednou. „My dva teï zaskoèíme nahoru, do No èní kuchynì, a dáme lehkou snídani, co ty na to?“

„Prosím, to ne, pane Haštale,“ odpovìdìl spìšnì Sráž a málem upustil svíèku

. „Myslím, že to není dobrý nápad, pane.“

„Ale di, kdo myslíš, že se o tom doví? A je tam jedna taková tlustá holka, kt erá fantasticky vaøí. Nejlepší žrádlo, jaký jsi kdy vokoštoval.“

Sráž zaváhal. Vždycky s nimi musíš souhlasit, vždycky buï užiteèný, vstøíc ný a nikdy nikoho nesmíš vystrašit.

„No, tak dobøe, já s vámi pùjdu,“ pøikývl nakonec.

Na leštìní pánví nìco je. Když leštíte velkou pánev a vzteky tlaèíte tak, že v ní za chvilku vidíte vlastní tváø, a laskáte pøi tom myšlenku, že tou pán ví nìkoho praštíte po hlavì, má to nìco do sebe. Když Haštal vystoupil po sc hodech z podzemí, políbil ji na krk v zátylku a vesele zahlaholil: „Tìbùh, z latíèko, copak nám dnes v noci zbylo dobrého?“ Na to Gustýna vážnì nemìla ná ladu.

„Pro takové, jako jsi ty, Haštale Nejspíši, nic,“ odpovìdìla mu a odstrèila ho pánví, „a ty svoje ruce by sis mìl radìji rychle strèit do kapes.“

„Takže ty jsi fakt neschovala svìdkovi svýho budoucího manžela vùbec nic?

“

Gustýna si povzdechla. „V ohøívací troubì je zapeèená kapusta s brambory, a j estli tì nìkdo chytí, já tì neznám,“ øekla.

„Pøesnì to správný jídlo pro chlapa, co makal celej den jako votrok!“ Dùvìrn ì ji poplácal a vykroèil k troubám.

„Ty jsi zase byl na fotbale!“ vyštìkla za ním Gustýna. „Jsi vždycky na fotba le! A tomu ty øíkáš práce?“

Mladík se zasmál a Gustýna obrátila pozornost k jeho spoleèníkovi, který rych le ustoupil, jako by její pohled dokázal proniknout i tou nejsilnìjší zbrojí.

„A taky byste se mìli, hoši, umýt, když se rozhodnete vydat se sem nahoru,“

pokraèovala, ráda, že má pøed sebou koneènì nìkoho, kdo se na ni svùdnì ne ušklíbá a neposílá jí polibky. „Tady se totiž pøipravuje jídlo!“

Sráž polkl naprázdno. Tohle byl nejdelší rozhovor, který kdy vedl se ženou, s výjimkou lady a sleèny Železdravé, a to neøekl ani slovo.

„Ujiš•uji vás, že se koupu pravidelnì,“ zaprotestoval.

„Ale vždy• jste šedý!“

„No, nìkteøí lidé jsou èerní a jiní lidé jsou bílí,“ odpovìdìl Sráž, skoro v slzách. Oh, proè jenom on, hlupák, opustil bezpeèí nádrží? Tam dole to bylo pøíjemné a jednoduché a taky tam bylo ticho, když Malta právì nebyl na kysl ièníku železitém.

„Ale tak to není. Vy pøece nejste zombie, že ne? Vím, že ty se snaží ze všec h sil, a nikdo pøece nemùže za to, jak zemøel, ale nestojím o to, zažít znov u všechny ty nepøíjemnosti. Každému se mùže stát, že pro nìco ztratí hlavu, ale škvaøit se v kotli? To asi není to pravé.“

„Já jsem živý, sleèno,“ znìla bezmocná odpovìï.

„Ano, ale živý co, to bych ráda vìdìla.“

„Jsem skøet, sleèno.“ Než to øekl, na okamžik zaváhal. Znìlo to jako lež.

„Myslela jsem, že skøeti mají rohy,“ Gustýna naklonila hlavu ke stranì.

„Jenom ti dospìlí, sleèno.“ To byla sice pravda, ale platilo to jen pro nìkteré skøety.

„Nechystáte se udìlat nìjakou ošklivost, že ne?“ pokraèovala Gustýna a zamr aèila se.

Tohle ale rozklíèoval jako informaèní grimasu; øekla mu, co chtìla, a teï už to byla spíše hra, aby ukázala, kdo tady šéfuje. A šéfové si mohou dovolit být velkomyslní, zvláštì když vypadáte trochu vystrašenì a dáváte najevo, že na vás udìlali dojem. Zabralo to.

Gustýna øekla: „Haštale, podej panu…?“

„Sráž,“ pøedstavil se Sráž.

„Podej panu Srážovi také trochu té zapékané kapusty, ano? Vypadá napùl m rtvý hlady.“

„Mám velmi rychlý metabolismus,“ sdìlil jí Sráž.

„To mi vùbec nevadí,“ zavrtìla Gustýna hlavou, „pokud to nebudete pøedvád ìt na veøejnosti. Mám dost své –“

Za zády se jí ozvala rána.

Haštal upustil talíø naložený zapékanou kapustou. Stál jako zkamenìlý a zír al na Julii, která mu oplácela pohled s výrazem hlubokého znechucení. Nakon ec øekla hlasem, který znìl, jako když se sypou perly: „Tak už ses vynadíva l? Tedy, ty máš nervy, pøijít si sem takhle s tím hadrem kolem krku! Každý ví, že vy z Šerošedé jste srágory. Brzlík by nedokázal míè do sítì donést a ni v rukách!“

„Jo? Dobrá, ale slyšel sem, že ti z Parlamentní vás minulý týden pìknì pøevál covali. Parlamen•áci! A o tìch každej ví, že je to spolek starejch bab!“

„No jasnì, nic jinýho na to øíct neumíš! Ale pøedevèírem pustili z Pakráce Skobu Pišdokopce. Uvidíme, jak se vám, Šeráci, bude líbit, až vás pìknì pøe válcuje!“

„Starej Skoba? Pch! Jen a• klidnì nakráèí! Kolem toho budem klidnì pobíha t dokoleèka a staèíme na to klusem –“

Gustýnina velká pánev s tøeskem dopadla na pláty sporáku. „Tak to už staèilo

, vy dva! Mám to tady do rána uklidit a nestojím o to, aby mi to tady ještì špinil ten váš hnusný fotbal, slyšíte? Ty tady poèkej, holèièko, a ty, Hašta le Nejspíši, ty zmiz zpátky do svého sklepa. A ten talíø tady chci mít zítra veèer èistì umytý, jinak si hledej nìkoho jiného, u koho si vyžebráš své jí dlo, jasné? A toho kamarádíèka si vezmi s sebou. Ráda jsem vás poznala, pane Sráži, ale byla bych radìji, kdybyste se pohyboval v lepší spoleènosti.“

Odmlèela se. Sráž vypadal tak ztracený a popletený. Bohové mi pomáhejte, u ž zase se mìním na svou vlastní matku. „Ne, poèkejte,“ dodala, sehnula se, otevøela jednu z nahøívacích trub a vytáhla další velký talíø. Kuchyò nap lnila vùnì peèených jablek. „Tady ode mì máte takový malý pozdrav, pane Sr áži. Než se ztratíte, potøebujete trochu vykrmit. A neunavujte se dìlením s tím budižknièemu Haštalem, protože to je známý nenasyta a chtivec, to vá m øekne každý. A teï se musím pustit do uklízení, a pokud mi vy dva nechce te pomoci, tak ven z mé kuchynì! Aha, a ten talíø chci samozøejmì taky naz pìt!“

Haštal chytil Sráže za rameno. „Pojï, slyšels, co øekla.“

„Ano, ale mnì by nevadilo pomoci jí s –“

„Jdeme!“

Sráž ze sebe staèil vypravit „Mnohokrát vám dìkuju, sleèno,“ a už ho Haštal táhl dolù po schodech.

Gustýna se dívala, jak odcházejí, a skládala pøi tom peèlivì hadr, kterým br ala horké nádobí.

„Skøeti,“ øekla po chvilce zamyšlenì. „Už jsi nìkdy pøedtím vidìla skøeta, Lio?“

„Cože?“

„Už jsi nìkdy vidìla skøeta?“

„Ne-e.“

„Myslíš si, že je to vážnì skøet?“

„Cože?“

„Pan Sráž. Øekla bys, že je to skuteènì skøet?“ pokraèovala Gustýna tak trpìl ivì, jak jen dokázala.

„Jestli, tak nìjakej fajnovej. Teda… mluví, jako kdyby èetl knížky a tak.“

Jak Gustýna vìdìla, takový postøeh u Julie pøedstavoval výsledek špièkové d etektivní práce. Obrátila se a ke svému úžasu zjistila, že sama Julie nìco ète, nebo pøinejmenším soustøedìnì zírá na psaná slova. „Co to máš?“ zeptal a se.

„Jmenuje se to Tvùj glanc. Je to o tom, co dìlají dùležitý lidi.“

Zaèala listovat brožurkou a Gustýna nahlédla pøítelkyni pøes rameno. Pokud to mohla posoudit, tak se všichni dùležití lidé usmívali stejnì a mìli na s obì obleèení naprosto nevhodné pro tohle roèní období. „A proè jsou tak dùl ežití?“ zeptala se. „Protože jsou v tom èasopise?“

„Taky jsou tady Módní stránky,“ odpovìdìla jí Julie v mírné defenzivì. „Hel e, tady se øíká, že tuhle sezónu je v módì mikroužková zbroj z chromu a mìd i.“

„To jsou stránky pro trpaslíky,“ povzdechla si Gustýna. „Tak pojï, posbírej si své vìci a já tì doprovodím domù.“

Když èekali na koòbus, Julie stále ještì èetla. Její náhlá náklonnost k tišt ìnému textu dìlala Gustýnì starosti. To poslední, o co Gustýna stála, bylo, aby se její pøítelkyni do hlavy dostaly nìjaké podivné nápady. V Juliinì hla vì bylo tolik místa, že by se odrážely sem a tam a mohly by natropit vážné š kody. Gustýna sama èetla jeden ze svých laciných románù, zabalený do stránky z Komety. Èetla tak, jak jedí koèky, kradmo a nenápadnì, jako by byla radìj i, kdyby si toho nikdo nevšímal.

Zatímco se koòský potah kolébal k Dollyiným sestrám, vytáhla si z kabelky š átek a napùl nepøítomnì si ho omotala kolem zápìstí. Osobnì nenávidìla fotb al a všechny ty násilnosti, které ho provázely, ale bylo dùležité být jeho souèástí. Když jste nebyli, zvláštì po nìjakém velkém zápase, mohlo vás to ohrozit na zdraví. Bylo dùležité ukázat v domácím rajónu správné barvy. Byl o dùležité zapadnout.

Z nìjakého dùvodu však tahle úvaha obrátila její myšlenky ke Srážovi. Byl tak zvláštní. Dost ošklivý, ale pøitom èistý. Vonìl mýdlem a zdál se nervó zní. Bylo na nìm nìco…

~~~

Atmosféra v Mágorlíku byla ledová jako tající sníh.

„To nám tady øíkáte, pane Ctibume, že bychom mìli pøihlásit mužstvo do hry pro rváèe, hulváty a kriminálníky?“ ujiš•oval se profesor Neurèitì mlhavý ch studií. „Ale to je nemožné!“

„Nepravdìpodobné ano. Nemožné? To ne,“ odpovìdìl Rozšafín Ctibum unav enì.

„Zcela jistì nemožné!“ pøidal se starší pAsák a kývl na profesora. „To byc hom si vymìòovali kopance s lidmi ze stok!“

„Mùj dìdeèek vsítil dva góly v maèi proti Šerošedé,“ ozval se Výsmìšek ti chým, suchým hlasem. „V tìch dnech se málokomu snilo o tom, že by dali gó l jediný. Mám dojem, že nejvìtší poèet gólù, které zaznamenal jeden èlovì k, byly ètyøi. A to byl samozøejmì David Nejspíš.“

Nastala tichá chvíle spìšné reorganizace myšlení a proškrtávání zásad.

„Hm, no ano, samozøejmì, to byly jiné èasy,“ ozval se pak starší pAsák a hla s mìl najednou sladký jako sirup. „Jsem si jistý, že se té rozpustilé hry v zájmu všeobecného veselí tu a tam úèastnili dokonce i zkušení a ctihodní øem eslníci.“

„No, jestli narazili na mého dìdu, tak si moc legrace neužili.“ Výsmìšek se mírnì ušklíbl. „Byl to zápasnický šampion. Porážel lidi v arénì za peníze, a když došlo v nìkteré krèmì k opravdu nebezpeèné rvaèce, posílali pro nìj, a by ji rozehnal. Samozøejmì… v jistém smyslu se rvaèka tím pádem stala ještì nebezpeènìjší, ale to už se vìtšina zápasících pravidelnì pøesunula na ulici

.“

„On vyhazoval lidi z budov?“

„Jasnì. Ale byl pøi tom slušný. Vìtšinou to bylo z pøízemí a vždycky pøed t ím nejdøíve otevøel okno. Byl to velmi jemný èlovìk, jak jsem slyšel. Na ži vobytí si vydìlával tím, že vyrábìl hrací skøíòky, velmi dokonalé, dostal z a nì nìkolik cen. Byl naprostý abstinent, abyste vìdìli, a dost pobožný. Ty zápasy a rvaèky, to byla jen taková okrajová záležitost. Vím zcela jistì, že nikdy neutrhl nic, co by se nedalo znovu pøišít. Po všech stránkách moc slušný èlovìk. Naneštìstí jsem se s ním nikdy nesetkal. Vždycky jsem si pøá l, abych mìl na starého pána nìjakou památku, nìjakou vìcièku, která by mi ho pøipomínala.“

Všichni pøítomní jako jeden mág sklopili pohled k Výsmìškovým obrovským rukám. Mìly velikost pánví. Zapraskal klouby a ozvìna praskotu se odrazi la od stìn.

„Pane Ctibume, to znamená, že nám staèí utkat se nìjakým jiným mužstvem a prohrát?“ obrátil se k Rozšafínovi.

„Pøesnì tak, arcikancléøi,“ pøikývl Rozšafín. „Prostì tu hru pustíme.“

„Ale když prohrajeme, to znamená, že lidé uvidí, jak jsme nevyhráli, není to tak?“

„Ano, to je pravda.“

„V tom pøípadì bych ale øekl, že bychom mìli vyhrát, nemyslíte?“

„Tedy vážnì, Vzoromile, to už zachází trochu daleko,“ zasmušil se starší pA sák.

„Prosím?“ pozvedl Výsmìšek oboèí. „Mohl bych vám všem pøipomenout, že a rcikancléø této univerzity je, podle univerzitního øádu, prvním mezi so bì rovnými?“

„Jistì.“

„Výbornì. Dobrá, tak to jsem já. Podstatné je to slovo první. Vidím, že si nìco píšete do svého notýsku, pane Ctibume?“

„Ano, arcikancléøi. Snažím se zjistit, jestli bychom se neobešli bez toho od kazu.“

„Skvìle, èlovìèe,“ pøikývl starší pAsák a vrhl vzdorný pohled na arcikanclé øe. „Vìdìl jsem, že není dùvod propadat panice.“

„Jsem opravdu rád, že vám mohu oznámit, že vyjdeme docela dobøe a nebud eme muset prakticky nijak zvláš• omezovat výdaje,“ pokraèoval Rozšafín.

„No, prosím,“ pookøál starší pAsák a vrhl na prvního mezi rovnými triumfál ní pohled, „vidíte, co se stane, když prostì nepropadneme panice?“

„Jistì,“ pøikývl Výsmìšek. S pohledem upøeným na staršího pAsáka dodal, „

pane Ctibume, byl byste tak laskav a objasnil nám ostatním, co prakticky znamená to vaše ‚prakticky nijak zvláš•‘?“

„Ten odkaz je v podstatì renta,“ odpovìdìl Ctibum, zatímco stále psal. „M

ùžeme užívat pomìrnì vysokou èástku z velmi prozíravých investic arcikanc léøe Vícevelkého, ale nemùžeme sáhnout na základní jmìní. Pøesto jsou ty pøíjmy dost velké na to, aby pokryly – omlouvám se, pokud nebudu naprosto pøesný – osmdesát sedm celých a ètyøi desetiny procenta roèního úètu za potraviny.“

Trpìlivì èekal, dokud neustal všeobecný køik. Je opravdu zvláštní, pomysle l si, že vìtšina lidí nedokáže protestovat proti èíselným údajùm jinak než otøepaným „musí v tom být chyba!“

„Jsem si jistý, že kvestor s tìmi výpoèty souhlasit nebude,“ prohlásil starš í pAsák s kyselým výrazem.

„To je pravda,“ pøikývl Rozšafín, „ale to jen proto, že desetinnou èárku po važuje za obtížný hmyz.“

Akademici se rozhlédli jeden po druhém.

„A kdo se teï vlastnì stará o naše finanèní záležitosti?“ nadhodil Výsmìšek.

„Od minulého mìsíce? Já,“ pøiznal se Rozšafín, „ale budu jen rád, když bu du moci tuhle zodpovìdnost pøedat prvnímu dobrovolníkovi, který se pøihlá sí.“

To zabralo. Zabralo to vždycky, bohužel. „V tom pøípadì,“ pokraèoval v ná hlém tichu, „jsem vypracoval, s pøihlédnutím ke kalorickým tabulkám, reži m, podle kterého každý muž ústavu dostane tøi výživná jídla dennì –“

Starší pAsák se na nìj nevìøícnì zadíval. „Tøi jídla? Tøi jídla? Co za èlovìka si dává tøi jídla dennì?“

„Každý èlovìk, který si jich nemùže dovolit devìt,“ odpovìdìl mu Rozšafín suše. „Mùžeme ještì více zhodnotit naše peníze, když se zamìøíme na zdravo u dietu z obilovin a èerstvé zeleniny. To by nám umožnilo stále ještì si p onechat na sýrovém stole výbìr alespoò tøí základních druhù sýrù.“

„Tøi sýry, to není výbìr, to je utrpení!“ ohradil se lektor Zaniklých run.

„Nebo budeme muset sehrát ten fotbalový zápas, gentlemani,“ prohlásil Výs mìšek a spokojenì zatleskal rukama. „Jediný zápas. To je všechno. Jak moc by nám to mohlo ublížit?“

„Asi jako pìst s boxerem, kterou dostanete do oblièeje?“ zavrèel profesor Neurèitì mlhavých studií. „Pøi takových hrátkách obèas nìkdo nìkoho zadupe do dláždìní!“

„Kdyby všechno zklamalo, najdeme dobrovolníky v oné bezedné studnici st udentstva,“ uvažoval nahlas Výsmìšek.

„Možná by to lépe vystihovalo slovo márnice.“

Arcikancléø se pohodlnìji usadil ve svém køesle. „Co dìlá mága mágem, gentl emani? Obratnost v magii? Jistì, to každopádnì, ale my, co sedíme kolem toh oto stolu, dobøe víme, že pro èlovìka se správným myšlením není nic tìžkého takovou obratnost získat. Ona to pùvodnì ani žádná magie nebyla. Dobré neb e, vždy• to dokážou i ty èarodìjky! Jenže k tomu, aby nìkdo magii mohl použ ívat, je zapotøebí jisté myšlení, které dokáže proniknout trochu hloubìji d o podstaty svìta a do systému, jak funguje, do toho, jak jeho køivolaký bìh ovlivòuje osudy lidstva, a tak dále a tak dále. Krátce øeèeno, mìly by to být osoby, které si dokážou spoèítat, že zaruèená výteèná ze zkoušek stojí za krátkodobý risk a za možnost, že párkrát pøeleští dláždìní oblièejem.“

„To nám tady vážnì navrhujete, abychom nìkomu dali zkoušku jen za obyèejn ou fyzickou zdatnost?“ ujiš•oval se profesor Neurèitì mlhavých studií.

„Ne, samozøejmì nic takového. Já zcela vážnì navrhuji, abychom nìkomu dal i zkoušku za výjimeènou tìlesnou zdatnost. Mohl bych vám pøipomenout, že jsem za tuhle univerzitu pìt let vesloval, a tak jsem si vysloužil pøezdí vku Hnìdý?“

„Zajímalo by mì, k èemu vám to bylo dobré?“

„No… mám teï na dveøích napsáno ‚Arcikancléø‘, hm? Vzpomínáte si proè? Škol ní rada se tenkrát rozhodla, že nadešel správný èas na to, aby v èele školy stanul èlovìk, který není hloupý, šílený ani mrtvý. Jistì, ani jedna z tìc h vìcí není v normálním slova smyslu žádnou kvalifikací, ale já si obèas øí kám, že ty zkušenosti s vedením, taktikou a kreativními podvody, které jsem se nauèil na øece, stály na mé stranì. A tak jsem se za své høíchy, které si sice nepamatuji, ale musely být opravdu velmi odporné, dostal na první m ísto užšího výbìru kandidátù, v nìmž byl jediný kandidát. Byly to skuteènì tøi sýry, pane Ctibume?“

„Ano, pane.“

„Jen jsem se ujiš•oval.“ Výsmìšek se naklonil kupøedu. „Navrhuji, abychom dnes ráno… oprava, dnes bìhem dopoledne informovali Vetinariho s plnou r ozhodností o tom, že Univerzita má v úmyslu zaèít znovu hrát fotbal. A te nto úkol pøipadá mnì, protože jsem prvním mezi rovnými. Pokud by ovšem nì který z vás toužil po tom, zkusit štìstí v Oválné kanceláøi, staèí jen øí ci.“

„Urèitì nás bude podezírat. Bude si myslet, že za tím nìco je,“ upozoròoval profesor Neurèitì mlhavých studií.

„Ten podezírá každého. Proto je poøád ještì Patricijem.“ Výsmìšek vstal.

„Prohlašuji tuhle schùz… – tuhle prodlouženou svaèinu… – za ukonèenou. Pa ne Ctibume, pojïte laskavì se mnou.“

Rozšafín mu spìšnì vykroèil v patách. Knihy si tiskl na prsa a dìkoval bohùm za pøíležitost opustit Mágorlík døíve, než se do nìj všichni pustí. Nositel špatných zpráv nebývá nikdy oblíbený, zvláštì když je pøináší na prázdném t alíøi.

„Arcikancléøi, já –“ zaèal, ale Výsmìšek si rychle položil ukazovák na rty.

Po krátké chvilce tíživého ticha se z Mágorlíku ozvalo rychlé šoupání a du pání, jako když mezi sebou mlèky zápasí nìkolik mužù.

„To jim udìlá dobøe,“ øekl Výsmìšek a vykroèil chodbou. „Pøemýšlel jsem o tom, jak dlouho jim bude trvat, než jim dojde, že je to na nìjakou dobu možná naposled, kdy vidí plnì naložené servírovací vozíky. Mám skoro chu•

poèkat si a podívat se, jak odtamtud vylezou a roucha budou mít vycpaná k prasknutí.“

Rozšafín Ctibum se na nìj podíval. „Bavíte se, arcikancléøi?“

„Dobré nebe, ne,“ zavrtìl arcikancléø hlavou a oèi mu záøily. „Jak vás mo hlo nìco takového napadnout? Kromì toho musím bìhem nìkolika hodin øíci H

avelockovi, že se chystáme stát se veøejnì èinnými. Nevzdìlaný dav, v nìm ž si muži navzájem okopávají nohy, to je jedna vìc. Ale myslím si, že se mu nebude líbit pøedstava, že se k tomu pøidáme i my.“

„To jistì, pane. Ehm, je tady ještì jedna taková drobná záležitost, taková malá šaráda, kdyby vám to ne… Kdo je Sráž?“

Ctibumovi se zdálo, že odmlka pøed tím, než Výsmìšek odpovìdìl „A Sráž má být…?“, byla mnohem delší, než bylo potøebné.

„Pracuje dole u voskových nádrží, pane.“

„Jak to víte, Rozšafíne?“

„Já poèítám výplaty, pane. Svícný øíká, že se tam Sráž jednoho veèera obje vil s lístkem, že má být dole zamìstnán za minimální mzdu.“

„No a?“

„Víc toho nevím, pane, a i to jsem zjistil jen proto, že jsem se zeptal staré ho Šmidlína. Tvrdí, že Sráž je slušný mládenec, ale trochu divný.“

„V tom pøípadì se tam dolù opravdu hodí, nemyslíte? Vždy• mi vlastnì dohlí žíme na to, jak tam zapadá.“

„To je pravda, pane, ale je to oèividnì skøet a, víte, je takovou zvláštní tr adicí, že když do mìsta pøijdou první zástupci jiného druhu, zaèínají v Hlídc e…“

Výsmìšek si hlasitì odkašlal. „Ctibume, potíž s Hlídkou je v tom, že tam v ždycky kladou zbyteènì mnoho otázek. Myslím, že bychom to nemìli dìlat jak o oni.“ Zadíval se na Rozšafína a jak se zdálo, dospìl k nìjakému rozhodnu tí. „Jistì víte, Ctibume, že vás tady na NU èeká oslnivá budoucnost.“

„Ano, pane,“ zabruèel zasmušile Ctibum.

„Radil bych vám, abyste to mìl na mysli, a vzhledem k tomu zapomnìl na vš echno, co se týká pana Sráže.“

„Promiòte, arcikancléøi, ale to mi prostì nestaèí!“

Výsmìšek sebou trhl vzad jako èlovìk, na nìjž pøekvapivì zaútoèila dosud z cela nehybná ovce.

Rozšafín Ctibum rychle pokraèoval, protože když se jednou vrhnete z útesu, v aší jedinou nadìjí je bojovat za to, aby byla zrušena pøitažlivost.

„Zastávám na Univerzitì dvanáct míst,“ øekl. „Dìlám veškerou administrat ivu, všechny papíry. Dìlám všechny souèty. Abych vám øekl pravdu, dìlám všechno, co vyžaduje by• jen špetku námahy a zodpovìdnosti. A dìlám to d ál, i když mi na Prašnekovì univerzitì nabídli místo kvestora! A to se v ším všudy a vši skoro žádné, hlavnì to všudy! Takže… Mohl… Byste… Mi… Vì øit? Co je na Srážovi tak dùležitého?“

„Ti grázlové se vás pokusili odlákat?“ vykøikl Výsmìšek. „O, horší ostrýc h zubù hadích jest míti nevdìèného dìkana! Copak mu není nic svaté? Kolik vám –“

„Neptal jsem se,“ odpovìdìl Rozšafín tiše.

Nastal okamžik ticha, a pak ho Výsmìšek nìkolikrát poklepal po rameni.

„Problém s panem Srážem je v tom, že ho lidé chtìjí zabít.“

„Jací lidé?“

Výsmìšek se zadíval Rozšafínovi pøímo do oèí. Rty se mu zaèaly pohybovat.

Podíval se nejdøíve nahoru, pak zase dolù jako èlovìk, který v duchu složi tì poèítá.

„Nejspíš všichni,“ odpovìdìl.

~~~

„Prosím, vezmi si ještì kousek mého úžasného jableèného koláèe,“ øekl Sráž

.

„Ale vona ho dala tobì,“ odpovìdìl Haštal s úsmìvem. „Bych pak vod ní slyšel až do smrti, že jsem ti ho snìd.“

„Ale vy jste mùj pøítel, pane Hašte,“ pokraèoval Sráž. „A protože je to mù j koláè, mohu sám rozhodnout, jak s ním naložím.“

„Ale no jo,“ zabruèel Haštal a ledabyle mávl rukou. „Ale je tady jedna tako vá vìcièka, kterou bys pro mì moh udìlat, páè sem hodnej šéf plnej pochopen í a nechám tì makat tak dlouho, jak chceš.“

„Jistì, pane Hašte, copak?“

„Gustýna pøijde do práce asi kolem poledne. Teda, abys vìdìl, ona z tý svý k uchynì stejnì skoro nevyleze. Chtìl bych, abys tam za ní zašel a zeptal se j í na méno tý holky, co tam s ní byla vèera v noci.“

„Myslíte tu, která na vás køièela, pane Hašte?“

„Jo, pøesnì tu,“ pøikývl Haštal.

„Samozøejmì že to udìlám,“ pøikývl Sráž. „Ale proè se nezeptáte sleèny G

ustýny sám? Vás pøece zná.“

Haštal se znovu ušklíbl. „Jo, to mì teda zná, a tak vim, že by mi to nikdy ne øekla. Jestli to dokážu nìjak odhadnout, a v tom sem dost dobrej, bude tì cht ít poznat líp. Eštì nikdy sem nepotkal dámu, která by dokázala tak cejtit sou cit k jinejm lidem, taková je akorát vona.“

„No, na mnì není nic zajímavého, co by se èlovìk mohl dozvìdìt,“ zavrtìl Sr áž hlavou.

Haštal na nìj vrhl dlouhý, zamyšlený pohled. Sráž nikdy nezvedl oèi od prác e. Haštal nikdy nevidìl nikoho, kdo by se dokázal tak snadno soustøedit. Ji ní lidé, kteøí skonèili dole u voskových nádrží, byli vždycky trochu divní, byl to skoro pøedpoklad pro tu práci, ale tenhle malý tmavošedý chlapík by l divný tak nìjak na opaènou stranu. „Hele, myslim, že bys mìl víc chodit v en, pane Sráèi,“ øekl.

„Ne, to ne, myslím, že by se mi to vùbec nelíbilo,“ zavrtìl Sráž hlavou, „a n ezlobte se, ale dovolil bych si vás upozornit, že na konci mého jména je ‚žet

‘, prosím.“

„Hele, vidìls ty vùbec nìkdy fotbal?“

„Nevidìl, pane Haštale.“

„Tak tì zejtra vemu na zápas. Já samozøejmì nehraju, ale když to jenom tro chu de, neminu žádnej zápas,“ pokraèoval Haštal. „Tentokrát asi ani nedojd e na nože. Už brzo zaèíná sezóna a všichni se zahøívaj.“

„To je od vás moc hezké, pane Haštale, ale já –“

„Víš co? Tak já tì tady dole vyzvednu tak kolem jedný.“

„Ale lidé se na mì budou dívat!“ bránil se Sráž. V hlavì se mu znovu ozval hlas lady a on slyšel, jak øíká: „Nesmíš vyènívat. Vždycky buï souèástí dav u.“

„Ale nebudou, to mi vìø,“ odbyl ho Haštal. „S tím si dokážu poradit. Užij si koláè, já mizím.“

Vytáhl z kapsy plechovku od konzervy, pustil si ji na nárt nohy, vyhodil ji trhnutím do vzduchu, znovu ji zachytil, nìkolika drobnými pohyby nohy ji poø ád ještì ve vzduchu roztoèil, takže vypadala jako nìjaké podivné nebeské tìl eso, a nakonec do ní v letu kopl tak silnì, že s tichým chøestìním pøeletìla nízko nad nádržemi celou temnou místností. Proti veškeré pravdìpodobnosti s e v letu zastavila nìkolik desítek centimetrù od protìjší stìny, chvilku se ve vzduchu otáèela a pak se zaèala vracet a užaslý Sráž by skoro øekl, že se vrací ještì rychleji, než letìla tam.

Haštal ji jen tak ledabyle zachytil a vstrèil zpìt do kapsy.

„Jak to dìláte, pane Haštale?“ vrtìl hlavou žasnoucí Sráž.

„Já nad tim nikdy moc nekoumal,“ odpovìdìl Haštal. „Ale fakt vobèas pøemej šlím o tom, jak je možný, že to nikdo jinej nedokáže. Je to prostì v tom o táèení. Nejni to tìžký. Takže zejtra, jo? A nezapomeò na to méno.“

~~~

Cestování koòbusem nebylo o moc rychlejší než cesta pìšky, ale nebyli jste to vy, kdo šlapal, a byla tam sedadla a støecha nad hlavou a prùvodce s vál eènou sekerou, a shrnuto a podtrženo, v tìch ošklivých, šedých a lezavých h odinách pøed úsvitem to byla hodnota, která se za dvì pence opravdu vyplati la. Gustýna s Julií sedìly bok po boku, jak vùz drkotal po dláždìní, kývaly se sem a tam a ztrácely se ve vlastních myšlenkách. Tedy alespoò Gustýna, Julii by k tomu staèila polovina myšlenky jediné.

Jenže Gustýna už se dávno stala expertem; dokázala skoro vždycky odhadno ut, kdy se Julie chystá promluvit. Bylo to nìco podobného, jako schopnos t námoøníkù pøedpovìdìt, že se zmìní vítr. Byly tady jisté drobné známky a pøíznaky, jako kdyby každá myšlenka musela nejdøív ten pøekrásný moze èek zahøát a rozpohybovat, než se mohlo nìco stát.

„Co to bylo za kluka, kterej si pøišel pro tu zapeèenou kapustu s bramboram a?“ zeptala se s nonšalantním výrazem, pøesnìji øeèeno s výrazem, který by ona za nonšalantní pokládala, kdyby vìdìla, že existuje takový výraz, jako je nonšalance.

„To je Haštal Nejspíš,“ odpovìdìla jí Gustýna. „A radím ti, aby sis s ním nic nezaèínala.“

„Proè ne?“

„Je to Šerák! A rád se poèítá ke známým fanouškùm, ke Ksichtùm! A jeho ot cem byl Velký David Nejspíš! Tvùj otec by se zbláznil, kdyby se doslechl, že jsi s ním by• jen promluvila!“

„Má nádhernej úsmìv,“ zasnila se Julie a v hlase jí zaznìlo roztoužení, kter é v Gustýninì hlavì rozeznìlo poplašná zaøízení všeho druhu.

„Je to pìkný ulièník a mizera,“ øekla pevnì. „Ten je schopný všeho. A taky má hroznì nenechavé ruce.“

„A jak víš todle?“ zajímala se Julie živì.

To byla na Julii taková další zvláštní vìc. Zdálo se, že mezi tìmi jejími d okonalými rùžovými oušky se celé hodiny nic nedìje, a pak po vás najednou h odila takovouhle otázkou, která byla nejen dost pøesná, ale i dost nabrouše ná.

„Poslyš, mìla by ses snažit mluvit trochu líp,“ øekla Gustýna, aby zmìnila pøedmìt hovoru. „S tím, jak vypadáš, bys mohla ulovit i mužského, kterého z ajímá nìco víc než jen pivo a jídlo. Jen bys potøebovala mluvit trochu kult ivovanìji. Nemusíš sice mluvit rovnou jako –“

„Pøejete si platit, dámy?“

Obì se podívaly na strážce. Zvedl k nim pohled a sekeru svíral zpùsobem, k terý skoro nebyl výhrùžný. Zvednout pohled pro nìj nebylo nijak tìžké. Maj itel sekery byl velmi malý.

Gustýna sekeru jemnì odstrèila z cesty. „Nemávej tady tím svým tentononc, Roberte,“ povzdechla si. „Na nás dojem neudìláš.“

„Omlouvám se, sleèno Gustýno,“ øekl trpaslík a to, co bylo vidìt z jeho t váøe obrostlé mohutným plnovousem, zèervenalo rozpaky. „Byla to dlouhá ši chta. Takže to budou ètyøi pence, dámy. Omlouvám se za tu sekeru, ale v p oslední dobì se nám rozmáhá takový nešvar, že lidé vyskakují za jízdy bez placení.“

„Toho by mìli poslat tam, odkud pøišel,“ ušklíbla se Julie, když pak ozbroj ený prùvodce vykroèil za vozem. Juliin výrok Gustýnu nijak nepopudil. Pokud vìdìla, tak až do dneška nemìla její kamarádka vlastní názor a jen papoušk ovala to, co kde zaslechla od jiných lidí. Nakonec ale neodolala: „Tak to b y bylo do ulice u Melasového dolu. On se narodil tady ve mìstì.“

„Takže je to fanoušek Vaèic? No, to to mohlo bejt horší.“

„Myslím, že trpaslíci se o fotbal moc nezajímají,“ zavrtìla hlavou Gustýna.

Julie ji místo odpovìdi poèastovala dalším kouskem otøepané lidové moudros ti, který pochytila bùhvíkde. „Teda, já si myslím, že nemùžeš bejt pravej Ankh-Morporèan a nefandit svýmu mužstvu.“ Gustýna si toho nevšímala. Pøít se s Julií nìkdy bylo jako boxovat s mlhou. Kromì toho utrmácení konì práv ì míjeli jejich ulici. Obì dívky klidnì vystoupily za jízdy.

Dveøe do Juliina domu byly pokryty napùl oloupanou vrstvou mnoha barev, neb o spíš takovou vrstvou barev, že se za mnoho a mnoho let zmìnila v nìco, co se podobalo mìsíèní krajinì s drobnými pahorky i krátery. Vždycky to byla ta nejlacinìjší barva, jaká byla k dostání. Podívejte, mùžete si dovolit ko upit pivo, nebo si mùžete dovolit koupit barvu a barvu pít nemùžete, pokud nejste pan Juhelín z èísla ètrnáct, který ji podle všeho pil poøád.

„Takže poslyš,“ øekla Gustýna a otevøela Julii dveøe, „neøeknu tvému otci, ž e jsi pøišla pozdì. Ale chci, abys zítra pøišla opravdu brzo, jasné?“

„Ano, Gustýno,“ pøikývla Julie pokornì.

„A toho Haštala Nejspíše si hleï rychle vyhnat z hlavy.“

„Ano, Gustýno.“ Další pokorná odpovìï, ale Gustýna zaznamenala tu jiskøièk u. Kdysi ji zahlédla v zrcadle.

Teï rychle uvaøila èasnou snídani pro vdovu Namaèkalovou, která obývala dru hou stranu domu a v poslední dobì se nìjak necítila nejlíp. Gustýna se o ni postarala, ve stále sílícím svìtle pøicházejícího dne udìlala potøebné dom ácí práce, a pak se koneènì sama uložila do postele.

Poslední myšlenka pøed tím, než sklouzla do hlubiny spánku, byla „Nekrado u skøeti kuøata?“ To je zvláštní, on vùbec nevypadá jako ten typ…

V pùl deváté ji probudil soused, který jí hodil na okno hrst štìrku. Chtìl, aby se zašla podívat na jeho otce, kterého popsal jako „nìjakýho daremnýho“, a nový den zaèal. V životì si nepotøebovala koupit budík.

~~~

Proè ostatní lidé potøebují tolik spánku? Pro Sráže to byla nerozluštitelná h ádanka. Sám se zaèínal nudit.

Tam, v Überwaldu na hradì, se vždycky našel nìkdo, s kým si mohl popovídat.

Lady mìla ráda noc a nikdy nevycházela za denního svìtla, natož když svítilo slunce, proto mnoho návštìvníkù pøijíždìlo až veèer. On se pochopitelnì mus el držet z dohledu, ale znal všechny tajné chodby, prùchody, dveøe a špehýrk y. Vídával krásné gentlemany, vždycky obleèené v èerném, a trpaslíky ve zbro ji, která se tøpytila jako zlatá (pozdìji mu Igor ve svém sklepì, který byl cítit solí a ozónem, ukázal, jak se vyrábí). Bývali tam dokonce i trollové, o nìco vyleštìnìjší než ti, pøed kterými se nauèil utíkat v lesích. Zvláš• s i vybavoval jednoho z nich, který záøil jako nìjaký šperk (Igor Srážovi vysv ìtlil, že jeho kùže je z živého diamantu). Už tohle samo by staèilo, aby se Srážovi usadil ve vzpomínkách, ale navíc k tomu ještì pøibylo nìco jiného. J

ednoho dne sedìl diamantový troll s ostatními trolly a trpaslíky u obrovskéh o stolu, když jeho diamantové oèi se náhle zvedly a zahlédly Sráže, který ce lou scénu pozoroval malièkou špehýrkou za stìnou na druhé stranì místnosti.

Sráž si tím byl naprosto jistý. Ucukl od špehýrky tak rychle, že se udeøil d o týla o protìjší stìnu úzké chodby, v níž stál.

Nauèil se znát všechna sklepení, dílny a køivolaké chodby a chodbièky na hra dì Její Jasnosti. Mùžeš jít, kam chceš, a mluvit, s kým chceš. Mùžeš se zept at na cokoliv, a dostane se ti odpovìdi. Když se budeš chtít uèit, dostane s e ti vzdìlání. Používej knihovnu. Otevøi kteroukoliv knihu.

To byly krásné èasy. Kamkoliv pøišel, pøestávali muži pracovat a ukazovali mu, jak se pracuje s hoblíkem a jak vyøezávat malými dláty, jak vytvoøit fo rmu a odlévat kovy, jak je cítit správnì rozžhavené železo a jak z nìj vyko vat podkovy – i když už ne jak je pøipevnit, protože když vešel do stáje, z aèali všichni konì šílet. Jeden kdysi prokopl zadní døevìnou stìnu kovárny.

To konkrétní odpoledne šel do knihovny, kde mu sleèna Železdravá našla nì jakou knihu o vùních. Pøeèetl ji tak rychle, že jeho oèi málem nechávaly na papíøe stopu. Pak ale po sobì rozhodnì zanechal stopu v knihovnì: na d louhém pultu bylo zanedlouho vyrovnáno všech dvaadvacet dílù Brzdibroukov a Struèného výètu pachù a vùní, následovala Frcova Polnice aneb Hlásná tr ouba umìní krasojezdeckého a pak, oklikou pøes historickou sekci, se Sráž ponoøil do oddìlení folkloru, zatímco sleèna Železdravá za ním pomalu šl apala na pohyblivých knihovních schodech.

Pozorovala ho s jakýmsi potìšeným úžasem. Když na hrad pøišel, umìl sotva è íst, ale tenhle skøetí chlapec se pustil do boje za rozšíøení svého vzdìlán í jako boxer, který trénuje na mistrovství. Rozhodnì s nìèím bojoval, ale o na sama nedokázala pøijít na to, co to mùže být, a Její Jasnost jí nic nevy svìtlila. Dokázal sedìt celou noc, momentálnì objevenou knihu pøed sebou, s lovník a encyklopedie pøi ruce, zapisovat si význam každého neznámého slova a bez oddechu bít do své vlastní nevìdomosti.

Když do knihovny pøišla následujícího rána, pøibyl na pult ještì slovník trp asliètiny a výtisk Flétnaumovy Trollí mluvy.

Urèitì není správné uèit se tímhle zpùsobem, pomyslela si. Musí se to tam po øádnì srovnat. Pøece si nemùžete vìdomosti jen tak házet do hlavy vidlemi. V

ìdìní je tøeba strávit. Nejde o to, abyste nìco znali, ale abyste tomu rozum ìli.

Pak se o tom zmínila kováøi Pajšlovi, a on jí odpovìdìl: „Podívejte, sleèno

, vèera ke mnì pøišel a øekl mi, že už pøedtím vidìl, jak kováø pracuje, je stli by to nemohl zkusit? No, sama znáte pokyny Její Jasnosti, a tak jsem m u dal kus tyèového železa a ukázal mu kladivo a kleštì, a pøíští minutu už s tím pracoval jako… no, jako s kladivem a kleštìmi! Vyrobil moc pìkný malý nùž, opravdu dokonalý. On totiž o vìcech pøemýšlí. Èlovìk skoro vidí, jak si to ten jeho malý ošklivý mozek obrací sem a tam. Už jste nìkdy døíve pot kala skøeta?“

„Je zvláštní, že se na to ptáte,“ odpovìdìla mu. „Naše katalogy øíkají, že máme jednu z tìch nìkolika vzácných kopií spisku J. V. Zvonpuka Pìt hodin a šestnáct minut mezi skøety Divokého Überwaldu, ale nìjak ho nemohu nikde n ajít. Jeho hodnota je nevyèíslitelná.“

„Pìt hodin a šestnáct minut mi nepøipadá nijak dlouho,“ zabruèel kováø.

„Ano, to by napadlo vìtšinu lidí, že? Jenže podle pøednášky, kterou pan Zvo npuk pøednesl v ankh-morporské Spoleènosti rušitelù držby#, to bylo asi o p ìt hodin déle, než bylo nutné. Øekl tam, že se jejich velikost pohybuje od znepokojivì velkých po odpudivì malé, úroveò jejich kultury se dá srovnat s úrovní kultury jogurtové a vìtšinu èasu že tráví tím, že se snaží dloubat v nose, ale jen zhruba v polovinì pøípadù se trefí. Je to skuteènì hrozné p lýtvání prostorem, øíkal. Zpùsobilo to pìkné pozdvižení. Neèeká se, že by a ntropolog napsal nìco takového.“

„A mladý Sráž je jedním z nich?“

„Ano, a pro mì je to taky záhada. Vidìl jste ho vèera? Jak se zdá, je na nìm nìco, co dìsí konì, takže vèera pøišel do knihovny a našel si tam starou kn ihu pojednávající o Koòákovì slovu. To bývala tajná spoleènost, jejíž èlenov é umìli pøipravit zvláštní oleje, po jejichž použití jsou zvíøata krotká a p oslušná. Pak strávil celé odpoledne v Igorovì hrobce, míchal a vaøil bùhvíco

, a dnes ráno jezdil po nádvoøí na koni! To zvíøe š•astné nebylo, to vám øek nu rovnou, ale neslo ho. Vyhrál.“

„Mì pøekvapilo, že ta jeho malá ošklivá hlava nevybuchla!“ øekl kováø Pajš l.

„Hm!“ hlas sleèny Železdravé znìl zatrpkle. „Tak to se pøipravte, protože o bjevil Školu Bjonku.“#

„Co to má být?“

„Ne co, ale kdo. Jsou to filozofové. No, dobrá, já øíkám filozofové, ale vít e…“

„Takoví ti oplzlíci,“ prohlásil Pajšl s úsmìvem.

„Tedy já bych slovo oplzlíci nepoužila,“ ohradila se sleèna Železdravá, a to byla pravda. Knihovnice, která byla dámou, by takové slovo v pøítomnost i kováøe rozhodnì nepoužila, a už vùbec ne v pøítomnosti kováøe, který se ponìkud oplzle ušklíbal. „Øeknìme, dejme tomu, ‚nepøíliš delikátní‘, ano?“

Když stojíte u kovadliny, je delikátnost nìco, co potøebujete opravdu jen výj imeènì, takže kováø vesele pokraèoval: „To jsou ti, co rozebírají, co se dìje

, když si toho ženský dost neužijou, a doutníky, že jsou vlastnì –“

„Je to takové blafání!“

„No vždy•, pøesnì to jsem èetl!“ Kováø si hovor oèividnì užíval. „A Její Jas nost mu dovolila takové vìci èíst?“

„Samozøejmì, skoro na tom trvala. Nedokážu si pøedstavit, co si vlastnì mys lí.“ Nebo on, když by na to pøišlo.

~~~

Haštal øekl Srážovi, že tady existuje jistá mez, pokud jde o to, kolik sví èek by mìl vyrobit. Když jich udìláš moc, nebude to vypadat dobøe, vysvìtl oval mu. Špièatý klobouky by mohlo napadnout, že vlastnì všechny ty lidi n epotøebujou. To Srážovi pøipadalo logické. Co by pak dìlali Netvaø, Malta a Plaètivý Muk? Kam by šli? Nemìli kam! Museli žít v jednoduchém svìtì, vž dy• i v tomhle je život velmi snadno srazil k zemi.

Zkoušel se procházet po dalších sklepeních, ale tam se toho v noci moc ne dìlo a lidé na nìj vìtšinou vrhali kosé pohledy. Tady Její Jasnost nevlád la. Mágové jsou dost nepoøádný spolek, nikde se moc neuklízelo a nikdo ne žil vìènì, aby pak nìkomu øekl co a jak, takže Sráž mìl najednou k dispoz ici celou øadu nepoužívaných skladiš• a dílen naplnìných prapodivným hara mpádím, které mohl využívat dle libosti. A mladík se skvìlým noèním vidìn ím tam mohl najít tolik neuvìøitelnì zajímavých vìcí! Už zahlédl skupinku tøpytníkù, svìtélkujících mravencù, kteøí nìkam nesli vidlièku, a ke své mu úžasu zjistil, že zapomenuté bludištì se stalo domovem onìch velmi vzá cných domovních dravcù zvaných Nepolapitelný ponožkožrout. V rozvodných r ourách žilo nìco, co v pravidelných intervalech mumlalo „Houk! Houk!“. Kd o ví, jaké další obludy se tady usadily?

Talíø od koláèe umyl opravdu velmi peèlivì. Gustýna na nìj byla hodná. Musí jí ukázat, že i on je laskavý. Bylo dùležité být laskavý. A vìdìl, kde najde nìjakou kyselinu.

~~~

Sekretáø lorda Vetinariho vstoupil do Oválné kanceláøe tak nenápadnì, že s e sotva rozvlnil vzduch. Jeho lordstvo zvedlo hlavu. „Hm, poslyšte, Važuzl e, myslím, že bych mìl znovu napsat do Komety. Jsem si jistý, že tady ten…

první svisle, šestý napøíè a devátý shora dolù se ve stejné kombinaci obj evil pøed tøemi mìsíci. V pátek, øekl bych.“ Se znechuceným výrazem upusti l hádankáøskou stránku Komety s køížovkami na stùl. „To je celý ten nezávi slý tisk.“

„Skvìlá práce, pane. Do paláce právì dorazil arcikancléø.“

Vetinari se usmál. „No, zdá se, že se alespoò podíval do kalendáøe. Díky bohùm za to, že tam mají toho mladého Rozšafína Ctibuma. Nechte ho obvykl ou dobu èekat, a pak ho hned uveïte.“

O pìt minut pozdìji byl uveden Vzoromil Výsmìšek.

„Arcikancléøi! Jaké naléhavé záležitosti vdìèím za vaši návštìvu? Datum na šeho obvyklého setkání je, myslím, až pozítøí!“

„Ehm, ano, jistì,“ pøikývl Výsmìšek. Usedl, a okamžitì se pøed ním na stol e objevilo jedno výjimeènì objemné sherry.# „Dobrá. Podívejte, Havelocku, skuteènost je taková, že –“

„Ze ve skuteènosti to snad byla pøímo prozíravost osudu, co vás sem pøivedl o už dnes,“ pokraèoval Vetinari a arcikancléøe více ménì ignoroval. „Vyskyt l se nám tady totiž problém a já bych byl rád, kdybyste mi v té vìci poradi l.“

„Ale ne? Vážnì?“

„Pochopitelnì! Týká se to té odporné hry, které øíkají kopaná.“

„No tohle!“

Sklenka, která se mezitím ocitla ve Výsmìškovì ruce, se ani nezachvìla, Za stával svùj úøad opravdu dlouho, už od doby, kdy mág, který mrkl, zemøel.

„Je samozøejmì tøeba jít s dobou, podporovat novinky,“ pokraèoval Patricij a potøásl pøi tom smutnì hlavou.

„No, my se to snažíme na druhé stranì nedìlat,“ zabruèel Výsmìšek. „To t ìm pisálkùm jenom dodává odvahy.“

„Lidé nechápou hranice tyranie,“ pokraèoval Vetinari, jako by mluvil spíše p ro sebe. „Myslí si, že protože si mohu dìlat, co se mi zlíbí, mohu si dìlat, co se mi líbí. Jenže staèí se na okamžik zamyslet, aby každý pochopil, že t o tak vùbec není.“

„No, ano,“ ožil Výsmìšek, „stejné je to i s magií. Když kolem sebe budete h ázet zaklínadly, jako kdyby už zítra nemìlo vyjít slunce, je tady pomìrnì v elká pravdìpodobnost, že už skuteènì nevyjde.“

„Krátce a dobøe,“ pokraèoval Vetinari, stále jako by mluvil do vzduchu, „m ám v úmyslu udìlit té høe, tomu fotbalu, své požehnání, v nadìji, že její výstøelky pak dokážeme mnohem snáz kontrolovat.“

„No, s Cechem zlodìjù to fungovalo,“ uvažoval nahlas Výsmìšek a žasl nad s vým vlastním klidem. „Když už tady musí být zloèin, pak by mìl být aspoò o rganizovaný, to jsou myslím ta slova, která jste použil.“

„Pøesnì! Musím se pøiznat, že z mého pohledu je jakýkoliv tìlesný pohyb ur èený k nìèemu jinému než ke zlepšení tìlesného zdraví, k ochranì øíše a k správné èinnosti zažívacího traktu barbarstvím!“

„Opravdu? A co zemìdìlství?“

„To je ochrana øíše pøed vyhladovìním. Ale nevidím jediný smysl v tom, když lidé jen tak… pobíhají sem a tam. A mimochodem… lapili jste svého megapoda?“

Jak to, u všech ïáblù, že o tom ví? uvažoval horeènatì Výsmìšek. Spíš, kruc i, jak se o tom dozvìdìl? Nahlas ale odpovìdìl: „Samozøejmì, chytili, ale d oufám, že tím nechcete naznaèit, že jsme ‚jen tak pobíhali kolem‘?“

„Jistìže ne. Na to se vztahují všechny tøi výjimky. Tradice jsou pøinejmen ším stejnì dùležité jako vnitønosti, pokud ne i stejnì užiteèné. A zábava chudých hochù má samozøejmì i jisté vlastní znamenité tradice. Mnozí lidé by jistì zjistili, že takové prastaré tradice stojí za podrobné prozkoumán í. Budu upøímný, Vzoromile. To, že osobnì nìco nemám rád, ještì neznamená, že mohu prosadit svou nechu• proti veøejnému tlaku. Dobøe, technicky øeèe no mohu, ale ne bez toho, abych pøi tom zašel nesmyslnì a tyransky daleko.

Kvùli høe? To tedy ne. Takže… jak to tak vypadá, najdeme pár skupin slože ných ze statných mužù, kteøí do sebe budou strkat a okopávat se a kopat a kousat v chabé nadìji, jak tomu rozumím, že se jim podaøí dopravit nìjaký mizerný objekt k jakési vzdálené metì. Nevadí mi, že se pøi tom budou poko ušet navzájem zabít, protože to už celou vìc pøíliš nezhorší, ale ta hra s e už stala tak populární, že pøi ní dochází ke škodám na majetku, a to nem ùžeme tolerovat. V Kometì se už na toto téma objevily poznámky. Ne, když m oudrý èlovìk nìco nedokáže zmìnit, musí to alespoò vhodnì usmìrnit.“

„A jakým zpùsobem to chcete udìlat?“

„Tím, že tuhle záležitost pøedám vám. Neviditelná univerzita mìla vždycky s kvìlou sportovní tradici.“

„Mìla, to je to správné slovo,“ pøikyvoval Výsmìšek spìšnì. „Za mého mládí jsme byli všichni tak… tak umínìnì fyziètí. Jenže kdyby mì napadlo dnes na Univerzitì navrhnout tøeba jen závod v bìhu s vejcem na lžíci, použili by l žíci k tomu, aby snìdli vejce!“

„Ach, bìda! Nenapadlo mì, že už máte vrchol fyzických sil za sebou, Vzorom ile!“ prohlásil lord Vetinari s úsmìvem.

Místnost, která nikdy nebyla hluèná, se náhle propadla do hlubokého ticha.

„No, poslyšte, Havelocku, to tedy zase –“ zaèal Výsmìšek.

„Dnes odpoledne mám dohodnutý rozhovor s vydavatelem Komety,“ øekl Vetinar i a hlasem mága jemnì ponoukal, jak to mohl dokázat jen tak rozený politic ký manipulátor, jakým Patricij nepochybnì byl. „A to je, jak víme, osoba, která myslí ryze mìstským zpùsobem. Jsem si jistý, že uvítá skuteènost, že jsem požádal Univerzitu, aby zkrotila démona hry zvané fotbal, a že jste se, po peèlivém uvážení, rozhodli tento úkol pøijmout.“

Tak tohle dìlat nemusím, pomyslel si Výsmìšek opatrnì. Na druhé stranì je to ale pøesnì to, co chci a kvùli èemu jsem sem pøišel a o co teï nemusím žádat, takže odmítnout by bylo pøinejmenším nemoudré. Kat aby to spral! To je pøesnì celý on!

Nakonec se mu podaøilo ze sebe vypravit: „A nenamítal byste nic, kdybycho m postavili svoje vlastní mužstvo?“

„Ale samozøejmì že ne, naopak, je mé upøímné pøání, abyste to udìlali. A le aby bylo jasno, Vzoromile, žádnou magii! Magie je nesportovní, pokud ovšem nehrajete proti jiným mágùm, to se rozumí samo sebou.“

„Ohó, já jsem velmi sportovnì založený èlovìk, Havelocku!“

„Kolosální! A jak se má dìkan? Mimochodem, už se nám usadil na Prašnekov ì univerzitì?“

Výsmìšek si pomyslel, že kdyby se to ptal nìkdo jiný, byl by to jen takový všeobecný spoleèenský dotaz. Jenže tohle je Vetinari, že ano…

„Mìl jsem pøíliš práce, takže jsem nemìl èas to zjistit,“ odpovìdìl ponìkud nabubøele, „ale jsem si jistý, že se tam rychle postaví na vlastní nohy.“ A dokáže se na nì podívat, aniž by musel použít zrcadlo, dodával v duchu sám p ro sebe.

„Jsem si jistý, že musíte mít radost, když vidíte, jak si váš starý pøítel a kolega úspìšnì vede na své vlastní cestì životem,“ dodával nevinnì Vetina ri. „A to ještì v samotném Pseudopolisu. Musím øíci, že obdivuji tvrdohlavé mìš•any toho mìsta, že byli ochotni podniknout tento vznešený pokus v tom…

v té… demokracii,“ pokraèoval. „Je vždycky hezké vidìt, že se o to nìkdo z novu pokusil. A obèas je to i zábavné.“

„No, nìco na tom opravdu je,“ zabruèel Výsmìšek.

„Ano, pokud vím, tak vy, na Univerzitì, to provozujete v praxi,“ pøikývl Pa tricij s mírným úsmìvem. „Ale co se týèe toho fotbalu, tak to jsme se shodl i. Skvìlé. Øeknu panu ze Slova, co dìláte. Nadšené hráèe fotbalu to bude ji stì zajímat, pokud jim ovšem nìkdo vysvìtlí všechna delší slova. Výbornì. O

chutnejte to sherry. Bylo mi øeèeno, že je vysoce pøijatelné.“

Vetinari vstal, což bylo znamení, že úøední jednání je, alespoò teoretick y, u konce, a pøešel ke ètvercovému døevìnému stolku, jehož horní desku t voøila leštìná kamenná deska. „Ale abychom zaèali z jiného soudku, Vzorom ile… jak se má váš mladý návštìvník?“

„Mùj návštìv – Aha, vy myslíte… toho… hm…“

„Správnì.“ Vetinari se usmál na leštìný kámen, jako by se s ním právì podìlil o nìjaký žert. „Toho, jak jste to vyjádøil, hm.“

„Chápu váš sarkasmus. Jako mág vám musím øíci, že slova mají svou sílu.“

„Jako politik vám musím øíci, že už to vím. Jak si vede? Zainteresované stra ny by to rády vìdìly.“

Výsmìšek se podíval na malé figurky na hrací desce, jako kdyby mu naslouch aly. Jistým nepøímým zpùsobem to tak asi bylo. Bylo už všeobecnì známo, že ruce, které pohybovaly polovinou tìch figurek, žijí ve velkém hradì v Übe rwaldu, jsou ženské a patøí vznešené dámì, která byla z vìtší èásti jen po vìstí.

„Šmidlín øíká, že je uzavøený do sebe. Øíká také, že mu ten mládenec pøip adá mazaný.“

„Hm, dobrá,“ pøikývl Vetinari, který, jak se zdálo, shledával na postavení hracích figurek nìco velmi poutavého.

„Dobrá?“

„V Ankh-Morporku potøebujeme mazané lidi. Máme dokonce ulici Mazanýc h øemeslníkù, ne?“

„To ano, ale –“

„Aha, takže je to souvislost, co má sílu,“ pøerušil Výsmìška Vetinari a o brátil se k nìmu s výrazem nezastíraného potìšení. „Øekl jsem už, že jsem politik? Rafinovaný, kluzký, ošidný, prohnaný, vychytralý, obratný, a sa mozøejmì mazaný. Slovo dobré pro každou chválu i odsudek. Mazaný… to je m azané slovo.“

„Nemyslíte, že tenhle váš… experiment možná zachází trošku daleko?“ zept al se Výsmìšek.

„Totéž lidé øíkali o upírech, pamatujete? Údajnì nemají žádný opravdový jaz yk, ale øekli mi, že on plynnì mluví nìkolika jazyky.“

„Šmidlín se zmiòoval o tom, že mluví afektovanì,“ pøipustil Výsmìšek.

„Vzoromile, ve srovnání se Sembýkem Šmidlínem mluví nadutì i trollové.“

„Toho… mladíka pøivezl nìjaký knìz, pokud vím,“ uhýbal mírnì Výsmìšek. „

Ale co z nìj bude, až vyroste?“

„Podle toho, jak to vypadá, tak profesor lingvistiky.“

„Vy víte, co myslím, Havelocku.“

„Nejspíše ano, i když nevím, jestli to víte vy. Ale je velmi nepravdìpodobn é, že by sám vytvoøil dravou loupeživou hordu.“

Výsmìšek si povzdechl. Znovu vrhl pohled na rozestavìné figurky a Vetinari si toho všiml.

„Podívejte se na nì. Zástupy, øady,“ øekl a mávl rukou k malým postavièkám,

„spoutáni ve vìèném konfliktu podle rozmarù hráèe. Bojují a padají a nemoh ou se dát na útìk, protože je karabáèe pohánìjí kupøedu, a jediné, co znají

, jsou karabáèe a zabij, nebo buï zabit. Tma pøed nimi, tma za nimi, tma a karabáèe v jejich hlavách. Ale co když jednu z nich z té šachovnice vezmeš, dostaneš ji døív než karabáèe a pøeneseš ji na místo, kde karabáèe nejsou

– co se z ní stane? Tvor. Jedna jediná bytost. Vy byste jim tu šanci odepøe l?“

„Minulý týden jste dal povìsit tøi muže,“ øekl Výsmìšek, aniž doopravdy vìd ìl proè.

„Každý dostal svou pøíležitost. Zabíjeli a dìlali horší vìci. Jediné, co dos taneme, je pøíležitost. Nedostáváme požehnání. On byl sedm let pøikovaný ke kovadlinì. Mìl by dostat svou pøíležitost, nemyslíte?“

Najednou se Vetinari zase usmíval.

„Ale dost té melancholie. Tìším se na to, jak vstoupíte do nové, svìží éry živých a zdravých aktivit, které se ponesou v duchu nejlepších sportovníc h tradic. Vìøím, že tradice vám budou velkým pomocníkem a pøítelem. A pros ím, nedovolte, abych vás ještì dál pøipravoval o váš drahocenný èas.“

Výsmìšek dopil sherry. Alespoò to bylo pøijatelné.

~~~

Z paláce k Neviditelné univerzitì je to jen kousek cesty. Místa, která vládn ou mocí, jsou si navzájem ráda na oèích.

Výsmìšek se vracel davy lidí, obèas kývl na pozdrav nìkomu, koho znal, což byl v tomhle mìstì prakticky každý.

Trollové, pomyslel si, vycházíme i s trolly, když se teï nauèili dívat se, k am šlapou. Nastoupili i k Hlídce a tak dále. Jsou to docela slušní hoši, kdy ž nepoèítáme tìch nìkolik èerných ovcí, a bohové vìdí, že tìch máme i my mez i sebou víc než dost. Trpaslíci? Ti už tady jsou celou vìènost. Dokážou být trochu záludní a uzavøení jako kachní øi•… tady mírnì zaváhal a upravil tuhl e myšlenku na „a nìkdy se s nimi velmi tìžce jedná“. Ale na druhé stranì u n ich vždycky víte, na èem jste, a navíc jsou malí, což je vždycky uklidòující

, za pøedpokladu, že víte, co tam dole dìlají. Upíøi? No, überwaldská Liga s tøídmosti, jak se zdá, funguje. Na ulicích – nebo snad ve sklepech èi kde –

se, struènì øeèeno, hlídají sami. Každý nereformovaný krvesaj, který se poku sil nìkoho ve mìstì zabít, se okamžitì stal terèem lidí, kteøí naprosto pøes nì znali zpùsob jeho myšlení i místa, kde by se mohl ukrýt.

Za tím vším byla lady Margolotta. Byla osobou, která s pomocí diplomacie a nepochybnì i øady mnohem pøímoèaøejších prostøedkù uvedla znovu do po hybu vìci v Überwaldu a byla v jakémsi… vztahu s Vetinarim. Vìdìl to kaž dý, ale to bylo všechno, co kdo vìdìl. Teèka teèka teèka vztah. Nikdo al e nedokázal teèky doplnit.

Byla ve mìstì na diplomatické návštìvì, ale ani ty nejzkušenìjší vznešené m atróny je nedokázaly pøistihnout pøi tom, že by si špitali o nìèem jiném, n ež o obchodním pøátelství a mezinárodní spolupráci.

Vetinari s ní hrál dlouhé a nekoneèné partie prostøednictvím semaforù, ale kromì toho už vùbec nic ne… tedy… až doteï.

A poslala mu toho Sráže, aby byl v bezpeèí. Kdoví proè? Jen oni dva. Nejspíš je v tom nìjaká politika.

Výsmìšek si povzdechl. Jedna z pøíšer, úplnì sama. Bylo tìžké si to pøedstavi t. Pøicházeli v tisících, jako vši, zabíjeli všechno a požírali mrtvé, vèetnì tìch svých. Vypìstovala je Øíše zla v obrovských sklepeních, šedé ïábly bez vlastního pekla.

Jen sami bohové vìdí, co se s nimi stalo, když Øíše padla. Teï tady však b yly pøesvìdèivé dùkazy o tom, že nìkteøí z nich poøád ještì žijí nìkde ve vzdálených kopcích. Co by mohli napáchat? A jeden z nich právì teï vyrábí svíèky ve Výsmìškových sklepeních. Co z nìj mùže vyrùst?

„Zatracený potížista?“ vyklouzlo Výsmìškovi nahlas.

„Kouknou, komu øíkaj potížista, vašnosto? Je to stejnì tak moje cesta jako je jich, ne?“

Mág se zadíval na mladého muže, jenž vypadal, jako kdyby kradl obleèení jen na tìch nejvybranìjších prádelních šòùrách, i když ten potrhaný èervenoèer ný šátek, který mìl na krku, se zdál být jeho vlastní.

Byl v nìm jakýsi neklid, neustále malièko mìnil postoj a pøesouval váhu z nohy na nohu, jako kdyby se každou chvilku mohl dát na útìk, a to zcela ne pøedvídatelným smìrem. Navíc si pohrával s plechovkou od konzervy, kterou neustále vyhazoval vysoko do vzduchu a zase ji chytal. Ve Výsmìškovi to ná hle vyvolalo vzpomínky tak ostré, že bolely, ale rychle se sebral.

„Mladíku, jsem arcikancléø Neviditelné univerzity Vzoromil Výsmìšek a vid ím, že nosíte sportovní barvy. Jaký sport? Pøedpokládám, že je to fotbal?

“

„No jo, a co má bejt?“ pøikývl ulièník, ale najednou si uvìdomil, že má prá zdnou ruku, zatímco na základì klasických zákonù pøitažlivosti mìla být pln á. Plechovka pøi své poslední cestì vylétla vzhùru, ale nespadla a pomalu s e otáèela nìjakých šest metrù nad zemí.

„Bylo to ode mì trochu dìtinské, uznávám,“ øekl Výsmìšek, „ale potøebova l jsem, abyste mi vìnoval celou svou pozornost. Rád bych byl svìdkem záp asu v kopané.“

„Svìdkem? Helejte, nic sem nevidìl –“

Výsmìšek si povzdechl. „Tedy, myslel jsem tím, že bych se rád podíval na f otbal, jasné? Pokud možno ještì dnes.“

„Voni? Sou si jistej? To bude jejich funus, vašnosto. Maj šilas?“

Nad hlavami jim nìco cinklo.

„Ta plechovka teï spadne dolù a bude v ní šestipence. Tak èas a místo, pros ím.“

„A jak vím, že jim mùžu vìøit?“ prohlásil mladík.

„To nevím,“ odpovìdìl Výsmìšek. „Jemné mozkové pochody jsou i pro mì záh adou. Ale jsem rád, že jste o tom pøesvìdèen.“

„Cože?“ Mládenec se s pokrèením ramen rozhodl, že pøistoupí na Výsmìškovu hru, už proto, že nemìl ani na snídani.

„Ulièka V klièce, hned za Koòskou bìhavkou, bude to maso a já jich nikdy v životì nevidìl, jasný?“

„To je více než pravdìpodobné,“ pøikývl spokojenì Výsmìšek a luskl prsty.

Plechovka spadla mladíkovi do èekající ruky. Vytøásl z ní støíbrnou minci a usmál se. „Tak teda pøeju štìstí.“

„Dá se na takových podnicích sehnat nìco k jídlu?“ zeptal se Výsmìšek, pro nìjž byl obìd posvátný.

„Jo, maj tam masový pirohy, hrachovej puding, slaný koláèe s úhoøema v ro solu, masovou smìs zapeèenou v tìstíèku, humøí… koláè… no, maj tam vìtšin ou peèený koláèe s nìjakou náplní. Prostì koláèe. Kulatý, z tìsta.“

„A jaký druh?“

Jeho informátor vypadal šokovanì. „Sou to koláèe, šéfe. Na víc se nikdo nep tá.“

Výsmìšek pøikývl. „Jako poslední finanèní transakci vám nabízím penci, kd yž mì necháte kopnout si do vaší plechovky.“

„Dvì penny,“ odpovìdìl mladík bez zaváhání.

„Ty malý podvodníku… dobrá, dohodnuto.“

Výsmìšek si pustil plechovku na špièku nohy, chvilku si ji tam vyvažoval, pak ji trhnutím nohy vyhodil do vzduchu, a když padala dolù, zasáhl ji p øesným prudkým kopem, kterým ji roztoèenou poslal pøes hlavy davu.

„To nebylo špatný, dìdo,“ prohlásil mladík a vesele se ušklíbl. Pak se opodá l ozval výkøik a hlas nìkoho, kdo volal po pomstì.

Výsmìšek vytáhl ruku do kapsy a sklopil oèi. „Dva tolary, abys zaèal utíka t, mládenèe. Lepší obchod už dneska rozhodnì neudìláš!“ Mladík se zasmál, sebral mu z dlanì mince a dal se na útìk. Výsmìšek se rozvážnì vydal na da lší cestu, zatímco mu léta dopadala zpìt na ramena jako sníh.

~~~

Rozšafína Ctibuma našel u vývìsky pøed Velkou síní, kam mladý mág právì špe ndlil jakýsi lístek. Dìlával to pomìrnì èasto. Výsmìšek došel k názoru, že se pak asi z nìjakého dùvodu cítí lépe.

Poklepal Ctibuma po rameni, takže mladík rozsypal všechny pøipínáèky po d láždìní.

„To je obìžník z Ankhského bezpeènostního výboru, arcikancléøi,“ øekl Rozš afín a sbíral rozbìhlé pøipínáèky.

„Tohle je magická univerzita, Ctibume. My nemáme s nìjakou bezpeèností ni c spoleèného. Už jen být mágem není bezpeèné, a tak by to mìlo zùstat.“

„Jistì, arcikancléøi.“

„Ale na vašem místì bych sebral všechny ty pøipínáèky, opatrnosti není ni kdy dost. Poslyšte… máme my tady nìjakého profesora tìlocviku?“

„Samozøejmì, pane. Je jím Pruhovaný Bodypsal. Zmizel, myslím, zhruba pøed ètyøiceti lety.“

„Zabit? V té dobì byl zdejší život smrtelnì nebezpeèný, každý se dral na mí sto toho pøed sebou, chápete?“

„Nedokážu si pøedstavit, že by nìkdo stál o jeho místo. Podle toho, co je z námo, tak se jednoho dne vypaøil v okamžiku, kdy dìlal ve Velké síni kliky.

“

„Vypaøil? Co je to za smrt, pro mága? Každý mág by zemøel studem, kdyby s e jen tak vypaøil. Vždycky za sebou nìco necháváme, i kdyby to mìl být je n kouø. No, dobrá. Pøijde èas, pøijde… no, nìco pøijde. Nejspíš nastane v šeobecné pøicházení. A copak v poslední dobì dìlá ta vaše myslící mašina?

“

Rozšafín Ctibum oèividnì pookøál. „Abych øekl pravdu, arcikancléøi, Hex prá vì objevil novou èástici. Pohybuje se rychleji než svìtlo, a to dvìma smìry souèasnì!“

„A nemohli bychom ji pøinutit dìlat nìco zajímavého?“

„Jakpak by ne! Díky ní už teï dokonale vybouchla Pulpižlowskiho teorie tra ns-shodností!“

„No, skvìle!“ pøikyvoval vesele arcikancléø. „Dùležité je, že nìco vybuchu je! A až to pøestane vybuchovat, pošlete Hexe najít Bodypsala nebo nìjakou slušnou náhradu. Uèitelé tìlocviku jsou povšechnì velmi jednoduché èástic e, takže by to nemìlo být nijak složité. A svolejte zasedání Rady, sejdeme se za deset minut. Budeme hrát fotbal!“

~~~

Pravda je rodu ženského, protože pravda je spíše krásná než praktická, pom yslel si Výsmìšek, když se dovnitø s bruèením a funìním vhrnuli èlenové Ra dy. To by také vysvìtlovalo rèení, že lež obìhne svìt døív, než si Pravda obuje boty, protože Pravda by se rozhodovala, který pár si má obout. Pøeds tava, že by nìjaká žena v postavení, kdy se mùže rozhodovat, mìla jen jede n pár bot, jde za hranice logických úvah. Je samozøejmé, že jako bohynì by mìla naopak mnoho párù bot, a s nimi i mnoho možností volby – pohodlné bo ty na domácí pravdy, okované boty na pravdy nepohodlné a pøíkré, jednoduch é polobotky na všeobecné pravdy a na pravdy nad slunce jasnìjší možná nìja ké sandálky. Právì teï ale bylo ze všeho nejdùležitìjší, jaký druh pravdy sdìlí svým kolegùm, a rozhodl se, že jim neøekne celou pravdu, ale za to j en a pouze pravdu, což neodporovalo smyslu pro poctivost.

„Dobrá, tak pokraèujte, co øekl potom?“

„Pøistoupil na rozumné dùvody.“

„Vážnì? No ne! Moment, a kde je v tom háèek?“

„Žádný v tom není. Chce jen, aby byla pravidla o nìco tradiènìjší.“

„No, to snad ne! Vždy• už teï jsou prakticky prehistorická!“

„A taky by si pøál, aby v tom všem univerzita pøevzala vedení, a to rychle

. Gentlemani, za necelé tøi hodiny má být sehrán jeden zápas. Navrhuji, ab ychom ho zhlédli. A k tomuto úèelu vám doporuèuji, abyste si oblékli… kalh oty.“

Po chvilce Výsmìšek vytáhl hodinky, byly to jedny z tìch starých, pohánìnýc h skøítkem, a byly spolehlivì nespolehlivé. Zvedl zlaté víèko a trpìlivì sl edoval, jak malá obludka šlape, a vlastní silou tak pohání potøebné pøevody

. Když reptání a stížnosti po pùldruhé minutì neutichly, s cvaknutím víèko zavøel. Cvaknutí zapùsobilo mnohem efektivnìji než sebesilnìjší køik.

„Gentlemani,“ prohlásil hrobovým hlasem. „Musíme se zúèastnit hry lidu, kt erého se pomìrnì úspìšnì straníme. Vidìl snad v prùbìhu minulých deseti le t nìkdo z nás alespoò to, jak se ta hra hraje? Myslím, že ne. Mìli bychom víc chodit ven. Podívejte, nežádám vás, abyste to udìlali pro mì, nebo dok once pro ty stovky lidí, kteøí pracují na tom, aby nám umožnili život, ve kterém nepohodlí tak zøídkakdy pozvedne svou ošklivou hlavu. Ano, vidìli j sme mnoho ošklivých hlav, pravda, ale veèeøe se nakonec servírovala vždyck y. Pøátelé mágové, my jsme poslední obranná linie mìsta, to my máme mìsto chránit pøede všemi hrùzami, které by na nìj nìkdo mohl vypustit. Pravdou však je, že žádná z nich není potencionálnì tak nebezpeèná jako my. Pochop itelnì. Nedokážu si vùbec pøedstavit, co by se mohlo stát, kdyby mágové op ravdu vyhládli. Žádám vás proto pøi této pøíležitosti, když už kvùli nièem u jinému, udìlejte to pro onen døevìný podnos s výbìrem sýrù!“

V minulosti bylo proneseno mnoho vzletnìjších øeèí volajících do zbranì a V

ýsmìšek by byl první, kdo by to pøipustil, ale tahle byla ušita na míru cíl ové skupinì. Ozvalo se nìjaké mumlání, ale bylo to nìco jako námitky proti prohlášení, že je nebe modré.

„A co obìd?“ nadhodil podezøívavì lektor Zaniklých run.

„Najíme se o nìco døíve,“ uklidòoval ho Výsmìšek, „a bylo mi øeèeno, že ma sové koláèe, které se podávají pøi høe, jsou – prostì úžasné.“

Pro takovou otevøenou pravdu si Pravda ve svém botníku vybrala èerné kož ené boty s jehlovými podpatky.

~~~

Když Gustýna dorazila do Noèní kuchynì, už tam s pyšným, i když mírnì ustar aným výrazem èekal Sráž. Nejdøív si ho nevšimla, ale když si povìsila kabát na vìšáèek a obrátila se, tak tam stál a držel pøed sebou dva talíøe jako štíty.

Záøily tak, že si málem musela zastínit oèi.

„Doufám, že je to tak v poøádku,“ øekl Sráž nervóznì.

„Co jste to udìlal?“

„Potáhl jsem je støíbrem, sleèno.“

„A jak jste to dokázal?“

„Víte, tam dole ve sklepeních je spousta starých krámù, sleèno, a… no, um ím dìlat rùzné vìci. Nezpùsobí to nikomu nìjaké nepøíjemnosti, že ne?“ do dával Sráž s úzkostlivým výrazem.

Gustýna se nad tím zamyslela. Nemìlo by, ale u paní Vidlákové si èlovìk ni kdy nebyl jistý. No, mohla by to vyøešit tím, že je nìkam schová, dokud po øádnì nezajdou.

„Je to od vás hezké, že jste se s tím tak namáhal. Obvykle mi dá dost práce d ostat od lidí talíøe zpìt. Jste skuteèný gentleman,“ dodala a jeho tváø se ro zzáøila jako sluníèko.

„Jste moc laskavá,“ usmál se, „a moc hezká dáma s vašimi dvìma obrovskými vypuklinami na hrudi, které indikují štìdrost a fekunditu –“

Ranní vzduch se najednou zmìnil v obrovský ledový blok. Poznal, že øekl n ìco špatného, ale nemìl nejmenší pøedstavu co.

Gustýna se rozhlédla, aby zjistila, jestli to nìkdo slyšel, ale rozlehlá še rá místnost byla samozøejmì prázdná. Gustýna vždycky pøicházela první a pos lední odcházela. Pak øekla: „Zùstaòte tady. Neodvažujte se pohnout o jediný centimetr. Ani o centimetr! A ne abyste ukradl nìjaké kuøe!“ napadlo ji do dateènì.

Když vycházela z místnosti, byl div, že se za ní netáhl závoj páry. Podpatky jejích bot popuzenì cvakaly na dláždìní. Tedy, nìco takového! Kdo si on o s obì vlastnì myslí, že je? A když už jsme u toho, kdo si vlastnì ona myslela, že je on? A co si vlastnì myslela, že on je?

Sklepení a klenuté prostory v podzemí Neviditelné univerzity pøedstavovaly samy o sobì malé mìsto, a když procházela kolem, obraceli k ní pekaøi a øez níci zvìdavé pohledy. Teï se s nimi ovšem nemìla v úmyslu zastavit, na to s e ještì cítila pøíliš v rozpacích.

Když jste znali všechny chodby a schodištì a když ty chodby a schodištì zù staly alespoò pìt minut na stejném místì, mohli jste se dostat na kterékol iv místo Univerzity, aniž jste museli vyjít na povrch. Žádný z mágù se v t om bludišti pravdìpodobnì nevyznal. Nebylo mezi nimi mnoho tìch, kteøí by se zajímali o nudné podrobnosti domácí provozní organizace. Pch! Vìtšina z nich si myslela, že jejich veèeøe vznikají magickým procesem!

Úzké kamenné schùdky vedly nahoru k malým dvíøkùm. Dnes už je prakticky ni kdo nepoužíval. Jiná dìvèata by tudy nikdy nešla. Gustýna ale ano. Dokonce i po tom, co tudy šla úplnì poprvé, aby jako odpovìï na zaznìní zvonku do ruèila pùlnoèní banán, pøesnìji øeèeno nedoruèila, protože se s vydìšeným køikem dala na útìk, vìdìla, že tudy bude muset jít znovu a ne jednou. Jen že, jak øíkala její maminka, nikdo nemùže za to, jak vypadá, a nemùže ani za to, že ho magická nehoda bez jeho viny promìnila v to, èím je, jak Gust ýnì, když pøestala køièet, vysvìtlila paní Vidláková. A tak Gustýna sebral a banán a vydala se pøímo nazpìt.

Teï už ji samozøejmì pokaždé pøekvapilo, jak nìkdo mùže shledávat nìco di vného na tom, že strážce veškerého zaznamenaného vìdìní NU je nazrzle hnì dý a vìtšinou visí nìjaký ten metr nad svým psacím stolem. Byla si jistá, že zná pøinejmenším ètrnáct významù slova „Ook!“.

Protože byl den, pìnila obrovská budova za malými dvíøky pilnou èinností, pokud se tak dá oznaèit dìní v knihovnì. Zamíøila pøímo k prvnímu pomocném u knihovníkovi, kterého uvidìla a který se nestaèil vèas otoèit na druhou stranu, a požádala ho: „Potøebuju nahlédnout do slovníku vulgárních slov z aèínajících na F!“

Jeho nadutý pohled o nìco zmìkl, když si všiml, že je to kuchaøka. Mágové pro kuchaøe vždycky našli místo ve svých srdcích, protože ta leží blízko ž aludku.

„Hm, pak si myslím, že nejlepší pro vás bude Ptáèníkova kniha Omyly, které vás pøivedou do rozpakù,“ odpovìdìl jí vesele a odvedl ji ke ètecímu pultík u, kde strávila nìkolik pouèných minut, a pak zamíøila zpìt stejnou cestou, kterou sem pøišla. Byla o nìco chytøejší a mnohokrát rozpaèitìjší. Sráž st ál poøád na místì, kde mu øekla, aby stál, a vypadal zdìšenì.

„Nezlobte se, ale nevìdìla jsem, co jste to øekl,“ sdìlila mu a pomyslela si: takže oplývající, produktivní a úrodná. No, vlastnì chápu, co ho k tomu dove dlo. Je to prostì smùla, ale to vlastnì nejsem já, ne skuteèná já. Alespoò si to myslím. Tedy, doufám.

„Ehm… to, co jste o mnì øekl, bylo hezké,“ zaèala, „ale mìl jste použít troc hu vhodnìjšího jazyka.“

„Aha, ano, moc se omlouvám,“ pøikyvoval horlivì Sráž. „Pan Haštal mi o tom øíkal. Nemám prý mluvit tak nóbl. Mìl jsem asi øíct, že máte neuvìøitelnì velké k –“

„Zaražte! Tady byste mìl skonèit. Takže Haštal Nejspíš vás uèí správnému mluvenému projevu?“

„Neøíkejte mi to, tohle znám… znamená to ‚mluvit, jak mi zobák narost‘, je to tak?“ rozzáøil se Sráž. „Ano, a taky mi slíbil, že mì vezme na fotbal,“

dodával pyšnì.

To vedlo k nìjakému vysvìtlování, což zase mìlo za následek, že se Gustýna zachmuøila. Hašt mìl samozøejmì pravdu. Lidé, kteøí neznali cizí slova, b ývali ponìkud popudliví, když se setkali s tìmi, kteøí je používali. Proto její sousedé, jako pan Stolipný a jeho kamarádi, nevìøili skoro nikomu. N

a druhé stranì, jejich ženy vládly ponìkud vìtším, i když dost specializov aným slovníkem, a to díky levným romantickým knihám, které putovaly jako p ašované zboží mezi kuchynìmi a prádelnou, která byla v každé ulici. Proto Gustýna znala výrazy jako pathos, vše sežehující, pompadúrka, budoár nebo labutìnka, i když pompadúrkou a budoárem si nebyla tak docela jistá, a pro to se jejich používání vyhýbala. To v bìžném denním životì nebylo zase tak tìžké. Mìla silné podezøení, co by mohl dámský budoár být, a proto rozhod nì nemìla v úmyslu se na to nikoho ptát, dokonce ani v knihovnì ne, hlavnì pro pøípad, že by se jí pak nìkdo vysmál.

„A chce vás vzít na fotbal, je to tak? Pane Sráži, vy se tam budete vyjímat jako briliant v uchu poulièního metaøe!“

Nikdy nevyènívej z davu. Bylo tolik vìcí, které si musel pamatovat!

„On øíká, že na mì dá pozor,“ odpovìdìl Sráž a svìsil hlavu. „Ehm, zajímal o by mì, kdo byla ta hezká mladá dáma, která tady byla vèera veèer?“ dodal zoufale a byl pøi tom nenápadný jako moucha v mléce.

„Øekl vám, abyste se mì zeptal, že?!“

Lži. Zùstaò v bezpeèí. Jenže Její Jasnost tady nebyla! A ta milá a pùvabná dáma s jableènými koláèi stála pøímo tady, pøed ním! Bylo to tak složité!

„Ano,“ pøikývl pokornì.

A Gustýna pøekvapila sama sebe. „Jmenuje se Julie a bydlí hned v domì vedle mì, takže by se tam radìji nemìl ukazovat, rozumíte? Julie Stolipná, to mu øeknìte a uvidíme, jestli se mu to bude líbit.“

„Máte strach, že bude naléhat?“

„Její otec nalehne na nìj, až zjistí, že je Haštal fanda Šerákù!“

Sráž se zatváøil nechápavì, takže pokraèovala: „Copak vážnì nic nevíte? St aré páky z Šerošedé? Fotbalové mužstvo? A Dolíci, to je zase klub od Dolly iných sester. Dolíci nenávidí Šeráky a Šeráci zase Dolíky! Vždycky to tak bylo!“

„A co zpùsobilo, že jsou tak jiní?“

„Cože? Mezi nimi žádný rozdíl není! Jsou úplnì stejní, tedy, když si odmysl íte ty jejich barvy. Jsou to dva kluby stejné ve své nièemnosti! Dolíci nos í bílou a èernou a Šeráci zelenou a rùžovou. A jde jenom o ten mizerný fotb al! Krvavý, obtížný, omezený, uøvaný, násilnický, tupý a pitomý fotbal!“ Z

kyselé zatrpklosti v Gustýninì hlase by zkysla i smetana.

„Ale vy máte šátek Dollyiných sester!“

„Když tam žijete, je to tak bezpeènìjší. A kromì toho, každý podporuje své li di.“

„Ale není to snad hra jako tøeba mikádo, halma nebo Buch?“

„Ne, to tedy není! Je to spíš jako válka, ale bez laskavosti a ohledù!“

„Oh, bohové! Ale válka pøece není laskavá, že ne?“

„Ne!“

„Aha, už chápu, vy jste ironická.“

Vrhla na nìj kosý pohled. „No, možná jsem trochu byla,“ pøipustila. „Vy jst e opravdu zvláštní, pane Sráži. Odkud jste vlastnì doopravdy pøišel?“

Znovu pocítil tu starou paniku. Buï neškodný. Snaž se vyhovìt. Udìlej si pøá tele. Lži. Ale jak se lže pøátelùm?

„Už musím jít,“ øekl a vydal se ke kamenným schodùm. „Pan Hašt už na mì bude èekat.“

Milý, ale divný, pomyslela si Gustýna, která se za ním dívala, jak spìchal dolù po schodech. A taky chytrý. Všiml si mého šátku na vìšáku o deset metr ù dál.

~~~

Zvuk chøestící plechovky ohlásil Srážovi pøítomnost jeho šéfa døíve, než p rošel obloukem staré klenby do sklepení s nádržemi. Ostatní obyvatelé usta li ve své práci, což ovšem pøi jejich hlemýždím tempu èasový prùbìh výroby ani v nejmenším neovlivnilo, a mlèky Haštala pozorovali. Ale aspoò se dív ali. Dokonce i Malta vypadal, jako když je èásteènì pøi smyslech, ale Sráž si všiml slabé narezlé stružky, která mu vytékala z jednoho koutku úst. N

ìkdo už mu zase dával železné piliny.

Plechovka vyletìla vzhùru, pak ji Haštal zachytil botou, znovu ji vyhodil nad hlavu, a plechovka pak padala k zemi šikmo, jako kdyby se kutálela po neviditelné šikmé ploše, a skonèila v Haštalovì nastavené ruce. Mezi pøihl ížejícími se ozval tlumený šum obdivu, a Malta dokonce nìkolikrát udeøil r ukou do stolu, což znamenalo, že je na tom pøece jen o nìco lépe. „Co tì z drželo, Skøé•o? Plkals s Gustýnou, co? Tam nemáš šanci, kámo, dej na mý sl ovo. Byl jsem tam, zkusil jsem, a houby. No jo. Tam nemáš šanci, brácho.“

Pak hodil Srážovi umaštìný vak. „Hoï to na sebe a fofrem, jinak se tam bud eš vyjímat jak diamant –“

„– v uchu poulièního metaøe?“ pøedešel ho Sráž.

„No estli! Už se do toho zaèínáš dostávat. No tak, neflákej to, nebo pøídem pozdì!“

Sráž se pochybovaènì zadíval na dlouhý, opravdu velmi dlouhý zeleno rùžo vý šátek a široký žlutý plstìný klobouk ozdobený rùžovou bambulí.

„Poøádnì si ho naraž, a• nejsou vidìt ty tvý kornouty,“ pøikazoval Haštal. „

Tak, a teï sebou hodíme!“

„Ehm… ale rùžová?“ nadhodil pochybovaènì Sráž a pozvedl šátek.

„No, a co s ní?“

„Podívejte, není snad fotbal drsná mužská hra? Zatímco rùžová, odpus•te, ž e to øíkám, je… spíš ženská barva?“

Hašt se usmál. „Jó, to je fakt. Zamysli se nad tim. Tady seš za chytrýho ty.

A taky dokážeš jít a pøemejšlet najednou, to už sem zjistil. Tím seš v tom zdejším davu výjimeènej.“

„Aha, myslím, že už to mám. Ta rùžová hlásí na všechny strany témìø útoèn é mužství, protože vlastnì øíká: Já jsem tak mužská, že si klidnì mohu do volit svádìt tì k tomu, abys mì zpochybòoval, a tak mi poskytl záminku, a bych ti jako odpovìï mohla svou mužskost dokázat násilím. Nevím, jestli j ste nìkdy èetl Oflebergerovu knihu Die Wesentlichen Ungewissheiten Zugehö rig der Offenkundigen Männlichkeit?“

Haštal ho chytil za rameno a obrátil ho k sobì. „Co si myslíš ty, Skøé•o?

“ zasyèel a naklonil se rudou tváøí na vzdálenost nìkolika centimetrù od tváøe Srážovy. „V èem je tvùj problém? O èem to mluvíš? Voháníš se deseti tolarovejma slovama a skládáš je jak køížovku! Tak jak je možný, že makáš dole u nádrží, a eštì k tomu pro nìkoho, jako jsem já? To vùbec nedává s mysl! Zdrháš pøed Starým Samuelem? To nejni problém, pokud jsi nevodkrouh nìjakou babèu nebo nìco takovýho, ale musíš mi to vyklopit!“

To je pøíliš nebezpeèné, pomyslel si Sráž zoufale. Zmìò pøedmìt hovoru! „J

menuje se Julie!“ vypravil ze sebe. „Ta dívka, na kterou jste se ptal. Byd lí v tom domì hned vedle Gustýny! Opravdu!“

Haštal se zatváøil podezøívavì. „To ti øekla Gustýna?“

„Ano!“

„Kecala. Vìdìla, že mi to øekneš!“

„Myslím si, že by mnì nelhala, pane Haštale. Je to moje pøítelkynì.“

„Myslel jsem na ni celej vèerejší veèer,“ pøiznal Haštal.

„Je to vážnì úžasná kuchaøka,“ pøikyvoval Sráž.

„Já mluvil o Julii!“

„Hm, ano. A Gustýna mi øekla, abych vám øekl, že Juliino pøíjmení je Stolip ná,“ dodával Sráž, který nenávidìl roli posla špatných zpráv.

„Cože? Ta holka je Stolipná?“

„Ano. Sleèna Gustýna øekla, že mám zjistit, jak se vám to bude líbit, ale já poznám ironii!“

„Ale dy• to je jako najít jahodu v psím žrádle, no ne? Teda, chtìl sem øíct, že Stolipnejch sou grázlové, vìtšina z nich, podvodníci a potížisti, do jedno ho, pøesnì ten druh, kterej by byl schopnej nacpat ti tvý rodinný šperky do c høtánu!“

„Ale vy pøece nehrajete fotbal, ne? Jen se díváte, je to tak?“

„To máš, sakra, pravdu, ale já jsem fanda – Ksicht, jasný? Jsem známej ve všech rajónech. Mùžeš se zeptat, koho chceš! Hašta Nejspíše zná každej! Js em kluk Velkýho Davida Nejspíše. Každej fanda ve mìstì ho zná. Ètyøi brank y! Nikdo jinej za život tolik gólù nedal! A nikdy nezùstal nikomu nic dluž nej, vždycky vracel, co dostal! V jedny høe zved toho zkurvenýho Dolíka, k erej držel balón, a hodil ho za èáru. Mùj otec fakt doved vrátit, co mu dá vali, a eštì jim pøidal nìjaký drobný!“

„Takže on byl taky grázl, podvodník a potížista?“

„Hele, to mì chceš namíchnout?“

„Ne, to bych si rozhodnì nepøál, pane Hašte,“ odpovìdìl Sráž tak slavnostnì, že se musel Haštal usmát. „Ale víte, když bojoval s mužstvy protivníkù ješt ì vìtší silou, než používali oni, neznamená to, že on sám byl –“

„Byl to mùj táta,“ zarazil ho Haštal. „Takže na mì nezkoušej žádný ty svý p itomý tentononc, jasný?“

„Jasné, jistì. A vy jste nikdy netoužil kráèet v jeho šlépìjích?“

„Já? Aby mì pøinesli domù na nosítkách? Mám rozum po svý mámì, ne po tatík ovi. Von byl fajn chlap a miloval svùj fotbal, ale fištróna moc nepobral, a ty zbytky mu ten den tekly uchem. Dolíci ho vzali do presu a dali mu to pìknì sežrat. Natvrdo. To nejni nic pro mì, Skøé•o. Já jsem mazanej!“

„Ano, pane Haštale, to se hned pozná.“

„Tak na sebe hoï ty krámy a deme, jo? Nechceme pøeci nic propást, že ne?“

„Echce-e,“ opakoval Sráž automaticky a zaèal si omotávat krk velkým šátk em.

„Cože?“ zatváøil se Haštal nechápavì.

„Sožhe?“ opakoval Sráž ponìkud tlumeným hlasem. Šátek byl opravdu velký a vìtšinu ho mìl pøes ústa.

„Taháš mì za nohu, Skøé•o?“ øekl Haštal a podal Srážovi starý vytahaný sve tr.

„Prosím, pane Hašte, já vážnì nevím! Je tolik vìcí, za které bych mohl zce la nevhodnì zatáhnout!“ Nasadil si velký plstìný klobouk s rùžovou bambulí

. „Je to tak rùžové, pane Haštale. Z nás musí mužské sebevìdomí pøímo trys kat!“

„Já teda nevim, co tryská z tebe, Skøé•o, ale jedno by sis mìl zapamatovat. ‚Ta k si poï, estli si myslíš, že seš dost tvrdej!‘ A teï to øekni ty.“

„Tak si poï, estli si myslíš, že seš dost tvrdej!“ opakoval poslušnì Sráž.

„Tak jo,“ pøikývl Haštal a zkontroloval ho pohledem. „Pamatuj si, kdyby do tebe nìkdo zaèal bìhem hry strkat nebo se do tebe navážel, tak mu todle øek neš, a von jak zjistí, že máš šerácký barvy, tak si to dvakrát rozmyslí. Ja sný?“

Sráž, z jehož oblièeje vyèníval mezi okrajem velkého klobouku a šátkem, kte rý vypadal jako had škrtiè, jen kousek, pøikývl.

„Páni, tak tady tì máme, Skøé•o, seš dokonalej… fanda. Vlastní máma by tì nepoznala!“

Nastala chvilka ticha. Pak se z chomáèe barevné látky, která vypadala jako kojenecká výbavièka nakoupená párkem obrù, kteøí nevìdìli, jaké dítì mají è ekat, ozval hlas.

„Myslím, že máte pravdu.“

„Jo? Tak to je fajn, ne? Tak, teï vyrazíme a sejdem se s klukama. Pohni se a drž se hned za mnou.“

~~~

„Tak. Pamatuj si, že tohle je pøedsezónní pøátelák mezi Andìlama a Bijcem a, chápeš?“ vysvìtloval Haštal, když vyšli do øídkého deštì, který se dík y zneèištìnému ovzduší nad Ankh-Morporkem prùbìžnì mìnil ve smog. „Oba ty kluby jsou žabaøi a nikdy se nikam nedostanou, ale Šeráci fandìj Andìlùm

, jasný?“

Tohle prohlášení si vyžádalo kratší vysvìtlení, ale jak Sráž pochopil, jád rem vìci bylo tohle: Všechna fotbalová mužstva ve mìstì posuzovali pøízniv ci Šerákù podle jejich fyzického i duševního pomìru, pøíbuzenského stavu a projevù k nenávidìnému mužstvu od Dollyiných sester. Tak se to prostì èas em vyvinulo. Když èlovìk šel na utkání jakýchkoliv dvou mužstev, automatic ky fandil podle jakéhosi zvláštního, nepsaného a velmi složitého systému t omu klubu, který byl momentálnì blíže rodnému trávníku, nebo spíše, pøesnì ji øeèeno, rodné dlažbì jeho vlastního mužstva.

„Takže je ti jasný, co myslim?“ konèil Haštal.

„Uložil jsem si všechno, co jste øekl, pane Haštale, do pamìti.“

„Dobrý Bruto, jsem si jistej, že sis to vážnì zapsal do pamìti. A když nejsm e v práci, øikej mi jenom Hašte, jasný? Dy• spolu fandíme!“ A pøátelsky udeø il Sráže pìstí do paže.

„Proè jste to udìlal, pane Haštale?“ øekl se Sráž. Jeho oèi, prakticky to jedin é, co z nìj bylo vidìt, vypadaly ublíženì. „Vy jste mì uhodil!“

„Ale to jsem tì neuhodil, Skøé•o! To bylo jen takové pøátelské š•ouchnutí. V

tom je veliký rozdíl! To nevíš? Je to takové malé š•ouchnutí do ruky, abych ti ukázal, že jsme par•áci. Tak do toho, opla• mi to. No tak!“ Haštal zamrk al.

… budeš slušný, a pøedevším nikdy proti nikomu v hnìvu nepozvedneš ru ku…

Ale tohle pøece nebylo v hnìvu. Tohle je nìco jiného, že? ptal se Sráž sám s ebe. Haštal byl jeho pøítel. Tohle bylo pøátelské. Pøátelská vìc. Š•ouchl ka maráda do paže.

„Tohle byla nìjaká rána?“ øekl Haštal. „Tomu ty øíkáš rána? Holka by do to ho dala víc páry! Jak je možný, že když sou tvý rány takovej èajíèek, seš vùbec eštì naživu? No tak, zkus mi dát poøádnou ránu!“

Sráž to udìlal.

~~~

Být jedním z davu? To bylo proti všemu, za èím si mágové vždycky stáli, a m ága obvykle ani nenapadlo, aby za nìèím stál, když si za to mohl sednout. Z

a tímhle si ale stáli, i když pøi tom sedìli. Bývaly tu a tam èasy, kdy se jim roucho pletlo pod nohy, zvláštì když mág pracoval ve své magické kovárn ì a tvoøil kouzelný kov nebo mobiloidní sklo nebo pracoval na nìkterém z tì ch dalších cvièení v praktické magii, pøi nichž se skuteènost, že jste se n ezapálili, poèítala jako š•astný bonus navíc. Proto mìl skoro každý mág nìj aké ty kožené kalhoty a starou flekatou košili prožranou kyselinami. To byl o jejich malé spoleèné tajemství, které nebylo ani tak tajné, jako spíš zas ypané vrstvou prachu.

Výsmìšek si povzdechl. Jeho kolegové se zamìøili na vzhled obyèejného èlovì ka, ale mìli jen velmi vzdálenou pøedstavu o tom, jak takový obyèejný èlovì k v dnešních dnech vypadá. Teï se vzájemnì prohlíželi, pochechtávali se a ø íkali vìci jako: „Teda, ty bláho, ty ses tedy vyvedl, to se ti povedlo, sta rej brachu.“ Vedle nich stáli v nesmírných rozpacích dva zadelové, univerzi tní zøízenci, kteøí nevìdìli, kam s oèima, a bylo jasné, že jejich jedinou touhou by bylo zmizet nìkam do závìtøí a zakouøit si.

„Gentlemani,“ zaèal Výsmìšek a pak se zábleskem v oku dodal: „Nebo bych s nad mìl radìji øíci drazí spolupracovníci tìlem i duchem? Dnešního odpole dne budeme mít – no, co je, starší pAsáku?“

„Jsme my, tedy jako prakticky, vážnì pracovníci? Vždy• tohle je pøece jen Un iverzita,“ prohlásil starší pAsák.

„Já souhlasím se starším pAsákem,“ pøipojil se lektor Zaniklých run. „Pod le univerzitních ustanovení je nám zakázáno používat jakoukoliv magii vyš ší než ètvrté úrovnì kdekoliv mimo prostory a pozemky univerzity, pokud o to ovšem nejsme požádáni zástupci mìstské správy, nebo, podle èlánku tøi

, po tom sami výjimeènì netoužíme. Vystupujeme jako držitelé místa, a jak o takoví nesmíme pracovat.“

„Bylo by pro vás tedy pøijatelnìjší spoluulejváci tìlem i duchem?“ rozhléd l se Výsmìšek, který vždycky s potìšením zkoumal, jak daleko mùže zajít.

„Spoluulejváci tìlem i duchem ze zákona,“ doplnil ho ponìkud škrobenì star ší pAsák.

Výsmìšek to vzdal. Dokázal by se s nimi takhle hádat celý den, ale život ne mohl být samá legrace.

„Tak, když jsme se tak pìknì dohodli, rád bych vám øekl, že jsem požádal statného pana Ctimila Šikézu a neménì urostlého pana Alfréda Nóblhócha, aby se k nám pøi tomto malém dobrodružství pøipojili. Mistr Šikéza øíká

, že vzhledem k tomu, že na sobì nemáme fotbalové barvy a emblémy, nemìl i bychom budit nechtìnou pozornost.“

Mágové nervóznì kývli zadelùm na pozdrav. Byli to samozøejmì jen obyèejní univerzitní zamìstnanci, zatímco mágové byli… tedy oni byli… byli univer zitou, že ano? Koneckoncù, Univerzita – to nebyly jen cihly a malta, to b yli pøedevším lidé, a z lidí hlavnì mágové. Ale zadelové mágùm nahánìli s trach.

Byli to všechno mohutní urostlí muži, kteøí vypadali, jako kdyby je nìkdo vyøezal ze špeku. A vìtšina z nich byla potomky a témìø kopiemi právì tìch mužù, kteøí kdysi mágy pronásledovali – byli jen mladší, pružnìjší a bylo úžasné zjiš•ovat, jak rychle èlovìk dokáže bìžet mlhou zaplnìnými noèními ulicemi s párem zadelù za patami. Když vás øeèení zadelové, kteøí nacháze li nesmírnou radost v uplatòování interních univerzitních práv a výstøední ch pravidel, chytili, odvlekli vás pøed arcikancléøe a obvinili vás z Poku su uvésti se do trestuhodné opilosti. Bylo to lepší než se bránit, protože o zadelech se všeobecnì vìøilo, že nìco takového považují za vhodnou zámi nku a pøíležitost k rozpoutání malé tøídní války. To vše se odehrávalo pøe d mnoha lety, ale ještì dnes náhlé zjevení zachmuøeného zadela zpùsobilo, že i starým mágùm, mužùm, za jejichž jmény byste našli víc písmen než ve h øe Scrabble, pøebìhl po zádech mráz a mnohým se rozcvakaly zuby strachem.

Pan Šikéza si toho všiml. Usmál se a klepl klouby o okraj klobouku, který byl souèástí uniformy. „Dobré odpoledne, páni,“ prohlásil. „Nemìjte žádn é obavy. My tady s Alfem už na vás dohlídneme. Ale mìli bychom radìji vyr azit, protože pokud se nemýlím, výkop je za pùlhodinku.“

Starší pAsák by nebyl starším pAsákem, kdyby tak hroznì nesnášel zvuk t icha. Když šoupavým krokem vycházeli zadním vchodem na ulici a mžikali, protože je látka kalhot nezvyklým zpùsobem døela od kolen výše, obráti l se k panu Nóblhóchovi a øekl: „Nóblhóch… to není bìžné jméno. Øeknìte mi, Alfe, nejste náhodou pøíbuzný proslulého desátníka Nobyho Nóblhóch a z Hlídky?“

Pan Nóblhóch to vzal docela dobøe, pomyslel si Výsmìšek, když vezmu v úv ahu ten naprostý nedostatek taktu a ohledù.

„Ne, pane!“

„Aha, takže nìjaká jiná rodinná vìtev, že…“

„Ne, pane! Jinej strom!“

~~~

Gustýna se v šedém šeru pøedního pokoje zadívala na kuføík a zazoufala si.

Použila hnìdý krém na boty, týden za týdnem dìlala, co mohla, ale pøece jen

… koupila ho v laciném obchodì a pod slabou vrstvou falešné kùže už zaèala prosvítat lepenka. Jak se zdálo, její zákazníci si toho nevšimli, ale ona t o vidìla, dokonce i když kuføík nemìla na oèích.

Byla to tajná èást tajného života, kterým žila jednu až dvì hodiny bìhem s vého jediného volného pùldne v týdnu, a dnes možná o nìco déle, pokud dneš ní obchodní nabídky zaberou.

Podívala se na svou tváø v zrcadle a zadeklamovala hlasem, který byl plný afektované vznešenosti: „Všichni známe problém podpažní olysalosti. Je t o tak tìžké, jak všichni víme, udržet podpažní lišejníky zdravé… Ale –“ p ozvedla modrozelený flakónek se zlatým uzávìrem, „staèí jedno pokropení Z

eleným pramenem, který udrží všechny štìrbiny vlhké a porost celý den svì ží…“

Zadrhla se, protože to ve skuteènosti nebyla ona. Neumìla se projevovat afek tovanì. A ta vìc stála tolar za lahvièku! Kdopak si to mùže dovolit? No, spo usta trollích dam, ty ano, ale pan Silnoruka øekl, že to je v poøádku, proto že ty mají peníze, a kromì toho po tom mech vážnì roste. Ona na to øekla, že dobrá, ale tolar za pìknou lahvièku s trochou hnojiva na kvìtiny, to je tro chu moc. A on na to øekl: „Prodáváš Sen.“

A oni to kupovali. To byla ta znepokojující skuteènost. Oni to kupovali a d oporuèovali svým pøátelùm. Mìsto právì objevilo Tvrdý Tolar. Èetla o tom v novinách. Ve mìstì vždycky byli trollové, zvedali tìžké vìci a všeobecnì se pohybovali v pozadí, prakticky to pozadí tvoøili. Teï ale už vychovávali r odiny a provozovali obchod, pøesouvali se sem a tam a kupovali rùzné vìci, a to z nich dìlalo obèany a lidi. A pak tady byli jiní lidé, jako pan Silno ruka, trpaslík, kteøí prodávali zkrášlovací produkty paní a panu Trollovým, a to prostøednictvím sleèen, jako byla Gustýna, lidská dívka, protože pøes tože trpaslíci i trollové byli v poslední dobì oficiálnì velcí kamarádi, a to na základì nìèeho, èemu se øíkalo Dohoda Koumského údolí, dohoda byla ta vìc, která nìco znamenala pøesnì jen pro lidi, kteøí ji podepisovali. Ani trpaslík s tìmi nejlepšími úmysly by nevkroèil do ulic, kterými Gustýna kaž dý týden táhla svùj ošklivý papundeklový kuføík. Prodávala Sen. Dostala se tak z domu a vydìlala si na své nenároèné radùstky. Zbyly jí i nìjaké peníz e pro pøípad nouze. Pan Silnoruka také obèas pøicházel s novými, neotøelými nápady. Koho by napadlo, že trollí dámy skoèí po krému napodobujícím opále ní? Prodával se. Všechno se prodávalo. Sen se prodával, pøestože byl planý a drahý, a když o nìm mluvila, cítila se lacinì. Byl –

Její neustále napjaté uši zachytily zvuk dveøí, které se pomalu otvírají. Hl avních dveøí ve vedlejším domì. Ha! Julie sebou podìšenì trhla, když se vedl e ní najednou zjevila Gustýna.

„Jdeš nìkam?“

„Jdu se podívat na hru, no ne?“

Gustýna se rozhlédla ulicí. Za rohem rychle mizela nìjaká postava. Po tváø i jí pøebìhl pochmurný úsmìv.

„No, ano. To je dobrý nápad. Nemám zrovna nic na práci. Poèkej chvilku, j en si vezmu šátek, ano?“ A sama k sobì dodala v duchu: A ty koukej kráèet o dùm dál, Jeníku.

~~~

S ránou, po níž se holubi rozletìli jako vybuchující kopretina, pøistál kniho vník na vybrané støeše.

Miloval fotbal. Na tom køiku a rvaèkách bylo nìco, co apelovalo na jeho nej starší dìdièné vzpomínky. A to bylo vzrušující, protože pravda byla, že jeh o pøedkové se celá staletí zabývali obchodem s obilím a krmivy, mìli tu nej lepší povìst a bez výjimky trpìli fobiemi z výšek.

Sedl si na parapet s nohama pøes okraj, a když nasával pachy, které se sem nesly zdola, nozdry se mu prudce zahýbaly.

Øíká se, že nezúèastnìný divák vidí ze hry nejvíc. Jenže knihovník mìl naví c ještì skvìlý èich, a ta hra, vidìna zvenèí, vlastnì byla podobná lidstvu.

Neubìhl ani jediný den, aby nedìkoval magické nehodì, která ho od tohoto l idstva pøesunula o nìkolik genù jinam. Lidoopi to mìli vymyšlené. Žádný lid oop nefilozofoval zpùsobem „Existuje hora, èi neexistuje hora?“ Oni by si m ysleli „Existuje banán. Sním banán. Neexistuje banán. Chci další banán.“

Právì teï si jeden oloupal, ale pøitom nespouštìl oèi z divadla hluboko pod sebou. Nejenže øeèený nezúèastnìný divák vidí nejvíce, ale nìkteøí z nich mohou sledovat dokonce více než jednu hru.

Tahle ulice tvoøila skoro pravidelný oblouk, což bude mít nepochybnì vliv na taktiku, pokud si ovšem hráèi vytvoøili nìco tak komplikovaného.

Lidé se stahovali od obou koncù ulice a také nìkolika ulièkami, které do ní ústily. Vìtšinou to byli muži. Pøítomné ženy se pak dìlily do dvou kategor ií: na ty, které sem byly pøivleèeny kvùli krevním svazkùm nebo v nadìji na sòatek a brzké mateøství (a hned po sòatku pøestanou pøedstírat, že je tah le pitomá zábava vùbec zajímá), a pak tady byla celá øada starších žen, vìt šinou køehkých postav typu „sladká staøenka“, které kolem sebe šíøily nejen vùni máty a levandule, ale také nevybíravé výkøiky typu „Sraž toho hajzla k zemi!“, „Kopni ho do koulí!“ a podobná moudra.

Teï se ke knihovníkovi donesl další pach, odér, který se nauèil bezpeènì ro zeznávat, ale nedokázal ho úplnì pochopit. Tak byl cítit Sráž. Do jeho pach u se mísil pach loje, vùnì laciného mýdla a obleèení z druhé ruky, jehož pù vodním majitelem byl, jak vyhodnotila knihovníkova opièí èást, „muž kopajíc í do plechovky“. Byl to jen další zamìstnanec v bludišti univerzity, ale te ï se projevoval jako Srážùv kamarád, a Sráž byl dùležitý. A také se mýlil.

Na svìtì nemìl místo, ale pøesto na nìm byl, a svìt už si ho brzo zaène uvì domovat.

Knihovník vìdìl o podobných vìcech všechno. V matérii reality nebyl žádný prostor oznaèený „lidoopí knihovník“, dokud tam knihovník nebyl vhozen, a díky kruhùm, které se od nìj šíøily, byl jeho život opravdu velmi zvláštní

.

Vzhùru se vzestupným vzduchovým proudem ke knihovníkovi stoupala ještì dal ší vùnì. Ta byla jednoduchá: „Køièící žena s banánovým koláèem“. Tu mìl kn ihovník rád. No ano, když ho vidìla poprvé, dala se do køiku a utekla, to je pravda. To dìlaly všechny. Ale tahle se vrátila a v jejím pachu cítil r ozpaky a zahanbení. Respektovala, že u nìj mají primát jednoduchá slova, a on to, jako primát, patøiènì ocenil. A obèas mu upekla banánový koláè, a to byl výraz laskavosti. V lásce se pøíliš nevyznal, protože mu vždycky pø ipadala jako nìco éterického a sentimentálního, naopak laskavost byla prak tická. U laskavosti èlovìk vìdìl, na èem je, zvláš• když jste v rukou drže li koláè, který vám právì dala. A navíc to byla Srážova pøítelkynì. Na nìk oho, kdo pøišel odnikud, si dìlal Sráž pøátele velmi snadno. Zajímavé…

Knihovník, navzdory svému vzhledu, miloval poøádek. Knihy o zeleninì zaè ínaly na polici s Brutnákovitými (blabol) NUSSFY890-9046 (antiblabol 1.1

), i když Pánì Kvìtákovo velké dobrodružství by bylo asi lépe uložit do NUSS J3.2 (blabol) 9, zatímco spisek Tau zeleniny by byl kandidátem na N

USS (blabol+) 60-sp55-o9-hl (blabol). Každému, kdo zná sedmirozmìrný kni hovní systém v blabol-rozmìrném vesmíru, to bylo jasné jako facka, pokud jste blabol nezapomínali sledovat.

Aha, a tady pøicházeli jeho kolegové mágové, kteøí ponìkud nemotornì kráèel i v nezvyklých kalhotách, které vìtšinu z nich døely na rùzných místech, a pøitom se ze všech sil pokoušeli pøíliš nevyènívat ze zástupu, z nìjž by by li vyènívali dvakrát tolik, kdyby nìkoho z okolních lidí zajímali.

~~~

Nikdo si jich nevšímal. Výsmìšek usoudil, že je to fascinující i vzrušující so uèasnì. Za bìžných okolností špièatý klobouk, roucho a hùl èistily cestu rychl eji než troll se sekerou.

Ale tady do nich lidé strkali! Smýkali jimi! Ale nebylo to tak nepøíjemné, jak slova naznaèovala. S tím, jak na všech stranách pomalu houstli lidé, mì li mágové pocit, že stojí po ramena v moøi a pomalu se kývají v pomalém ryt mu vln.

„U všech bohù,“ prohlásil profesor Neurèitì mlhavých studií. „Tak tohle je fotbal? Není to trochu nudné, co myslíte?“

„Nìkdo mluvil o pirozích a masových rolkách,“ ozval se lektor Zaniklých run a natáhl krk.

„Poøád ještì se scházejí lidé, šéfe,“ upozoròoval Šikéza.

„Ale jak to všechno uvidíme?“

„To záleží na prùbìhu maèe, šéfe. Normálnì lidi v blízkosti akce køièí.“

„A hele, vidím prodavaèe obèerstvení,“ ozval se hlasem plným nadìje profeso r Neurèitì mlhavých studií. Udìlal nìkolik krokù kupøedu, dav se zavlnil, n eøízenì posunul, a profesor zmizel.

~~~

„Tak jaké to bylo teï, pane Haštale?“ nadhodil Sráž, zatímco kolem nich prou dili lidé.

„Bolí to jak svinì, promiò mi mou klaètinu,“ zamumlal Haštal a tiskl si poran ìnou ruku na hruï. „Seš si jistej, žes nemìl v ruce kladivo?“

„Žádné kladivo, pane Haštale. Moc se omlouvám, ale øekl jste, abych –“

„Já vim, já vim. Kde ses nauèil dávat takový rány?“

„Nikdy jsem se to neuèil, pane Haštale. Nikdy nesmím zvednout ruku proti ji nému èlovìku! Ale vy jste tak naléhal, a já –“

„No ale vždy• seš kost a kùže!“

„Mám dlouhé kosti, pane Haštale, mám dlouhé i svaly. Opravdu se moc om louvám!“

„To je moje vina, Skøé•o. Neznal jsem tvou vlastní sílu –“ najednou Haštal pøepadl kupøedu a narazil do Sráže.

„Kde seš, chlape?“ halasila osoba, která ho právì plácla vší silou po zádec h. „Dohodli sme se, že se sejdem u stánku s úhoøema!“

Mluvèí obrátil svou pozornost k Srážovi a oèi se mu zúžily. „A co je todle za cizího chlapa, kterej si myslí, že je jeden z nás?“

Nedíval se pøímo na Sráže, ale nebylo pochyb o tom, že ho zvažuje, a to ne právì na pøátelských vahách.

Haštal se narovnal a vypadal nezvykle rozpaèitì. „Tìbùh, Tóny. Nó, to je Sr áž. Von pro mì pracuje.“

„Jako co? Jako štìtka na hajzl?“ ušklíbl se Tóny. Ze skupiny za ním se ozva l smích. Tónyho vtipy vždycky vyvolaly smích. To byla druhá vìc, které jste si všimli, hned po sebevìdomém svìtle v jeho oèích.

„Tónyho táta je kapitánem Šerákù, Skøé•o.“

„Jsem rád, že vás poznávám, pane,“ øekl Sráž a natáhl ruku.

„Óóó… jsem rád, že vás poznávám, pane,“ poškleboval se Antonín a Haštal za mrkal, když vidìl, jak mozolnatá ruka velikosti talíøe sevøela Srážovy sla bé, bledé prsty.

„Má ruku jak holka,“ konstatoval Tóny a jeho ruka se sevøela.

„Pan Haštal mi vyprávìl o Šerácích úžasné vìci, pane,“ øekl Sráž. Tóny zamr uèel. Haštal vidìl, jak mu klouby zbìlely námahou, ale Sráž vesele švitoøil dál. „Kamarádství ve sportu musí být úžasná vìc.“

„Jo, to je jasný,“ zafunìl Tóny, a koneènì se mu podaøilo ruku uvolnit. Na tváøi se mu zraèilo popuzení i zmatek zároveò.

„A tohle je mùj kámoš Maxík a tady Boukal-Pšoukal.“

„Jmenuju se Boukal,“ pøedstavil se Boukal.

„No jo, jasnì, A todle je Jumbo. Na toho by sis mìl dávat pozor, Jumbo je z lodìj, dokáže votevøít zamèenej zámek døív, než by sis vyškrab voko.“

Øeèený Jumbo pozvedl malý bronzový odznak. „Jsem samozøejmì èlenem cech u,“ upozoròoval. „Jinak by mì pøitloukli za uši na vrata.“

„To znamená, že si vydìláváte tak, že porušujete zákon?“ zdìsil se Sráž.

„Copak si nikdy neslyšel vo Cechu zlodìjù?“ podíval se na nìj Tóny.

„Skøé•a je tady novej,“ bránil Sráže Haštal. „Von ven moc nechodí. Je to sk øet z vysoèiny.“

„Pøitáh sem, aby nás pøipravil vo práci, jo?“ zamraèil se Boukal.

„Hele, kolikrát ty jsi makal rukama?“ obrátil se k nìmu Haštal.

„No… ale co kdybych jednou chtìl?“

„Tøeba dojit krávy, až se vrátìj z pastvy?“ zašklebil se Tóny.

To vyvolalo další vlnu smíchu. A tím bylo, k Srážovu úžasu, všechno pøedst avování odbyto. Èekal narážky na krádeže kuøat, ale místo toho vytáhl Bouk al z kapsy dvì plechovky a hodil je Haštalovi a Srážovi.

„Pár hodin sem makal v pøístavu na vykládce, jasný?“ øekl omluvnì, jako by kus pøíležitostné práce byl nìjakou urážkou. „Tohle je z lodi, která pøiplu la z Ètyøiksu.“

Pak zalovil v kapsách Jumbo a vytáhl cizí hodinky.

„Hra zaèíná za pìt minut,“ oznámil. „Mìli bysme jít!… Teda, jestli už nic nemáš, Tóny?“

Tóny kývl na souhlas, a jak se zdálo, Jumbovi se ulevilo. Bylo vždycky dùl ežité, aby vìci schválil Tóny. A Tóny, který si nenápadnì masíroval ruku, poøád ještì pozoroval Sráže pohledem koèky, která neèekanì narazila na nes toudnì drzou myš.

~~~

Pan Šikéza si odkašlal, což mu rozhoupalo ohryzek, který mu poskoèil nahoru a dolù jako nerozhodný západ slunce. Zakøièet si na veøejnosti, ano, to mì l rád, v tom byl dobrý. Mluvit na veøejnosti bylo ovšem nìco jiného, to byl o jisté pokoøení.

„Dobrá, pánové, to, co se tady teï odehraje, bude skuteèný fotbal, který je v podstatì o strkání, což už brzo budete dìlat i vy, gentlemani!“

„A já jsem si myslel, že budeme pozorovat dvì skupiny hráèù bojující o to, které z nich se podaøí umístit míè na metu svého protivníka?“

„No, teoreticky vzato, mohlo by to tak být, pane,“ pøipouštìl zadel, „jenže, víte, na ulicích se fanoušci na obou stranách snaží zkrátit délku herního pol e podle toho, jak se hra vyvíjí, abych tak øekl.“

„Myslíte jako živé stìny?“ ujiš•oval se Výsmìšek.

„Nìco takového, pane, to je ono,“ pøikývl loajálnì Šikéza.

„A co mety?“

„Mají povoleno posouvat i mety.“

„Cože?“ podivil se Ctibum. „Pøihlížející mohou posunovat i metami?“

„To jste vystihl zcela pøesnì, pane.“

„Ale to je naprostá anarchie! Totální zmatek!“

„Nìkteøí ze starých mládencù øíkají, že úroveò hry opravdu poklesla, pane, t o je pravda.“

„To tedy poklesla, podle mì až na dno svìta a na druhé stranì ven!“

„Dobøe by se to ale hrálo s využitím magie,“ ozval se doktor Zïáblíkov. „R

ozhodnì by to stálo za zkoušku.“

„To je moudrá øeè,“ odpovìdìl Šikéza s jakousi nevìdomou pøesností, „ale kd ybyste nìco takového zkusili na ty týpky, kteøí to v dnešních dnech hrají, netrvalo by dlouho, a mìli byste kšandy z vlastních støev. Berou to hroznì vážnì.“

„Pane Šikézo, jsem si jistý, že ani jeden z mých kolegù nenosí šle –“ Výsm ìšek ztichl, vyslechl jakousi dùležitou pøipomínku, již mu do ucha zašepta l Rozšafín Ctibum, a pokraèoval: „No, vlastnì jeden nebo dva možná ano, a byl by to velmi nudný svìt, kdybychom byli všichni stejní, že, to jsem cht ìl øíci.“ Rozhlédl se kolem sebe a pokrèil rameny. „Takže tohle je fotbal, co? No, takhle mi to pøipadá jen jako prázdná skoøápka té hry. Tak pøedev ším, já tady nehodlám celý den stát na dešti a dívat se, jak si nìkdo jiný užívá všechnu zábavu. Pojïme, gentlemani, a najdìme míè. Jsme mágové. To snad má svou váhu.“

„Já myslel, že jsme teï obyèejní chlápci,“ upozornil lektor Zaniklých run.

„To je totéž,“ zavrèel Výsmìšek a natahoval se, aby vidìl pøes hlavy davu.

„To tedy není!“

„No, poslyšte,“ zamraèil se Výsmìšek, „není obyèejným chlápkem každý chlá pek, který se rád napije v hospodì s kamarády a bez ženské spoleènosti? K

romì toho, už toho mám dost. Shromáždìte se za mnou. Teï se podíváme, co je to skuteèný fotbal.“

Postup mágù Šikézu a Nóblhócha pøekvapil, protože oba zadelové je dosud po važovali za zarostlé, obtloustlé tvory, zcela odtržené od reálného života.

Jenže stát se starším mágem a vydržet na svém místì vyžaduje èerpat z nej hlubších zásob odhodlání, divoké úskoènosti a pøislazené arogance, která j e znakem každého skuteèného gentlemana, tøeba jako: „Ach, to byla vaše noh a? Ale to mì tak strašnì mrzí!“

A navíc s sebou mìli doktora Zïáblíkova, což byl dobrý muž do špatných si tuací, protože (podle mìøítek svých kolegù) to byl oficiálnì špatný muž, a to pøesnì odpovídalo zpùsobu, jak se NU vyrovnávala s nevyhnutelným.#

Ménì zralá organizace, než jakou byla NU, by mohla zastávat názor, že jed inou správnou cestou je takové odrodilce i za cenu velké námahy a velkých výdajù uštvat. Jenže NU pøidìlila profesoru Zïáblíkovi a jeho týmu vlast ní oddìlení, slušný rozpoèet a plán dlouhodobého vývoje, a také možnost t u a tam prolézt nìjaké ty temné jeskynì a házet po neoficiálních èerných mázích ohnivé koule. To skvìle fungovalo, dokud ovšem nikdo nepoukázal na to, že když se to vezme do dùsledku, je oddìlení Posmrtné komunikace jen slušnìjší formou n*e*k*r*o*m*a*n* c*i*e, že ano.

Teï doktora Zïáblíkova, i když vìtšinu z nich ponìkud popouzel, mágové tol erovali jako užiteèného èlena Rady, kterému bylo dovoleno øíkat veøejnì nì které ošklivé vìci, které by byli ostatní mágové ve skuteènosti nejradìji øíkali sami. Od èlovìka, kterému vlasy vybíhají špièkou skoro ke støedu èe la#, nosí prsten s lebkou, hùl s pochmurnými øezbami a èerné roucho, se èe ká, že kolem sebe tu a tam utrousí nìjaké to zlo. Pravda je, že jeho koleg ové pøedefinovali pøijatelné zlo na žertíky a nepøístojné chování typu svá zaných tkanièek do bot nebo rychlého útoku mezinožního svìdìní. Nebylo to právì to nejdokonalejší øešení, ale zato zcela v souladu s nejlepšími trad icemi NU. Zïáblíkov obýval naprosto nekonfliktním zpùsobem svùj výklenek, který by jinak mohl obývat nìkdo, kdo by se vìnoval tomuto pøedmìtu v plné šíøi, vèetnì práchnivìjících tìl a ovaøených hlav. Je tøeba pøipomenout, že sice prùbìžnì a èasto obdarovával kolegy volnými vstupenkami na rùzná a matérská pøedstavení a na akce, v nichž se s jakousi posedlostí angažoval, ale vìtšina mágù se shodla na tom, že jedno s druhým je to poøád mnohem l epší než ony zmínìné ovaøené hlavy.

Pro Zïáblíkova byl takový dav lidí, v nìmž se teï ocitli, pøíliš vzácný, ne ž aby jím plýtval. Nejenže tady byl nadbytek tkanièek do bot, které se daly svazovat, ale také úžasné množství kapes. A doktor v rouchu# vždycky nosil rùzné letáèky oznamující jeho další výstup, takže… nejednalo se tady o vyb írání kapes. Naopak. To on cpal svoje pozvánky do každé kapsy, která mu pøi šla pod ruku.

~~~

Pro Sráže byl ten den jedinou obrovskou záhadou, a nejenže byl záhadou, ale s každou další minutou byl záhadou vìtší. V dálce zaznìla píš•alka a nìkde v tomhle pohybujícím se, zpìnìném, maèkajícím se, strkajícím se a z velké èásti popíjejícím davu zaèala hra. V tom musel vìøit Haštovu slovu. Opodál se ozvala mnohoèetná Ohh a Ahh a zástup v odpovìï zašumìl a zavlnil se. Haš t a jeho kamarádi, kteøí si øíkali, jak Sráž i v tom všeobecném hluku pochy til, Šeráètí Kocouøi, využili každého sebemenšího náhodnì vzniklého prostor u k tomu, aby se posunuli blíže k tajemné høe, hájili dobyté pozice, když n arazili na protitlak, a když se naskytla další pøíležitost, postupovali tvr dì vpøed. Zatlaèit, povolit, zatlaèit… a nìco z toho najednou k Srážovi pro mluvilo. Proniklo to k nìmu chodidly nohou a dlanìmi, s ošidnou lehkostí mu to vklouzlo do mozku, zahøálo ho to, oprostilo ho to od nìj samého a nenec halo z nìj nic víc než pulzující souèást té živé, pohybující se vìci kolem nìj.

Kolem pøebìhl skandovaný pokøik. Zaèal nìkde na druhém konci hry, a a• už z nìl na poèátku jakkoliv, teï z nìj zbyly ètyøi øvoucí slabiky vytváøené sto vkami lidí a mnoha litry piva. Když pak odeznìl, vzal s sebou i ten pøíjemn ì høejivý pocit sounáležitosti a zanechal po sobì prázdné místo.

Sráž se zadíval Haštalovi do oèí.

„Zažil jsi to, že jo?“ øekl Haštal. „To bylo rychlý.“

„Já… cítil jsem –“ zaèal Sráž.

„Já vím. My o tom nemluvíme,“ pøerušil ho Hašt rychle.

„Ale ono to ke mnì promluvilo bez –“

„Nemluvíme o tom, jasný? O tomhle ne. Hele! Bacha, zatlaèili je zpátky! Ot vírá se to! Deme do toho!“

A Sráž dokázal nìjak zatlaèit. Byl v tom dobrý. Pod jeho neúprosným tlakem lidé uhýbali nebo byli odsouváni stranou. Jejich okované boty se skøípote m klouzaly po dláždìní, protože nemìly na vybranou, a majitelé byli odtlaè ováni a maèkáni na obì strany vedle Sráže a Haštala a pak, ponìkud omámeni

, nevìøící a vzteklí, odsouváni za nì.

Právì teï nìkdo zuøivì zatahal Sráže za opasek.

„Pøestaò tlaèit!“ køièel Haštal. „Nechali jsme ostatní nìkde vzadu!“

„Abych se pøiznal, tak mùj postup teï brzdí stánek s hrachovou kaší a smìs í z mletého masa. Dìlal jsem, co jsem mohl, pane Haštale, ale ta vìc mì vá žnì zpomaluje,“ odpovìdìl Sráž pøes rameno. „A taky sleèna Gustýna. Zdraví m vás, sleèno Gustýno!“

Haštal se ohlédl. Za nimi se odehrával boj a až sem bylo slyšet Tónyho vá leèný pokøik. Kolem Tónyho se obvykle odehrával boj, a když ne, tak ho Tó ny vyprovokoval. Jenže Tónyho jste museli mít rádi, protože… no, protože to jinak nešlo. Byl totiž – Gustýna je vepøedu? To nejspíš znamená, že On a je tam také?

Vpøedu se dav hýbal a za nadšeného øevu a pískotu vyletìla do vzduchu pøib ližnì kulatá vìc, teï už obalená v cárech obleèení, a zase zapadla dolù. H

aštal býval høe pøítomen mnohokrát. Tohle nebylo nic moc. Vidìl už míè ale spoò tucetkrát.

Ale jak dlouho pøed sebou Sráž tlaèil ten stánek s obèerstvením jako snìžn ý pluh? Bohové, pomyslel si Haštal, já našel hráèe! Jak jen to dokázal? Pø ipadá mi podvyživený a vyzáblý hladem!

Protože nebyla jiná cesta, jak se dostat pøes namaèkané lidi kupøedu, prole zl Haštal Srážovi mezi nohama a na chvilku pøed sebou mìl ulièku z kabátový ch obrub, bot a nohavic, ale vzápìtí pak zahlédl nohy, které byly mnohokrát atraktivnìjší než ty Srážovy. Vynoøil se jen nìkolik centimetrù od Juliiný ch pomnìnkovì modrých oèí. Nezdálo se, že by ji to pøekvapilo, pøekvapení j e nìco, co pøichází náhle, ale než Julii došlo, že cítí pøekvapení, už dávn o vlastnì pøekvapená nebyla. Na druhé stranì Gustýna byla ženou, která okam žitì hodila pøekvapení na prkénko rozhoøèení a rozklepala ho do podoby zuøi vosti. Když se Haštalùv a Juliin pohled vpily do sebe a metaforiètí cvrlika jící ptáèci opustili jejich hrdla, aby mohla zaznít velká slova, vynoøila s e mezi nimi Gustýna a zeptala se: „Co jsi, u všech rohatých, dìlal tam dole

, Haštale Nejspíši?“

Štìbetající ptáèci se rozplynuli.

„A co ty dìláš tady vepøedu?“ odpovìdìl jí Haštal otázkou. Nebyla to otázk a právì vtipná, ale nic lepšího ho v tom okamžiku nenapadlo. Srdce mu buši lo jako zvon.

„Dostrkali nás sem!“ zavrèela Gustýna. „Vy jste nás sem dostrkali!“

„Já? Já to nebyl ani náhodou!“ bránil se Haštal zapálenì. „To byl –“ Zaváhal.

Sráž? Jen se na nìj podívej, jak tady stojí, nervózní a hubený, jako kdyby s e v životì poøádnì nenajedl. Já sám bych si nevìøil a já jsem já. „To byli ti vzadu,“ odpovìdìl nakonec dost nejistì.

„Trollové v obrovských botách, že?“ uštípla Gustýna a její hlas by se dal použít k nakládání okurek. „Už dávno bychom spadly pøímo do hry, kdyby neb ylo tady pana Sráže, který vás všechny držel pìknì zpátky!“

Nespravedlnost toho výroku Haštala zaskoèila, ale rozhodl se, že to radìji nechá být, než by se s Gustýnou hádal. Sráž v jejích oèích nemohl udìlat ni c špatného a Haštal zase nic dobrého. S takovým handicapem nemohl soutìžit, ale cítil, že by se o nìm mìlo mluvit alespoò jako o nìkom, kdo „nikdy neu dìlal nic moc špatného“.

Ale tamhle stála Julie a usmívala se na nìj. Když se Gustýna obrátila, aby p rohodila nìjaké to slovo se Srážem, vsunula mu Julie rychle nìco do ruky a v zápìtí se k nìmu otoèila zády, jako kdyby se vùbec nic nestalo.

Haštal s bušícím srdcem otevøel ruku a uvidìl malý smaltovaný odznak v èern é a bílé – v barvách nenávidìného nepøítele. Stále ještì byl vlahý z Její r uèky!

Rychle znovu ruku zavøel a rozhlédl se, zda nìkdo zaznamenal tuhle èernou zradu na všem, co bylo dobré a opravdové, totiž na dobrém jménì Šerošedých

. Co kdyby ho nìjaký troll srazil k zemi a nìkterý z kamarádù u nìj tuhle vìc našel? Co kdyby u nìj ten odznak našel Tóny?!

Ale byl to dárek od Ní! Vsunul malou vìcièku do kapsy a dbal na to, aby byl a až úplnì dole. Tohle bude vážnì moc tìžká vìc a Haštal nepatøil k tìm, kd o mìli rádi v životì problémy.

Majitel obèerstvení, který bìhem cesty svého stánku podnikavì prodal celou øadu porcí tìm, které míjel, pøistoupil k Haštalovi a nabídl mu sáèek teplé ho opraženého hrachu.

„Ten váš kamarád, to je vážnì borec,“ prohlásil. „To je nìjaký druh trolla, že jo?“

„Ne, on není troll. Je to skøet,“ odpovìdìl Haštal, zatímco se hluk šarvátky zn atelnì pøiblížil.

„Já myslel, že to jsou takoví malí hajzlíci, co –“

„Tenhle ne,“ pøerušil ho Haštal a pøál si, aby ten chlap odešel.

Najednou se kolem rozhostilo malé, prostorovì omezené ticho. Bylo to ticho, jaké vzniká, když skupina lidí zatají dech. Zvedl oèi a podruhé bìhem hry uvidìl míè.

Tam nìkde uvnitø bylo jádro z jasanového døeva, pak kožený obal a nakonec mnoho vrstev látky kvùli dobrému uchopení a – jak si Haštal uvìdomil – to všechno teï s osudovou nevyhnutelností padalo pøímo na pøekrásnou a zasnìn ou Juliinu hlavu. S tou myšlenkou se k ní vrhl, strhl ji pod vozík, na nìm ž byl stánek, a vzápìtí už míè s tupým zadunìním dopadl na dlažbu pøesnì v místì, kde Ona ještì pøed okamžikem stála a oblažovala svìt svou pøítomno stí. V okamžiku, kdy míè narazil na hrubé kameny, prolétlo Haštalovi hlavo u mnoho vìcí. Ona byla v jeho náruèi, i když si stìžovala, že má kabát od bláta. Pravdìpodobnì Jí zachránil život, což byl, vzato z té romantické st rany, skvìlý vklad v bance, a – ach, ano! – kdyby tohle zjistil nìkdo ze s kalních fanouškù, nezáleží na tom, jestli z Šerákù nebo Dolíkù, další, co by mu proletìlo hlavou, by byla okovaná bota. Zachichotala se.

„Psst!“ vypravil ze sebe. „To není dobrý nápad, pokud nechcete vìdìt, jak byste vypadala, kdyby vám nìkdo oholil ty vaše pøekrásné vlasy!“

Hašt opatrnì vyhlédl zpod stánku, ale faktem bylo, že si ho nikdo nevšímal.

Bylo to proto, že Sráž zvedl míè a teï ho obracel sem a tam v rukou a proh lížel si ho. Na tváøi, pøesnìji øeèeno na tom kousku toho, co bylo vidìt na d šátkem a pod kloboukem a co by laskavý èlovìk nazval tváøí, mìl zamyšlený výraz.

„A to je všechno? Tohle?“ obrátil se k ohromené Gustýnì. „To je velmi ne vhodné zakonèení pøíjemného spoleèenského setkání s interesantními chu•o vkami! A kde má vlastnì tahle mizerná vìcièka být?“ Gustýna, která byla tím pohledem jakoby zhypnotizovaná, ukázala roztøeseným prstem zhruba sm ìrem dál po ulici.

„Tam, kde je ten vysoký sloup! Natøený na bílo… no ano, dole je postøíka ný èervenou…! Vidíte?“

„Aha, ano, vidím ho. No, v tom pøípadì, já ho – poslyšte, vy, muži, pøestali byste se do mì opírat?“ otoèil se Sráž k davu, jehož vzdálenìjší øady natah ovaly krky, aby lépe vidìly.

„Jenže neexistuje zpùsob, jak byste to tam dostal!“ zajeèela Gustýna. „Polo žte to na zem a jdeme pryè!“

Hašt zaslechl, jak Sráž polohlasnì zavrèel, a pak jen ticho, které vydával zb ytek svìta. Ne, to ne, pomyslel si. To vážnì ne. Vždy• k té metì to musí být pøinejmenším sto padesát metrù, a tyhle vìcièky létají stejnì špatnì jako kbe lík s vodou. Neexistuje zpùsob, jak by to mohl –

Bezdeché ticho bylo najednou rozbito vzdáleným prásk, ale pak se zase ble skovì spojilo dohromady.

Hašt se podíval pøes rameno ve chvíli, kdy dvacetimetrový sloup vzdal svùj boj s termity, hnilobou, poèasím, pøitažlivostí a Srážovým hodem a v oblaku prachu a døevìných úlomkù padl k zemi. Hašt byl tak pøekvapený, že si skor o nevšímal Julie, která stála tìsnì vedle nìj.#

„To je jako nìjaký znamení?“ podivila se Julie, která na podobné vìci vìøila.

Haštal v takovém okamžiku vìøil na to, ukázat prstem na protilehlou stranu ulice a vykøiknout „Bìžel tamtudy!“ Pak prudce zvedl Julii na nohy a udeøil Sráže do bøicha. „Jdeme!“ zavelel. S Gustýnou nemohl nic dìlat, ale to neb ylo dùležité, protože dokud držel Julii za ruku, bude je Gustýna sledovat j ako sup, který si vyhlédl koøist. Lidé se snažili pøesunout k padlé metì, j iní zase sledovat neviditelného hráèe. Haštal ukázal náhodnì vybraným smìre m a vykøikl: „Bìžel tamtudy! Velkej chlap v èerným klobouku!“ Zmatek vždyck y pomáhal, pokud jste to nebyli vy, kdo byl zmaten, a když nastal èas køièe t ‚Chy•te zlodìje!‘ a udìlali jste to v ten správný okamžik, trvalo nìjakou chvíli, než se zjistilo, kdo je poškozený a kdo zlodìj.

Zastavili se o nìkolik ulièek dál. Nìkde v dálce za sebou slyšeli hluk a cítili pohyb, ale ztratit se v mìstském davu je snazší než se ztratit v lese.

„Podívejte se, možná bych se tam mìl vrátit a omluvit se,“ zaèal Sráž. „Moh l bych snadno postavit nový stožár.“

„Hroznì nerad ti to øíkám, Skøé•o, ale obávám se, že jsi možná popudil lidi

, které žádné omluvy nezajímají,“ upozornil ho Haštal. „Jen se nikdo nezast avujte.“

„Ale proè by mìli být popuzení?“

„Podívejte, pane Sráži, tak pøedevším se neèeká, že zaznamenáte gól, když o ficiálnì nehrajete, a kromì toho jste divák, ne hráè,“ vysvìtlovala mu Gust ýna. „A za druhé, takový hod spoustu lidí rozzlobí. Vždy• jste mohl nìkoho zabít!“

„To ne, sleèno Gustýno. Ujiš•uji vás, že nemohl. Míøil jsem pøece na ten sto žár.“

„Ano? Ale to pøece neznamená, že jste si byl jistý, že ho zasáhnete!“

„Ehm, nezlobte se, ale rád bych vás upozornil, že jsem ho zasáhl, sleèno G

ustýno,“ zamumlal.

„Jaks to udìlal? Rozmlátils to bidlo na tøísky! Myslíš, že takový sloupy ro stou na stromech? Všechny nás dostaneš do prùseru!“

„Proè by nemohl být hráèem?“ zeptala se Julie, která si mezitím prohlížela s vùj odraz v nejbližším oknì.

„Cože?“ otoèila se k ní Gustýna.

„U všech ïáblù,“ prohlásil Haštal. „Ten kdyby tak byl v týmu, tak žádnej t ým nepotøebuje!“

„No, to by ušetøilo spoustu starostí, ne?“ øekla Julie.

„To øíkáš ty,“ zamraèila se Gustýna, „ale kde by pak byla všechna ta legrac e a radost ze hry? To už by pak nebyl fotbal –“

„Nerad vás ruším,“ upozornil je Sráž, „ale nìkdo nás pozoruje.“

Haštal se rozhlédl. Ulice byla plná lidí a pohybu, ale vìtšina se starala o s vé. „Nikdo se o nás nezajímá, Skøé•o. Vzali sme jim roha.“

„Cítím to na kùži,“ trval na svém Sráž.

„Cože? Pøes všechny ty hadry?“ podivila se Gustýna.

Obrátil se a upøel na ni oduševnìlé oèi. „Ano,“ pøikývl a vzpomnìl si, jak J

ejí Milost tuhle jeho schopnost zkoušela. V té dobì mu to pøipadalo jako hra

.

Podíval se vzhùru a staèil zahlédnout, jak za parapetem mizí velká hlava.

Vzduchem se nesla slabá vùnì banánù. Aha, to je tenhle. Ten je milý. Sráž ho obèas zahlédl, jak ruèkuje podzemím po trubkách.

„Mìla bys ji odvést domù,“ øekl Haštal Gustýnì.

Gustýna se otøásla. „To není nejlepší nápad. Starý Stolipný se jí bude vyptáv at, co ze hry vidìla.“

„No a?“

„Øekne mu to. A taky, s kým se sešla –“

„Copak neumí lhát?“

„Rozhodnì ne tak jako ty, Hašte. Není moc dobrá, když si vymýšlí. Podívej

, vra•me se nazpìt na Univerzitu. Všichni tam pracujeme a já tam èasto ch odím mimo smìnu, abych si udìlala nìjakou práci v pøedstihu. My tam pùjde me rovnou a vy dva oklikou, rozumíš? Nikdy jsme se nevidìli, jasné? A pro všechny svaté, nedovol mu, aby udìlal nìjakou další hloupost!“

„Promiòte, sleèno Gustýno,“ ozval se Sráž pokorným hlasem.

„Ano, copak?“

„Ke komu z nás jste to mluvila?“

~~~

„Zklamal jsem vás,“ øekl Sráž, když procházeli davy lidí, kteøí se vraceli ze zápasu. Tedy, alespoò Haštal kráèel. Sráž se pohyboval zvláštním prken ným krokem, který naznaèoval, že s jeho pánví je nìco v nepoøádku.

„Houby, to se zaøídí,“ odpovìdìl Hašt. „Všecko se dá zamáznout. Já to vyøíd im, to je moje parketa. Co vlastnì kdo vidìl? Akorát frajera v Šeráckejch b arvách. Takovejch sou nás tisíce. Nedìlej si bobky. A hele, Skøé•o, jak je možný, že seš tak tuhej? Tos celej život vzpíral nebo co?“

„Váš pøedpoklad je zcela správný, pane Haštale. Než jsem se narodil, tak jse m skuteènì vzpíral tìžká závaží. To jsem ale byl samozøejmì ještì dítì.“

Šli dál a po chvíli se Haštal ozval znovu. „Moh bys to ještì jednou zvopako vat? Nìjak se mi to zadrhlo v makovici. Teda skoro bych øek, že mi toho poø ád ještì kus leze z ucha.“

„No, samozøejmì. Možná jsem vás ponìkud zmátl. Kdysi byl èas, kdy byly mé myšlenky plné temnoty. Pak mi bratr Ovísek pomohl spatøit svìtlo, a já s e narodil.“

„Aha, to sou ty vìcièky kolem víry.“

„Ale teï jsem tady. Ptáte se, proè jsem silný? Když jsem žil v temnu kovárn y, zvedal jsem tìžké vìci. Nejdøíve kleštì, pak malé kladivo, pak to nejvìt ší kladivo a pak jsem jednoho dne zvedl celou kovadlinu. To byl dobrý den.

Byla to taková malá svoboda.“

„A proè bylo tak dùležitý zvednout tu kovadlinu?“

„Byl jsem k ní pøikovaný øetìzem.“

Znovu chvíli kráèeli mlèky, až se nakonec znovu ozval Haštal, ale tentokrát vybíral slova velmi opatrnì. „Život tam nahoøe v horách musel bejt dost tu hej, øek bych?“

„Myslím, že teï už to tak zlé není.“

„Pøinutí to èlovìka poèítat dary, který dostává, a takový ty vìcièky.“

„Myslíte pøítomnost jisté dámy, pane Haštale?“

„Když už se ptáš, tak jo. Myslím na ni furt! Fakt se mi strašnì líbí! Jenže je to dolíkovská holka!“ Nìkolik fanouškù, kteøí šli v malé skupince pøed ni mi, se zamraèenì otoèilo, takže Haštal rychle ztlumil hlas do sykavého šepot u. „Má bráchy s pìstma velkejma jak bejèí zadek!“

„Èetl jsem nìkde, pane Haštale, že láska se vysmívá žaláøníkùm.“

„Jo? A co dìlá, když dostane do ksichtu bejèí prdelí?“

„V tomto ohledu se básníci nevyjadøují, pane Hašte.“

„A kromì toho,“ pokraèoval Haštal, „žaláøníci bejvaj tichý, zadumaný chlápci, abys vìdìl. Opatrní a trpìliví a tak dále. Jako seš ty. Myslím, že tobì by pro šel i nìjakej ten žertík. Urèitì už jsi potkal nìjaký holky. Teda, ne že bys b yl zvláštní krasavec, žádný plátno starejch mistrù, to je fakt, ale holky letì j na chytrý øeèièky. Vsadil bych se, že ti pìknì zobaly z ruky a… teda, dyž si s ji poøádnì umyl, to je jasný.“

Sráž zaváhal. Byla tady samozøejmì Její Jasnost a taky sleèna Železdravá, a le ani jedna z nich nezapadala do kategorie „holka“. Byly tady samozøejmì i Sestøièky, které byly opravdu mladé a nepopiratelnì ženského rodu, ale je tøeba øíci, že vypadaly spíše jako inteligentní kuøata a rozhodnì jim nepøi dávalo na pøitažlivosti, když je èlovìk vidìl pøi jídle – ale ani tady se s lovo „holky“ nezdálo být tím pravým.

„Moc dìvèat jsem nepotkal,“ odpovìdìl nakonec.

„A co Gustýna? Ta se v tobì fakticky zhlídla. Ale dej si bacha, hochu, když j í to dovolíš, zaène ti natotata dirigovat život. To vona dìlá. Dìlá to každým u!“

„Vy dva máte nìjakou spoleènou historii, myslím,“ øekl Sráž.

„Seš nìjakej vostrej, ne? Tichej a vostrej. Jako kudla. Jo. Øek bych, že by s e tomu dalo øíct historie. Já bych byl raèi, kdyby to bylo víc jako pøírodopi s, ale vona mì furt pleskala pøes ruku.“ Haštal zapátral po nìjakém pohybu v Srážovì tváøi. „To byl fór,“ dodal bez velké nadìje.

„Díky, že jste mi to øekl, pane Hašte. Vyluštím si to pozdìji.“

Haštal si povzdechl. „Ale já už takovej nejsem a Julie… hele, bez legrace, p lazil bych se kilák po rozbitým skle, jenom abych ji moh vzít za ruku!“

„Cestou k srdci vaší vyvolené mùže být èasto báseò, kterou napíšete,“ øekl S

ráž.

Haštal pookøál. „No, se slovama to docela umim. Když napíšu dopis, ty bys jí ho dal, že jo? Když to napíšu na noblesní papír, nìco tøeba jako… poèke j… ‚Jseš fakt moc pìkná. Co takhle rande? Žádný techtle mechtle, slibuju.

Miluju Tì, Hašt.‘ Tak co ty na to?“

„Duše toho projevu je èistá a vznešená, pane Hašte. Ale… hm… kdybyc h vám mohl být nìjakým zpùsobem nápomocen…“

„Chtìlo by to delší slova, že jo? A trochu vyšperkovat jazyk, né?“ chytil se H

aštal.

Ale Sráž si ho nevšímal.

„Tak to se mi vážnì líbí,“ ozval se hlas kdesi nad Haštalovou hlavou. „A zn áš ty chytráku vùbec nìkoho, kdo umí èíst?“

Jedno se muselo bratøím Stolipným pøiznat: nebyli jako Tóny. V celkovém rozl ožení vìcí to nebyl velký rozdíl, zvláš• když jste pøes krev nic nevidìli, a le krátce a dobøe, bratøi vìdìli, že násilí vždycky fungovalo, a proto se ne unavovali tím, aby zkoušeli nìco jiného, zatímco Tóny byl ledovì chladný psy chopat, za kterým stáli lidé jen proto, že vìdìli, že je to bezpeènìjší než stát pøed ním. Když se ho zmocnil vrchol jeho bláznivì oscilujících nálad, d okázal být naprosto okouzlující, a právì to byl nejlepší okamžik, kdy se dát na útìk. Co se týkalo Stolipných, každý, kdo by v tom smìru jen trochu zapá tral, by brzo pøišel na to, že nejlepší mozek rodinného klanu je Julie. Podl e Haštala byla jediná výhoda v tom, že se bratøi evidentnì považovali za bys tré, protože si jim nikdo netroufl øíci, že to není pravda.

„Ha, pane takøeèenej Hašte,“ zabasoval Vilém Stolipný a š•ouchl Haštala do bøicha prstem podobným obøí klobáse. „Dyž z tebe takhlenc vodkapává m oudrost, vysyp nám, kdo pøerazil tu metu, ha?“

„Byl sem ve skrumáži mezi divákama, Viléme, nevidìl sem ani todle.“

„Bude ten mrzák hrát za Šeráky?“ vyzvídal neodbytnì Vilém.

„Hele, Vildo, dy• ani váš táta, dyž byl ve vrcholný formì, nedokázal hodit b alón ani z pùlky tak daleko, jak øikaj vo tomdle chlápkovi. Dy• to víš, ne?

Ani ty bys to nedokázal. Já slyšel, že se prostì Andìlùm rozpadla meta a nìk do si k tomu vymyslel tu báchorku. Copak si myslíš, že bych ti lhal, Vildo?“

Haštal si dokázal vymýšlet lži, které nemìly daleko k pravdì.

„Jasnì že jo, dy• seš Šerák!“

„Dobrá, dostals mì. Tak to teda vyklopím,“ øekl Haštal a v bezmocném gestu pozvedl ruce. „S úctou a tak dále, Vildo… Byl to tudle Sráž, to von hodil t en balón, a to je moje poslední nabídka.“

„Tak za nìco takovýho bych ti mìl urazit hlavu,“ zavrèel Vilém a zamraèil s e na Haštala. „Dy• ten kluk vypadá, že by ani ten balón nezved!“

Pak se Haštovi za zády ozval pøíjemný hlas: „Koukejme, Vilda, vod kdy tì pouštìj na procházku bez vobojku?“

Sráž slyšel, jak Haštal tiše vyjekl: „A do prkenný vohrady, a mnì to zatim ta k pìknì šlo,“ pak se otoèil a øekl: „Dy• je to veøejná ulice, Tóny. Nezaškodí trochu pokecat a zabít èas, ne?“

„Dolíci zabili tvýho fotra, Hašte. To se ani trochu nestydíš?“

Za Tónym stál zbytek Kocouøí patroly a na tváøích jejích èlenù se mísil posm ìch s nejistými obavami, že je zase Tóny do nìèeho zatáhne. Teï byli na jedn é z hlavních ulic. Hlídka se obvykle do šarvátek v postranních ulièkách nemí chala, ale tady by byla musela nìco udìlat, jinak by si daòoví poplatníci st ìžovali, a protože unavení policajti jen velmi neradi dìlali cokoliv, k èemu je nìkdo pøinutil, tak když to pak opravdu museli udìlat, udìlali to rychle a tvrdì, tak, aby to pøi troše štìstí už nemuseli dìlat znovu. Nebo alespoò ne pøíliš brzy.

„Hele, víš vo tom, že se vykládá vo nìjakým šeráckym fandovi a dolícký cou øe, co se v divácký skrumáži drželi za ruce?“ zeptal se Tóny. Položil Hašt alovi na rameno tìžkou ruku. „No tak, seš chytrej, dycky ti to všechno doj de døív než všem vostatním!“

„Holka?“ To promluvil Vilém. Z jeho uší do mozku vedla dlouhá cesta. „U ce lejch Dollyinej sester nejni holka, kerá by se na ten váš podìlanej spolek podívala, by• jen jedním vokem!“

„Aha, tak vocáï to máme, jo?“ prohlásil Boukal Pšoukal… Ten výrok Srážovi z a daných okolností pøipadal jako provokativní. Nejspíše je to prostì rituál

, pomyslel si. Spoèívá v tom, že si obì strany nejdøíve vymìní dìtinské urá žky, a to dìlají tak dlouho, dokud se necítí oprávnìny na protivníka pod zá minkou urážky zaútoèit, pøesnì jako to píše doktor Von Mischitrus v knize R

ituální agresivita dospívajících krys.

Jenže Tóny mezitím vylovil zpod košile svou krátkou širokou šavli. Byla to nebezpeèná krátká zbraò, zcela cizí pravému duchu kopané, který se vždy s hovívavì usmíval tomu, co v zápalu okamžiku odíralo, drtilo, lámalo a v ne jhorších pøípadech tøeba i oslepovalo.# Pak ale pøišel Tóny, který mìl své pøedstavy. A tam, kde se jednou objeví nìkdo jako Tóny, se rychle objeví další takoví Tónyové, a každý mladík, který by se jinak vypravil fandit se starým klasickým mosazným boxerem, jímž si spíš dodával odvahu, teï pøi c hùzi chøestil jako železáøství, a když náhodou upadl, museli ho kamarádi z vednout.

A teï se i tady zaèaly vytahovat zbranì.

„Tak teï všichni dávejte bacha,“ varoval Haštal, o kousek ustoupil a smíøli vì zamával prázdnýma rukama. „Tohle je rušná ulice, ne? Estli nás tady nìkd o vod Starýho Sama pøistihne, jak se rveme, vlítnou na vás s velkejma, a to myslim fakt velkejma pendrekama a budou vás mlátit, dokud nevyklopíte svou snídani, a estli víte proè? Páè vás nenávidìj, páè jim pøidìláváte papírov ání a nemùžou si kvùlivá dojít ani na kafe s koblihou!“

Ustoupil o další malý kousek. „A pak, páè ste jim tìma svejma blbejma hlav ama poškodili zbranì, vás naženou do Pakráce a strávíte pøíjemnou noc v Ná drži. Už ste tam nìkdy byli? Byla to taková sranda, že si to chcete užít z nova?“

S velkým uspokojením vidìl, že se na všech tváøích, s výjimkou té Srážovy, který nemohl ani tušit, o èem je øeè, a té Tónyho, který byl v Nádrži peèen ý vaøený, objevil výraz nepøíjemných vzpomínek. Ale ani Tóny nemìl mnoho ch uti pustit se proti Samovi. Zabij jediného ze samíkù, a Vetinari ti dá kono pnou kravatu a jedinou šanci zjistit, jestli dokážeš stát ve vzduchu.

Trochu se uvolnili, ale ne moc. V téhle napjaté atmosféøe staèil jeden jedin ý idiot, aby…

Ale ukázalo se, že na nìco takového staèí i velmi chytrá osoba, a to ve chv íli, kdy se Sráž obrátil k Arnoštovi, nejmladšímu Stolipnému, a øekl vesele

: „A víte, pane, že vaše situace tady je velmi podobná té, kterou popisuje Von Mischitrus ve svém pojednání o pokusech na krysách?“

Ubìhla celá vteøina, kterou nejmladší Stolipný potøeboval k pøesunu myšle nky, a pak Arnošt Sráže tvrdì udeøil svým obuškem. Arnošt byl kus chlapa.

Haštalovi se podaøilo zachytit svého kamaráda pøed tím, než padl na dláždì ní. Obušek zasáhl Sráže pøímo do hrudi a rozerval prastarý svetr. Potrhaný mi vlákny prosakovala krev.

„Proè jsi ho, k sakru, musel praštit, ty blbej kreténe?“ obrátil se Haštal k Arnoštovi, o kterém si dokonce i jeho bratøi mysleli, že je v myšlení ponìkud pomalý. „Nic ti neudìlal! Vo co ti vlastnì de?“ Rychle se zvedl, a než Arnoš t staèil cokoliv øíci, strhl ze sebe košili a zaèal Sráže ošetøovat a pokouše l se mu zastavit krvácení. Po pùl minutì se znovu zvedl a hodil krví prosáklo u košili Arnoštovi do oblièeje. „Srdce mu nebije, ty tupèe! Co ti kdy udìlal?“

To zarazilo dokonce i Tónyho. Nikdo nikdy nevidìl Haštala v takovém stavu, ne, starého Hašta ne. Dokonce i Dolíci vìdìli, že je Haštal mazaný. Že je H

aštal kluzký. Haštal nebyl ten, kdo by spáchal sebevraždu tím, že by zaèal jeèet na skupinu chlapù, kteøí už byli pøipravení zaèít se prát.

Neš•astný Arnošt, kterému Haštalova nenávist pøipalovala tváø, ze sebe p omalu vypravil „Ale dyž… je to Šerák…“

„A kdo seš ty? Ty seš zatracenej blbej idiot, nic jinýho!“ jeèel Haštal. Pak roztøeseným prstem ukázal na ostatní: „Co si myslíte, že ste vy? Co ste zaè

? Nic! Nuly. Vodpadky. Ste hovna v trávì!“

Š•ouchl prstem do Sráže. „A on? Spoustu toho dìlal. Spoustu toho vìdìl. A a ž do dneška nevidìl jedinej fotbal. A klubový barvy mìl jen proto, aby mezi nás zapad.“

„Jen klid, Hašte, kámo,“ sykl Tóny a výhružnì pozvedl svou zbraò. „Tak k vùlivá tomudle poteèe krev. Bude válka!“ Ale v tom okamžiku se mu pøed o blièejem objevil Haštal podobný rozzuøené vose.

„Cože bude? Ty jsi padlej na hlavu! Tobì to vùbec nedochází, co?“

„Tóny, vidim helmy!“ ozval se naléhavým hlasem Jumbo.

„Já? Co sem zas udìlal já?“

„Zrovna to samý, co ty blbí Stolipnejch. Šeráci nebo Dolíci? Já jenom dou fám, že vám obìma bohové poserou prsa!“

„Sou už fakt hroznì blízko, Tóny!“

Stolipní, kteøí nebyli úplnì hloupí, už byli na odchodu. Lidé, kteøí stáli podél fotbalové trasy, køižovali mìsto sem a tam. Hlídka nemohla pronásledo vat všechny. Jenže praštit nìjakého chlápka, který pak zaène krvácet a pøes tane dýchat, no, to už zavánìlo mordem, a za takových okolností dokázali sa míci vyvinout až nebezpeènou rychlost.

Tóny zuøivì zahrozil Haštalovi prstem. „Ve skrumáži je tvrdej život, dyž se š blbej balík bez kámošù.“

„Tohle ale není skrumáž!“

„No, tak to se teda raèi rychle prober, mladej. To všechno je skrumáž!“

Patrola se spìšnì vzdálila, i když Jumbo se staèil v posledním okamžiku ryc hle otoèit a koutkem úst ucedit „Promiò!“ Nebyli jediní, kdo rychle vyklíze l pole. Lidé, kteøí žili vìtší èást dne na ulici, se pøímo tøásli na každou zábavu, která byla zdarma, ale k téhle by se mohly pøidat i nìjaké nepøíje mnosti, tøeba v podobì nebezpeèných metafyzických dotazù typu „Vidìl jste n ìco?“ a podobnì. Bylo samozøejmì hezké, když vám Hlídka øekla: „Nevinný se nemá èeho bát!“, jenže co? Kdo se staral o nìjaké nevinné a jejich problémy

, když se blížila Hlídka?

Haštal kleèel vedle chladnoucího tìla zesnulého Sráže.

Mìl dojem, že se po té dlouhé minutì poprvé znovu nadechl. Pøestal dýchat, když se tak zuøivì vrhl na Tónyho, protože ten, kdo takhle mluví s Tónym, u ž je stejnì mrtvej, takže proè plýtvat dechem?

Ale byly tady jisté vìci, které mìl èlovìk dìlat, je to tak? Neèekalo se od vás, že budete mrtvého bušit do hrudi, abyste nehybnému srdci dali pøíklad, jak má znovu tlouct? Jenže on nevìdìl jak a èlovìk nemusel být génius, aby s i uvìdomil, že není dobrý nápad uèit se to právì teï, když se blížila Hlídka

. To by v Hlídce nevzbudilo právì ten nejlepší první dojem.

A to byl dùvod, proè se Haštal se Srážem v náruèí vydal nejistým krokem vstøí c dvìma policistùm, kteøí se rychle pøibližovali. Dost se mu ulevilo, když zj istil, že velitelem hlídky je policista Treska, to byl alespoò jeden z tìch, kdo nejdøíve klade otázky. Za ním zabíral vìtší èást pozadí policista troll M

odrojíl, který dokázal vyèistit celou ulici prostì tak, že jí prošel a držel se pøi tom uprostøed.

„Mohl byste mi pomoct dopravit ho k Lady Sibyle, pane Tresko? Je hroznì tì žkej,“ požádal Haštal.

Policista Treska odtáhl stranou košili nasáklou krví a vydal ze sebe smutný mlaskavý zvuk. Se zkušeností pøichází i znalosti.

„Márnice je blíž, mládenèe.“

„Ne!“

Treska pøikývl. „Ty jsi syn Davida Nejspíše, co?“

„Nemusím vám nic øíkat!“

„To nemusíš, protože mám pravdu,“ odpovìdìl policista Treska klidnì. „Dobr á, Hašte, tuhle Modrojíl vezme toho kluka, kterého jsi v životì nevidìl, j ak pøedpokládám, a my za ním pobìžíme. Pøedevèírem byla docela pìkná bouøk a. Tøeba bude mít štìstí. A ty tøeba taky.“

„Já to neudìlal!“

„Samozøejmì že ne. A teï… teï zjistíme, kdo umí rychleji bìhat, ne? Takže nejdøív do nemocnice.“

„Chci zùstat s ním,“ zaèal Hašt, když si Modrojíl uložil Srážovo tìlo do jedn é obrovské dlanì.

„Ne, ne, mládenèe,“ potøásl hlavou Treska. „Ty zùstaneš se mnou.“

~~~

U policisty Tresky to ale neskonèilo. To nikdy. Každý mu øíkal Uzenáè a jeh o klidné a nevyslovené poselství všem znìlo: protože jsme v tom všichni spo leènì, proè bychom si to navzájem zbyteènì dìlali tìžší. Vìtšinou fungovalo

, ale døíve èi pozdìji vás pøedal nìjakému služebnì staršímu dùstojníkovi, který tìžce pracoval v nìjaké malé kanceláøi, u jejíchž dveøí stál druhý po licista. A tahle policistka, podle toho, jak vypadala, už sloužila pøinejme nším druhou smìnu.

„Jmenuji se seržantka Angua, pane, a doufám, že nejste v nìjakých nepøíjem nostech.“ Otevøela si blok a uhladila stránku.

„Mohli bychom si to zbìžnì zopakovat? Policistovi Treskovi jste øekl, že js te vidìl, jak se tam nìkdo pere, a když jste dorazil na místo, všichni ti r váèi se rozebìhli, a k vašemu údivu jste tam našel vašeho kolegu z práce, p ana Sráže, který tam krvácel ze smrtelného zranìní. Vsadím se, že bych doká zala vyjmenovat ty rváèe jednoho po druhém a do posledního. Tak si øíkám, p roè to nedokážete vy? A taky, Haštale Nejspíši, o co tady vlastnì jde?“ Hod ila pøes stùl malý èernobíle smaltovaný odznak, a a• už náhodou nebo úmysln ì ho hodila tak, že se zabodl jen nìkolik centimetrù od Haštalovy ruky.

~~~

Neoficiální heslo Veøejné nemocnice lady Sibyly znìlo „Ne každý umírá.“ Pr avda je, že se od doby, kdy byla Lady Sibyla založena, úmrtnost na následk y nìkterých zranìní ve mìstì neobyèejnì snížila. Bylo známo, že zdejší chi rurgové si myjí ruce dokonce i pøed operací, ne jen po ní. Teï se ale po b ílých nemocnièních chodbách pohybovala postava, která z vlastní zkušenosti vìdìla, že neoficiální motto nemocnice je ve skuteènosti zcela mylné.

Smr• se zastavil vedle dokonale vydrhnutého pitevního stolu a podíval se d olù. Pan Sráž? No, tohle je skuteènì pøekvapení, øekl a zalovil v záhybech svého roucha. Tak se podívejme, co tady máme.

Víte, pokraèoval, èasto jsem pøemýšlel o tom, proè lidé tak lpí na životì. V

ždy• v porovnání s vìèností vlastnì vùbec nežijí. Dokonce ani vy ne, pane Sr áži. I když je mi jasné, že ve vašem pøípadì zpùsobí to lpìní malé kouzlo.

„Já vás nevidím,“ øekl slabým hlasem Sráž.

No, to je dobøe, odpovìdìl Smr•. Každopádnì si mì pozdìji nebudete pamatov at.

„Takže umírám,“ øekl Sráž.

Ano. Umíráte, ale pak zase budete žít. Vylovil z roucha pøesýpací hodiny a chvilku se díval, jak písek padá vzhùru. Uvidíme se pozdìji, pane Sráži. Ob ávám se, že budete mít zajímavý život.

~~~

„Dolíkovské dìvèe se zhlédlo v šeráckém klukovi? Bohové, ochraòujte mou duš i, poslyšte, co se to tady dìje? Ale víte co? Já tomu pøijdu na kloub. Týká se to urèitì fandìní a pøetlaèování.“

Haštal mlèel. Nemìl na výbìr. Kromì toho vidìl seržantku už nìkolikrát pøe dtím a vždycky mìl dojem, že mu jde po krku.

„Policista Treska mi øekl, že u Lady Sibyly má službu Igor. Doufám, že bude mít ve svých kádích nìjaké srdce, které se vašemu pøíteli bude hodit, to mys lím vážnì,“ pokraèovala. „Jenže to nic nemìní na tom, že to je stejnì pøípad vraždy, i kdyby už zítra chodil po mìstì. Pravidlo lorda Vetinariho: je-li tøeba Igora k tomu, aby vás pøivedli zpìt, byl jste mrtev. Pøechodnì mrtev, pravda, a proto také bude vrah pøechodnì povìšen. Obvykle staèí ètvrt vteøin y.“

„Já se ho ani nedotkl!“

„Já vím. Jenže jste musel držet basu se svými pøáteli, že? S Jumbem, a sam ozøejmì s Boukalem a, no ano, s Antonínem Køiváèkem, zvaným Tóny Køivák, s vašimi kamarády, kteøí tady nejsou. Podívejte, nejste zatèen, zatím, teï pomáháte Hlídce v pátrání. To znamená, že si mùžete zajít na záchod, pokud k tomu máte dost odvahy. Jestli máte sebevražedné sklony, zajdìte si do k antýny. Ale jestli se pokusíte utéci, varuju vás, pak vás uštvu.“ Tiše si odfrkla a dodala: „Jako psa. Jasné?“

„A mohl bych se zajít podívat, jak se daøí Srážovi?“

„Ne. Ještì poøád je u nìj Uzenáè. Pro vás samozøejmì policista Treska.“

„Každej mu ale øiká Uzenáè.“

„To je možné, ale dokud mluvíte se mnou, tak mu tak øíkat nebudete.“ Se ržantka zamyšlenì otáèela odznáèkem na stole. „Má pan Sráž nìjaké pøíbu zné? To znamená otce, matku, sourozence…“

„Já vim, co to slovo znamená. Mluvil o nìjakejch lidech v Überwaldu. Víc n evím.“ Haštal instinktivnì lhal. Mluvit o tom, že nìkdo strávil mládí pøik ovaný øetìzem ke kovadlinì, by tady rozhodnì nepomohlo. „S ostatníma hocha ma dole u nádrží ale vychází dobøe.“

„Jak se tam dostal?“

„Neptali sme se. Vobyèejnì za tim bejvá nìjaká škaredá historka.“

„A vás se nìkdy nìkdo ptal?“

Mlèky na ni zíral. To jsou celí policajti. Poøád jsou slušní, pane sem, pane tam, a pøesnì ve chvíli, kdy pøestane být èlovìk ostražitý, zaseknou mu do hlavy krumpáè.

„To byla oficiální policejní otázka, nebo jste jen zbyteènì zvìdavá?“

„Policajti nejsou nikdy zbyteènì zvìdaví, pane Nejspíši. Pravda ale je, že n ìkdy klademe doplòující okrajové otázky.“

„Takže to nebyla úøední otázka?“

„No, vlastnì ne…“

„Pak si ji strète tam, kam slunce nesvítí.“

Seržantce Angui pøebìhl po tváøi policajtský úsmìv. „Nemáte v ruce jedinou slušnou kartu, kterou byste mohl vynést, a teï vyrukujete s nìèím takovým.

Od Tónyho, to ano, od toho bych to èekala, ale Uzenáè tvrdí, že jste chytrý

. Jak chytrý nìkdo musí být, aby byl tak hloupý jako vy?“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveøe, a pak dovnitø vstrèil hlavu hlídaè. Kd esi za ním bylo slyšet silný, autoritativní hlas. „– podívejte, s takovými v ìcmi se pøece setkáváte poøád, ne? U všech bohù, není to pøece tak tìžké –“

„Ano, Noby?“

„Máme tady takový zvláštní pøípad, seržo. Jde o tu mrtvolu, co jsme poslali k Lady Sibyle. Je tady doktor Mechorost a tvrdí, že se ten chlápek zvedl a šel domù!“

„A dostali k nìmu Igora, aby ho prohlédl?“

„Jo. Teda, více ménì… hm…“

Policistu odstrèil ze dveøí mohutný muž v dlouhé zelené gumové zástìøe, kte rý evidentnì zuøil a pøitom se pokoušel chovat se pøátelsky. Za ním vykukov al policista Treska, který se ho oèividnì pokoušel uklidnit, ale bylo vidìt

, že se mu to ani náhodou nedaøí.

„Podívejte, my se snažíme pomoci, je to tak?“ prohlásil doktor Mechorost. „

Poslyšte, ohlaste nám vraždu, a já vytáhnu starého Igora z jeho doupìte a b udu dìlat pøesèas. Ale øeknìte Samu Elániovi, že bych byl moc rád, aby ke m nì svoje mládence poslal, až nebudou mít tolik práce, a já jim dám školení v základech první pomoci. Pak by rozhodnì poznali rozdíl mezi mrtvolou a nì kým, kdo jen spí. Nìkdy se to na první pohled špatnì odhaduje, ale jsou tad y jisté pøíznaky, podle nichž se to dá poznat. V naší profesi se vždycky za jeden z tìch nejspolehlivìjších považovala chùze, i když v tomhle mìstì js me se nauèili brát to jen jako velmi slibný zaèátek. Když jsme z nìj stáhli prostìradlo, posadil se, zeptal se Igora, jestli by nemìl nìco k jídlu, co ž je všeobecnì dost pøesvìdèivé. Kromì toho, že mìl horeèku, byl úplnì v po øádku. Srdce mu bušilo silnì a pravidelnì, a to nám potvrzovalo, že ho má.

Na tìle nemìl jediný škrábanec, ale rozhodnì by mu prospìlo poøádné jídlo.

Musel být opravdu hladový, protože snìdl i ten obložený chléb, který mu udì lal Igor. A když už mluvíme o jídle, taky bych si dal poøádnou veèeøi!“

„Vy jste ho nechali jít?“ podívala se na nìj zhrozenì seržantka Angua.

„Samozøejmì! Nemùžu držet chlapa v nemocnici, protože je nevhodnì živý!

“

Otoèila se k policistovi Treskovi. „A tys ho taky nechal jít, Uzenáèi?“

„No, vypadalo to jako pøípad, kdy je tøeba doktora poslechnout, seržo,“ odp ovìdìl Treska a vrhl na Haštala zoufalý pohled.

„Byl samá krev! Byl fakt dìsnì zøízenej!“ vybuchl Haštal.

„Takže žertík?“ uvažovala nahlas Angua.

„Pøísahal bych, že mu srdce netlouklo, seržantko,“ hájil se dál Treska. „Mož ná, že je to jeden z tìch mnichù ze Støedu, kteøí dìlají ty divné hokus poku sy.“

„Pak ovšem nìkdo plýtval èasem Hlídky,“ zasmušila se Angua a upøela pohl ed na Haštala.

Uvìdomil si, že je to nìco jako poslední zoufalý pokus. „A co bych z toho asi mìl?“ ohradil se. „Nebo si myslíte, že jsem tady pro vlastní plezír?“

Policista Treska si odkašlal. „Je to veèer po maèi, seržantko. Mìsto se hý be a všude kolem toho místa se pohybují fanoušci a nìkdo mezi nimi šíøí rù zné povídaèky. Chtìl jsem jenom øíct, že jsme pod tlakem. Už jsme mìli nìk olik velkých šarvátek. A koneckoncù, ten mládenec odešel po svých.“

„Mnì to v zásadì nevadí,“ ozval se doktor Mechorost. „Pøinesli ho vleže, o dešel po svých. To je varianta, které dávám rozhodnì pøednost. A musím se vrátit, seržantko. U nás budeme mít taky pìknì rušnou noc.“

Seržantka se rozhlédla, jako kdyby hledala nìkoho, na koho by mohla zakøièe t, a padl jí do oka Haštal.

„Poslyšte, Haštale Nejspíši! Tak teï je to na vás! Bìžte a najdìte toho svého kamarádíèka. A jestli s ním budou nìjaké další potíže, tak… budou potíže! Je to jasné?“

„Jako sklo, seržo.“ Nedokázal tomu odolat, prostì nemohl, už jen kvùli ka pkám studeného potu, které mu stékaly po zádech. Ale cítil se najednou le hký… povznesený… uvolnìný. Jenže nìkteøí lidé nedokážou pochopit, že prož íváte nìco jako svátek. Rozhodnì to nedokážou policisté.

„Pro vás seržantka, Nejspíši! Tady!“

Haštalovi se podaøilo chytit odznak, který mu hodila skoro pøes celou místn ost.

„Díky, seržo!“

„Ven!“

Vyšel ven a napùl èekal nejasný stín, který mu vstoupil do cesty, když byl kousek od budovy strážnice. V šerém vzduchu zachytil závan zápachu. No… a lespoò to není Tóny. Právì teï o setkání s Tónym nestál.

„Co je, Boukale?“ øekl do mlhy.

„Jak víš, že jsem to já?“

Hašt si povzdechl. „Uhod sem to.“ Zrychlil chùzi.

„Tónyho bude zajímat, cos vyklopil?“

„Nestarej se, je to vyøízený.“

„Vyøízený? A jak?“ Boukal, který mìl vždycky trochu nadváhu, musel poklu sávat, aby s ním udržel krok.

„To ti neøeknu.“ Tu chvilku si nesmírnì vychutnával.

„Hele, mùžu mu øíct, že sme z toho venku?“

„Všechno je vyøízený! Hotový! Špígl nýgl. Je prostì po všem. Vùbec se to n estalo.“

„Seš si jistej?“ ujiš•oval se Boukal. „Byl pìknì zøízenej.“

„Hele, co ti mám øíct?“ Haštal rozpažil a zatoèil se v piruetì. „Já sem Hašt Nejspíš!“

„Tak to je v pohodì. Hele, vsadil bych se, že tì teïka Tóny veme zpátky do P

atroly. To bude skvìlý, ne?“

„Víš, jak si Sráž myslel, že se Patrole øiká, Boukale?“

„Ne, jak?“

Haštal mu to øekl.

„No, to je ale –“ zaèal Boukal, ale Haštal ho pøerušil.

„Je to srandovní, Boukale. Je to srandovní, a taky smutný a beznadìjný. To t i povidám.“ Haštal se zastavil tak náhle, že do nìj Boukal vrazil. „A dám ti jeden tip: Boukal Pšoukal – s tím nikam nedojdeš. A to platí i pro Pšoukala

, vìø mi.“

„Ale dy• mnì každej øiká Boukal Pšoukal,“ zasténal Pšoukal.

„Tak prvního, kdo ti to teïka øekne, rovnou flákni. Zajdi si k doktorovi.

Omez uhlovodany. Vyhýbej se malým prostorùm. Používej vodu po holení,“ pro hlásil Hašt a znovu svižnì vykroèil. „Jo, a vystupuju ze skrumáže!“ køikl ještì pøes rameno.

Boukal se zoufale rozhlížel kolem. „Z jaký skrumáže?“

„Neslyšels? Všechno je to skrumáž!“

~~~

Jak tak Haštal spìchal hustou mlhou, pøemýšlel, jestli náhodou nezáøí. Teï bude všechno jinak. Hned, jak dorazí Šmidlín, zajde za ním a požádá ho o nìjakou lepší práci nebo tak nìco…

Z mlhy pøed ním se vynoøila další postava. Byla to vlastnì velká úleva, pro tože ta postava byla o hlavu menší než on.

„Bháne Nejsbhíši?“ øekla.

„Kdo se ptá?“ odpovìdìl Haštal a dodal: „Co se ptá?“

Postava si povzdechla. „Bhokud rhozumím, thak jste bhøítelem toho ghenth lemana, ktherého jshme dnheska bhøijali do nhemocnice,“ pokraèovala.

„No, a i kdyby, tak co je vám do toho?“

„No, hodnì,“ odpovìdìla postava. „Mohu se vhás zheptat, jesthli toho ghen thlemana znáte dhobøe?“

„Proè bych se tady zrovna s váma mìl vybavovat?“ odsekl Haštal. „Všechno bylo vyøízený, jasný?“

„Khéž by to thak bhylo,“ odpovìdìla postava. „Mhusím si s vhámi bhromluvi t. Jmenhuji se Ighor.“

„No, víte, myslel jsem si to. Vy ste ten, co udìlal Srážovi vobloženej chleba

?“ zbystøil Hašt.

„Ano. Thuòák, šbhagety a mharmheláda a trocha slhadkýho dhrobení. Mhoje sbhecialita. Vhíte nìco o jeho bhùvodu a bhrostøedí, kde vyrhùstal?“

„Ani tohle, šéfe.“

„Obhravdu?“

„Hele. Dole u nádrží tavíte a mícháte vosk, né minulost, jasný? To se prostì nedìlá, jasný? Vim, že si užil zlý èasy, ale víc vám neøeknu.“

„Mhyslel jshem si dho,“ odpovìdìl Igor. „Øhekl bhych, že bhochází z Übhe rwaldu. Odthamtud nìkdy bhøicházejí bhodivné a nebhezpeèné vìci.“

„Možná, že to bude vypadat jako pitomá otázka, ale nepocházíte vy náhodou taky z Überwaldu?“ zeptal se Haštal.

„Kdhyž už se bhtáte, bháne, tak ano,“ odpovìdìl Igor.

Haštal zaváhal. Igory bylo ve mìstì možno tu a tam zahlédnout. Jediné, co o nich vìtšina lidí vìdìla, bylo, že vás dokážou zašít ještì líp než Hlídka a že provádìjí podivné vìci v temných sklepeních a mají sklony vycházet ven za bouøky.

„Myshlím si, že by váš bhøítel mohl bhýt vhelmi nhebezpeèný,“ øekl Igor.

Haštal si pøedstavil Sráže jako nebezpeèného. Bylo to opravdu tìžké, dokud si nevzpomnìl na hod, který na vzdálenost poloviny délky ulice pøerazil sil ný sloup mety. Najednou si pøál, aby si to byl nepøedstavoval.

„A proè bych vás mìl vùbec poslouchat? A jak mám vìdìt, že nejste nebezpe ènej vy!“ dodal.

„No, já ale jshem,“ naklonil Igor hlavu, „vìhøte mi. A v Übherwaldu žhijí vìc i, khteré bhych ani já nechtìl bhotkat.“

„Já vás nebudu poslouchat,“ zamraèil se Haštal. „A vùbec, stejnì je vám dìsn ì špatnì rozumìt.“

„Nebhodléhá zvhláštním náhlým nháladám?“ vyzvídal Igor neústupnì. „Nemh á zháchvaty zhuøivosti? Vhíte nìco o jeho sthravovacích nhávycích?“

„Jo, má rád jableènej koláè,“ ušklíbl se Haštal. „Vo co vám de?“

„Vhidím, že jste jeho vhelký bhøítel,“ øekl Igor. „Omhlouvám se, že jshem vsthoupil do vhašeho èhasu.“ Slovo „vstoupil“ zùstalo viset ve vzduchu j ako vodní kapièky v mlze. „Dhám vám jhednu rhadu. Až mì bhudete bhotøebov at, bhoøádnì zakøhiète. Obhávám se, že zjisthíte, že vám to bhùjde shamo.

“ Pak se postava otoèila a zmizela v mlze.

A taky se øíkalo, že se Igorové pøesouvají zvláštním zpùsobem, vzpomnìl si Haštal. A nikdy je nikdo nevidìl pøi fotbalové høe…

Tu poslední myšlenku zachytil právì, když se chystala rozplynout. Co se to sám sobì pokoušel øíct? Že ten, kdo nechodí na fotbal, vlastnì není skuteèn ý èlovìk? Správná odpovìï ho nenapadala. Užasl nad tím, že tu otázku vùbec položil. Vìci se mìnily.

~~~

Gustýna dorazila do Noèní kuchynì spolu s Julií, která se jí musela zaváz at pøísahou, že bude mlèet, a velkoryse udìlila Milušce a paní Kolemplotn é na zbytek noci volno. To jim obìma samozøejmì velmi vyhovovalo, komu by ostatnì nìco takového nevyhovovalo, a navíc jim tak udìlala malou úsluhu

, na kterou se bude moci v nejnutnìjším pøípadì odvolat nìkdy v budoucnosti.

Svlékla si kabát a vyhrnula si rukávy. Cítila se v Noèní kuchyni doma, vel ela tady, tady mìla vìci pod kontrolou. Tady, obklopena železným vybavením a sporáky, by se dokázala postavit celému svìtu.

„Dobrá,“ obrátila se k zaražené Julii. „Dnes jsme tam nebyly. Dnešek se pro stì nestal. Bylas tady a pomáhala jsi mi èistit velký sporák. Dohlédnu na t o, abys dostala zaplacený nìjaký pøesèas, takže tvùj otec nebude mít dùvod k podezøení. Jasné? Pochopila jsi mì?“

„Ano, Týno.“

„A když už jsme tady, tak si udìláme fórka na ty masové koláèe na zítøejší veèer. Bude to prima, když se trochu pøedbìhneme, ne?“

Julie mlèela.

„Øekni ‚ano, Gustýno‘,“ pobídla ji Gustýna.

„Ano, Týno.“

„Tak bìž a nasekej nìjaké vepøové. Já vždycky øíkám, že práce èlovìka zam ìstná a nenechá ho moc pøemýšlet.“

„Ano, Gusti, to ty vždycky øíkáš,“ opakovala Julie.

Gustýna v jejím hlase zaslechla zvláštní tón, který ji upoutal, ale souèasnì v ní vyvolal starosti. „Vážnì to vždycky øíkám? A kdy?“

„Každý den, když pøijdeš do práce a uvazuješ si zástìru, Gusti.“

„To vždycky øíkala moje máma,“ zabruèela Gustýna a pokoušela se tu myšl enku vytøást z hlavy. „A mìla samozøejmì pravdu. Kus poøádné práce nikd y nikomu neuškodil!“ A pokoušela se nemyslet si tu zrádnou myšlenku: kr omì ní samotné. Masové koláèe, pomyslela si. Na masové koláèe se mùžeš spolehnout. Z koláèù smutná nebudeš.

„Já bych myslela, že se Haštovi líbim,“ zamumlala Julie. „Neháže po mnì ta kový ty divný pohledy jako ostatní kluci. Kouká na mì jako štìòátko.“

„No, tak na ten pohled by sis mìla dávat vážnì pozor, holka.“

„Sem se do nìj asi zabouchla, Gusti.“

Divoèáka, pomyslela si Gustýna. S knedlíkem a se zelím, nebo se šípkovou omáèkou… nebo na meruòkách. Nìjaké ještì zbyly v lednici. A udìláme koláè e se skopovou sekaninou a k nim spoustu ochucovadel, domácí tatarku, èatn í, okurèièky… to nikdy nezklame. Tak… potom koláèe s vepøovým a dole ve v odì máme nìjaké slušné ústøice, takže ty budou staèit na dušený koláè. Ud ìlám koláè s dary moøe a anèovièky vypadají dobøe a stargazey# nebo dva v ždycky pøijdou k chuti, i když je mi tìch malých rybièek líto, ale teï si upeèu nìjaké banketky a pár korpusù, takže – „Co jsi to øíkala?“

„Sem do nìj zabouchlá.“

„To tedy ne!“

„Zachránil mi život!“

„To není dùvod pro nìjaký bližší vztah! Staèilo by mu hezky vychovanì pod ìkovat.“

„No, ale dyž já ho fakt miluju!“

„To je pøece hloupost!“

„No a? Hloupej ještì neznamená špatnej, ne?“

„Tak teï mì dobøe poslouchej, mladá – hm, dobrý den, pane Šikézo.“

Je už vlastností Šikézù po celém svìtì, že vypadají, jako kdyby je nìkdo s ložil z nejhorších èástí dvou mužù, a k tomu chodí naprosto nehluènì v bot ách na silných gumových podrážkách, aby mohli co nejnenápadnìji pozorovat a poslouchat, kde se co šustne. A vždycky pøedpokládají, že mají právo na nìjaký ten hrnek èaje zadarmo.

„To je den, sleèno, to je ale den! Byla jste se podívat na fotbale?“ Zapátral a pøelétl pohledem z Gustýny na Julii.

„Èistily jsme trouby a sporák,“ odpovìdìla mu Gustýna obratem.

„Ano, dnešek se nestal,“ pøikývla Julie a zahihòala se. Gustýna hihòání nená vidìla.

Šikéza se pomalu rozhlédl po kuchyni, bez rozpakù, neskrývanì, všiml si ne pøítomnosti prachu, vyhozených rukavic, èistých utìrek –

„A právì pøed chvilkou se nám podaøilo dodìlat poslední malièkosti, aby by lo všechno èisté a uklizené,“ zavrèela Gustýna. „Dal byste si šálek èaje, pane Šikézo? A pøi tom byste nám mohl vyprávìt o høe.“

Mnohokrát bylo øeèeno, že dav je hloupý, bezhlavý, ale vìtšinou jsou lidé je n zmatení. Prùmìrný èlovìk je jako oèitý svìdek spolehlivý asi tak jako zách ranná vesta vyrobená z cukrových pusinek. Jak Šikéza vyprávìl, bylo èím dál tím jasnìjší, že nikdo nevìdìl nic víc než to, že nìjaký èlovìk zasáhl metu pøes pùl ulice, ale ani tím si nebyl nikdo tak docela jistý.

„Jedna vìc je na tom ale legraèní,“ pokraèoval Šikéza, když si Gustýna m etaforicky vydechla. „Byl bych pøísahal na to, že když jsem byl v presu, zahlédl jsem tady vaši pùvabnou pomocnici hovoøit s nìjakým mládencem v šeráckých barvách…“

„No, ale to zákon nezakazuje!“ odpovìdìla Gustýna. „Jenže ta byla tady a èist ila trouby.“ To nebylo právì nejtaktiètìjší, ale ona lidi, jako byl on, nenáv idìla. Takoví totiž žili jen proto, aby mohli ukázat tu svou špetku moci tìm, kteøí nemìli žádnou, a milovali každý její kousek, kterého se dokázali zmocn it. Vidìl urèitì mnohem víc, než jí øekl, to bylo jisté, a chtìl ji trochu po dusit. A jedna malá èásteèka jejího vìdomí pozorovala, jak si prohlíží jejich kabáty. Jejich mokré kabáty.

„Myslela jsem, že vy na fotbal nechodíte, pane Šikézo?“

„No, ano, to máte tak. Špièulíni se chtìli zajít podívat na hru a my s panem Nóblhóchem jsme museli jít s nimi, pro pøípad, že by na nì dýchl nìkdo z ob yèejných lidí. Páni, tomu byste nevìøila! Pohoršenì pomlaskávali, stìžovali si a vadil jim kdejaký chlup, jako kdyby jim ulice patøila. Ti mají nìco za lubem, pamatujte na moje slova!“

Gustýna nemìla ráda slovo špièulín, i když to nebyl špatný popis. Jenže od Š

ikézy to bylo nìco jako pozvání k jakémusi slizkému spiknutí. Ale a• už se t o nazvalo jakkoliv, mágové byli noblesa, lidé, na nichž záleželo, hybná síla a mnohdy i vykonavatelé, a když se takoví lidé zaènou zajímat o nìco, co dì lají lidé, na kterých tak nìjak všeobecnì nezáleží, malého èlovìka to vìtšin ou zaskoèí a otøese jím to.

„Vetinari nemá fotbal rád,“ øekla.

„No, øekl bych, že jsou v tom samozøejmì dohromady,“ odpovìdìl Šikéza a poklepal si prstem ze strany na nos. Následkem toho mu z jedné nosní dír ky vypadl kousek suché hmoty a padl mu do èaje. Gustýna svedla rychlý so uboj se svým svìdomím, zda ho na to má upozornit, ale vyhrála.

„No, øekl jsem si, že byste to mìla vìdìt, vzhledem k tomu, jak vás lidé u Dollyiných sester berou,“ pokraèoval Šikéza. „Pamatuju si vaši maminku. T

o byla svatá ženská. Vždycky mìla pro každého dobré slovo a pomocnou ruku.

“ Ano, pomyslela si Gustýna, a nìkteøí by jí tu ruku utrhli. Mìla štìstí, že když zemøela, mìla všechny prsty.

Šikéza dopil svùj èaj a položil hrnek s klepnutím na stùl. „No, nemùžu tady postávat celý den, co?“

„To jistì ne. Myslím, že máte celou øadu jiných míst, kde mùžete postávat.“

Šikéza se zastavil v obloukovém vchodu, otoèil se a usmál se na Julii.

„Byla to holka, jako když vám z oka vypadne, to bych pøísahal. S šeráckým mládencem. Úžasné. Musíte mít jednu z tìchhle… podvojnic. No, tak to asi b ude muset zùstat záhadou, jak øekl ten muž, který narazil na nìco, co by m ìlo zùstat záhadou. Tramta – dá, la –“

Zastavil se na místì, protože jinak by byl nabìhl na lesklou èepel nože, kter ý Gustýna sice nedržela nijak zvláš• výhružnì, ale o to blíže k jeho hrdlu. D

ostalo se jí toho zadostiuèinìní, že vidìla, jak mu ohryzek poskoèil nahoru a dolù jako nemocné jojo.

„Omlouvám se,“ øekla a sklonila nùž. „Já se v posledních dnech bez nože sk oro neobejdu. Dìlaly jsme vepøové. Víte, že vepøové maso se velice podobá lidskému? Alespoò se to øíká.“ Položila mu volnou ruku kolem ramen a pokra èovala: „Nevím, ale asi by to nebyl nejlepší nápad, šíøit nìjaké hloupé vý mysly, pane Šikézo. Víte, jak divnì se èasto lidé kvùli takovým vìcem doká žou chovat. No, je od vás hezké, že jste se zastavil, a kdybyste šel zítra náhodou kolem, urèitì bych tady pro vás našla masový koláè. A teï nás oml uvte. Musím pøipravit spoustu sekaniny.“

Odešel dost ve spìchu. Gustýna se s tlukoucím srdcem obrátila k Julii, která na ni zírala s ústy staženými do dokonalého „O“.

„No co? Co je?“

„Já se bála, že ho podøízneš!“

„Náhodou jsem prostì mìla v ruce nùž. Ty máš taky v ruce nùž. Obì držíme v rukou nože. Jsme v kuchyni.“

„Myslíš, že to vyklopí?“

„On doopravdy nic neví.“ Dvacet centimetrù, pomyslela si. To je nejvìtší n adívaný koláè, jaký se dá udìlat bez formy. Kolik takových koláèù bych asi udìlala z tchoøe, jako je Šikéza? Ten velký mlýnek na maso by to hodnì zj ednodušil. S žebry a lebkou by ale urèitì byly potíže. Všeobecnì vzato, bu de jednodušší, když se budeme držet vepøového.

Ta myšlenka se jí ale uhnízdila nìkde v pozadí mozku, a pøestože se nikdy n emìla promìnit v èin, byla podivnì vzrušující a osvobozující.

Co dìlali mágové pøi høe? O èem si to dìlali poznámky? To byla hádanka, na d níž se bylo tøeba zamyslet.

Ale mezitím se pohybovaly ve svìtì masových koláèù. Julie dokázala pracova t celkem efektivnì, když dostala opakovanou práci a soustøedila se na ni.

Byla obdaøena onou peèlivostí, již èasto nacházíme u lidí, kteøí nejsou pø íliš chytøí. Pravda, obèas popotáhla nosem, což není pøi pøípravì náplnì n ejen do masového, ale do jakéhokoliv koláèe právì nejlepší. Nejspíš myslel a na Haštala a zøejmì už si ho ve své pùvabné a nepøíliš pøeplnìné hlavì v kládala do jednoho z tìch rùžových snù, které vám prodávají èasopisy jako Tvùj glanc a další podobné, kde jediné, co musíte udìlat, abyste se stali slavnými, je „být sami sebou“. Cha! Zatímco Gustýna vždycky vìdìla, co chc e. Pracovala mnoho dlouhých, mizernì zaplacených hodin, aby to dostala, a tohle byla její kuchyò a moc, více ménì… nad koláèi… pøed chvíli jsi s ote vøenýma oèima snila o tom, jak udìláš koláèe s masovou nádivkou z èlovìka!

Proè jsi poøád tak rozzlobená? Co se zvrtlo? Já ti tedy øeknu co! Když ses tam dostala, nebylo tam žádné tam. Chtìla jsi vidìt Quirm z otevøeného ko èáru, zatímco by okouzlující mladý muž pil šampaòské z tvého støevíèku, al e nic takového se nestalo, protože ti v Quirmu byli prostì divní a vodì se tam nedalo vìøit, a vùbec, jak vlastnì pùsobí ta vìcièka… to šampaòské? N

evyprchá to? Co by se stalo, kdyby se ty tvoje potíže s nohou opakovaly…?

Takže jsi to nikdy neudìlala. A nikdy neudìláš.

„Nikdy jsem neøekla, že je Hašt špatný mužský,“ øekla nahlas. „Není to sic e gentleman a potøebuje tu a tam plesknout, aby se nauèil dobrým zpùsobùm, taky bere èasto život na lehkou váhu, ale mohl by ze sebe nìco udìlat, kd yby k tomu mìl nìjaký dùvod.“

Zdálo se, že ji Julie neposlouchá, ale u ní se to dalo tìžko odhadnout.

„Je v tom jen ten fotbal. Jste na opaèných stranách. To nepùjde,“ doøekla G

ustýna.

„A co kdybych teda zaèala fandit Šerákùm?“

Ještì vèera by nìco takového znìlo jako svatokrádež, jako rouhání, dnes to pøedstavovalo jen velký problém.

„Tak za prvé, tvùj otec už by s tebou do smrti nepromluvil. A tví bratøi jak bysmet.“

„To voni se mnou nemluvìj ani teï, ne moc, jenom když se ptají, kdy bude h otový jídlo. Vìøila bys, že dneska to bylo poprvý, co sem vidìla balón tak hle zblízka? A víš co? Vùbec to nestálo za to. Poslyš, a zejtra je v Horno dole módní pøehlídka. Co kdybysme tam skákly?“

„Nikdy jsem o tom podniku neslyšela,“ odfrkla Gustýna.

„To je trpaslièí obchod.“

„Tak pak to zní logicky. Nedokážu si pøedstavit èlovìka, který by si takhle pojmenoval obchod. Tøásl by se strachy, kdy se stane obìtí první tiskové c hyby.“

„Mohli bysme tam zajít. Mohla by to bejt docela psina,“ nedala se odbýt Ju lie a zamávala potrhanou kopií Tvého glancu.

„Tady se píše, že ty mikroužkový zbroje budou moc pìkný a mìkký a nedøou

, øikaj tady, a modely doplòujou rohatý helmy, který byly dlouho v za… p o… mnì… ní? Kde to je? No, prostì zejtra je tam todle módní máti… né.“

„To je hezké, ale my nejsme ten druh ženských, které chodí na módní pøehlí dky, Jùli.“

„Ty nejsi. Ale proè nejsem já?“

„Protože… podívej, ani bych nevìdìla, co si mám vzít na sebe,“ Gustýna už z aèínala být zoufalá.

„No, a právì proto bys mìla chodit na módní pøehlídky,“ odpovìdìla jí Julie s naivnì nezvratnou logikou.

Gustýna už už otvírala ústa, aby jí odsekla, ale pak ji napadlo: Není to o fo tbale a není to o mužských. To je v pohodì.

„Dobrá,“ pøikývla, „mohla by to být docela legrace. Podívej, dnes veèer jsm e udìlaly vážnì pìkný kus práce. Teï tì odvedu domù, sama doma udìlám, co p otøebuju, a vrátím se sem. Tvùj otec by si už mohl dìlat starosti.“

„Ten bude v hospodì,“ zavrtìla Julie bez váhání hlavou.

„No, ale kdyby tam nebyl, tak by si dìlal starosti,“ trvala na svém Gustýna.

Potøebovala chvíli klidu, opøít si hlavu a dát si nohy nahoru. Nebyl to jen dlouhý, ale i namáhavý den a potøebovala èas, aby se všechno tak nìjak usadi lo.

„A zaplatíme si rikšu, co øíkáš?“

„Jsou strašnì drahý!“

„No, víš, co já vždycky øíkám? Mladé jsme jen jednou!“

„Tak to jsem tì nikdy øíct neslyšela!“

Pøed univerzitou èekalo nìkolik trollrikšù. Byli drazí, jízda stála pìt penc í, ale cestování ve velkých koších, které mìl troll upevnìné na krku, bylo m nohem pohodlnìjší než jízda v koòbuse. Bylo to ovšem takové hogofogo, záclon ky se tøásly a rty se pohrdavì ohrnovaly. To je na ulici to zvláštní, když j ste se tam narodili, nemají lidé rádi, když tam pøestáváte zapadat. Babièka tomu øíkala „Cpát se nìkam, kam nepatøíme.“ Bylo to prostì pøedvádìní.

Odemkla Julii dveøe, protože ta vždycky se zámkem dost dlouho zápasila, a pak poèkala, až za ní zase zapadly.

Pak teprve otevøela vchodové dveøe u svého domu, které byly stejnì spravova né a oprýskané jako ty Juliiny. Ještì si skoro nestaèila vysvléct kabát, kd yž nìkdo zaèal tlouci na oprýskané døevo. Otevøela a za dveømi stál pan Sto lipný, Juliin otec, jednu pìst ještì pozvednutou k dalšímu úderu. Kolem nìj se k zemi snášely obláèky drobouèkých èásteèek staré barvy.

„Sem slyšel, žes pøišla domù, Gustýnko,“ øekl. „Co má bejt todle?“

Zvedl druhou obrovskou ruku a v té svíral pomaèkanou šedobílou obálku. T

akových vìcí se kolem Dollyiných sester mnoho nevidìlo.

„Tomu se øíká dopis,“ vysvìtlila Gustýna.

Muž k ní prosebnì natáhl ruku s obálkou a ona si všimla velkého èerného pí smene „V“ na obávané vládní známce, která bez výjimky šíøila strach a malo myslnost mezi všemi, kteøí ještì nedostáli své daòové povinnosti.

~~~

„To mnì píše samo jeho lordstvo!“ sténal zoufale pan Stolipný. „Proè by si mìl vzpomenout a psát zrovna mnì? Nic jsem pøece neudìlal!“

„A už vás napadlo, že byste to otevøel?“ zeptala se ho Gustýna. „Tak vìtšino u zjistíme, o co v tom dopise jde.“

Znovu na ni vrhl jeden z tìch prosebných pohledù. U Dollyiných sester by lo ètení a psaní považováno za zbyteènou domácí práci, kterou bylo lepší nechat ženským. Opravdová práce vyžadovala mohutná ramena, silné paže a mozolnaté dlanì. Pan Stolipný tìmto požadavkùm stoprocentnì vyhovoval.

Byl kapitánem Dolíkù a v jednom zápase ukousl postupnì tøem mužùm ucho.

Povzdechla si a vzala dopis z obrovské ruky, která se mírnì tøásla, a ne htem roztrhla obálku.

„Tak tady se píše, pan Stolipný…“ zaèala a obr pøed ní zamrkal. „Ano. To b udete vy,“ pøikývla.

„Je tam nìco o daních nebo tak?“ zeptal se nesmìle.

„Nic takového tady nevidím. Píše se tady: ‚Velmi bych ocenil, kdybych se s Vámi mohl setkat na veèeøi, kterou mám v úmyslu uspoøádat na Neviditeln é univerzitì ve støedu veèer v osm hodin, abychom prodiskutovali budoucno st úžasné hry nazývané fotbal. Bude pro mì èest pøivítat Vás jako kapitán a mužstva ulice Dollyiných sester.‘“

„Proè si vybral zrovna mì?“ nechápal Stolipný.

„Píše tady,“ odpovìdìla Gustýna, „že protože jste kapitán.“

„Ano, ale proè já?“

„Tøeba pozval všechny kapitány,“ napadlo Gustýnu. „Mohl byste poslat jed noho z vašich mládencù s bílým hadrem, aby se poptal, co øíkáte?“

„No jo, ale co když jsem to jenom já sám?“ opakoval zachmuøenì pan Stolip ný, rozhodnutý pohlédnout hrùze svého neštìstí až na dno.

Gustýna dostala skvìlý nápad. „No dobrá, pane Stolipný, pak by to vypadalo

, jako že je kapitán od Dollyiných sester jediný èlovìk dùležitý natolik, že mùže probrat budoucnost fotbalu se samotným Patricijem!“

Stolipný se nenapøímil v ramenou, protože chodil napøímený neustále, ale na pnutím svalù se mu podaøilo docílit toho, že vypadal ještì hranatìjší. „Ahá

! Tak to mu došlo správnì!“ zaržál.

Gustýna si v duchu povzdechla. Ten muž byl opravdu silný, ale jeho svaly se pomalu mìnily v tuk. Vìdìla, že ho bolí kolena. Vìdìla, že v posledních dn ech už mu èasto a rychle dochází dech, a pokud byl ve spoleènosti nìèeho, d o èeho nemohl udeøit nebo kopnout, byl úplnì ztracený. Paže mu visely podél tìla a obrovské ruce se otvíraly a zavíraly, jako by se za nìj pokoušely m yslet.

„Co se to vlastnì dìje?“

„Já nevím, pane Stolipný.“

Nìkolikrát nerozhodnì pøešlápl z nohy na nohu. „Eh, myslíte, že by to mohl o bejt kvùli tomu šeráckýmu klukovi, co dneska pøišel k úrazu? Co myslíte?

“

To mohl být kdokoli, uklidòovala se Gustýna, ale najednou pocítila chladný záchvìv strachu. Vždy• se to stává každý týden. To pøece nemusí být jeden z nich. Jenže samozøejmì bude, já to vím, ale já to pøece nevím, jak bych to mohla vìdìt, a když si to budu opakovat dost dlouho, tak se to možná v ùbec nestalo.

Pøišel k úrazu, pomyslela si v záchvatu paniky. To nejspíš znamenalo, že stá l na špatném místì a ve špatném pruhu, což je totéž, jako kdyby si to udìlal sám. Nechal se zabít.

„Moji kluci pøišli domù a vykládali, že se to stalo na ulici. Prý to slyšeli. Sly šeli, že prej se dal zabít.“

„A nic nevidìli?“

„Pøesnì tak to øíkali, nevidìli vùbec nic.“

„Ale dost toho slyšeli, že?“

Tahle vìta minula hlavu pana Stolipného a ani nepodnikla pokus dostat se do vnitø.

„A byl to nìkdo od Šerákù?“

„Jo, prej jo,“ pøikývl. „Ale víte sama, jak ti šeráètí podrazáci lžou!“

„Kde jsou vaši mládenci teï?“

Oèi staršího muže na okamžik zaplály. „Jsou zavøení doma, jinak bych je zpr áskal! V ulicích musí bejt dost tvrdý party, když se stane nìco takovýho.“

„No, tak je jich tam teï o jednu ménì,“ øekla Gustýna.

Stolipného oblièej odrážel smìs starostí a obav. „Nejsou to zlí kluci, víte, n emaj zlý srdce. To na nì hážou lidi.“

V duchu si pomyslela: Jasnì, tam na strážnici, když øíkají: „To jsou oni! Ti velcí! Poznal bych je všude!“

Nechala ho stát u dveøí a vrtìt hlavou a rozbìhla se ulicí. Troll by sem nez abloudil, protože ho ani nenapadlo, že by tady chytil rito, a nemìlo smysl t u èekat a nechávat se postøíkat barvou. Možná, že ho ještì chytí na cestì zp átky do støedu mìsta. Po minutì nebo dvou si uvìdomila, že ji nìkdo sleduje.

Že ji v šeru pronásleduje. Kdyby ji tak napadlo vzít si s sebou nùž. Vbìhla do pruhu temnìjšího stínu, a když ji nebezpeèný maniak dohonil, vskoèila mu do cesty a vykøikla: „Pøestaò mì sledovat!“

Julie slabì vykøikla. „Dostali Hašta,“ vzlykla, když ji Gustýna objala. „Vím, že ho dostali!“

„Nebuï blázen,“ konejšila ji Gustýna. „Po každém velkém zápase se pøece pe rou. Nemá smysl si dìlat starosti.“

„Tak kam teda bìžíš?“ zeptala se jí Julie ostøe. A na to Gustýna nemìla odpo vìï.

~~~

Zadel mu u vchodu pro personál kývl se zabruèením na pozdrav a on zamíøil pøímo k nádržím. Dva mládenci tam svým obvyklým pomalým a peèlivým zpùso bem okapávali, ale po Srážovi nebylo ani stopy, dokud se nerozhodl riskov at vlastní pøíèetnost a nevratné poškození svého èichového ústrojí a nevy dal se prozkoumat spoleènou ložnici. Tam našel Sráže, který s rukama sepj atýma na bøiše spal na svém kavalci. Bylo to nezvykle velké bøicho. Vypad al jako had, který pohltil výjimeènì velkou kozu. Najednou se mu vybavila podivná Igorova tváø a jeho ustaraný hlas. Podíval se na zem vedle kaval ce a uvidìl tam kousek koláèové kùrky a pár drobeèkù. Vonìlo to jako moc dobrý koláè. Napadala ho jediná osoba, která dokázala upéct tak skvìlý ko láè. A• už Haštala naplòovalo cokoliv, neviditelná záøe, díky které cesto u ze strážnice sem témìø tanèil, všechno z nìj okamžitì vyprchalo.

Zamíøil kamennými chodbami do Noèní kuchynì. Zbytky nadìje, které v nìm j eštì zbývaly, mizely spoleènì s drobeèky, které nacházel cestou, ale záøe se v nìm znovu rozsvítila, když uvidìl Julii a, ano, i Gustýnu, které st ály uprostøed toho, co z Noèní kuchynì zbývalo. Ta se zmìnila v smìsici d okoøán otevøených dvíøek, vytrhaných zásuvek, vyházených polic a zbytkù k ùrek a drobeèkù z masových koláèù.

„No, pane Haštale Nejspíši,“ prohlásila zachmuøenì Gustýna a založila si r uce na prsou. „Jedinou otázku: Kdo snìdl všechny ty koláèe?“

Záøe znovu zesílila, až naplnila Haštala jakýmsi støíbøitým svìtlem. Už to by ly tøi dny, co se naposled vyspal ve skuteèné posteli, a dnes to nebyl ani zd aleka obyèejný den. Široce se usmál, aniž vlastnì vìdìl proè, a pøestože se h o Julie pokusila zachytit, svezl se k zemi.

~~~

Haštal se probudil o pùl hodiny pozdìji, když mu Gustýna pøinesla šálek èaje

. „Myslela jsem si, že bude lepší, když tì necháme chvíli vyspat,“ øekla. „J

ulie øíkala, že vypadáš hroznì, takže jak se zdá, zaèíná dostávat rozum.“

„Byl mrtvej,“ øekl Hašt. „Tuhej jak øepa, a pak zas najednou nebyl. Co se to tady dìje?“ Zvedl se a uvìdomil si, že ho položili na špinavou deku jednoho z kavalcù u nádrží. Sráž ležel na kavalci vedle.

„Dobøe,“ øekla Gustýna. „Jestli mi to dokážeš vyprávìt a nelhat pøi tom, ta k se do toho pus•.“ Sedla si a chvíli pozorovala spícího Sráže, zatímco se Haštal pokoušel nìjak pochopit události vèerejšího veèera. „A zajímalo by m ì, co bylo v tom obloženém chlebu? V tom, co mu dal Igor.“

„Tuòák, špagety a džem. S trochou sladkýho drobení,“ odpovìdìl Haštal a za zíval.

„Jseš si jistý?“

„To nejni kombinace, kterou by èlovìk zapomnìl.“

„A jaký džem?“ vyptávala se Gustýna dál.

„Proè se ptáš?“

„Napadlo mì, že by to mohlo fungovat s kdoulí. Nebo s chilli. Ale co s tí m sladkým drobením? To mi tam vùbec nedává smysl.“

„Co? Jo, no, ale je to Igor. Oni nedìlaj vìci, který by dávaly smysl.“

„A on tì varoval pøed Srážem?“

„Jo. Ale myslím, že asi nemyslel ‚zamknìte si koláèe‘, co ty na to? Budeš mí t z tìch koláèù malér?“

„Ale ne. Mám jich ještì spoustu na dojití v chladnici. Jsou stejnì mnohem l epší, když trochu dojdou. Co se týèe koláèù, zvláš• tìch masových, mìl by m ít èlovìk vždycky trochu náskok.“

Podívala se dolù na Sráže a pokraèovala: „Vážnì mi tvrdíš, že ho Stolipných kluci zabili, a on pak odešel od Lady Sibyly živý?“

„Dy• to øikám, byl mrtvej jak zašlápnutej chroust. To zjistil dokonce i starej Treska.“

Pøi tìch slovech se na Sráže podívali oba.

„Ale teï je živý,“ øekla Gustýna a znìlo to spíše jako obvinìní.

„Podívej,“ zaèal Haštal, „Jediný, co vim o lidech, který pøicházej z Überwa ldu, je, že nìkterý z nich sou upíøi a jiný vlkodlaci. Myslim, že upíøi se o koláèe, i když masový, moc nezajímaj. A minulej tejden byl úplnìk, a von se nechoval divnì, teda… divnìjc než obyèejnì.“

Gustýna ztišila hlas: „Možná je to zombie – ne, ty taky nejedí koláèe.“ Pøi ø eèi nespouštìla oèi ze Sráže, ale jiná její èást øekla nahlas: „Ve støedu veè er tady bude hostina, lord Vetinari a mágové nìco peèou. Jde o fotbal. Tím js em si jistá.“

„A dál?“

„Mají nìjaký plán. Nìco ošklivého. Mágové se dnes byli podívat na utkání a d ìlali si poznámky! Neøíkej mi, že to bylo pro zdraví. Chtìjí fotbal zakázat, a o to tady podle mì bìží.“

„Výbornì!“

„Haštale Nejspíši, jak mùžeš øíct nìco takového? Tvùj otec –“

„Umøel, protože byl hloupej,“ ušklíbl se Haštal. „A neøíkej mi, že to byl te n zpùsob, jak by si vodejít pøál! Tak by nechtìl zemøít žádnej!“

„Ale on pøece svùj fotbal miloval!“

„Jo? A to znamená co? Stolipnejch kluci taky milujou svùj fotbal. Tóny Køi vák taky. A co to znamená? Když nepoèítáš dnešek, kolikrát jsi vidìla baló n ve høe? Málokdy, estli vùbec, to bych se vsadil.“

„Dobrá, ale o tom pøece fotbal není.“

„To jako øikáš, že fotbal nejni vo fotbale?“

Gustýna si pøála, aby mìla to správné vzdìlání, nebo, když už ho nemá, alesp oò vùbec nìjaké vzdìlání. Teï už ale neustoupí. „Je to ve sdílení,“ odpovìdì la. „Je to v tom, jak se staneš souèástí davu. Je to o spoleèném skandování.

Jde o to všechno, o celou tu vìc.“

„Myslím, sleèno Gustýnko,“ ozval se najednou Sráž ze svého kavalce, „že ta kniha, kterou hledáte, je Schnapssturmova Der Selbst uberschritten durch das Ganze.“

Znovu se podívali dolù na Sráže, tentokrát s otevøenými ústy. Otevøel oèi, a jak se zdálo, díval se na strop. „Je to opuštìná duše, která se pokouší dosáhnout na spoleènou duši lidství a pravdìpodobnì ještì dále. W. E. G.

Goodnightùv pøeklad s názvem Pátrání po celku je velmi jasný, ale nesmírnì zavádìjící kvùli chybnému pøekladu slova bewußtseinsschwelle, pøekládaném u v celém díle jako úèes.“

Hašt a Gustýna se podívali jeden na druhého. Haštal pokrèil rameny. Kde by mìli zaèít?

Gustýna si odkašlala. „Pane Sráži, jste mrtvý, nebo živý, nebo co jste?“

„Živý, dìkuji za optání.“

„Vidìl jsem, jak tì zabili!“ vykøikl Haštal. „Bìželi jsme celou cestu k Lady S

ibyle!“

„Oh,“ odpovìdìl Sráž. „Omlouvám se, ale nepamatuji se. Jak se zdá, tak do šlo k chybné diagnóze. Jsem v poøádku?“

Znovu si vymìnili pohledy. Haštal to nesl hùø. Když se Gustýna zlobila, moh l by její pohled rýt do skla. Ale Sráž mìl jednu výhodu. Bylo tìžké hádat s e s èlovìkem, který trval na tom, že není mrtvý.

„Ehm, a pak jste pøišel sem a snìdl devìt masových koláèù,“ dodala Gustýna

.

„Zdá se, že ti udìlaly dobøe,“ doplòoval Haštal s neohrabanou veselostí.

„Nedokážu si pøedstavit, kam jste je dal,“ vrtìla Gustýna hlavou. „Staèil b y jeden, aby normálnímu èlovìku praskl žaludek.“

„Vy se na mì budete zlobit, že?“ Sráž vypadal vystrašenì.

„Uklidnìme se ano?“ ozval se Haštal. „Hele, byl jsem opravdu vydìšenej, pø ísahám, že jo. Ne rozzlobenej, jasný? Sme tví kámoši.“

„Musím se chovat slušnì. Musím být užiteèný!“ Ta slova vycházela ze Srážo vých rtù jako mantra.

Gustýna ho vzala za ruku. „Podívejte, ty koláèe mi žádné starosti nedìlají, vážnì. Jsem ráda, když mužskému chutná. Ale musíte nám øíct, co není v poø ádku. Udìlal jste snad nìco, co jste nemìl?“

„Mìl bych být platný,“ øekl Sráž, jemnì se odtáhl a vyhýbal se pøi tom jej ímu pohledu. „Musím se chovat slušnì. Nesmím lhát. Musím se snažit být uži teèný. Dìkuji vám za vaši laskavost.“

Vstal, pøešel na druhý konec místnosti s nádržemi, vzal tam košík svíèek, vr átil se, roztoèil svou okapávaèku a zaèal pracovat, jako by tady nebyli.

„Víš, co se mu dìje v hlavì?“ zašeptala Gustýna.

„Když byl hodnì mladý, byl sedm let pøikovaný ke kovadlinì,“ øekl Haštal.

„Cože? Ale to je strašné! Ten, kdo udìlal nìco takového, musel být velmi kr utý!“

„Nebo bez sebe strachy, aby se neosvobodil.“

„Vìci nejsou vždycky takové, jak vypadají, pane Haštale,“ ozval se najednou Sráž, aniž pozvedl oèi od plnì zamìstnaných rukou, „a akustika ve sklepení ch je skvìlá. Váš otec vás miloval, že?“

„Cože?“ Haštalovi zrudla tváø.

„Miloval vás, vzal vás na fotbal, koupil masový koláè a podìlili jste se o nìj a nauèil vás fandit Šerošedé ulici. Zvedl si vás na ramena, abyste toho vidìl více ze hry?“

„Pøestaò takhle mluvit o mém otci!“

Gustýna položila ruku Haštalovi na paži. „To je dobré, Hašte. No tak, je to v poøádku, to není zlomyslná otázka, není to jízlivost, vážnì.“

„Ale nenávidíte ho, protože se z nìj stal obyèejný smrtelník, umírající na dl áždìní,“ pokraèoval Sráž a vzal z košíku další neokapanou svíci.

„Ale tohle bylo ošklivé,“ øekla Gustýna. Sráž si jí nevšímal.

„Zradil vás, Hašte. Nebylo ten bùh, kterého si malý chlapec vysnil. Ukázalo se, že je to jen obyèejný èlovìk. Ale ve skuteènosti nebyl jen tak obyèejn ý èlovìk. Každý, kdo nìkdy v tomhle mìstì pozoroval hru, slyšel o Davidu Ne jspíšovi. Pokud o nìm nìkdo øíká, že byl blázen, pak byl blázen každý, kdo vylezl na nìjakou horu nebo pøeplaval divoký proud. Jestli byl blázen on, t ak byl blázen i první muž, který se pokusil ovládnout oheò. Jestli byl bláz en, pak byl blázen i muž, který ochutnal první ústøici, i když považuji za vhodné podotknout, že když vezmeme v úvahu rozdìlení prací v prvotních love cko-sbìraèských kulturách, byla to pravdìpodobnì žena. Jen blázen nejspíš v yleze z postele. Jenže po smrti nìkteøí blázni zazáøí jako hvìzdy a váš ote c je jedním z nich. Po smrti lidé zapomenou na hloupost a pamatují si jen t u záøi. Nemohl jste nic dìlat. Nemohl jste ho zastavit. Kdybyste ho zastavi l, nebyl by Davidem Nejspíšem, mužem, jehož jméno se pro tisíce lidí stalo synonymem pro fotbal.“ Sráž odložil další peèlivì okapanou svíci a pokraèov al: „Zamyslete se nad tím, pane Hašte. Nebuïte mazaný. Mazanost je jen vyšp erkovaná zabednìnost. Zkuste inteligenci. Ta vás provede vším.“

„To je akorát hromada slov!“ odpovìdìl Haštal zapálenì, ale Gustýna vidìla n a jeho tváøích dvì lesklé stružky.

„Zamyslete se nad nimi, prosím, pane Hašte,“ øekl Sráž a dodal, „už jsem udì lal celý košík. To je užiteèné.“

To ten chladný klid. Stráž okapával svíèky a bylo vidìt, že se mu úpornou s nahou skoro dìlá špatnì. Opakoval se, jako kdyby se uèil vìci nazpamì•, aby je pak mohl odøíkat uèiteli. A pak byl najednou úplnì jiný – naprosto chla dný a soustøedìný.

Gustýna pøelétla pohledem z Haštala ke Srážovi a zase nazpìt. Haštalovi pokl esla dolní èelist. Nemìla mu to za zlé. To, co tady Sráž s tichou pøesvìdèiv ostí øekl, neznìlo jako názor, ale jako pravda vytažená z nìjaké hluboké stu dny.

Pak ticho pøerušil Haštal. Jeho hlas byl chraptivý a mluvil jako v transu.

„Když mi bylo pìt, tak mi dal mi svùj starý svetr. Byl jako stan a tak proma štìný, že jsem v nìm nikdy nepromokl –“ zarazil se.

Po chvíli mu Gustýna poklepala na loket. „On celý ztuhnul,“ øekla, „je tuhý jako kus døeva.“

„Aha, to bude strnulost,“ pøikývl Sráž. „Je ochromen vlastními city. Mìli b ychom ho položit.“

„Ty staré matrace, na kterých se tady spí, jsou mizené krámy!“ prohlásila Gustýna a rozhlédla se po lepší alternativì ke studeným dlažebním kamenùm.

„Vím, kde je pøesnì to pravé!“ zvolal Sráž, najednou plný èinorodosti, a vrh l se do chodby. Gustýna zùstala stát na místì a stále držela nehybného Hašta la, když od kuchyní pøibìhla Julie. Když je spatøila, zastavila se na místì a propukla v pláè.

„Takže je mrtvej, že jo?!“

„Ehm, není –“ zaèala Gustýna.

„Mluvila jsem s pár pekaøskejma, co šli do práce, a oni mi tvrdili, že se to po celým mìstì pìknì øezalo a nìkoho že zavraždili!“

„Haštal jen prožil ošklivý šok, to je všechno. Pan Sráž jen odbìhl, aby naše l nìco, na co bychom mohli Hašta uložit.“

„Oh,“ vzdychla Julie tónem, který byl mírnì zklamaný, nejspíše proto, že šo k jí nepøipadal dostateènì dramatický, ale než se jí podaøilo se vzpamatova t, ozval se zvláštní, výjimeènì dutý døevìný zvuk z druhé strany. Ohlašoval Sráže, který pøed sebou strkal rozmìrný gauè. Zastavil se pøímo pøed nimi.

„Tam vzadu, asi v polovinì chodby, je místnost plná starého nábytku,“ sdìli l jí Sráž a popleskával vybledlý samet. „Je to trochu zatuchlé, ale myslím, že myši z toho cestou sem vypadaly. Myslím, že je to navíc unikátní objev.

Øekl bych, že je to chaise longue z dílny proslulého Krklína Dokopule. Mys lím, že bych ji pozdìji mohl zrestaurovat. Položte ho opatrnì sem.“

„Co se mu stalo?“ chtìla vìdìt Julie.

„Víte, pravda mùže nìkdy èlovìka hodnì rozrušit,“ odpovìdìl jí Sráž. „Ale o n to pøekoná, a bude se cítit mnohem lépe.“

„Já sama bych se moc ráda dozvìdìla pravdu, pane Sráži, když dovolíte,“ øek la Gustýna a založila si ruce na prsou. Pokoušela se vypadat pøísnì, a pøit om se jí v hlavì neustále ozýval hlas, který tiše øíkal: Chaise longue! Cha ise longue! Až tady nikdo nebude, mùžeš si zkoušet, jak na ní s unylým pohl edem malátnì spoèinout!

„Je to takový druh léèení slovy,“ øekl opatrnì Sráž. „Obèas se lidé z hloupo sti dostanou do stavu, kdy uvìøí vìcem, které nejsou pravda. Obèas to mùže b ýt pro èlovìka dost nebezpeèné. Vidí totiž svìt ze špatného úhlu. Nedokážou si pak sami uvìdomit, že to, v co vìøí, je špatné. Ale èasto je tu jistá èás t jejich podvìdomí, která tohle všechno ví, a ta správná slova jim otevøou o èi a pomohou prohlédnout.“ Vrhl na Gustýnu a Julii ustaraný pohled.

„No, to je hezké,“ øekla Julie.

„Mnì to pøipadá jako takový nìjaký hokus pokus,“ zabruèela Gustýna. „Èlovìk se pøece vyzná ve své vlastní hlavì!“ Znovu si založila ruce a vidìla, jak na nì Sráž upøel pohled.

„No, co je?“ zeptala se. „To jste ještì nikdy nevidìl lokty?“

„Nikdy s tak krásnými dolíèky, sleèno Gustýno, a na tak pevnì založených r ukou.“

Až dosud si Gustýna nikdy neuvìdomila, že se Julie smìje tak ošklivì, na co ž, jak Gustýna horeènatì doufala, navíc nemìla jakékoliv právo.

„Gustýna má bó-ú! Gustýna má bó-ú!“

„Správnì se to vyslovuje bó a znamená to v jednom z cizích jazykù krásný,“

opravila ji automaticky Gustýna. Stejnì tak automaticky odsunula do temný ch zákoutí svého mozku fakt, že jí samé trvalo nìkolik let, než to zjistil a. „A snažila jsem se jen pomoci. Pomáháme mu, pane Sráži, že ano?“

„Není sladký, jak tady tak leží?“ zašveholila Julie. „Takový rùžový.“ Ve lmi nezkušeným pohybem pohladila Haštalovy umaštìné vlasy. „Jako malý kl uk!“

„Ano, to on vždycky umìl,“ pøikývla Gustýna. „Co kdybys šla do kuchynì a udìlala chlapeèkovi hrnek èaje? A vzala mu k tomu pár sušenek? Ale ne ty èokoládové!“ øekla, a když se Julie odvinila, dodala: „To bude chvíli trv at. Má sklony rozptylovat se vším možným. Myšlenky se jí rozbìhnou a zaba ví se jinde.“

„Haštal mi øekl, že navzdory vašemu mnohem zralejšímu zjevu jste stejnì sta rá jako ona,“ øekl Sráž.

„Vy jste asi s mnoha ženami nemluvil, pane Sráži, že ne?“

„Oh, bohové, udìlal jsem nìjaké další faux pas?“ vydìsil se Sráž, a najednou z nìj byl znovu takový uzlíèek nervù, že jí ho pøišlo líto.

„Fópa?“ Ze by to bylo to, co se píše faux pas a o èem ona si myslela, že se vyslovuje foxpes?

„Eh, ano.“

Gustýna spokojenì pøikývla, protože rozluštila další literární rébus. „Bude lepší, když nebudete používat slovo zralý, pokud nemluvíte o sýrech nebo o vínì. Není dobré používat ho ve spojení s dámami.“

Dívala se na nìj a pøemýšlela, jak nejlépe formulovat svou další otázku. N

akonec se rozhodla pro pøímoèarost, protože v nièem jiném se moc nevyznala

.

„Hašt si je jistý, že jste zemøel, a pak zase oživl.“

„Taky jsem to tak pochopil.“

„To dìlá málokdo.“

„Pokud vím, tak pøevážná vìtšina lidí to nedìlá.“

„Jak se to podaøilo vám?“

„Já nevím.“

„Víte, stalo se to pøed nìjakou dobou, už je bílý den, pøipouštím, ale… n emáte náhodou chu• na krev nebo na mozek, že ne?“

„Vùbec ne. Jen na koláèe. Miluju koláèe. Ještì stále je mi stydno za ty kol áèe. Už se to nikdy nestane, sleèno Gustýnko. Obávám se, že tentokrát jedna lo mé tìlo beze mì. Potøeboval jsem okamžitì doplnit živiny.“

„Hašt mi øekl, že jste býval pøikovaný ke kovadlinì?“

„Ano. To proto, že jsem byl nehodnotný. Pak mì odvedli k Její Milosti a on a mi øekla: ‚Nejsi hodnotný, ale myslím, že nejsi nehodný, takže ti dodám hodnotu‘.“

„Musel jste mít pøece rodièe?“

„Já nevím. Je mnoho vìcí, které nevím. Jsou tam ty dveøe.“

„Cože?“

„Dveøe, v mé hlavì. Nìkteré vìci jsou za tìmi dveømi a já je neznám. Ale lad y øíká, že to je v poøádku.“

Gustýna si pomyslela, že by to mìla vzdát. Sráž odpovídal na otázky, to ano

, ale každá jeho odpovìï vyvolávala další otázky. Ale pokraèovala dál. Bylo to, jako by bušila do plechovky a doufala, že se tak dostane dovnitø. „Lad y je skuteèná dáma, že? Zámek a služebnictvo a bùhví co ještì?“

„No, jistì. Dokonce i bùhví co. Je to moje pøítelkynì. A je zralá jako sýr a v íno, protože žije už dlouho a není stará!“

„Ale to ona vás poslala sem, ne? To ona vás nauèila… to, co jste použil na Haštala?“

Haštal, který ležel vedle Gustýny, se pohnul.

„Ne,“ zavrtìl Sráž hlavou. „Sám jsem èetl díla klasikù v knihovnì. Ale øekla m i, že lidé jsou nìco jako živé knihy a že bych se mìl nauèit, jak je èíst.“

„No, Haštala jste pøeèetl dobøe. Ale jednu vìc vám øeknu: na mì tyhle vìci nezkoušejte, nebo už nikdy neuvidíte jediný koláè!“

„Jistì, sleèno Gustýnko. Promiòte.“

Povzdechla si. Co je to se mnou? V okamžiku, kdy vypadají znièenì, mi jich zaène být líto! Zvedla hlavu. Díval se na ni.

„Pøestaòte s tím!“

„Promiòte, sleèno Gustýno!“

„No, alespoò jste se dostal na fotbal. Líbilo se vám to?“

Srážovi se rozzáøila tváø. „Ano. Bylo to úžasné. Ten hluk, zástupy lidí, sk andování… oh, to skandování! Stalo se mi druhou krví! To souznìní! To, jak èlovìk najednou není sám! Nebýt jeden, ale jeden se všemi, jedna vùle a jed en cíl!… promiòte.“ Všiml si jejího výrazu.

„Takže se vám to opravdu líbilo,“ øekla Gustýna. Síla Srážova výbuchu se po dobala žáru, který vytryskne z kamen, když se otevøou dvíøka. Bylo štìstí, že se jí nepøipálily vlasy.

„Moc! Atmosféra byla úžasná!“

„Tak tu jsem nezkoušela,“ zariskovala Gustýna, „ale hrachová kaše se neob yèejnì povedla.“

Klepání porcelánu a cinkání lžièky ohlásilo Juliin návrat, nebo spíš pøíchod èaje, který nesla pøed sebou, jako by to byl svatý grál, a ona za ním vlála jako chvost komety. Na Gustýnu to udìlalo dojem. Èaj byl v šálku místo na t alíøku a mìl pøijatelnì hnìdou barvu, která je vìtšinou pro èaj charakterist ická a která obvykle bývala jediným èaj pøipomínajícím charakteristickým prv kem èajù, které pøipravila Julie.

Haštal si sedl a Gustýnu napadlo, jak dlouho už je pøi vìdomí a poslouchá.

No, dobrá, možná že je dobrý ve skrumáži, taky se aspoò tu a tam umyje, a m á dokonce vlastní kartáèek na zuby, ale Julie pøece jen byla nìco výjimeèné ho, ne? Jediné, co potøebovala, byl princ. Technicky to znamenalo lorda Vet inariho, ale ten byl jednak pøíliš starý a kromì toho si nikdo nebyl jistý, kterou nohou ráno vstává z postele, pokud vùbec chodí spát. Ale jednoho dn e se objeví princ, i kdyby ho mìla Gustýna pøitáhnout na øetìzu.

Pootoèila hlavu. Sráž ji znovu soustøedìnì pozoroval. To nic, její kniha byl a pevnì zamèená. Nikdo si v ní nebude jen tak listovat. A hned zítra zjistí, co to mají mágové za lubem. To bylo jednoduché. Stane se neviditelnou.

~~~

V tichu noci sedìl Sráž na svém zvláštním místì, což byla další místnost vel mi blízko nádrží. Zatímco sedìl u zachránìného stolu, nepøítomnì zíral na ko usek papíru pøed sebou a zamyšlenì si èistil ucho tužkou, svíèky tiše a klid nì hoøely.

Sráž byl, technicky vzato, expert na milostnou poezii napøíè vìky a èasto j i dlouze probíral se sleènou Železdravou, zámeckou knihovnicí. Pokusil se o ní diskutovat i s lady, ale ta se zasmála, prohlásila, že je to vìc frivol ní, i když docela užiteèná jako uèebnice vhodná k procvièení slovní zásoby, synonym, rytmu øeèi a výrazu, což se ve výsledku projeví v tom, jak rychle omámíte mladou dámu natolik, že bude ochotná vysvléci si všechno obleèení.

V tomto konkrétním bodì Sráž nechápal, co pøesnì myslí. Znìlo to jako nìja ký iluzionistický trik.

Poklepal tužkou na list papíru. Zámecká knihovna byla plná poezie a on ji dychtivì hltal, jako ostatnì všechny knihy, i když tak docela nechápal, pr oè byla napsána a jakého cíle mìla pøesnì dosáhnout. Všeobecnì ale básnì n apsané muži ženám sledovaly podobné schéma. Ale teï, když si mohl vybírat z celého nekoneèného moøe úžasných slov, slov se mu nedostávalo.

Pak sám pro sebe pøikývl. Aha, ano, proslulá báseò Roberta Skandála Oj!

Mé hluché paní. Mìlo to správnou podobu, tempo i rytmus. Vyžadovalo to v šak zamyšlení. Ach, ano, a vyžadovalo to múzu! To ovšem pøedstavovalo ji stou obtíž. Julie, pøestože byla velmi pùvabná a pøitažlivá, byla v jeho vìdomí nìco jako pøátelský duch. Hmm. Aha, samozøejmì…

Sráž vytáhl tužku z ucha a po krátkém zaváhání napsal:

~

Zpívám, však ne o lásce, neb láska je slepá,

tak tedy opìvuji laskavosti dar…

~

Ohnì pod kotli pomalu hasly, ale Srážùv mozek se náhle ocitl v plamenech.

~~~

Zhruba kolem pùlnoci došla Gustýna k názoru, že teï už mùže klidnì nechat mládence samotné, aby se mohli zabývat tím, èím se obvykle mužští zabývají

, když kolem není žádná žena, která by na nì dohlédla, a dala si velmi zál ežet na tom, aby s Julií stihly noèní koòbus, který projíždìl v pravidelný ch, i když dlouhých intervalech mìstem. To ovšem znamenalo, že se musela v yspat ve své vlastní posteli.

Rozhlédla se ve svìtle svíèky po malé ložnièce a setkala se s pohledem Pan a Kolíbala, fantaskního tøíokého medvìda, což nebylo tak úplnì jednoduché.

Bylo by hezké, kdyby mìla v té chvilce nìjaké nadpozemské vysvìtlení, ale vesmír nikdy nedává odpovìdi, vždy jen další otázky.

Pøestože tady nebyl kromì tøíokého plyšového medvìda nikdo, kdo by ji mohl pozorovat, nenápadnì a kradmo se natáhla dolù a vytáhla zpod postele posl ední knihu Jasmíny Èesalové-Kvìtovonné. Po desetiminutovém ètení byla skor o v polovinì (protože knížky paní Èesalové-Kvìtovonné byly ještì štíhlejší než její hrdinky) a zažila pocit déjà vu. Co víc, bylo to déjà vu na druh ou, protože mìla pocit, že mìla déjà vu už pøedtím.

„Jsou vážnì všechny stejné, co?“ obrátila se ke svému tøíokému medvìdovi. „

Ty víš, že tam bude služka Marie nebo nìkdo takový a dva muži a ona skonèí s tím hezkým, a taky musí dojít k nedorozumìní a roztržce a nikdy nedìlají víc, než že se líbají, a je prakticky zaruèeno, že nìjaká vzrušující scéna z obèanské války, invaze trollù, dokonce ani nìjaká scénka s vaøením se v n ich neobjeví. To nejnapínavìjší, co mùžeš èekat, je bouøka.“ Vážnì to nemìl o nic spoleèného s obyèejným životem, který, i když se v nìm odehrávalo výj imeènì málo obèanských válek a trollích invazí, mìl alespoò tolik slušnosti

, že v nìm docházelo ke spoustì vaøení.

Kniha jí vypadla z prstù a o tøicet vteøin pozdìji už spala, jako když ji do v ody hodí.

~~~

Kupodivu ji té noci žádný soused nepotøeboval, takže v klidu vstala, oblékl a se a nasnídala, což pro ni pøedstavovalo skoro neznámý svìt. Otevøela dve øe, aby zanesla snídani vdovì Namaèkalové, a srazila se na prahu s Julií.

Dívka o krok ustoupila. „Ty už deš ven, Týno? Je hroznì brzo!“

„Ty už jsi taky vzhùru,“ odpovìdìla jí Gustýna. „A koupila sis noviny, jak vidím. To mám radost.“

„Neni to vzrušující?“ skoro vypískla Julie a vstrèila Gustýnì noviny pod nos

.

Gustýna se podívala na obrázek na titulní stranì, podívala se podruhé, podíval a se zblízka, pak chytila Julii za loket a vtáhla ji dovnitø.

„Jsou jim vidìt ptáci zpìváci,“ zkonstatovala Julie hlasem, který byl tak vìc ný, až se to Gustýnì nezamlouvalo.

„Ty bys vùbec nemìla vìdìt, jak nìco takového vypadá!“ odsekla a pleskla n ovinami o stolní desku.

„Cože? Mám tøi bráchy, zapomnìlas? A jeden po druhým se koupou v neckách pøed krbem, víš? Myslíš, že sou nìco zvláštního? Koneckoncù, tohle je kul tura, ne? Vzpomínáš, jak jsi mì vzala na to místo, co bylo plný nahatejch

? Zùstalas tam celý hodiny.“

„To bylo Královské umìlecké muzeum,“ odpovìdìla Gustýna a dìkovala svým hvìzdám, že jsou uvnitø. „To je nìco jiného.“

Pokoušela se pøeèíst si èlánek, ale bylo to dost obtížné s tím úžasným obr ázkem vedle, kam se mohlo oko zatoulat každou chvilku a pak ještì znovu.

Gustýna mìla svou práci ráda. Nedìlala kariéru. To bylo nìco pro lidi, kteøí s i neumí udržet vlastní práci. V tom, co dìlala, byla skvìlá, takže to dìlala p oøád dál a svìta si pøi tom moc nevšímala. Ale teï se jí oèi otevøely. Pøesnìj i øeèeno, pøišel èas mrknout.

Pod velkým titulkem „Nový úsvit staré hry!“ byl obrázek vázy, nebo snad s píše urny v oranžové a èerné barvì. Byly na ní obrázky jakýchsi hodnì vys okých a neobyèejnì hubených mužù – jejich mužství bylo nepochybné, ale so uèasnì neuvìøitelné. Bylo také jasné, že zápasí o míè, jeden z nich ležel na zemi a vypadal, jako když trpí nìjakou silnou bolestí. Pøeklad textu byl na urnì tiskacími písmeny: ZASTAVENÍ ÚTOÈNÍKA. Podle prùvodního èlánk u našel urnu nìkdo z Královského umìleckého muzea ve starém depozitu a sk rývala svitky, které, pravilo se v èlánku, obsahovaly pùvodní pravidla fo tbalu, tak jak se hrával v poèáteèních letech století Letního mouèného mo la, pøed tisíci lety, kdy se kopaná hrála na poèest bohynì Pedestriany…

Zbytek Gustýna pohledem jen pøelétla, protože toho byl k pøelétnutí velký kus. Stranu tøi zdobila umìlecká ilustrace døíve zmínìné bohynì. Byla, sam ozøejmì, krásná. Ošklivì zpodobnìnou bohyni vidí èlovìk opravdu velmi zøíd ka. Možná to má nìco spoleèného s jejich schopností srazit èlovìka na míst ì mrtvého k zemi. Co se týèe Pedestriany, ta by jim nejspíše míøila na noh y.

Gustýna odložila noviny a pìnila pøi tom vzteky a je tøeba øíci, že jako kuc haøka umìla pìnit. Tohle nebyl fotbal – až na to, že Cech historikù tvrdil, že ano a že to mohou dokázat – nejen díky starému pergamenu, ale také díky o sudné urnì, a jí bylo hned jasné, že ten, kdo bude proti osudu, bude na té š patné stranì.

Bylo to pøíliš uhlazené, to vidìl každý. Leda, že by… ale proè? Jeho lordstv o nemá fotbal rádo, ale tady byl èlánek, který øíkal, že je tahle hra velmi stará a má vlastní bohyni, a jestli existovaly nìjaké dvì vìci, které mìstšt í lidé milovali, byly to tradice a bohynì, zvláštì když se bohyním nedostáva lo látky alespoò nad pasem. Mìlo to snad na svìdomí jeho lordstvo? Pøinutil je Vetinari uveøejnit nìco takového v novinách? Co se dìje? „Mám spoustu prá ce, které se musím vìnovat,“ obrátila se nakonec k Julii s vážným výrazem. „

Je hezké, že sis jednou koupila slušné noviny, ale takovéhle vìci bys zrovna èíst nemusela.“

„Já to taky neèetla. Koho to zajímá? Mám to kvùli inzerátu, hele.“

Gustýna se o inzeráty a reklamy v novinách nikdy moc nezajímala, protože je tam dávali lidé, kterým nešlo o nic jiného než o vaše peníze. Ale teï si všimla. Madam Šarmánová z Bjonku vám nabízí… mikroužkové zbroje.

„Øeklas, že bysme si tam mohly zajít,“ øekla Julie významnì.

„Ano, ale to bylo pøed –“

„Ale tys øekla, že mùžeme.“

„No no, ale už jsi slyšela o nìkom od Dollyiných sester, kdo si zašel na mó dní pøehlídku? To není nic pro nás, nemyslíš?“

„To se ale v tìch novinách neøiká. Vstup volný, to se tady øiká. Øeklas, že mùžeme jít!“

Ve dvì hodiny, pomyslela si Gustýna. Snad to nìjak stihnu…

„Dobøe, sejdeme se v kuchyni v pùl druhé, slyšíš? Ani o minutu pozdìji! M

ám spoustu práce.“

Univerzitní Rada se schází dennì v pùl dvanácté, øekla si v duchu. Oh, být tam tak muškou na zdi! Po tváøi se jí pomalu rozlil úsmìv…

~~~

Hašt sedìl v potluèeném starém køesle, které mu u nádrží sloužilo jako k anceláø. Práce pokraèovala svým obvykle spolehlivým hlemýždím tempem.

„No ne, vidím, že dnes jste pøišel hodnì brzo, pane Hašte,“ ozval se Sráž.

„Omlouvám se, že jsem tady nebyl. Musel jsem jít a vyøídit poruchu jednoho z velkých svícnù.“ Naklonil se blíž k Haštovi. „Udìlal jsem, co jste po mnì chtìl, pane Haštale.“

Haštal se vytrhl ze svého snìní o Julii a øekl: „Cože?“

„Požádal jste mì, abych napsal… abych zlepšil vaši báseò pro sleènu Julii.“

„Tys to udìlal?“

„Možná byste se na to rád podíval, pane Hašte?“ podal Haštalovi papír a ne rvóznì pøešlapoval vedle køesla jako žák pøed svým uèitelem.

Netrvalo dlouho, a Haštalovi se nakrabatilo èelo. „Co je to… v ní• božský vzlet…“

„Že se podobá bohyni…“

„To myslíš, jako že chodí ve vzduchu?“ zajímal se Haštal.

„Ne, pane Haštale. Kdybych byl vámi, tak bych to prostì nechal na poezii.“

Haštal svádìl boj sám se sebou. S poezií nemìl nikdy nic moc spoleèného, a ž na ty vìci, které zaèínaly podobnì jako „Na svém hradì rytíø statný jmén em Smil žil pøeudatný…“, ale tohle vypadalo jako pravá báseò. Stránka se z dála pøeplnìná, ale pøi tom na ní byla spousta volného místa. Písmo bylo n avíc velmi ozdobné, a to byla jedna z jasných známek, ne? Takové vìci se v Rytíøovi nevidí. „To je fakt úžasný, Sráži. Nìco úžasnýho, vážnì. Todle j e poezie, fakt že jo, ale co se v tom doopravdy øiká?“

Sráž si odkašlal. „Tedy, pane, cílem poezie tohoto druhu je navodit náladu, která vyvolá u adresáta, v tomto pøípadì, pane, mladé dámy, které báseò po šlete, pocit laskavé a romantické náklonnosti k autorovi básnì, což budete v tomto pøípadì vy. Podle Její Milosti je cokoliv navíc jen pouhé pøedvádìn í. Pøinesl jsem vám pero a obálku, pokud tu báseò podepíšete, zajistím, aby se dostala ke sleènì Julii.“

„Vsadim se, že jí eštì nikdo pøedtím básnièku nenapsal,“ øekl Haštal a rychle se pøenesl pøes skuteènost, že on také ne. „Dìsnì bych si pøál být u toho, a ž to bude èíst.“

„To vìtšinou nebývá doporuèováno,“ pospíšil si Sráž. „Všeobecnì platí, že zúèastnìná dáma si báseò pøeète v nepøítomnosti roztouženého doufajícího n ápadníka, to znamená vás, a vytvoøí si v duchu jeho idealizovaný obraz. Va še fyzická pøítomnost by mohla tomuto procesu ve skuteènosti uškodit, zvlá štì když jste si, jak vidím, zase nevzal èistou košili. Kromì toho jsem by l informován, že pøichází v úvahu i možnost, že z ní spadne veškeré obleèe ní.“

Haštal, který se zadrhl u spojení „roztoužený doufající nápadník“, rychle p øeskoèil k informaci poslední. „Cože? Øekni to ještì jednou?“

„Mohly by z ní spadnout všechny šaty. Za to se vám omlouvám, ale jak se zdá, je to vedlejší produkt celé té záležitosti s poezií. Jenže pokud to vezmeme v širších souvislostech, tak ta báseò nese poselství, o které jste žádal, a to má øíci: ‚Myslím, že jsi bájeèná, vážnì se mi líbíš, nemohli bychom si d át schùzku? Žádné techtle mechtle, slibuji.‘ Ale protože je to báseò milostn á, dovolil jsem si ji mírnì upravit v tom smyslu, aby se v ní objevil nepoch ybný náznak toho, že kdyby snad byly techtle, nebo dokonce mechtle mladou dá mou vítány, rozhodnì byste jí ani v jedné z tìchto vìcí neodmítl vyhovìt.“

~~~

Arcikancléø Výsmìšek si zamnul ruce. „Nuže, gentlemani, doufám, že jsme d nes ráno všichni èetli noviny nebo do nich alespoò nahlédli?“

„Myslel jsem, že první strana není to správné místo,“ ozval se lektor Zani klých run. „Skoro mì to odvedlo od snídanì. Metaforicky øeèeno, samozøejmì

.“

„Je jasné, že urna byla ve sklepních depozitech muzea alespoò tøi sta let, ale z jakéhosi dùvodu se objevila až teï,“ dodával Výsmìšek. „Je samozøejmé

, že tam mají celé tuny materiálu, na který se vlastnì nikdy nikdo poøádnì nepodíval, a mìsto prochází prudérním obdobím, takže právì teï o žádné tako vé vìci nestojí.“

„To jako o co? Že mají chlapi tága?“ øekl dr. Zïáblíkov. „Takové vìci se dø ív nebo pozdìji vždycky provalí.“

Rozhlédl se kolem po odmítavých tváøích a dodal: „Prsten s lebkou, nezapom nìli jste? Podle kolejních pravidel je šéf katedry Posmrtné komunikace opr ávnìn… ne, je po nìm žádáno, aby pronášel nechutné, rozvratné a do jisté m íry zlé poznámky. Je mi líto, ale tahle pravidla jste vymysleli vy.“

„Díky, doktore Zïáblíkove. Vaše nevyžádané poznámky jsme zaznamenali a ocenili.“

„Víte, mnì pøipadá hroznì podezøelé, že se tahle mizerná urna objevila pøe snì v ten správný èas,“ zabruèel starší pAsák, „a doufám, že nejsem sám?“

„Je mi pøesnì jasné, co tím myslíte,“ pøikývl Zïáblíkov. „Kdybych nevìdìl, ž e arcikancléø omezil svou práci na to, aby pøesvìdèil Vetinariho, že nás má nechat hrát, øekl bych skoro, že je to nìjaký tajný plán.“

„Á-áno,“ pøikývl Výsmìšek zamyšlenì.

„Ta stará pravidla vypadají mnohem zajímavìji, pane,“ ozval se Rozšafín Ct ibum.

„Á-áno.“

„Èetl jste ten kousek, kde se øíká, že hráèi nesmí pøi høe používat ruce, pan e? A že je nejvyšší knìz pøítomen na místì hry, aby zajistil, že se budou ctí t daná pravidla?“

„V dnešních dnech to nic neznamená,“ zabruèel lektor Zaniklých run.

„Má být ozbrojen otrávenou dýkou, pane,“ upozoròoval Rozšafín.

„Ale? No, tak to by høe mìlo dodat na podstatnì vìtší zajímavosti, co, Vz oromile… Vzoromile?“

„Cože? Aha, ano, samozøejmì. Nìco k zamyšlení. No, jistì. Jeden muž rozh oduje… Pøihlížející, který vidí vìtšinu hry… takže vlastnì hráè… Moment, které stádium jsem minul?“

„Promiòte, arcikancléøi?“

Výsmìšek zamrkal na Rozšafína Ctibuma. „Cože? Ach, já si jen tak rovnám my šlenky, jak se to tak dìlá.“ Pak se v sedì narovnal. „No, pravda je, že o pravidla se nemusíme pøíliš zajímat. My tu hru musíme odehrát za každou ce nu, a tak jimi budeme vázáni v rámci nejlepších sportovních tradic, alespo ò do té doby, dokud nezjistíme, jak a kde by se dala nejvýhodnìji a nejbez peènìji porušit v náš prospìch. Pane Ctibume, vy shromažïujete naše studie a postøehy ke høe. Øeènický stolek je váš!“

„Dìkuji vám, arcikancléøi.“ Rozšafín si odkašlal. „Pánové, fotbalová hra, t o nejsou jen pravidla a zpùsob hry. To jsou nepochybnì základní aspekty, al e øekl bych, že pro nás bude zajímavìjší prùvodní skandování a potrava. Zdá se, že oboje je neoddìlitelnou souèástí hry. Bohužel, to jsou i obušky fan ouškù.“

„V èem je podstata toho problému?“ nadhodil Výsmìšek.

„Mlátí se jimi navzájem pøes hlavy. Nebudu daleko od pravdy, když øeknu, že rvaèky a bezduché šarvátky, podobné, k jakým došlo vèera odpoledne, jsou jedním ze základních kamenù celé hry.“

„Tak to to došlo od její historické podoby dost daleko,“ prohlásil profesor Neurèitì mlhavých studií a potøásl smutnì hlavou.

„To je pravda. Pokud jsem to dobøe pochopil, tak v tìch dobách bylo mužs tvo poražených uškrceno. Pøedpokládám ovšem, že to bychom popsali jako p romyšlené násilí provádìné s nadšeným souhlasem celé spoleènosti nebo al espoò té její èástí, která ještì mohla dýchat. My naštìstí ještì nemáme fanoušky, takže to momentálnì není náš problém, proèež mùžeme pøejít rov nou k masovým koláèùm a paštikám.“

Zaznìl sbor souhlasných hlasù. Jídlo, to byl jejich šálek èaje a – pokud to bylo možné – k nìmu ještì velký kus koláèe. Nìkteøí z nich už upírali pohled y ke dveøím v oèekávání vozíku s jídlem. Zdálo se, že od deváté hodiny už ub ìhla celá vìènost.

„Støedem celé hry je masový koláè,“ pokraèoval Rozšafín, „který se vìtšino u peèe z køehkého tìsta a obsahuje vhodné koláèové nádivky. Našel jsem jic h více než pùl tuctu a testoval jsem je na obvyklých subjektech.“

„Tedy na studentech?“ ujiš•oval se Výsmìšek.

„Jistì. Vìtšina z nich prohlásila, že jsou dost odporné. Tvrdili, že v nich není ani stopy po koláèích. Nicménì je všichni dojedli. Rozbor ingrediencí u kazuje, že se skládají z univerzální hnìdé omáèky, tuku a soli, a pokud víme

, tak ani jeden z testovaných studentù zatím nezemøel…“

„Takže v koláèích máme náskok,“ zahlaholil Výsmìšek spokojenì.

„Dá se to pøedpokládat, arcikancléøi, i když nevìøím, že právì kvalita kol áèù hraje nìjakou roli v…“ Zarazil se, protože se rozlétly dveøe, aby dovn itø vpustily vyztužený tìžkotonážní vozík, na nìmž se obvykle servíroval è aj. Protože jej nepohánìla právì Ona, nevìnovali mu mágové další pozornost a dali se do podávání hrnkù, podšálkù, pøedávali si cukøenku, zkoumali kv alitu èokoládových sušenek s tím, že by se mìl objednat vìtší sortiment zn aèek, a tak dále. Prostì a jednoduše se vìnovali všem tìm malým rozptýlení m, bez kterých by byl pøípravný výbor dùmyslným nástrojem k rychlému a efe ktivnímu rozhodování.

Když cinkání porcelánu a chøestìní kovových doplòkù témìø utichlo a boj o poslední sušenku byl dobojován, zaklepal Výsmìšek lžièkou na svùj šálek, aby si tak vyžádal ticho. Bohužel, protože to byl právì Výsmìšek, pøidal o to k všeobecnému šumu navíc cinkot rozbitého šálku a nìkolik Výsmìškový ch tlumených kleteb. V okamžiku, kdy dìvèe u vozíku všechny mágy saturova lo, Výsmìšek pokraèoval: „Další vìcí, která se hrou na první pohled vùbec nesouvisí, jsou skandované pokøiky, i když mám dùvod vìøit, že mají jist ou sílu, ale my je budeme na vlastní nebezpeèí ignorovat. Jak vím, tak mu zejní pøekladatelé øíkají, že moderní skandování bylo pùvodnì veršovanými modlitbami k bohyni, a ty že ji žádaly o pøízeò a podporu pro vybraný tý m, zatímco na okraji herního pole tanèily najády, které mìly zase povzbud it hráèe, aby pøedvedli co nejvìtší èiny udatenství.“

„Najády?“ nadhodil profesor Neurèitì mlhavých studií. „To byly vodní víly

, ne? Mladé ženy ve velmi tenkém a vlhkém odìvu? Proè by nìkdo chtìl, aby tam byly? A kromì toho, netopily tyhle… sleèinky námoøníky tak, že jim z pívaly?“

Výsmìšek nechal chvíli ve vzduchu viset zamyšlenou pauzu, a teprve pak pr omluvil. „Pøedpokládám, že v dnešních dnech od nás naštìstí nikdo neèeká, že bychom hráli fotbal pod vodou.“

„Koláèe by se rozmoèily,“ upozornil profesor Neurèitì mlhavých studií.

„To není tak jisté,“ zabruèel Rozšafín.

„A co obleèení, pane Ctibume? Pøedpokládám, že na sobì budeme mít nìjak é obleèení?“

„Teploty byly za starých èasù o nìco vyšší. Mohu vás jen ujistit, že nikoho by nenapadlo trvat na nahotì.“

Rozšafín si mohl všimnout zachøestìní, protože v tom okamžiku dívka u èajo vého vozíku málem upustila šálek, ale byl natolik laskavý, že si okázale n evšímal toho, èeho si všiml. Proto pokraèoval: „Souèasná mužstva nosí vìtš inou staré košile a krátké kalhoty.“

„Jak krátké?“ zajímal se profesor Neurèitì mlhavých studií naléhavým hlase m.

„Myslím, že tak ke kolenùm,“ odpovìdìl Ctibum. „Mohlo by to pøedstavova t problém?“

„To by tedy mohlo. Kolena by mìla být zakrytá. Je známá skuteènost, že záb lesk mužského kolena mùže dovést vìtšinu žen až k chlípnému šílenství.“ Od vozíku se ozvalo další zachøestìní, ale Rozšafín ignoroval i to, protože jemu samotnému po profesorových slovech mírnì zachøestilo v hlavì.

„Jste si tím jistý, pane?“

„To je nepopiratelný fakt, mladý Ctibume.“

Rozšafín Ctibum našel toho rána v høebenu první šedý vlas a nebyl v náladì n echat si nìco takového líbit.

„A mohl byste nám laskavì øíci, v kterých knihách, ale pøesnì, jste –“ zaè al, ale Výsmìšek ho s neobvyklou diplomacií pøerušil. Obvykle míval z poty èek mezi akademiky potìšení.

„Myslím, že pár centimetrù navíc, aby se zabránilo shlukování dam, pro nás nebude žádný problém, co, mistøe Ctibume? Hopla…“

To poslední patøilo Gustýnì, která upustila na koberec dvì lžièky. Vysekla mu malé pukrlátko.

„Hmm, ano… a mìli bychom nést univerzitní barvy,“ pokraèoval, s náznakem n ervozity. Výsmìšek se pyšnil tím, že se o své podøízené stará dobøe, a opr avdu to dìlal, kdykoliv si na nì vzpomnìl, ale ten inteligentní výraz plný pobavení, který zahlédl na tváøi kulaté dívky u vozíku, ho vyvedl z míry.

Byl to stejný pocit, jako kdyby na vás najednou mrklo kuøe.

„Dobrá, ano, ano,“ dodával ponìkud zmatenì. „Staré dobré temnì èervené svet ry, které jsme nosili v dobì, když jsem ještì vesloval, dvì velká U – jako Univerzitní Unikáti – vpøedu, jiskøivá jako leštìná mosaz…“

Podíval se na služebnou, která se zamyšlenì mraèila. Ale on byl pøece arcik ancléø, ne? Rozhodnì se to píše na jeho dveøích, že ano.

„Tak to udìláme,“ prohlásil. „Tìm koláèùm se ještì podíváme na zoubek, i k dyž už jsem vidìl pár koláèù, do kterých nebylo radno nahlížet, haha, a ob leèeme si starý dobrý èervený svetr. Co dál, pane Ctibume?“

„Se vší úctou, pane, ještì k tomu skandování. Požádal jsem Hudebního mistr a, aby nám pøipravil nìjaké vzorky k posouzení,“ sdìlil mu Ctibum hladce.

„Musíme tým sestavit co nejrychleji.“

„Nechápu, proè ten spìch,“ ozval se lektor Zaniklých run, který málem usn ul, hýèkán v náruèí pøesycení èokoládovými sušenkami.

„Ta podmínka odkazu, nezapomnìl jste?“ pøipomínal mu vedoucí katedry Posmrtné komunikace. „Musíme –“

„Pas devant la domestique!“ vyštìkl lektor Zaniklých run.#

Výsmìšek se automaticky obrátil k dívce u stolku, a najednou mìl nejistý po cit, že tady stojí žena, která je odhodlaná nauèit se co nejrychleji cizímu jazyku. Byla to zvláštní, ale dost vzrušující pøedstava. Až dosud nikdy ne pøemýšlel o služebných v jednotném èísle. Bylo to všechno jen… služebnictvo

. Choval se k nim slušnì, a když to bylo vhodné, dokonce se na nì usmíval.

Pøedpokládal, že obèas dìlají i nìco jiného, než že podávají a nosí, že si nìkdy skoèí ven, aby se tøeba oženili, nebo dìvèata vdala, a jindy zase, ab y si jen tak… vyšli. Až dosud ho ale nenapadlo, že by také mohli myslet, na tož aby se zamyslel nad tím, o èem pøemýšlejí, tím ménì nad tím, co si asi myslí o mázích. Otoèil se ke stolku zády.

„Kdo bude zajiš•ovat skandování, pane Ctibume?“

„Ti výše zmínìní sympatizanti, takzvaní fanouškové nebo fanové. To je zkra tka slova fanatikové.“

„A nás bude podporovat… kdo?“

„Víte, pane, poskytujeme nejvìtší množství pracovních pøíležitostí, Univerzi ta zamìstnává nejvíce lidí ve mìstì, pane.“

„Tedy… obávám se, že to je Vetinari, a nikdo si nedokáže pøedstavit, jak pe kelnì bych si pøál vìdìt, koho vlastnì zamìstnává,“ zavrèel Výsmìšek.

„Jsem si jistý, že nás naši loajální zamìstnanci podpoøí jako jeden muž,“ ozv al se lektor Zaniklých run. Obrátil se ke Gustýnì a k Výsmìškovu úleku ji osl ovil sladkým tónem: „Jsem si jistý, že i vy budete fandit, že je to tak, milé dítì?“

Arcikancléø se ve svém køesle narovnal. Náhle pocítil nevysvìtlitelnou jisto tu, že tohle bude legrace. No, dívka se nezaèervenala, ani nevykøikla. Neudì lala vlastnì vùbec nic, jen dál klidnì skládala porcelán.

„Já fandím hráèùm Dollyiných sester, pane. Vždycky jsem jim fandila.“

„A umí vùbec nìco?“

„Teï právì nemají dobré období, pane.“

„Aha, takže si myslím, že byste tøeba chtìla podporovat naše mužstvo, kter é bude samozøejmì velice dobré.“

„To nemohu udìlat. Musíte fandit svému týmu.“

„No, ale vždy• jste právì øekla, že teï nejsou dobøí!“

„A proto vždycky podporujete své mužstvo, pane. Jinak jste žabaø!“

„A žabaø je…?“ podíval se na ni Výsmìšek.

„To je nìkdo, kdo je samé pokøikování a nadšení, když se vìci daøí, a pak p øebìhne k jinému mužstvu, když jeho tým dostane gól. Ti vždycky køièí nejhl asitìji.“

„Takže vy podporujete celý život jeden tým?“

„No, když se pøestìhujete, tak je docela v poøádku, když si najdete nové mužstvo. To nebude nikomu moc vadit, pokud nepøejdete k nìjakému skuteènì tvrdému nepøíteli.“ Rozhlédla se po jejich nechápavých tváøích, povzdech la si a pokraèovala. „Jako tøeba týmy z Ospalého kopce – Ochrápaní – a Bi jci, nebo Dollyiny sestry a Šerácké Staré páky, nebo Balièi vepøového z P

raseèkáøova kopce a Divocí kanci z ulice U kotvy a ráhna. Chápete?“

Když vidìla, že zcela jasnì nerozumí, pokraèovala: „Nenávidí jedni druhé.

Vždycky se nenávidìli a vždycky se nenávidìt budou. Prostì spolu nevycháze jí. Jsou zlí. Kvùli takovým se zavírají okenice. Nevím, co by mí sousedi ø ekli, kdyby vidìli, že fandím Šerákùm.“

„Ale to je hrozné!“ prohlásil profesor Neurèitì mlhavých studií.

„Promiòte, sleèno,“ vmísil se jim do øeèi Ctibum, „ale vìtšina tìch dvojic si je velmi podobných a blízkých, tak proè se tolik nenávidí?“

„Tak to jediné mi pøipadá celkem jasné,“ ozval se dr. Zïáblíkov. „Je tìžké n enávidìt lidi, kteøí jsou od vás daleko. Zapomenete, jak jsou hrozní. Ale so usedovy bradavice vidíte dennì.“

„Tak to je pøesnì jedna z tìch cynických poznámek, jaké èlovìk mùže od Po smrtné komunikace èekat,“ zavrèel profesor Neurèitì mlhavých studií.

„Nebo od realisty,“ dodal s úsmìvem Výsmìšek. „Ale Dollyiny sestry a Šeroš edá ulice jsou od sebe dost daleko, sleèno.“

Gustýna pokrèila rameny. „Já vím, ale tak to bylo vždycky. Tak to je. Víc o tom nevím.“

„No… dìkuji vám…?“ O otázce, která zùstala viset ve vzduchu, nebylo poc hyb.

„Gustýna,“ odpovìdìla.

„Vidím, že existuje mnoho vìcí, kterým ještì nerozumíme.“

„Ano, pane. Skoro nièemu,“ odpovìdìla. Nechtìla to øíci nahlas. Ta slova jí uk louzla, aniž se jí ptala.

Mezi mágy to zašumìlo, byli v hlubokých rozpacích, protože to, co se stalo, se doopravdy stát nemìlo. Bylo to totéž, jako kdyby èajový vozík najednou zaøehtal.

Výsmìšek udeøil rukou do stolu døíve, než ostatní staèili najít potøebná slov a.

„Skvìle øeèeno, sleèinko,“ uchechtl se, zatímco Gustýna stála a èekala, že se podlaha kolem ní otevøe a pohltí ji. „A jsem si jistý, že ta poznámka vá m šla od srdce, protože mám dojem, že z hlavy vám jít nemohla.“

„Omlouvám se, pane, ale ptal jste se mì na mé mínìní.“

„Ano, tak tahle slova jsou jasnì z hlavy. Výbornì,“ pøikyvoval spokojenì Výsmìšek. „A tak se mùžeme tìšit výhodám vašeho myšlení, sleèno Gustýno.“

Gustýna, poøád ještì mírnì v šoku, se zadívala arcikancléøi do oèí a poznala, ž e teï není èas na nic jiného, než být odvážná až troufalá, ale to ji znervóznil o ještì víc.

„O co tady jde, pane? Jestli chcete hrát, tak prostì hrajte, ne? Proè mìnit vìci

?“

„Hra zvaná fotbal je velmi zastaralá, sleèno Gustýno.“

„Dobrá, ale to vy taky – promiòte, nezlobte se, ale… dobrá. Vždy• víte. Má gové jsou poøád mágové. Tady k mnoha zmìnám taky nedošlo, že? A pak najedn ou mluvíte o Hudebním mistrovi, který vymyslí nové skandování, a tak se to nedìlá. Skandování si vymýšlí fanoušci. Pøichází samo od sebe. Pokøiky pr ostì tak nìjak pøicházejí ze vzduchu. A koláèe jsou opravdu hrozné, to vám øeknu, ale když jste v davu a je ošklivé poèasí, voda vám prosakuje kabát em a do bot vám teèe, a pak se zakousnete do svého koláèe a víte, že všich ni kolem vás se také zakusují do svých koláèù, a tuk vám stéká do rukávu, no, nevím, jak bych to øekla, pane, to se nedá popsat, pane. Je to nepopsa telný pocit, je to tak trochu jako být dítìtem na Den Praseèí hlídky, a te n pocit se nedá koupit, pane, nedá se zachytit na papír, nemùžete ho zorga nizovat, neozdobíte ho, ani ho nezkrotíte. Omlouvám se, že mluvím tak zmat enì, ale tak to v kostce je. To musíte vìdìt, pane. Vzal vás nìkdy otec na fotbal?“

Výsmìšek se zadíval na èleny Rady sedící kolem stolu a všiml si jisté vlhko sti v jejich oèích. Mágové už patøili spíše k té generaci, z níž pocházeli souèasní dìdeèkové. Byli také z velké èásti… velcí a postižení cynickou roz mrzelostí a porostlí vilejši let, ale pach levného kabátu promoèeného deštì m, který byl vždycky cítit sazemi, a otec nebo nìkdy dìdeèek, který vás zve dl na ramena nad to moøe levných kloboukù a kabátù… Cítili jste tu vøelost fanouškù, pozorovali jste, jak se vlní, cítili jste, jak tepe srdce davu, a pak vám skoro vždycky nahoru podali horký koláè, nebo, když se nedaøilo, j en polovinu koláèe, a když byly èasy opravdu moc špatné, byla to jen hrst m astného hrachu, který se jedl po jednotlivých kulièkách, aby vám déle vydrž el. Ale když se daøilo, mohl se objevit skuteèný mlsek, jako peèená klobása

, o niž jste se nemuseli s nikým dìlit, nebo talíø scouse, jehož hladinu po krýval nažloutlý tuk a kousky chrupavek, které jste mohli žvýkat ještì cest ou domù. Ve scouse bylo èasto maso, jaké byste nedali ani psùm, ale vám pøi padalo jako mana nebeská pojídaná ve spoleènosti bohù, když jste je pøi fot bale jedli v dešti za hlasitého skandování fanouškù, hýèkáni na prsou huèíc ího zástupu…#

Arcikancléø zamrkal. Mìl dojem, že neubìhl žádný èas, když ovšem nepoèítát e tìch sedmdesát let, které utekly jako mávnutím kouzelného proutku. „Ehm, to bylo opravdu velmi barvitì pøesvìdèivé,“ øekl a v duchu se sebral. „Po daøilo se vám osvìtlit mi nìkolik zajímavých bodù. Jenže, bohužel, máme v té vìci svou zodpovìdnost. Podívejte, vždy•, koneckoncù, než byla vybudová na moje univerzita, bylo tohle mìsto jen pùltuctem propojených vesnic. Zaj ímalo by nás, jak to bylo s tìmi šarvátkami, k nimž došlo vèera. Slyšeli j sme nìjaké zvìsti o tom, že byl nìkdo zabit, protože podporoval nesprávné mužstvo. Nemùžeme stát stranou a dovolit, aby se dìlo nìco takového.“

„Takže vy byste chtìl zavøít Cech vrahù, pane, je to tak, pane?“

Tu vìtu následovalo zdìšené nadechnutí všech úst, vèetnì jejích. Jediná souv islá myšlenka, která jí nezmizela z hlavy, byla: Tak by mì zajímalo, jestli je poøád ještì volné to místo v Cechu šaškù? Plat tedy nebyl nic moc, ale za to tam umí ocenit koláèe a dorty. Zvláštì ty šlehaèkové.

Když se odvážila zvednout oèi, arcikancléø pozoroval strop, zatímco prsty bubnoval na stùl. Mìla jsem být mnohem opatrnìjší, zasténala si Gustýna ti še do vlastního ucha. S noblesou se nemá èlovìk vybavovat. Èlovìk zapomene

, co je zaè, ale oni to nezapomenou nikdy.

Bubnování ustalo. „Dobrý argument a pøesnì použitý,“ øekl Výsmìšek, „a já podle toho i odpovím.“ Cvrnknul prstem, vzduchem se rozšíøila vùnì angre štu a v prázdnu nad stolem se s tichým puk zhmotnila malá rudá koule.

„Za prvé: Vrazi, i když jsou smrtelnì nebezpeèní, nejsou nevyzpytatelní a n ejednají namátkou, a kromì toho jsou vìtšinou nejnebezpeènìjší sami sobì. J

ejich útoku se musí obávat jen ti, øeèeno všeobecnì, kdo jsou tak mocní, že se sami pokusili nìkoho „v sebeobranì“ bodnout.“

Objevila se druhá rudá koule.

„Za druhé: Jedním ze základních èlánkù jejich profese je, že po jejich zás ahu zùstane hmotný majetek nedotèený. Bez výjimky jsou to dokonale vychova ní, ohleduplní, ale pøedevším mlèenliví lidé a nikdy by je ani ve snu nena padlo, aby inhumovali svùj cíl na veøejné ulici!“

Zazáøila tøetí koule.

„Za tøetí: Jsou organizovaní, a proto také podléhají vlivùm mìstských autorit

. Na takové vìci je lord Vetinari pìkný ras.“

Puk! Další koule.

„A za ètvrté: lord Vetinari je sám trénovaným vrahem, specializovaným na ne pozorovaná vniknutí a jedy. Nejsem si jistý, jestli by s vámi sdílel váš ná zor. A nezapomínejte na to, že je tyran, i když dovedl tyranii do takového stádia metafyzické dokonalosti, že je to spíše sen než síla. Nemusí poslouc hat, co øíkáte, víte? Nemusí poslouchat dokonce ani mì. On naslouchá mìstu.

Nevím, jak to dìlá, ale dìlá to. A hraje na nì jako… na housle,“ Výsmìšek se na okamžik odmlèel, „nebo jako kdyby to byla ta nejsložitìjší hra, jakou si dovedete pøedstavit. Mìsto funguje, ne dokonale, ale rozhodnì lépe než kdykoliv pøedtím. Myslím, že je èas na to, aby se zmìnil i fotbal.“ Když vi dìl její výraz, usmál se. „Co dìláte, mladá dámo? Protože a• je to cokoliv, je vás pro to škoda.“

Mìla to být pravdìpodobnì poklona, ale Gustýna, která mìla hlavu tak plnou a rcikancléøových slov, že jí prýštila z uší, slyšela sama sebe, jak øíká: „Ta k to tedy ne, pane! Nikdy jste nejedl lepší koláèe, než jsou ty moje! Jsem v edoucí Noèní kuchynì!“

Metafyzika praktické politiky vìtšinu pøítomných nechávala zcela chladnými, ale o koláèích vìdìli své. Už tak byla støedem pozornosti, ale teï se pozo rnost zmìnila v neskrývaný zájem.

„Vážnì?“ ozval se profesor Neurèitì mlhavých studií. „Mysleli jsme, že to t a hezká dívka.“

„Ano?“ opáèila Gustýna spokojenì. „No, jsem to já.“

„A kdo peèe ten úžasný koláè, který sem obèas posíláte, ten ze sýrového tì sta s horkou nádivkou z nakládané zeleniny?“

„Myslíte Oráèùv koláè? Já, pane. Je to mùj vlastní recept.“

„Vážnì? A jak to dìláte, že vám ta nakládaná zelenina i po peèení zùstává ta k tvrdá a chøupavá? Je to prostì úžasné!“

„Je to mùj recept, pane,“ odpovìdìla Gustýna pevnì. „Kdybych to každému p rozradila, už by nebyl mùj.“

„Dobøe øeèeno,“ pøikývl Výsmìšek vesele. „Nemùžete obcházet mistry øemesla a vyptávat se na tajemství jejich umìní, starý brachu. To je nìco, co se prostì nedìlá. A teï uzavírám tuhle schùzku, i když se rozhodnu pozdìji, k jakému vlastnì došla závìru.“ Pak se obrátil zpìt ke Gustýnì. „Dìkuji vám za to, že jste sem dnes pøišla, sleèno Gustýno, a nebudu pátrat po tom, p roè nám tady mladá dáma, která je zamìstnána v Noèní kuchyni, podává skoro v poledne èaj. Máte pro nás ještì nìjakou radu?“

„Hm,“ odpovìdìla Gustýna, „… když už se tedy ptáte… ne, asi bych to nem ìla øíkat…“

„Tohle rozhodnì není vhodná chvíle pro upejpavost, nemyslíte?“

„Dobrá, jde o váš dres, pane. Neboli o vaše týmové barvy. Nic proti èerven é a žluté, tyhle dvì barvy nikdo nepoužívá, ale… prostì vy chcete vpøedu d vì velká U, tedy UU, myslím, že jste øíkal nìco jako Univerzitní Unikáti.“

Zamávala rukama ve vzduchu.

„Ano, pøesnì tak. Koneckoncù, takoví jsme my,“ pøikyvoval Výsmìšek.

„Jste si jistý? Víte, já myslím… tedy vím, že vy, pánové, jste staøí mládenc i a tak dál, ale… no, budete tak trochu vypadat, jako když máte prsa. Vážnì.

“

„Oh, bohové, pane, ona má pravdu,“ zvolal Rozšafín Ctibum. „To by vytvo øilo velmi neš•astný obrazec…“

„Co by to bylo za mozek, kdyby ve dvou nevinných písmenech vidìl nìco ta kového?“ dotazoval se lektor Zaniklých run rozhoøèenì.

„To nevím, pane,“ odpovìdìla Gustýna, „ale každý mužský, který jde na kop anou, jeden takový má. A zaèali by vám vymýšlet pøezdívky. To dìlají moc rádi.“

„Mám dojem, že byste mohla mít pravdu,“ pøikyvoval Výsmìšek, „ale za star ých èasù, když jsem za Univerzitu vesloval, jsme žádné potíže nemìli.“

„Jazyk fotbalových fanouškù je mnohem hutnìjší, pane,“ ozval se Rozšafín.

„Ano, a navíc jsme se v tìch dnech celkem neomezovali, když pøišlo na to, hodit nìjakou tu ohnivou kouli, pokud si vzpomínám,“ uvažoval Výsmìšek nah las. „Hm, bohové, jaká škoda. Tìšil jsem se na to, že ten starý hadr zase provìtrám. No, ale jsem si jistý, že bude staèit, když ten návrh trochu zm ìníme, abychom se uchránili všeobecného posmìchu. Ještì jednou vám dìkuji, sleèno Gustýno. Prsa, co? Tak to jsme unikli o prsa. Pøeji vám hezký den.

“ Zavøel dveøe za vozíkem, který Gustýna tlaèila, jako kdyby šlo o závod…

Magdaléna, hlavní kuchaøka Denní kuchynì, nìco dìlala na konci chodby za k uchyní. Bylo vidìt, že když se objevila Gustýna s vozíkem, na nìmž chøesti ly prázdné šálky, nesmírnì se jí ulevilo.

„Bylo to v poøádku? Nic se nezvrtlo? Mìla bych s tím vážnì veliké nepøíjemno sti, kdyby se nìco stalo. Jen mi neøíkej, že se nìco stalo!“

„Všechno bylo v nejlepším poøádku,“ odpovìdìla jí Gustýna. Tím si vyslouž ila podezøívavý pohled.

„Urèitì? Jseš si jistá? Tak tohle mi dlužíš!“

Zákon vzájemných úsluh je jedním z nejzákladnìjších v celém mnohovesmíru.

První zákon zní: Nikdo nechce jen jednu službièku. Netrvá dlouho, a pøij de žádost o druhou (pokud byla reciproènì poskytnuta ta první), pøedcháze ná vìtšinou slovy, „a nezlob se, mohl(a) bych být hodnì drzý(á)?“ Pokud ø eèená druhá službièka není pøislíbena, praví Druhý zákon, že veškerá vdìè nost za první službu byla vyèerpána a že, v souladu s Tøetím zákonem, ten

, kdo služby poskytoval, teoreticky žádné služby neposkytl, a pole vzájem ných služeb se zbortí.

Jenže Gustýna mìla pocit, že za léta práce poskytla celou øadu takových sl užeb, a za ty že jí ještì nìkteøí lidé dluží. Kromì toho mìla dùvod si mys let, že Magdaléna strávila onu vítanou pøestávku v pravidelném rozvrhu mil iskováním se svým mládencem, který pracoval v pekárnì.

„Mohla bys mì dostat na ten banket, který bude ve støedu veèer?“

„Lituju, ale zamìstnance k obsluze si vybírá majordomus,“ odpovìdìla Magd aléna.

Aha, ano, vysoká štíhlá dìvèata, pomyslela si Gustýna.

„A proè by ses tam, pro všechno na svìtì, chtìla dostat?“ dodala Magdaléna.

„Když to vezmeš kol a kolem, je to spousta pobíhání sem a tam a plat nic m oc. Podívej, až se odbude to hlavní, zùstane spousta dobrých vìcí, ale to p ro tebe nic neznamená, že? Každý ví, že jsi Královna zbytkù!“ Zarazila se a neohrabanì dodávala: „Tím myslím, že všichni tady víme, že umíš udìlat sku teènì úžasné jídlo z nìjakých drobností, které zùstaly,“ snažila se napravi t situaci. „Nic jiného jsem tím nemyslela.“

„Já si nemyslím, že bys tím myslela nìco jiného,“ odpovìdìla jí Gustýna a snažila se mluvit vyrovnaným hlasem. Ale když se Magdaléna obrátila k od chodu, zvýšila hlas a øekla: „A ten dluh ti mùžu splatit hned teï! Máš ot isky dvou zamouèených rukou na zadku!“

Pohled, kterého se jí dostalo, byl pro Gustýnu malým vítìzstvím, ale èlovìk m á brát, co je.

Bohužel, ta malá mezihra, které, jak si byla jistá, bude litovat, zabrala do st èasu. Musela v Noèní kuchyni udìlat poøádek a znovu ji zorganizovat.

~~~

Když se za tou dosti pøímoèarou služebnou zavøely dveøe, kývl Výsmìšek v ýznamnì na Rozšafína Ctibuma. „Dobrá, pane Ctibume. Celou tu dobu, co js em s ní mluvil, jste se díval na thaumometr. Tak ven s tím!“

„Nìjaké podivné komplikace,“ odpovìdìl Rozšafín.

„A já jsem si myslel, že za tou novì objevenou urnou je Vetinari,“ zasmuš il se Výsmìšek. „Mìlo mì hned napadnout, že ten nikdy není tak neohrabanì humpolecký.“

„Oh, ale já pøedpokládal, že by k nìèemu takovému mohlo dojít hned od zaèá tku,“ ozval se lektor Zaniklých run.

„Samozøejmì,“ pøidal se k nìmu profesor Neurèitì mlhavých studií. „Mnì to bylo jasné hned, jen co jsem to zahlédl v novinách!“

„Pánové,“ krotil je Výsmìšek, „jsem si naprosto jistý, že jakmile budu mít po nìtí o tom, o èem co je, ukáže se, že vy jste to jeden vedle druhého vìdìli o d zaèátku. Já žasnu.“

„Promiòte,“ ozval se dr. Zïáblíkov, „ale já vùbec nevím, o èem to mluvíte.“

„Vy jste ztratil kontakt s realitou! Strávil jste pøíliš dlouhou dobu pod zem í, pane!“ odpovìdìl mu lektor Zaniklých run škrobenì.

„To je tím, že mì moc èasto ven neberete! A mohl bych vám pøipomenout, že jsem musel v téhle zatracené instituci vytvoøit životnì dùležitou linii ko smické obrany, a to s jediným spolupracovníkem? A ten je ke všemu ještì mr tvý!“

„To myslíte Karlíka? Pamatuju si starého Karlíka, a to byl výjimeèný prac ant,“ zavzpomínal Výsmìšek.

„To rozhodnì, ale musím mu neustále vymìòovat dráty,“ povzdechl si Zïáblí kov. „Pokouším se o to, abyste byli prùbìžnì informovaní – dìlám to prost øednictvím svých mìsíèních zpráv. Doufám, že jste je èetli…?“

„Øeknìte mi, doktore Zïáblíkove,“ ozval se Rozšafín Ctibum, „nemìl jste nì jaké zvláštní pocity, když tady ta mladá dáma tak výmluvnì rozprávìla?“

„A víte, že ano? Zažil jsem pøíjemný okamžik, kdy se mi vybavila velmi š•

astná vzpomínka na otce!“

„A mnì také, to musím øíci,“ pøikývl Rozšafín. V pochmurném souhlasu se rozkývalo mnoho dalších hlav kolem stolu. „Já svého otce nikdy nepoznal.

Vychovaly mì moje dvì tety. Mìl jsem déjà vu bez pùvodního vu.“

„A nebyla to magie?“ nadhodil lektor Zaniklých run.

„Nebyla. Mám podezøení, že to bylo nìjaké náboženství,“ odpovìdìl Výsmì šek. „Vzývaný bùh nebo nìco takového.“

„Ne vzývaný, Vzoromile,“ opravil ho dr. Zïáblíkov. „Vyvolaný. Krveprolití m.“

„Oh, já doufám, že ne,“ zamraèil se Výsmìšek a vstal. „Rád bych dnes odpo ledne provedl jeden malý pokus, gentlemani. Nebudeme mluvit o fotbale, ne budeme pøemýšlet o fotbale, nebudeme si s fotbalem dìlat žádné starosti –

“

„Vy nás chcete pøinutit, abychom to hráli, je to tak?“ vyjekl lektor Zaniklý ch run zasmušile.

„Ano,“ pøikývl Výsmìšek, více než rozladìný tím, jak byl pøipraven o pointu tak skvìlého úvodu. „Jen tak si trochu zakopeme, abychom si vyzkoušeli pár z ákladních fíglù hry a zkusili, jak se to hraje, a dostali to do rukou.“

„Ehm. Budeme-li se držet nových pravidel, tím myslím tìch pùvodních starý ch pravidel, které si bereme jako vzor, pak dostat to do rukou znamená na uèit se, jak nejlépe se tomu rukama vyhýbat,“ ozval se Rozšafín Ctibum.

„Skvìle sesumírováno, mladý muži. Rozneste to po Univerzitì, pánové, ano?

Po obìdì fotbalový trénink na trávníku na nádvoøí!“

~~~

Jedna vìc, kterou si musíte pamatovat, když jednáte s trpaslíky, je, že bez ohledu na to, že žijí ve stejném svìtì jako vy, metaforicky o nìm pøemýšlí j ako o svìtì, který je vzhùru nohama. Jen ti nejbohatší a nejvlivnìjší z trpa slíkù žili v tìch nejhlubších podzemních jeskyních. Pro trpaslíka bude pøepy chový podkrovní byt ve støedu mìsta nìco jako chudinská chatrè. Trpaslík má rád své teplo a tmu.

Ale tady to nekonèí. Trpaslík, který se dostane až nahoru na výsluní, patøí obvykle k té nejnižší tøídì. Trpaslík, který je bohatý a movitý, tìší se vše obecné úctì a má vlastní krysí farmu, se podle svých druhù zcela oprávnìnì c ítí být až na tom nejhlubším dnì a vìtšina trpaslíkù o nìm má to nejnižší mí nìní. Když mluvíte s trpaslíky, musíte pøevrátit mozek vzhùru nohama. Totéž platí pro mìsto. Je sice pravda, že když kopete v Ankh-Morporku, narazíte po d zemí jen na další kusy Ankh-Morporku. Jsou ho celá desetiletí, tisíciletí pøipravená dát se vykopat, vyházet a obezdít záøivými trpaslièími cihlami.

Byl to „Velký pod-nik“ lorda Vetinariho. Tady se Patricij spustil opravdu h luboko. Hradební zdi mìsto stáhly jako korzet z nejnádhernìjších snù šílené ho fetišisty. Gravitace nabízela jen omezené množství nahoøe, ale silná vrs tva písèitohlinitých hornin nabízela prakticky nevyèerpatelnou zásobu dole.

Proto byla Gustýna pøekvapená, když našla Hornodùl ve Støepu, na povrchu, hned vedle noblesních módních obchodù pro lidské ženy. Na druhé stranì t o dávalo smysl. Když chcete docílit skandálních ziskù prodejem módního ob leèení, zamaskujete se nejlépe tak, že si otevøete obchod mezi ostatními obchody, které dìlají totéž. Nebyla si jistá, ale jméno Hornodùl bylo v t rpasliètinì synonymem pro nìco jako úžasné pøekvapení, a když jste se zaè ali smát nìèemu takovému, pak vám hrozilo nebezpeèí, že už nebudete mít è as se nadechnout.

Pøibližovala se ke dveøím s pøedstavou a pocity èlovìka, který si je jistý, ž e jakmile pøekroèí jejich práh, bude jí život úètovat za každou minutu pìt to larù za dýchání, pak že ji obrátí hlavou dolù a vytahá z ní celý její nemovit ý majetek háèkem.

A opravdu to tam bylo nóbl. Jenže to bylo nóbl po trpaslicku. To znamenalo dì sivé množství kroužkových zbrojí a dost zbraní na ovládnutí mìsta – ale když jste se pozornì podívali, zjistili jste, že jsou to zbroje a zbranì ženské. J

ak se zdálo, tak takhle se teï vìci dìly. Trpaslice už pøestalo bavit vypadat jako trpaslíci a, metaforicky øeèeno, zaèaly tavit své hrudní pláty, aby si vyrobily nìco lehèího a s nastavitelnými ramenními popruhy.

Julie jí to takhle vysvìtlovala cestou dolù, i když Julie samozøejmì nepouž ívala slova jako „metaforicky“, protože to leželo nìkolik slabik mimo její dostøel. Visely tam váleèné sekery a bojové palice, ale na všem byl vidìt o nen jemný náznak ženskosti. Tak napøíklad jedna z váleèných seker, která by bez obtíží dokázala podélnì rozštípnout lidskou páteø, byla vyzdobena pøek rásným kvìtinovým vzorem. Byl to jiný svìt, a jak Gustýna stála na prahu a rozhlížela se kolem, pocítila nesmírnou úlevu, že jsou v budovì ještì další lidé. Po pravdì øeèeno, bylo jich tady celkem dost, a to bylo pøekvapující

. Jedna z nich, mladá lidská žena v kovových botách vysokých dobøe osmnáct centimetrù, se vydala pøímo k nim, jako by ji pøitahoval neviditelný magnet

. Když ale uvážíme to množství železného kovu na jejím tìle, byl magnet nìc o, co by nikdy nedokázala minout rychle. Nesla tác s nápoji.

„Tohle je èerná medovina, rudá medovina a bílá medovina,“ øekla, pak snížil a hlas o nìkolik decibelù a tøi spoleèenské tøídy. „Tedy, ta rudá medovina je doopravdické sherry a pijou ho všechny trpaslièí dámy. Jsou rády, když t o nemusí zhltnout na ex.“

„A za to se platí?“ zeptala se Gustýna nervóznì.

„To je grátis,“ zavrtìlo dìvèe hlavou. Pak ukázala na svùj podnos, na hlu bokou misku malých èerných vìcièek propíchaných špejlemi, a dodala hlasem

, v nìmž nebylo mnoho nadìje na úspìch: „Vezmìte si krysí ovoce. Nìkdo to mu øíká krysí plody.“

Døíve než ji staèila Gustýna zarazit, Julie si jednu z vìcièek vstrèila do úst a horlivì žvýkala.

„Který kousek z krysy je podle tebe ovoce?“ zeptala se Gustýna. Dívka s podnosem se oèima vyhnula jejímu pohledu.

„No, podívejte, znáte pastýøský koláè?“ nadhodila místo odpovìdi.

„Na ten znám dvanáct rùzných receptù,“ odpovìdìla Gustýna v záchvatu u ní v ýjimeèné pýchy. Byla to lež. Znala odhadem asi ètyøi, protože víc kombinací s brambory a masem jednoduše neudìláte, ale naleštìná, kovovì lesklá pompa toho místa jí prostì lezla na nervy a mìla pocit, že už by si sama mìla dá t kus nìèeho k jídlu. Pak jí to ale došlo. „No ne, to jako myslíš klasický pastýøský koláè?“ øekla. „Udìlaný s –“

„Øekla bych, že ano,“ pøikývla dívka, „ale mezi dámami jsou velmi oblíben é.“

„Už toho víc nejez, Lio,“ øekla Gustýna rychle.

„Jsou moc dobré,“ bránila se Julie. „Nemohla bych si dát alespoò ještì jeden

?“

„Tak tedy poslední,“ souhlasila Gustýna. „To by mìlo srovnat tu krysu.“ Vz ala si sklenici sherry a dívka, která opatrnì balancovala tøemi rùznými pø edmìty ve dvou rùzných rukách, jí k nìmu podala brožurku tištìnou na leskl ém papíøe.

Gustýna si ji letmo prolistovala a jen si potvrdila, že její první dojem byl správný. Tohle místo bylo tak drahé, že nikde nebyly uvedeny žádné ceny. Kd yž nìkde neuvádìjí ceny, buïte si jistí, že to bude opravdu drahé. Nemá cenu prohlížet katalog dál, kdybyste na nìjakou cenu vážnì narazili, vysála by z vás vaši nìkolikamìsíèní výplatu oèima. Takže pití grátis? Proè ne.

Protože nemìla nic jiného na práci, prohlížela si pøítomné návštìvníky. Kaž dý z nich, s výjimkou rostoucího a kupodivu dost velkého poètu lidí, mìl pl novous. Všichni trpaslíci mìli plnovousy. To bylo souèástí toho, být trpasl íkem. Pravda je, že tady byly plnovousy upravenìjší a kultivovanìjší než ty

, které jste mohli bìžnì vidìt na ulici, a Gustýna zahlédla nìjaké pokusy s koòskými ohony, a dokonce i s ondulací. Pravda, zahlédla také nìkolik horn ických špièákù, všechny umístìné v drahých kožených pouzdrech u pasu, jako kdyby se jejich vlastník obával, že cestou do obchodu narazí na neobyèejnì slibnì vyhlížející uhelnou sloj a bude mít nutkání ji prozkoumat.

Podìlila se o tuhle myšlenku s Julií, která ukázala na nohy jednoho z dalšíc h návštìvníkù na enormnì vysokých podpatcích a prohlásila: „Cože? A znièit s i pøi tom tyhle úžasný boty? To jsou pravý Lstivý Helminièe, to si piš! Ètyø i sta toláèù na prkno a eštì na nì musíš šest mìsícù èekat!“ Gustýna nevidìl a majitelce bot do oblièeje, ale všimla si zmìny v jazyce jejího tìla. I zez adu bylo vidìt, jak se ponìkud nadmula. No, pomyslela si, øekla bych, že kdy ž už èlovìk utratí celoroèní pøíjem rodiny za pár bot, je hezké, když si jic h pak nìkdo aspoò všimne.

Když pozorujete lidi, èasto zapomínáte na to, že lidé pozorují vás. Gustýna nebyla nijak vysoká, což znamená, že z jejího pohledu nebyli trpaslíci pøí liš malí. V té chvíli si uvìdomila, že se k nim jistým rozhodným zpùsobem b líží dva trpaslíci, z nichž jeden vypadal výjimeènì rozpínavý kolem pasu a na sobì mìl hrudní plát tak nádhernì tepaný a zdobený, že vzít si ho na seb e do bitvy by byl akt umìleckého vandalismu. Když mluvil, ano „on“, protože ve styku s trpaslíky je tøeba si pamatovat, že jsou všichni „on“, dokud vá m neøeknou nìco jiného – znìl jeho hlas jako ten nejtemnìjší a nejdražší dr uh tmavé èokolády. Na ruce, kterou jim nabídl, mìl na každém prstì tolik pr stenù, že bylo tøeba se dívat velmi pozornì, abyste si uvìdomili, že nemá k ovovou rukavici. A on byl ona, tím si byla Gustýna jistá, ta èokoláda byla pøíliš plná a medovì sladká.

„Opravdu si velmi cením toho, že jste mohly pøijít, mé drahé,“ øekla a èo koláda zaklokotala. „Øíkají mi madam Šarmánová. Napadlo mì, jestli byste mi nemohly pomoci? Ani ve snu by mì nenapadlo vás žádat o nìco takového, ale dostala jsem se mezi kladivo a kovadlinu, tedy, jak byste øekli vy, d o úzkých.“

To vše ovšem ke Gustýninu dotèení adresovala Julii, která pojídala své krysí ovoce, jako by byl poslední den jejího života, což ovšem platilo spíš pro tu krysu. Julie se zachichotala.

„Je tady se mnou,“ øekla Gustýna, a aniž chtìla, dodala: „Madam?“

Madam zamávala druhou rukou a zableskly se další prsteny. „Tenhle salón je technicky mùj, a to znamená, že podle Dùlního zákona jsem tady král dolu, a v mém dole platí má pravidla. A protože jsem král, prohlašuji, že jsem královna,“ prohlásila. „Trpaslièí zákony skøípají a ohýbají se, ale nepras knou.“

„Dobrá,“ zaèala Gustýna, „my – okamžik!“

Madamin menší spoleèník zaèal Julii pøemìøovat krejèovským metrem. „To je Pepe,“ pøedstavila ho madam.

„No, doufám jen, že když si dovoluje takové dùvìrnosti, je to žena,“ øekla Gustýna.

„Pepe je… Pepe,“ odpovìdìla madam klidnì. „A je jedno, jestli je to „on“ n ebo „ona“, to na nìm nic nezmìní. Nálepky jsou tak zbyteèná vìc, nemyslíte

?“

„Zvláštì pro vás. Jako ty cenovky, které nedáváte na zboží,“ odpovìdìla jí n ervózní Gustýna.

„Aha, ano, vy si takových vìcí všímáte,“ øekla madam s mrknutím, které Gu stýnu skoro odzbrojilo.

Pepe se vzrušenì zadíval na madam, která pokraèovala. „Napadlo mì, jestli b yste vy… jestli by ona… jestli byste se mnou obì nezašly do zákulisí? Ta vì c je ponìkud delikátní.“

„Ale samozøejmì,“ øekla Julie okamžitì.

Jakoby odnikud se v zástupu zhmotnily další lidské dívky a uvolnily cestu k zadnímu konci rozlehlé místnosti, po níž madam vykroèila jako pohánìna n eviditelnou silou.

Gustýna cítila, že se jí situace najednou vymkla z rukou, ale sklenièka se sherry byla dost velká, a ta jí teï šeptala: „Proè bys nedovolila situaci, aby se ti jednou za èas vymkla z rukou? Nebo tøeba jen jednou.“ Nevìdìla, c o má èekat za ozdobnými dveømi na opaèném konci sálu, ale rozhodnì neèekala kouø, plameny, køik a nìkoho, kdo jeèel v koutì. To místo vypadalo jako sl évárna v den, kdy dovnitø vpadli klauni.

„Jen pojïte dál. Nenechte se vyvést z míry,“ uklidòovala je madam. „Takhle to tady vypadá vždycky, když je pøehlídka. Nervy, víte? V tomhle øemesle se všichni radìji drží nízko pøi zemi a tady se k tomu navíc pøidává probl ém s tìmi mikroužkovými zbrojemi. Je to novinka, chápete? Podle Dùlního zá kona by mìl být na každém èlánku punc, a to by byla nejen zatracená svatok rádež, ale taky pìkná blbost, protože je to prakticky nemožná vìc.“ Jak se zdálo, za scénou už madam byla ménì èokoládová a více zemitá.

„Mikroužková zbroj!“ vzdychla si Julie, jako kdyby jí právì ukázali cestu k b ohatství celého svìta.

„Vy víte, co to je?“ pozvedla madam oboèí.

„Nemluví o nièem jiném,“ zasmušila se Gustýna. „Mluví a mluví.“

„No, je to opravdu úžasná vìc,“ vysvìtlovala madam. „Je to skoro tak mìkké jako látky, rozhodnì lepší než kùže –“

„– a nedøe to,“ dokonèila Julie.

„Což je pro tradièního trpaslíka, který by nechodil v látkách, velké láka dlo,“ pøikyvovala madam. „Víte, staré kmenové zvyky nás nejen omezují, al e i když se z nich nakonec vymaníme, poøád nás stahují nazpìt. Mùžeme opu stit dùl, ale svým zpùsobem si kus svého dolu vždycky neseme s sebou. Kdy by bylo po mém, bylo by hedvábí oficiálnì prohlášeno za kov. Jak se jmenu jete, mladá dámo?“

„Julie,“ odpovìdìla Gustýna automaticky, ale pak se zaèervenala. To tedy pø ehnala, to bylo jasné patronizování. Bylo to skoro stejnì nechutné, jako kd yž nìkoho pøinutíte, aby si plivl na kapesník, a pak mu tím kapesníkem otøe te oblièej. Dívka s podnosem s nápoji je následovala z hlavního sálu až sem

, a právì tenhle okamžik si vybrala k tomu, aby Gustýnì vzala z ruky prázdn ou sklenici od sherry a vtiskla jí plnou.

„Nevadilo by vám, kdybyste se nìkolikrát prošla sem a tam, Julie?“ øekla madam.

Gustýna se chtìla zeptat proè, ale protože mìla ústa plná sherry a rozpakù, t uhle otázku pøešla.

Madam Julii pozorovala kritickým zrakem, dlaní jedné ruky si pøi tom podpí rala loket ruky druhé.

„Ano, áno. Ale pomalu, myslela jsem pomalu, jako když nìkam jdeš, ale nesp ìcháš tam a je ti jedno, kdy tam dojdeš,“ pokraèovala madam. „Pøedstav si, že jsi pták ve vzduchu, ryba ve vodì. Obleè si svìt.“

„Aha, dobrá,“ øekla Julie a vykroèila znovu.

Když byla Julie podruhé zhruba v polovinì cesty napøíè místností, propukl Pepe v pláè. „Kde byla? Kde se až dosud ukrývala? Kdo ji vycvièil?“ On, mo žná ona, i když to se teï zdálo ponìkud ménì pravdìpodobné, tiše kvílel, z atímco si dlanìmi rukou svíral tváøe. „Musíte ji okamžitì angažovat!“

„Ona už má slušné a jisté zamìstnání na Univerzitì,“ øekla Gustýna. Jenže s herry øeklo: „Jedna vlaštovka jaro nedìlá. Tak to nekaž.“#

Madam, která mìla zjevnì pro takové vìci instinkt, jí položila ruku kolem ra men. „Víte, potíž s trpaslièími dámami je v tom, že mnohé z nás se stydí, kd yž se stanou støedem pozornosti. Musím mít také neustále na mysli, že jak se ukazuje, trpaslièí obleèení zaèíná být velmi zajímavé i pro mladé lidi, kte øí myslí urèitým zpùsobem. Vaše dcera je èlovìk –“ madam se krátce obrátila k Julii. „Jste pøece èlovìk, že, má drahá? Zjistila jsem, že se vyplatí si t yhle vìci ovìøit.“

Julie, která oèividnì dychtivì nahlížela do tajného svìta, nadšenì pøikyvovala

.

„No, výbornì,“ libovala si madam Šarmánová. „A kromì toho, že je neuvìøite lnì dokonale stavìná a pohybuje se jako sen, není o mnoho vyšší než prùmìr ný trpaslík, a upøímnì, má drahá, nìkteré z dam by si navíc moc pøály být o nìco vyšší. Takže ta její výška je dùležitá, protože nehraje žádnou roli

, ale zato ta její chùze! Mùj bože! Trpaslíci mají samozøejmì také boky, a le jen výjimeènì vìdí, co s nimi… promiòte, øekla jsem nìco nevhodného?“

Skoro tøi deci sherry, které Gustýna v pomìrnì krátké chvíli vypila, nakonec pod tlakem jejího vzteku povolily. „Já nejsem její matka. Je to moje pøítel kynì!“

Madam na ni vrhla další z tìch pohledù, pøi nichž mìla Gustýna pocit, že j í vytáhli mozek z hlavy a podrobnì prozkoumali. „Pak vám nebude vadit, kdy ž zaplatím vaší pøítelkyni –“ na okamžik se odmlèela, „pìt tolarù, když pr o mì bude dnes odpoledne pøedvádìt?“

„Tak dobøe,“ sdìlilo sherry Gustýnì. „Pøemýšlela jsi o tom, kam tì asi doved u, a teï jsme tady. Vidíš ten rozhled? Co udìláš teï?“

„Pìtadvacet tolarù,“ øekla Gustýna.

Pepe si znovu pøiložil, nebo snad pøiložila, dlanì k tváøím a zapištìl nadše nì: „Ano! Ano!“

„A režijní slevu na vaše zboží,“ dodala Gustýna.

Madam ji obdaøila dlouhým, zamyšleným pohledem. „Omluvte mì na okamž ik.“

Poodešla k Pepemu, vzala ho za paži a odvedla do nejvzdálenìjšího rohu mís tnosti. Gustýna neslyšela, o èem spolu mluví, protože hned vedle ní nìkdo nìco nýtoval a o kousek dál jiný trpaslík hystericky jeèel. Pak se madam v rátila a ponìkud afektovanì se usmívala. Pepe jí kráèel v patách. „Za dese t minut zaèíná pøehlídka a moje nejlepší modelka si upustila na nohu horni cký krumpáè. Všechna další vystoupení ještì projednáme. A ty, Pepe, pøesta l bys laskavì poskakovat jako opice na gumièce?“

Gustýna zamrkala. Nemùžu uvìøit, že jsem to udìlala, pomyslela si. Pìtadvac et dolarù za to, že si obleèe nìjaké šaty! To je víc, než si v kuchyni vydì lám za mìsíc! To prostì není správné. A sherry øeklo: „A co pøesnì na tom n ení správné? Ty by ses oblékla do kroužkové zbroje a producírovala se za pì tadvacet tolarù pøed zástupem cizích lidí?“

Gustýna se otøásla. To tedy ne, pomyslela si.

„No, tak vidíš,“ øeklo sherry.

Ale všechno to skonèí pláèem, pomyslela si Gustýna.

„Ne, øíkáš to jen proto, že si jeden kus tvého já myslí, že by mìlo,“ øeklo sh erry. „Dobøe víš, že je spousta horších vìcí, které by mohlo dìvèe udìlat za p ìtadvacet tolarù, než si obléct nìjaké šaty. Tøeba si je vysvléct. Napøíklad.“

Ale co tomu øeknou sousedi? byl poslední Gustýnin zoufalý argument.

„Ti si své mínìní mùžou nacpat do bot,“ odpovìdìlo sherry. „A kromì toho, ne budou to vìdìt, ne? Dollyiny sestry nenakupují ve Støepu, je pøíliš drahý a nóbl. Podívej, my tady mluvíme o pìtadvaceti tolarech! Dvacet pìt tolarù za to, že udìlá jen to, v èem bys jí nedokázala zabránit ani kusem olovìné trub ky. Jen se jí podívej do oblièeje! Vypadá, jako kdyby jí nìkdo v hlavì rozsv ítil lampu!“

Byla to pravda.

Oh, no, tak dobrá, pomyslela si Gustýna.

„Výbornì,“ øeklo sherry. „Poslyš, a shodou okolností se cítím hroznì osamìl é!“

A když se u Gustýnina lokte znovu objevil cinkající podnos, automaticky se k nìmu natáhla.

Julie teï byla obklopena trpaslíky, a podle toho, co bylo slyšet, dostávala b leskové školení, jak nosit obleèení. Ale na tom vlastnì vùbec nezáleží, ne? P

odstatné bylo to, že Julie by vypadala dobøe i v pytli od uhlí. Jakýmsi tajem ným zpùsobem jí nejen padlo, ale i slušelo cokoliv, co si vzala na sebe. Na d ruhé stranì, Gustýna ve své velikosti nenašla nikdy nic, co by se jí líbilo, protože ve své velikosti vìtšinou málokdy vùbec nìco našla. Teoreticky by jí nìco slušet mìlo, ale jediné, na co kdy narazila, byla fakta, a ta jsou naven ek tak neatraktivní!

~~~

„No, tak se nám na to vyvedl opravdu moc hezký den,“ øekl arcikancléø.

„Vypadá to, že bude pršet,“ ozval se lektor Zaniklých run s nadìjí v hlase.

„Navrhuji, abychom vytvoøili dvì mužstva po pìti,“ navrhoval Výsmìšek. „B

ude to samozøejmì jen pøátelská hra, abychom si to trochu oèuchali.“

Rozšafín Ctibum jeho slova nechal bez poznámky. Mágové byli soutìživí, to bylo souèástí mágství. Mágové nemìli lepší pøedstavu o pøátelské høe než koèky o pøátelských myších. Pøed nimi se rozkládaly univerzitní trávníky

. „Pøíštì už na sobì samozøejmì budeme mít správné svetry,“ pokraèoval Vý smìšek. „Paní Vidláková už na to vyèlenila nìkolik svých dìvèat, která na tom pracují. Pane Ctibume!“

„Ano, arcikancléøi?“

„Vy budete strážce pravidel a pøesného výkladu, já budu samozøejmì kapitá n jednoho týmu a vy, Zaniklé runy, toho druhého. Jako arcikancléø navrhuj i, abych si vybral mužstvo jako první, a pak si budete moci vybrat své mu že vy.“

„Bohužel, arcikancléøi, ale takhle se to nedìlá,“ vskoèil mu do øeèi Rozšaf ín. „Vy si vyberete jednoho èlena týmu a pak si jednoho vybere on. A tak to dìláte, dokud nemáte dost èlenù nebo dokud vám nedojdou hráèi, kteøí nejso u pøíliš tlustí nebo se kvùli nervùm netøesou jako malí psi. Tak si to aspo ò pamatuju.“ Rozšafín v mládí strávil dost dlouhý èas postáváním hned vedle tìch tlustých mládencù.

„No, dobrá, jestliže je zvykem to tak dìlat, tak to tak udìláme také,“ souhl asil velmi neochotnì arcikancléø. „Ctibume, vaší povinností také bude penali zovat stranu protivníka za každé porušení pravidel, kterého se dopustí.“

„Myslíte tím, abych za porušení pravidel penalizoval stejným dílem kteroukol iv z obou zúèastnìných stran, arcikancléøi, je to tak?“ øekl. „Musí to být p octivé.“

Výsmìšek se na nìj zadíval s otevøenými ústy, jako kdyby Rozšafín pøišel s pojmem, který je z cizího svìta. „Hm, ano, pøedpokládám, že to tak nìjak bude.“

Toho odpoledne se ze zvìdavosti objevila celá øada mágù, nìkteøí došli k pø edpokladu, že být pøi tom by mohl být velmi dobrý kariérní tah, jiní hlavnì doufali, že uvidí nìkteré ze svých kolegù rýt nosem v trávníku.

Ach, bohové, pomyslel si Ctibum, když zaèalo vybírání hráèù. Bylo to pøesn ì jako ve škole, jenže ve škole o tlustého kluka nikdo nestál. Tady to byl samozøejmì trochu jiný pøípad, tady nikdo nechtìl toho nejtlustšího hráèe

, což byla po odchodu dìkana jen otázka dobrého odhadu.

Rozšafín zatápal v záhybech svého roucha a vytáhl píš•alku, nebo spíš prao tce všech píš•alek, pøes dvacet centimetrù dlouhou a tlustou jako poøádná klobása.

„Odkud to máte, pane Ctibume?“ podivil se Výsmìšek.

„Abych se pøiznal, arcikancléøi, našel jsem ji v pracovnì zesnulého Bodyp sala Pruhovaného.“

„Je to pìkná píš•alka,“ zabruèel arcikancléø.

Byla to naprosto nevinná vìtièka, která tiše naznaèovala, že tak krásná pí š•alka by nemìla být v rukou Rozšafína Ctibuma, když by mohla být v rukou, dejme tomu, univerzitního arcikancléøe. Rozšafín si toho všiml, protože t o èekal. „Budu ji potøebovat, abych mohl rychle reagovat a kontrolovat cho vání obou mužstev,“ øekl odmítavì. „Udìlal jste ze mì rozhodèího, arcikanc léøi, takže se obávám, že po dobu hry tady… hm…“ zaváhal, „velím já.“

„Tahle Univerzita si zakládá na posloupnosti funkcí, Ctibume, rozumíte?“

„Ano, pane, a tohle je fotbalová hra. Myslím, že to probíhá tak, že se míè položí na zem, a když se pak pískne na píš•alku, pokouší se obì strany zasá hnout míèem protivníkovu metu a souèasnì zabránit tomu, aby byla zasažena j ejich vlastní meta. Pochopili to všichni?“

„Mnì se to rozhodnì zdá naprosto jasné,“ øekl profesor Neurèitì mlhavých s tudií. Zaševelil tichý sbor souhlasného mumlání.

„Pøed zaèátkem hry žádám, abych si mohl zapískat na píš•alku.“

„Jistì, arcikancléøi, ale pak mi ji musíte vrátit. Jsem rozhodèí hry.“ Podal a rcikancléøovi píš•alku.

Pøi prvním pokusu vyfoukl Výsmìšek z píš•alky pavouka, který tam posledn ích dvacet let vedl bezúhonný, i když plodný život, a dopravil ho velkým obloukem do vousù profesora Pøirozenì nemagických studií, který právì p rocházel kolem.

Druhý pokus uvolnil zkamenìlé zrnko hrachu, které bylo uvnitø, a naplnil v zduch ozvìnami vibrující mosazi. A pak –

Výsmìšek ztuhl. Smìrem od krku vzhùru se mu po oblièeji rychle rozlila sytá èerveò. Zvuk jeho dalšího nadechnutí zaznìl jako pomsta bohù. Bø icho se mu nadmulo, oèi se zmenšily na velikost špendlíkových hlavièek

, nìkde nahoøe zahømìl hrom, a pak Výsmìšek zaøval: PROÈ JSTE SI, HOŠI

, NEPØINESLI CVIÈEBNÍ ÚBOR?

Kolem píš•alky zaplál Eliášùv oheò, nebe potemnìlo a duší všech pøítomných se zmocnil nezmìrný dìs, protože èas se obrátil a stál tady obrovský, nepøí èetnì øvoucí Bodypsal Pruhovaný. Dùvod a cíl neumìle padìlaných omluvenek o d starostlivých matek, zapálený milovník dlouhých bìhù v dešti a plískanicí ch, zastánce léèby pubertální nesmìlosti studenou vodou spoleèných sprch a muž, který vás, když jste si nepøinesli správný cvièební odìv, nutil hrát v e vašich vlastních kalhotách! Ctihodní mágové, kteøí se bìhem uplynulých de setiletí s ledovým klidem postavili tváøí v tváø nejlstivìjším obludám, se teï roztøásli upoceným strachem školákù a tøásli se, dokud ten dìsivý jek n eustal stejnì náhle, jako zaèal.

Výsmìšek se sesul na trávník.

„Já se vám za to omlouvám,“ ozval se dr. Zïáblíkov a sklonil svou hùl. „Je to ponìkud špatný èin, samozøejmì, ale myslím, že budete souhlasit s tím, ž e to za tìchto okolností bylo nutné. Prsten s lebkou, pamatujete? Postavení na Univerzitì? A tohle byl jasný pøípad posedlosti duchem pøedmìtu, nejjas nìjší, jaký jsem kdy vidìl.“

Shromáždìní mágové, na jejichž tváøích pomalu osychal chladný pot, poklesle pøikyvovali. No ano. Bylo to bohužel nutné, s tím souhlasili. Pro jeho vlast ní dobro, s tím také souhlasili. Muselo se to udìlat, i s tím souhlasili. A jejich spoleèný úsudek potvrdil sám Výsmìšek, který otevøel oèi a zasténal:

„Co to, u ïábla, bylo?“

„Ehm, myslím, že duše Bodypsala Pruhovaného, arcikancléøi,“ odpovìdìl m u Rozšafín Ctibum.

„Byl v té píš•alce, co?“ Výsmìšek si sevøel hlavu rukama.

„Myslím si to,“ pøikývl Rozšafín.

„A kdo mì to praštil?“

Všeobecné šoupání nohama a nezøetelné mumlání naznaèovalo, že tohle je o tázka, na niž by podle demokratické shody pøítomných mohl nejlépe odpovì dìt dr. Zïáblíkov.

„To byla pøijatelná zrada v rámci univerzitních pravidel, pane. Docela rád bych získal tu píš•alku do Muzea temnot, pokud by to nikomu nevadilo.“

„Tak, tak,“ souhlasil Výsmìšek. „Vidìl jste problém, vyøešil jste ho. Dobrá p ráce, èlovìèe.“

„Myslíte, že bych mohl dostat svolení k ïábelskému uchechtnutí, pane?“

Výsmìšek se oprášil. „Ne. Ale té píš•alky se vzdáme, pane Ctibume. A teï, pánové, nech• hra pokraèuje.“

Tak po jisté dávce poèáteèního hašteøení zaèal první fotbalový maè Nevidit elné univerzity v posledních dvaceti letech. Z pohledu Rozšafína Ctibuma s e okamžitì vynoøila celá øada problémù. Ten nejpalèivìjší spoèíval v tom, že všichni mágové byli obleèeni jako mágové, což znamená, abychom tak øekl i, stejnì. Rozšafín pøikázal, aby jedno mužstvo hrálo v kloboucích a druhé bez nich, což zpùsobilo další hádku. Tenhle praktický problém pak ještì n abral na rozmìrech, protože pøi høe docházelo k tolika srážkám, že i úøedn ì okloboukovaní své klobouky neustále ztráceli. Pak byla hra pøerušena, pr otože nìkdo pøišel s tím, že socha arcikancléøe Zákrska, objevitele blabol u, je o celých sedm a pùl centimetrù užší než socha arcikancléøe Zabìhovce

, objevitele Tøetí snídanì, a tím poskytuje nefér výhodu týmu bezkloboukáøù.

Velikost tìchto pøedvídatelných a nevyhnutelných problémù však zcela bled la ve srovnání s problémem míèe. Byl to oficiální míè – o to se Rozšafín postaral. Bohužel, boty se špièkami, i když to byly velmi dlouhé špièky, nedokázaly pohltit náraz lidské nohy do nìèeho, co pøes všechna slova a v ýkøiky pøece jen není nic jiného než kus tvrdého døeva povleèený slabým p látnem a nìkolika vrstvami kùže. Když byl s výronem kotníku odnesen další mág, nezbývalo dokonce ani Výsmìškovi nic jiného, než prohlásit: „Tohle je pìkná pitomost, Ctibume! Takhle to pøece nemùže fungovat, v tom musí b ýt nìjaký háèek!“

„Vìtší boty?“ navrhoval lektor Zaniklých run.

„Ten druh bot, který byste potøebovali na kopání do tohohle, by vás dìsivì zpomaloval,“ zavrtìl Rozšafín hlavou.

„Kromì toho, ti muži na urnì byli bosí. Navrhuji, abychom tuhle skuteènos t vzali v potaz. Co potom potøebujeme, Ctibume?“

„Lepší míè, pane. Taky bychom se mìli pokusit aspoò obèas popobìhnout. A mo žná by si mìli všichni uvìdomit, že není právì nejlepší nápad zastavit se u prostøed postupu vpøed, abychom si zapálili vyhaslou dýmku. Taky nìjakou le pší metu, protože narazit v bìhu do kamenné sochy je bolestivé. Základní, a lespoò orientaèní pøedstavu, co je to týmová práce pøi høe. Pevné rozhodnut í nedat se na útìk, když se èlen nepøátelského týmu rozbìhne pøímo na vás.

Mìli byste vstøebat ten fakt, že míèe se za žádných okolností nesmíte dotýk at rukama. Musím vás upozornit, že jsem kvùli tomu dokonce zatím pøestal za stavovat hru, protože, pánové, vy, když jste nervózní, pravidelnì míè zvedn ete a sevøete v náruèí, v jednom pøípadì si ho jeden z vás dokonce pokusil schovat za zády a ve druhém zašlápnout do zemì. V souvislosti s tím bych ta ké rád poukázal na to, že by rozhodnì nebylo od vìci, kdybyste si trochu vy tøíbili smysl pro orientaci, jedná se mi pøedevším o rozlišování toho, kter á meta je naše a která jejich. Pøestože je to velmi lákavé, nemá smysl kopa t míè do vlastní mety, a nemìli byste gratulovat každému, komu se to podaøí

, a popleskávat ho po ramenou. Ze tøí branek, kterých jste v tomto pøátelsk ém utkání docílili, byly…“ – odmlèel se a nahlédl do svého poznámkového blo ku – „tøi vlastní. To je chvályhodnì úspìšná støelba v porovnání s fotbalem

, jak se hraje v dnešní dobì, ale pøesto bych si dovolil znovu zdùraznit zá kladní dùležitost smìru, kterým útoèíme, a pøedevším to, že byste si mìli b ýt naprosto jistí, èí je meta, již máte pøed sebou. Musím pøipustit, že naš e taktika vypadá dost slibnì. Spoèívá v tom, že mužstvo se shlukne kolem vl astní mety tak pevnì, že by kolem nepronikl ani zajíc. S lítostí musím øíci

, že kdyby tuto taktiku dùslednì uplatnila obì mužstva, nemìli bychom tady utkání, ale dva živé obrazy. Mnohem slibnìjší taktika, kterou vzali za svou dva nebo tøi z vás, spoèívala v tom, že se nenápadnì plížili kolem mety pr otivníka, takže kdyby míè náhodou letìl jejich smìrem, byli by v ideální po zici, z níž by mohli obejít strážce mety. Skuteènost, že se tyto osoby a nepøátelský strážce èast o pøátelsky opíraly o metu, dìlily se s ním o jedinou cigaretu a všichni se zájmem pozorovali hru v poli, sice ukazuje na nezištného sportovního ducha a poskytuje nám možná i dobrý výchozí bod pro další, tøeba i ponìkud pokro èilejší taktiky, ale pøesto bych nìco takového radìji nedoporuèoval. Když u ž tak všeobecnì probíráme tyhle vìci, rád bych øekl, že je celkem pøijateln é, když nìkdo odbìhne z pole za voláním pøírody, nebo se jen tak na chvilku vydýchat, ale když si odskoèí na gáblík, to už pøijatelné není. Mám pocit, arcikancléøi, že všeobecná touha našich kolegù ukonejšit své chu•ové papil y každých dvacet minut nìjakým pamlskem by se mohla soustøedit do pøestávky v polovinì zápasu. Ta pøestávka by se navíc mìla využít ke zmìnì stran, a tím by se pøedešlo stížnostem na to, že je jedna meta širší než ta druhá. N

o, prosím?“ Poslední otázka byla urèena profesorovi Neurèitì mlhavých studi í.

„No, ale když si vymìníme strany,“ mraèil se profesor, který zvedl ruku, „z namená to, že góly støelené do naší vlastní mety se pak stanou góly, které jsme zaznamenali proti nepøátelskému mužstvu, protože ta meta je teï fyzick y jejich?“

Rozšafín zauvažoval o metafyzické ošidnosti odpovìdi na jeho otázku, a pa k se rozhodl pro následující: „Ne, samozøejmì, že ne. Mám celý dlouhý sez nam dalších poznámek, arcikancléøi, a bohužel všechny naznaèují, že ve fo tbale rozhodnì nejsme nijak dobøí.“

Mágy zahalilo tísnivé mlèení. „Zaènìme s míèem,“ ozval se po chvilce Výs mìšek. „Co se týèe míèe, mám nápad.“

„Ano, pane. Myslel jsem si, že vás nìco napadne.“

„Tak se u mì po veèeøi zastavte.“

~~~

Julie byla pohlcena šíleným cirkusem, který se odehrával v zákulisí pøehlí dkové sínì salonu Hornodùl, a Gustýny už si nikdo nevšímal. Právì teï jen pøekážela, byla pøebyteèná, nemìla pro žádného ani tu nejmenší cenu, stala se nìkým, koho bylo tøeba obcházet, nezúèastnìným divákem pøihlížejícím h øe profesionálù. O kousek dál èekala pùvabná mladá trpaslice s plnovousem rozèesaným do dvou culíkù na to, až jí rozklepou nìjaký pomocný nýt do nìè eho, co vypadalo jako støíbrný kyrys. Byla obklopena øemeslníky jako rytíø

, jejž jeho vazalové oblékají do bitvy. Mírnì stranou od všech ostatních s táli dva vyšší trpaslíci, jejichž výzbroj a výstroj vypadaly více funkèní a ménì krásné. Byli to urèitì trpaslíci-muži. To Gustýna poznala, tak jako každá žena myslícího druhu pozná bezradné muže v prostøedí, s nímž nemají nic moc spoleèného a které je právì obsazeno a dokonale kontrolováno žena mi. Zdálo se, že jsou ve støehu.

Gustýna, pohánìná sherry, se zaèala toulat místností. „To musí stát spoustu penìz,“ øekla nejbližšímu strážnému. Zdálo se, že ho její slova pøivedla d o mírných rozpakù.

„To mi povídejte. Øíkají tomu mìsíèní svit. Museli jsme s ní dokonce chodit po pøedvádìcím molu. Tvrdí, že je to v kovech nadcházející novinka, ale já v ám nevím. Nedá se to nabrousit. Nezastaví to žádnou slušnou èepel. Když to c hcete tavit, potøebujete Igora, aby vám pomohl. Øíká se, že je to dražší než platina. Na druhé stranì je fakt, že to dobøe vypadá, a øíká se, že ani nec ítíte, když to máte na sobì. Mùj dìda by to rozhodnì kovem nenazval, ale oni øíkají, že musíme jít s dobou. Co se mì týèe, tak já bych si to nepovìsil a ni na zeï, ale tak už to chodí.“

„Je to zbroj pro ženské,“ pøidal se k nìmu druhý hlídaè.

„A co tahle mikrovìcièka?“ zajímala se Gustýna.

„Aha, no, tak to je krysa z úplnì jiného hnízda, sleèno,“ øekl zase první st rážný. „Slyšel jsem, že se dali dohromady, postavili slévárnu s kovárnou a v yrábìjí to pøímo tady ve mìstì, protože tady jsou nejlepší øemeslníci. To je øemeslo, co? Kroužková zbroj jemná jako látka a odolná jako ocel! A cena pr ý pùjde dolù, øíkají, a vìtšina z toho prý nebude –“

„Hele, Gustýno, hádej, kdo je to?“

Nìkdo poklepal Gustýnu po rameni. Otoèila se a pøed sebou mìla vtìlení tìž ce, nicménì vkusnì opancéøované krásy. Byla to Julie, ale to Gustýna pozna la jen podle tìch nebesky modrých oèí. Julie mìla plnovous.

„Madam øekla, že bude lepší, když si vezmu tohle,“ vysvìtlovala Julie. „Ne ní to trpaslièí, když k tomu nemáš fousy! Tak co mi øikáš?“

Tentokrát se dostalo sherry ke slovu první.

„Víš, je to opravdu velmi atraktivní,“ øekla Gustýna, poøád ještì v mírné m šoku. „Je to takové… opravdu… hodnì støíbrné.“

I ona poznala, že Juliin plnovous je ženský. Byl stylizovaný i stylový a neb yl v nìm ani drobeèek krysího masa.

„Madam vzkazuje, že máš rezervované místo v první øadì,“ sdìlovala jí Julie

.

„No, ale já pøece nemùžu sedìt v první øadì –“ zaèala Gustýna automaticky, ale sherry ji zarazilo prohlášením: „Zmlkni, pøestaò laskavì myslet jako tv á matka, bìž a sedni si do té zatracené první øady.“

Pøesnì ten okamžik si vybrala jedna z tìch vždy pøítomných mladých dam, v zala Gustýnu za ruku a vedla ji, i když na mírnì nejistých nohou, organiz ovaným zmatkem zpìt velkými dveømi do pøedního sálu, který teï Gustýnì pø ipadal jako pohádková zemì. A tam na ni skuteènì èekalo sedadlo.

Naštìstí bylo v první øadì skoro na kraji. Kdyby mìla sedìt uprostøed, byl a by se studem propadla. Sevøela obìma rukama svou kabelku a odvážila se v rhnout krátký pohled podél øady. Byla plná. Nebyli tam jen samí trpaslíci, sedìlo tam i nìkolik lidských dam, krásnì obleèených, vìtšina z nich spíš hubených (alespoò podle Gustýnina názoru). Skoro všechny se chovaly až pr ovokativnì klidnì a bavily se mezi sebou.

V okamžiku, kdy stejnì náhle, jako sklapne past na krysy, utichl okolní š um, se Gustýnì v ruce záhadným zpùsobem objevilo další sherry. Rozhrnul s e závìs, do popøedí vyšla madam Šarmánová a oslovila pøeplnìnou síò. Gust ýna si pomyslela: „Pøála bych si, abych na sobì mìla lepší kabát…“ A v to m okamžiku se jí zmocnilo sherry a uložilo ji k spánku.

Gustýna zaèala znovu normálnì pøemýšlet o nìco pozdìji, když ji do hlavy za sáhla kytice. Udeøila ji za ucho, a zatímco kolem ní na všechny strany prše ly okvìtní plátky drahých kvìtù, zvedla pohled vzhùru k š•astné a rozzáøené Juliinì tváøi. Julie stála na okraji pøedvádìcího mola a právì na Gustýnu køièela: „Uhni!“

… A následovaly další poletující kvìty, všude kolem stáli jásající lidé, hrá la hudba a Gustýna mìla celkovì pocit, že stojí pod vodopádem, který netvoøí voda, ale nevyèerpatelný proud zvukù a svìtla.

Z toho proudu najednou vytryskla Julie, vrhla se ke Gustýnì a padla jí kolem krku.

„Ona chce, abych to udìlala znovu!“ sdìlovala Gustýnì zadýchanì. „Øíká, že mohu jet i do Quirmu, a dokonce i do Genovy! Øíká, že mi zaplatí víc, když nebudu pracovat pro nikoho jiného, a že svìt je ústøice. Tak to jsem nevìdì la.“

„Ale ty už pøece máš zamìstnání v kuchyni…“ øekla Gustýna, která byla zhru ba ve tøech ètvrtinách cesty k plnému vìdomí. Pozdìji, mnohem èastìji, než by si byla pøála, vzpomínala na to, jak ta slova øekla, zatímco všude kol em hømìl nadšený aplaus.

Ucítila jemný tlak na rameni, a když se ohlédla, zjistila, že tam stojí je dna z tìch zamìnitelných mladých žen s podnosem. „Madam vzkazuje své pozdr avy, sleèno, a ráda by vás a sleènu Julii pozvala do svého soukromého budo áru.“

„To je od ní hezké, ale já si myslím, že už bychom mìly – øíkala jste do bu doáru?“

„Jistì. A dala byste si ještì sklenièku? Vždy• je to vlastnì oslava.“

Gustýna se rozhlédla po rozpovídaném, rozesmátém, ale pøedevším rozpité m davu kolem. To místo žhnulo jako pec.

„Dobrá. Ale to sherry už ne. Nemáte nìco hodnì studeného a s bublinkami?“

„Ale samozøejmì, sleèno. Spoustu.“ Dívka odnìkud vytáhla velkou láhev a z kušeným pohybem naplnila vysokou štíhlou sklenku nìèím, co se na první po hled skládalo z bublinek. Když Gustýna upila, naplnily bublinky i ji.

„Hmm, docela dobré,“ øekla. „Pøipadá mi to tak jako dospìlá limonáda.“

„Ano, pøesnì tak to pije i madam.“

„Hm, a… budoár…“ zaèala Gustýna, která dívku následovala na dosti nejistý ch nohou, „jak je to veliké?“

„No, hodnì velké, øekla bych. Už tam musí být alespoò ètyøicet lidí.“

„Vážnì? Tak to je velký budoár.“ No, díky bohu, pomyslela si Gustýna, tím se to alespoò vysvìtlilo. Mìli by do tìch knih vážnì dávat nìjaké vysvìtlivky.

Nikdy nemìla nejmenší pøedstavu o tom, co by mohlo takové budoár být, a prot o si také nikdy nebyla jistá, jaký druh vìci to bude, až jednou zjistí, co t o je. Zjistila, že jsou v nìm lidé, horko a kvìtiny – ne kvìtiny v kyticích, ale v pilíøích a tyèících se hromadách, a že vyplòují vìtšinu vzduchu oblak y ulepené vùnì, zatímco zbytek vzduchu zahuš•ují lidé mraèny klouzavých slov

. Nikdo pravdìpodobnì nemùže slyšet, co mu ten druhý øíká, pomyslela si Gust ýna, ale to nebylo dùležité. Možná bylo dùležité tam být, aby vás vidìli, že nìco øíkáte.

Lidé se rozestoupili a Gustýna tam uvidìla stát Julii, stále ještì v blýskav ých šatech a s plnovousem. Salamandøi blýskali ze všech stran, což znamenalo lidi s ikonografy, že? Podøadnìjší noviny byly plné lidí, kteøí se na ikono grafy nepøirozenì usmívali. Ona na takové hlouposti nemìla èas. A aby to vše chno bylo ještì horší, její názor nikoho ani za mák nezajímal. Lidé se stejn ì smáli. A najednou tam stála Julie, která se usmívala ze všech nejvíc.

„Myslím, že bych potøebovala trochu na èerstvý vzduch,“ zamumlala Gustý na.

Její prùvodkynì ji jemnì odvedla k nenápadným dveøím. „Tudy k toaletám a u mývárnám, madam.“ A byla to pravda, až na to, že ta dlouhá, dokonale osvìt lená místnost byla jako z nìjaké pohádky, samý samet a závìsy. Z patnácti zrcadel na ni zíral stejný poèet užaslých Gustýn. Bylo to tak silné, že si Gustýna musela sednout na jednu z velmi drahých židlí s prohnutýma nohama

. Jak se ukázalo vzápìtí, byla židle navíc i nesmírnì pohodlná…

Když se s trhnutím probrala, vyšla na nejistých nohou z místnosti a ztratil a se v temném svìtì chodeb plných pachù, vùní a cestovních pomùcek, a nakon ec se ocitla v opravdu neobyèejnì velké místnosti. Podobala se spíše jeskyn i, na protilehlé stranì byly obrovské dvojité dveøe, a ty jako by se stydìl y vpouštìt dovnitø šedivé svìtlo, které ani tak neosvìtlovalo, jako obviòov alo. Podlahu pokrývalo chaotické seskupení prázdných vìšákù na šaty a beden urèených k pøevozu rùzných vìcí. Na jednom místì kapala ze stropu voda a n a zemi se vytvoøila louže, která se pomalu vsakovala do lepenkových krabic.

„To jsou celí oni, tam vpøedu se vším tím pozlátkem a noblesou a vzadu je to samej neøád a brak, je to tak, drahoušku?“ ozval se hlas ze tmy. „Vypad áte jako dáma, která pozná dobrou metaforu, když se jí dívá pøímo do tváøe

.“

„No, nìjak tak,“ zabruèela Gustýna. „A kdo se mì to vlastnì ptá?“

V temném šeru se na okamžik rozzáøilo a zase zhaslo oranžové svìtélko. Ve stínech nìkdo kouøil cigaretu.

„Je to pokaždý stejný, drahoušku. Kdyby se udìlovala cena té ošklivé stranì vìcí, tak by byla o první místo pìkná pranice. Já v životì vidìl hezkou øá dku míst a všechny mìly stejný vìže a prapory vpøedu a tmavý kumbály pro sl užebný a kapající vodovodní potrubí vzadu. Chtìla byste dolít? Nemùžete se tady toulat s prázdnou sklenicí, to byste byla nápadná.“

V chladnìjším vzduchu se cítila lépe. V ruce poøád ještì držela sklenku. „Co j e to za pití?“

„No, kdyby to bylo nìkde jinde, tak by to nejspíš bylo to nejlevnìjší sycen ý víno, který byste klidnì mohla cedit pøes ponožku, ale madam nešetøí, tak že to je pravý šampaòský.“

„Cože? Já si myslela, že to pijí jen nóbl lidé!“

„To ne, jen lidi, kteøí mají peníze, drahoušku. Obèas je to totéž.“

Podívala se zblízka a zalapala po dechu. „Cože? Vždy• vy jste Pepe.“

„To jsem já, drahoušku.“

„Ale vy nejste tam… to…“ Zamávala zuøivì rukou.

„Mám už padla, zlato. Už si nemusím dìlat starosti s tím… tam…“ zamával r ukou stejnì zuøivì. „Mám tady láhev jen pro sebe. Chcete se ke mnì pøidat

?“

„No, spíš bych se tam mìla vrátit a –“

„Proè? Abyste se kolem ní toèila jako stará slepice? Nechte ji být, má milá.

Je to kachna, která koneènì objevila vodu.“

Pepe v tom šeru vypadal vyšší. Možná to bylo i zpùsobem, jak mluvil, a tí m, že pøestal komicky mávat rukama. Kromì toho každý, kdo stál vedle mada m Šarmánové, vypadal menší. Byl ale pružný a ohebný, jako tvor, který je samá šlacha.

„Ale mohlo by se jí stát cokoliv!“

Pepe v úsmìvu zablýskl zuby. „Mohlo, ale asi nestane. Pøísahám, mikroužk ovou zbroj jsme prodali pøedevším díky ní, o tom není nejmenších pochyb!

Øekl jsem madam, že z ní mám velmi dobrý pocit. Ta má pøed sebou skvìlo u kariéru.“

„Ale ne, ona má dobrou a pravidelnou práci v Noèní kuchyni Univerzity. Pra cuje tam se mnou,“ protestovala Gustýna. „Nemá tam sice nejvyšší plat, ale dostává ho pravidelnì každý týden a na døevo, a není dùvod, proè by se to ho mìla vzdát, jen co se objeví nìco lepšího.“

„Tak Dollyiny sestry, co? No, to zní skoro jako oblast kolem Bobtnavé ulic e,“ øekl Pepe. „Skoro bych se vsadil! No, není to tam tak zlý, pokud si vz pomínám. Moc mì tam netloukli, ale veèer byl èlovìk stejnì namydlenej a ve smrdutým krabím kýblu.“

Gustýnu to mírnì zaskoèilo. Èekala zlost nebo blahosklonnost, ale rozhodnì ne tenhle krátký jízlivý úsmìv.

„Na trpaslíka z Überwaldu toho o našem mìstì víte hodnì, to vám tedy øeknu

.“

„Ne, drahoušku. Na kluka od Parlamentní prachovky toho vím hodnì o Überwal du,“ odpovìdìl klidnì Pepe. „Abych byl úplnì pøesný, tak ze Starosýrný uli èky. Já jsem zdejší mládenec. Nebyl jsem vždycky trpaslík, abyste vìdìla.

Prostì jsem se k nim pøidal.“

„Cože? To se dá?“

„Víte, ne že by se tím nìjak chlubili. Ale jo, když znáte ty správný lidi. A madam o nich právì ví, pch, ví o tìch správnejch lidech vìci, to byste se d ivila. Nebylo to tìžký. Musel jsem jenom uvìøit na nìkterý vìci, je pár zása dních pravidel, který je tøeba dodržovat, a samozøejmì se musím držet strano u od toho prevíta chlastu –“ krátce se zasmál, když vidìl, jak její pohled s klouzl ke sklenici v jeho ruce, a pokraèoval: „Jste moc rychlá drahoušku, ch tìl jsem právì dodat ‚když pracuju‘, a mám dobrou práci, to zase jo. Nezálež í na tom, jestli stavíte podpìry v dùlní klenbì nebo nejtujete živùtky, když je pøi tom èlovìk naloženej v koøale, je to zatracená pitomost. A pouèení z toho všeho je, že buï se vèas vzpamatujete a chytíte života, nebo holt zùst anete namydlená v tom podìlaným krabím kýblu.“

„No, ano, vám se to hezky mluví,“ odsekla popuzenì Gustýna a pøemýšlela, co s tím vším má co dìlat nìjaký zatracený kýbl. „Jenže ve skuteèném životì m ají lidé své zodpovìdnosti. My nedìláme skvìlé práce za skvìlé peníze, ale vìci, které lidi potøebují! Já osobnì bych se stydìla, kdybych prodávala bo ty za ètyøi sta tolarù za pár, které si mohou dovolit jen ti bohatí. K èemu je to dobré?“

„No, pøedevším musíte pøipustit, že to dìlá z bohatých lidí ménì bohaté lid i,“ ozval se jí za zády èokoládový hlas madam Šarmánové. Jako mnoho objemný ch lidí se dokázala pohybovat stejnì tiše jako balón, který pøipomínala. „T

o není špatný zaèátek, nemyslíte? A vìtší èást z tìch penìz jde na platy ho rníkù a kováøù. Prostì se toèí dokola.“

Se sklenicí v ruce tìžce dosedla na jednu z beden. „Tak touhle dobou už js me vìtšinu z nich dostali z domu,“ øekla a volnou rukou zalovila uvnitø sv ého rozmìrného hrudního kyrysu. Vytáhla odtamtud silný štùsek papírù.

„Chtìjí to všichni nejznámìjší prodejci a každý to chce do výhradní distrib uce a my budeme potøebovat další kovárnu. Zítra zajdu do banky.“ Odmlèela s e a znovu zalovila v hlubinách objemného živùtku. „Jako trpaslík jsem byla vychována v pøesvìdèení, že zlato je jediná správná mìna,“ øekla a odpoèíta la nìkolik šustivých bankovek, „ale musím pøiznat, že tyhle papírové vìcièk y jsou mnohem teplejší. Tady je padesát tolarù pro Julii, pìtadvacet ode mì a pìtadvacet od šampaòského, které se cítí opravdu š•astné. Julie øekla, a bych to dala vám, že se o to postaráte.“

„Sleèna Gustýna si myslí, že svedeme její drahou pøítelkyni na celoživotní dráhu nemorálního høíchu a morální zpustlosti,“ øekl Pepe.

„No ne,“ podivila se madam. „To je mi ale nápad. Bohužel, já už si vùbec nepamatuju, kdy naposled jsem provedla nìjaký nemorální høích.“

„V úterý,“ øekl Pepe.

„Celá krabice èokoládových bonbónù není nemorální høích. Kromì toho jsi mi vytáhl kartónovou pøepážku mezi patry, což mì zmátlo. Nemìla jsem v úmysl u sníst to nejnižší patro. Bylo to od tebe prakticky zákeøné ublížení na t ìle.“

Pepe si odkašlal. „Myslím, že tu naši normální dámu trochu dìsíme.“

Madam se usmála. „Gustýno, vím, co si myslíte. Myslíte si, že jsme párek zlýc h klaunù, kteøí se opíjejí ve svìtì zrcadel a mlhy. To je sice právì v téhle chvíli dost pøesné, ale dnešní den byl také závìrem celoroèní tìžké práce, ab yste vìdìla.“

A hašteøíte se jako dvojice starých manželù, pomyslela si Gustýna. Bolela ji hlava. Nemìla zkoušet to krysí ovoce, bylo to z toho, tím si byla jistá.

„Ráno ukážu všechny ty objednávky šéfovi Královské banky a požádám ho o spoustu penìz. Když nám vìøí on, nemohla byste nám vìøit i vy? My pros tì Julii potøebujeme. Ona jednoduše… záøí.“

A vy dva se držíte za ruce. Opravdu pevnì. V Gustýnì prasklo nìco mìkkého.

„Dobrá, podívejte,“ zaèala. „Udìláme to takhle. Julèa se se mnou dnes v noc i hezky vrátí domù, aby si to všechno srovnala v hlavì. A zítra… no, uvidím e.“

„Víc po vás ani nemùžeme chtít, že?“ øekla madam a poklepala Gustýnu po k oleni. „Víte, Julie vás má za nìco jako bohyni. Øekla, že nemùže nic dìla t, dokud jí to nedovolíte. A pøitom vyprávìla všem tìm dámám z nejvyšší s poleènosti o vašich úžasných koláèích.“

„Ona mluvila s tìmi nóbl dámami?“ ujiš•ovala se Gustýna v úžasu promích aném s obavami a zabarveném trochou nevìøícnosti.

„Jistì. Všechny se chtìly podívat na mikroužkovou zbroj zblízka a ona s nimi jen tak nezávaznì a vesele žvatlala. Líbilo by se vám to. Myslím, že jim ješt ì nikdo v životì neøekl ‚Èágo, holky, to je hlína, co?‘“

„To ne! Omlouvám se!“

„A proè? Jim se to hroznì líbilo! A podle všeho dokážete zapéct nakládané cibulky do masového koláèe tak, že zùstanou køupavé.“

„To jim øekla?“

„Mimo jiné. Myslím, že jsou všechny rozhodnuté požádat své kuchaøe, aby t o zkusili.“

„Pch. Nikdy nezjistí, jak na to,“ øekla Gustýna spokojenì.

„To øíká Lia taky.“

„My… vìtšinou jí øíkáme Julie,“ øekla Gustýna.

„Požádala nás, abychom jí øíkali Lia,“ øekla madam Šarmánová. „Je v tom nìjaký problém?“

„No, hm, vlastnì ani ne,“ zaèala Gustýna neš•astnì.

„Tak pak je to tedy v poøádku,“ pøikývla madam, která oèividnì vìdìla, kdy si nevšímat jemných náznakù. „Takže my ji teï vyrveme z obklíèení jejích nových pøátel a vy mùžete dohlédnout na to, aby se poøádnì vyspala.“

Ozval se smích a do šeré místnosti, která byla nìco jako porodní babièkou kr ásy, proudily dívky, které pomáhaly s pøípravami, a nejhlasitìji se mezi nim i smála Julie. Když uvidìla Gustýnu, pøestala se smát, vrhla se k ní a objal a ji. „Poslyš, Týno, není to úžasný? Je to jako pohádka!“

„Ano, možná, že ano,“ øekla Gustýna, „ale ne všechny pohádky mají š•astné konce. Pamatuj si, že ještì poøád máš slušné zamìstnání, a k tomu si ještì mùžeš pravidelnì odnést spoustu zbytkù! To bys nemìla jen tak házet za hl avu.“

„Ne, to by mìla hodit hodnì velkou silou a co nejdál,“ ozval se Pepe. „Pod ívejte, co to má být? Pohádka o Popelce? Nìkdo mávnul kouzelnou hùlkou, ce lý dvùr jásá, tucet pøekrásných princù chce podepsat smlouvy jen proto, ab y si mohli èichnout k jejímu støevíèku, a vy chcete, aby se vrátila zpátky pøebírat hrách a popel?“

Rozhlédl se po jejich nechápavých tváøích. „Dobrá! Možná, že jsem to neøekl zvláš• jasnì, ale doufám, že jste staèili sledovat nit? Tohle je velká šance

! Tak velká, že vìtší se tìžko naskytne. Cesta ven z kýblu!“

„Myslím, že my teï pùjdeme domù,“ odpovìdìla Gustýna škrobenì. „Pojï, Li o.“

„Vidíte?“ øekl Pepe, když byly pryè. „To je ten krabí kýbl.“

Madam nahlédla do láhve, aby zjistila, jestli tam, proti veškeré pravdìpodob nosti, nezùstala ještì jedna sklenka. „Víš, že ona tu dívenku víceménì vycho vala? Lia udìlá, co jí øekne.“

„Není to ale strašná škoda?“ zabruèel Pepe. „Nevzít svìt útokem, zùstat tady a dál péct koláèe? Myslíš, že to je nìjaký život?“

„Nìkdo koláèe péct musí,“ øekla madam s chladnou logikou, kterou pøímo provokovala.

„Jasnì, do hajzlu! Ale a• to nedìlá ona! Ona ne. A za zbytky? To ne!“

Madam Šarmánová zvedla další prázdnou láhev. Vìdìla, že je prázdná, proto že stála Pepemu na dosah a bylo to na konci dlouhého a namáhavého dne, al e ona ji stejnì prohlédla, protože žízeò nevysychá.

„Hm. Možná, že k tomu nedojde,“ øekla. „Mám pocit, že sleèna Gustýna z aène pøemýšlet. Víš, za tím smutným kabátem a nevkusnými botami se ukr ývá velmi schopný mozek. Dnešek mùže být jeho š•astným dnem.“

~~~

Výsmìšek s rozevlátým rouchem procházel chodbami Neviditelné univerzity.

Mìl dlouhý krok a Rozšafín, pokud za ním nechtìl zaostávat, musel každo u chvilku ponìkud komicky popobìhnout. Podobal se díky tomu tak trochu s pìchajícímu krabovi. Zápisník si pøi tom obranným gestem tiskl na prsa.

„Vy víte, arcikancléøi, že jsme se dohodli, že to nebude použito k jiným než k výzkumným úèelùm. Vy sám jste tu vyhlášku podepsal.“

„To jsem udìlal? Nìjak si to nepamatuju, Ctibume.“

„Já si to ale pamatuji zcela jasnì, pane. Bylo to hned po té události s mistr em Floribundou.“

„A to byl který?“ hodil pøes rameno Výsmìšek a kráèel dál cílevìdomì vpøe d.

„To byl ten, co byl zbyteènì zvìdavý, a když dostal hlad, požádal Kabinet o c hlebíèek se slaninou, aby vidìl, co to udìlá.“

„Mìl jsem dojem, že všechno, co se z Kabinetu vytáhne, se do nìj musí nejpoz dìji do 14 hodin a 14 vteøin vrátit zpìt?“

„Ano, pane. Tak to je, ale Kabinet má navíc další podivná pravidla, kterým z atím tak docela nerozumíme. No, mistr Floribunda se pak hájil tím, že si mys lel, že se tohle ètrnáctihodinové pravidlo na chlebíèky se slaninou nevztahu je. Také o tom nikomu neøekl, a tak studenti v jeho patøe zjistili, že se nì co dìje, až když o nìjakých ètrnáct hodin pozdìji zaslechli výkøiky.“

„Opravte mì, jestli se mýlím,“ odpovìdìl arcikancléø a jeho kroky dál tiše a rychle dopadaly na dlaždice, „ale nebyl by ten chlebíèek tou dobou už dáv no stráven?“

„Ano, pane. Jenže se stejnì sám od sebe vrátil, abychom tak øekli, zpìt do Kabinetu. Byl to velmi zajímavý objev. Nevìdìli jsme, že se nìco takového m ùže stát.“

Výsmìšek se zastavil a Rozšafín Ctibum mu narazil do zad. „A co se mu pøe snì stalo?“

„No, jistì byste nestál o to, abych vám to nakreslil, pane. Ale dobrá zprá va je, že už brzo bude schopen vstát z koleèkového køesla. Pokud vím, vlas tnì už s pomocí hole docela dobøe chodí. Jak ho potrestáme, je ovšem na vá s, arcikancléøi. Desky s tím pøípadem máte na stole, samozøejmì s povážliv ým množstvím ostatních dokumentù.“

Výsmìšek znovu vykroèil kupøedu. „Udìlal to kvùli tomu, aby vidìl, co to udìl á, že je to tak?“ zeptal se vesele.

„Tak to øíkal, pane,“ odpovìdìl Ctibum.

„A to bylo proti mým výslovným pøíkazùm, je to tak?“

„Ano. Rozhodnì a nepochybnì, pane,“ souhlasil okamžitì Rozšafín, který zna l svého arcikancléøe a už zaèínal tušit, k jakému konci se celá vìc bere.

„A proto musím trvat na tom, že byl –“ Znovu do Výsmìška vrazil, protože a rcikancléø zastavil pøed velkými dveømi, na nichž byl velký rudý nápis, kt erý pravil:

„Z této místnosti nesmí být odnesen žádný pøedmìt bez výslovného povolen í arcikancléøe Vzoromila Výsmìška. Rozšafín Ctibum v. z.“

„To jste za mì podepsal vy?“ zajímal se Výsmìšek.

„Ano, pane. Vy jste byl v té dobì pøíliš zamìstnaný a na znìní pøíkazu jsme se dohodli.“

„No, dobøe, samozøejmì, ale nemyslím, že byste tady mìl jen tak kdeco véz etovat. Pamatujte, co o NU øekla ta mladá dáma.“

Rozšafín vytáhl velký klíè a odemkl dveøe. „Mohl bych vám, arcikancléøi, t aké pøipomenout, že jsme se rovnìž shodli na moratoriu na používání Kabine tu kuriozit, dokud nevyèistíme budovu alespoò od èásti zbytkové magie. Jak se zdá, poøád ještì jsme se nezbavili té olihnì.“

„Vážnì jsme se dohodli, pane Ctibume,“ øekl Výsmìšek a prudce se obrátil k mladšímu mágovi, „nebo jste si to odsouhlasil sám se sebou a mì jste pøi tom zase vézetoval?“

„No, pane, já jaksi… é… vìøím, že jsem pochopil podstatu vašeho myšlení a postupoval v jeho duchu.“

„A já vìøím, že pochopíte, že teï postupujeme v duchu ryzího výzkumu,“ zav rèel Výsmìšek. „Je to výzkum, jehož cílem je zjistit, jak bychom mohli zac hránit naše sýrové prkénko. Mnozí by vám jistì potvrdili, že vìtšího a vzn ešenìjšího cíle není. A co se týèe mladého Floribundy…“

„Ano, pane?“ øekl Rozšafín unavenì.

„Povyšte ho. A• už je zaøazen v kterémkoliv stupni, o jeden stupeò ho povyš te.“

„Obávám se, že to vyšle špatné signály, pane,“ pokusil se ještì Rozšafín.

„Ale naopak, pane Ctibume. To je pøesnì to správné poselství ke studentské veøejnosti.“

„Ale mohl bych zdùraznit, že neuposlechl výslovných pøíkazù?“

„Správnì. Ukázal nezávislé myšlení a jistý díl osobní odvahy, a díky tomu, že to udìlal, dodal cenné údaje, které nám napomohou pochopit podstatu Ka binetu.“

„Ale, pane, mohl pøi tom znièit celou Univerzitu.“

„Správnì, a v tom pøípadì by byl pøíkladnì potrestán, pokud bychom z nìj o všem nìco našli. Jenže se to nestalo, neudìlal to, protože mìl štìstí, a m y mágy, kteøí mají štìstí, potøebujeme. Na mùj pøímý pøíkaz ho povyšte a ž ádné vézetování, jasné? A mimochodem, jak hlasité byly ty jeho výkøiky?“

„No, ten první mu vytryskl pøímo ze srdce a byl tak upøímný, že zaèal exis tovat nezávisle na nìm a znìl ještì dlouho po tom, co Floribundovi došel d ech. To ta zbytková magie. Ten výkøik jsme pak museli zamknout v jednom z pøilehlých sklepení.“

„A øekl nìco o tom, jaký ten chlebíèek byl?“

„Cestou dovnitø nebo cestou ven, pane?“ upøesòoval jeho otázku Rozšafín.

„Cestou dovnitø staèí,“ odpovìdìl Výsmìšek. „Mám dost živou pøedstavivos t.“

„Øekl, že to byl ten nejlepší slaninový chlebíèek, jaký kdy jedl. Byl prý to ten slaninový chlebíèek, o kterém sníte, když slyšíte slova slaninový chlebíè ek, ale který nikdy opravdu nedostanete.“

„S hnìdou omáèkou?“ zajímal se Výsmìšek.

„No jistì. Jak se zdá, tak to byl nejlepší slaninový chlebíèek všech slaninov ých chlebíèkù, prostì ten, v jehož stínu konèí všechny ostatní slaninové chle bíèky.“

„Jak se zdá, tak pro nìj to skuteènì málem konec byl. Poslyšte, ale tohle j e pøece jedna z tìch vìcí, které už o Kabinetu víme, ne? Že vždycky dodá do konalý exempláø?“

„Abych se pøiznal, docela jistì toho víme jen velmi málo,“ zasmušil se Rozš afín. „Víme, že to nepojme nic vìtšího, než co by se vešlo do krychlového p rostoru se stranou o délce 35,9 centimetrù, že pøestane pracovat, když se d o nìj z nìj pøedtím vyjmutý neorganický objekt nevrátí do 14. hodiny a 14.

vteøiny, a že nic, co obsahuje, není rùžové. Bohužel ale nevíme, proè tomu tak je.“

„Ale slanina je každopádnì organického pùvodu, pane Ctibume,“ upozornil Výsmìšek.

Rozšafín si tìžce povzdechl. „Ano, arcikancléøi, ale proè to tak je, to taky n evíme.“

Arcikancléøi se ho koneènì zželelo. „Možná to byl jeden z tìch opravdu kø upavých,“ navrhl laskavì. „Takový ten, co mùžete prakticky rozmáèknout v prstech. To mám u slaninových chlebíèkù rád.“

Dveøe se otevøely, a tam stál. Malý, ve støedu neobyèejnì rozlehlé místnosti

.

Kabinet kuriozit.

„Opravdu si myslíte, že je to moudré, arcikancléøi?“

„Samozøejmì, že není,“ odpovìdìl Výsmìšek. „A teï mi najdìte fotbalový mí è.“

Na jedné stìnì visela bílá maska, podobná tìm, které se nosí na karneval. Roz šafín se k ní obrátil. „Hexi, najdi mi, prosím tì, míè vhodný na fotbal.“

„Ta maska je nová?“ zajímal se Výsmìšek. „Mìl jsem dojem, že Hexùv hlas se pøenáší blabolovým prostorem?“

„Ano, pane. Prostì a jednoduše vychází ze vzduchu. Jenže z nìjakého dùvodu se èlovìk cítí lépe, když má k èemu mluvit, víte?“

„A míè jakého tvaru si na fotbal pøejete?“ øekl Hex hlasem hladkým jako v ýbìrové máslo. „Oválný, nebo kulatý?“

„Kulatý,“ odpovìdìl Rozšafín.

Kabinet se okamžitì otøásl.

Ta vìc dìlala Výsmìškovi vždycky starosti. Tak pøedevším, vypadala pøíliš m azanì. Zdálo se, jako by øíkala: „Vy nevíte, co dìláte. Používáte mì jako n ìjakou loterii a vsadila bych se, že nemáte ani nejmenší pøedstavu o tom, k olik nebezpeèných vìcí se mùže ukrývat v krychli o stranì tøicet pìt celých devìt centimetrù.“ Výsmìšek na to èasto myslel, vìtšinou ve tøi hodiny rán o, a nikdy do té místnosti nevstupoval, aniž by mìl v kapse jako pojistku n ìkolik zaklínadel, která kontrolovala množství zbytkové energie a udržovala ho na subkritické výši. A navíc tady byl ten Sráž… No, doufejme v to nejle pší a pøipravme se na nejhorší, to byl zpùsob, jak se k podobným vìcem stav ìli na NU.

Vyjela jedna zásuvka, a ta se vysouvala dál, až se její èelo dotklo zdi a zm izelo v ní. Pokraèovala ve vysouvání do pohostinné sady nìjakých jiných rozm ìrù, protože mimo místnost se zásuvka nikdy neobjevila, bez ohledu na to, ja k èasto a kam jste se dívali.

„Dneska to jde velmi hladce,“ konstatoval, když odnìkud zpod podlahy vybuje la další zásuvka, pøesnì té samé velikosti, a zaèala se vysouvat ke vzdálen é stìnì.

„Ano. Mládenci na Prašnekovì univerzitì objevili nový algoritmus pro ovlá dání vlnoprostorù ve vysokonapì•ovém blabolu. Když pøekroèí hranici 2 000

breptonù, funguje to podobnì jako Kabinet.“

Výsmìšek se zamraèil. „To jste si právì vymyslel?“

„Ne, pane. Vymyslel to Karel Brepton z Prašnekovy univerzity. Je to prostø edek, jak vyslovit 15 000 iterací do prvního negativního blabolu. A mnohem snadnìji se to pamatuje.“

„Takže lidé, které z Prašnekovy univerzity znáte, vám posílají rùzné inform ace?“

„No… ano, pane.“

„Zadarmo?“

„Jistì, pane.“ Rozšafín vypadal pøekvapenì. „Volná výmìna informací je s tøedobodem výzkumu fyziky.“

„A tak jim zase na oplátku nìjaké informace posíláte vy, že?“

Rozšafín si povzdechl. „Samozøejmì.“

„Nemyslím, že bych s tím mohl souhlasit,“ zasmušil se Výsmìšek. „Jsem pro s dílení informací za pøedpokladu, že se oni dìlí o to, co vìdí, s námi.“

„Rozumím, pane, ale obávám se, že jsme ponìkud omezováni významem slov a ‚sdílení‘.“

„Pøesto…“ zaèal Výsmìšek a zarazil se. Zvuk, který byl tak tichý, že ho tém ìø neslyšeli, náhle ustal. Kabinet kuriozit se složil zpìt do sebe a zmìnil se v obyèejný kousek døevìného nábytku uprostøed místnosti. Jak se na nìj dívali, otevøela se pøední dvíøka, na podlahu dopadl hnìdý míè a odrazil se od ní se zvukem, který více ménì znìl jako bummpin! Výsmìšek k míèi došel, zvedl ho a zaèal ho obracet v rukou.

„Zajímavé,“ prohlásil po chvilce a udeøil s ním o podlahu. Míè mu vyskoèil nad hlavu, ale arcikancléø ho v pádu rychle zachytil. „Znamenité,“ zabruè el spokojenì. „Co si o tom myslíte vy, Ctibume?“ Vyhodil míè do vzduchu a kopnutím ho poslal pøes celou místnost. Míè se odrazil od protìjší stìny a vrátil se k Rozšafínovi, který ho k vlastnímu pøekvapení zachytil.

„Vypadá, jako kdyby byl živý,“ øekl Rozšafín, pustil míè na zem a pokusil s e do nìj kopnout. Míè odletìl.

Rozšafín Ctibum byl typický a stoprocentní pøíklad držitele pøedlouhé omlu venky, kterou mu napsala jeho teta, v níž žádala, aby byl omluven ze všech fyzických aktivit, pøedevším tìlesného cvièení, a to na základì toho, že trpí atletickým uchem, roztroušeným astigmatismem, bzíkavým nosem a bloudi vou slezinou. On sám otevøenì pøipustil, že by radìji bìžel deset mil, pøe skoèil dvoumetrovou bránu a vylezl na vysoký kopec, než by se zúèastnil ja kékoliv atletické aktivity.

Míè mu ale zpíval. Zpíval mu bummpin!

O nìkolik minut pozdìji spolu s Výsmìškem vešli do Velké sínì a cestou si obèas udeøili míèem o dlaždice. Na tom zvuku bummpin! bylo nìco, co ve v ás vyvolávalo touhu uslyšet ho znovu.

„Víte, Rozšafíne, myslím, že jste to všechno dìlal špatnì. Mezi nebem a Pl ochou je mnohem více vìcí, než se nám kdy zdálo v našich úvahách.“

„Asi ano, pane. Ale já tìch vìcí ve své filozofii moc nemám.“

„Je to všechno v tom míèi,“ pokraèoval Výsmìšek, znovu udeøil míèem prudce o podlahu a v letu jej zachytil. „Zítra ho sem doneseme a uvidíme, co se st ane. Vy jste do toho míèe skvìle kopl, pane Ctibume, a pøece, jak jste sám pøipustil, jste nemehlo a sportovní antitalent.“

„Ano, pane, a taky poleno a jsem pyšný na to pojmenování. Možná bych vám mìl pøipomenout, arcikancléøi, že ta vìc nesmí strávit mimo Kabinet pøíli š dlouho.“

Bummpin!

„Ale mùžeme ho okopírovat, ne?“ øekl Výsmìšek. „Je to jen kùže sešitá doh romady, a ta nejspíš chrání nìjaký mìchýø. Vsadil bych se, že by pro nás nìco takového dokázal vyrobit každý šikovný øemeslník.“

„Cože? Teï?“

„Svìtla v ulici Mazaných øemeslníkù nikdy neuhasínají.“

To už byli nazpìt ve Velké síni a Výsmìšek se zaèal rozhlížet. Jeho zrak se zastavil na dvou postavách tlaèících vozík naložený svíèkami. „Vy tam, mlá denci, ke mnì!“ zvolal. Vozík se zastavil a obì postavy vykroèily k Výsmìšk ovi. „Tady pan Ctibum by potøeboval, abyste pro nìj zabìhli nìco vyøídit. J

e to hodnì dùležité. Jak se jmenujete?“

„Haštal Nejspíš, šéfe.“

„Sráž, arcikancléøi.“

Výsmìškovy oèi se zúžily. „Aha, ano… Sráž,“ zabruèel a pøipomnìl si zaklín adla, která mìl v kapse. „Svíèkaø – okapal, že? No, tak teï mùžete být opr avdu užiteèní. Tak, a teï vy, pane Ctibume.“

Rozšafín Ctibum pozvedl míè. „Máte nìkdo pøedstavu o tom, co je tohle?“

Sráž mu vzal kulatou vìc z rukou a nìkolikrát s ní udeøil o dlaždice.

Bummpin! Bummpin!

„Ano. Vypadá to jako jednoduchá koule, i když bych øekl, že pøesnì technick y vzato je to komolý dvacetistìn, vytvoøený sešitím jistého poètu pìti a še stiúhelníkù z pevné kùže, a šití znamená otvory a otvory znamenají narušení vzduchotìsnosti… Aha, tady je šnìrování, vidíte? Uvnitø musí být nìjaký mì chýø – nejspíše zvíøecí. Je to míè, øekl bych, vyrobený tak, aby byl lehký a pružný, jakási duše obšitá kùží, jednoduchý a elegantní.“ S tìmi slovy po dal míè nazpìt Rozšafínovi, který stál a poslouchal ho s ústy dokoøán.

„Vy znáte všechno, pane Sráži?“ øekl nakonec s jízlivostí rozeného pedagog a.

Srážova odpovìï byla soustøedìná, a než promluvil, ubìhla pomìrnì dlouhá c hvíle. „Nejsem si jistý celou øadou podrobností, pane.“

Rozšafín za sebou zaslechl uchechtnutí a cítil, jak rudne. Stal se terèem drz osti, a ještì ke všemu na nìj byl drzý obyèejný okapal, i když Sráž byl jední m z nejnesystematiètìji vzdìlaných lidí, s jakými se kdy setkal.

„Nevíte náhodou, kde by nám podle toho vyrobili kopii?“ zeptal se zbyteèn ì nahlas Výsmìšek.

„Myslím, že ano,“ pøikývl Sráž. „Øekl bych, že tady bude nejlepší použít tr paslièí gumu.“

„Na Staroobuvnický je spousta malovanejch s fajfkou, který by jeden zmákli, šéfe,“ vmísil se jim do hovoru Haštal. „Na tydle vìci sou fakt dobrý, akor át to bude tøeba zacálovat na døevo, to voni dycky chtìj – zacálovat na prk no. Když jednáte s trpaslíkama, nic na úvìr, žádný dluhy.“#

„Dejte tìm mladým gentlemanùm laskavì pìtadvacet tolarù, pane Ctibume, a no?“

„To je spousta penìz, arcikancléøi.“

„Ano, to sice je, ale jak víte, trpaslíci, i když jsou solí zemì, nemají vel ké pochopení pro malá èísla, a já bych to chtìl opravdu rychle. A co se týèe penìz, jsem si jistý, že pánùm Nejspíšovi a Srážovi mohu plnì dùvìøovat, je to tak?“ øekl žoviálnì, ale jeho slova mìla jakýsi neurèitì ostrý pøízvuk.

Alespoò Hašt to pochopil velmi rychle. Vìdìl, že mu mág mùže dùvìøovat, hlav nì kvùli tomu peklu, které by mu takový mág dokázal pøipravit, kdyby byla je ho dùvìra zklamána.

„Nám mùžete fakt vìøit, šéfe.“

„Ano, já si také myslím, že mohu,“ pøikývl Výsmìšek.

Když byli pryè, ozval se Rozšafín: „Vy jim vážnì vìøíte natolik, že jste jim dal do ruky pìtadvacet tolarù?“

„Jakpak by ne?“ odpovìdìl mu mírnì rozjaøenì Výsmìšek. „Bude zajímavé po zorovat, co z toho vzejde.“

„Ale pøesto, pane, musím øíci, že to rozhodnì nebylo prozíravé.“

„Dìkuji vám za vaše mínìní, pane Ctibume, ale mohl bych vám opatrnì pøip omenout, kdo je tady šéf?“

~~~

Gustýna s Julií tentokrát jely domù trollobusem, což byla další velká extra vagance, ale Gustýna s sebou nesla víc penìz, než kdy v životì vidìla pohro madì. Pøesnì alá madam si nacpala bankovky za živùtek a teï mìla dojem, že vyzaøují své vlastní teplo. Na trollovi byl èlovìk v bezpeèí. Pokud by chtì l nìkdo pøepadnout trolla, musel by k tomu použít pøinejmenším dùm na klack u.

Julie mlèela. To dìlalo Gustýnì starosti, èekala, že kamarádka bude bublat jako fontána, do níž nìkdo upustil krabici mýdlových vloèek. To ticho ji zn ervózòovalo.

„Poslyš, já vím, že tam byla fùra legrace,“ øekla Gustýna po chvíli, „ale pøedvádìní obleèení pøece není žádná poøádná práce, nemyslíš?“ Ne. Poøád ná práce se vyplácí mnohem míò, pomyslela si.

Odkud se to ozvalo? Julie ani neotevøela pusu a troll byl poøád ještì pokry tý horským lišejníkem a mìl omezený jednoslabièný slovník. To já, pomyslela si. Je to o snech, že? Ona je sen. Troufla bych si øíct, že mikroužková zb roj je dobré zboží, ale ona dokázala, že doslova zazáøilo. Co mùžu øíct? Po máhej v kuchyni. Jsi užiteèná a prospìšná, alespoò když nesníš s otevøenýma oèima, ale nedokážeš udìlat úèty ani naplánovat týdenní menu. Co beze mì b udeš dìlat? Jak budeš žít daleko odsud, v tìch zvláštních a vzdálených èást ech svìta, kde žijí ti podivní lidé?

„Musím ti zøídit bankovní konto,“ øekla nahlas. „Bude to takové naše malé tajemství, ano? Skvìlý základ do budoucího zaèátku.“

„A když táta o tìch penìzích nebude vìdìt, tak mì o nì neobere a všechny j e neprožene moèákem,“ øekla Julie a podívala se do vážné nevýrazné trollí tváøe. Kdyby Gustýna vìdìla, jak øíci Pas devant le troll, byla by to øekl a. Ale byla to pravda: Pan Stolipný trval na tom, aby se všechny rodinné p eníze daly dohromady, a on že bude držet bank. Tenhle pro nìj tak pøíjemný pramen financí pak vìtšinou pøesmìroval do spoleènosti svých pøátel v bar u U krocana a zeleniny, a nakonec ho vypustil na zem v jedné z tìch temnýc h páchnoucích ulièek za barem.

„No, já bych to tak pøesnì neøekla.“

~~~

Bummpin! Bummpin!

Nový míè – to byl zázrak, nic jiného. Odrážel se do Haštovy nastavené èekají cí ruky, jako kdyby mìl vlastní vùli. Dvakrát zariskoval a na zkoušku do nìj kopl, jinak ho nesl v rukou, ale i tak už se za ním, Srážem a míèem zaèínal tvoøit hlouèek zvìdavých ulièníkù, které by byl samozøejmì ani teï, ani v b udoucnosti radìji nevidìl.

„Seš si jistej, že víš, jak to funguje?“ obrátil se znovu ke Srážovi.

„Ale samozøejmì, pane Hašte. Je to mnohem jednodušší, než to vypadá, i kdy ž ty mnohoúhelníky dají trochu práce, ale celkovì to –“

Na Haštovo rameno dopadla tìžká ruka. „Ale, ale, to je Haštal Nejspíš,“ ozva l se Tónyho hlas, „a ten jeho skøeti kamarádíèek, co se dá zabít skoro stejn ì tìžko jako šváb. Nìco se peèe, co, Hašte? A ty mi tady vyklopíš, co to je.

Hele, co to neseš?“

„Dneska ne, Tóny,“ odpovìdìl Haštal a ustoupil. „Máš štìstí, žes neskonèil v Pakráci a že ti mistr Napravovaè nemusel vzít míru na konopnou kravatu.“

„Mnì?“ odpovìdìl Tóny s nevinným výrazem. „Já nic neudìlal! Nemùžeš na mì h ázet to, co udìlalo to vylízaný pako Stolipnejch. Ale hele, nìco se dìje s fotbalem, že jo? Vetinari to chce nìjak pohnojit.“

„Nech to bejt, jo?“ øekl Haštal.

Za Tónym se tentokrát shromáždil vìtší dav než obvykle. Bratøi Stolipní mìl i sice alespoò tolik rozumu, že v posledních dnech prakticky nevycházeli, a le takoví jako Tóny vždycky našli nìjaké nohsledy, kteøí je následovali. Ja k skoro všichni øíkali, bylo lepší stát za Tónym, než pøed ním. A u Tónyho èlovìk nikdy nevìdìl, co mu pøelétne pøes –

Na svìtle se zableskla jeho krátká tìžká šavle. To byl celý Tóny. A• už to b ylo cokoliv, co v nìm drželo na uzdì tu primitivní zvíøecí zuøivost, mohlo t o ve zlomku vteøiny povolit. Právì jako teï. A tady letìla vzduchem èepel, n a níž byla velmi krátkými slovy vypsána celá Haštalova budoucnost. Jenže èep el se zastavila v polovinì cesty a Srážùv hlas øekl: „Jsem si jistý, že bych dokázal stisknout tak silnì, Tóny, že bych ti rozdrtil všechny kosti. V lid ské ruce je celkem dvacet sedm kostí a vím, že mi staèí ještì trochu pøitlaè it, a ani jednu z nich už nikdy nebudeš moci použít. Na druhé stranì bych ti rád dal možnost, abys pøehodnotil plán svých nejbližších akcí.“

Tónyho tváø byla smìsicí barev – byla bílá tak, až byla skoro modrá, a k to mu plná rudé zuøivosti. Pokoušel se vytrhnout, ale Sráž stál klidnì na míst ì a nepohnul se ani o kousek. „Na nìj!“ zasípal Tóny k celému okolnímu svìt u.

„Mohl bych vám, gentlemani, s politováním pøipomenout, že mám ještì druh ou ruku?“ øekl Sráž.

Musel ponìkud zesílit stisk, protože Tóny zajeèel, jak se jeho dlaò zaèala drti t o rukoje• šavle.

Haštal dobøe vìdìl, že Tóny nemá žádné kamarády, jen nohsledy. Ti se teï dív ali na svého znièeného vùdce a dívali se na Sráže a vidìli naprosto jasnì ne jen to, že má Sráž ještì jednu volnou ruku, ale také to, co s ní dokáže udìl at. Nikdo se nepohnul.

„Dobrá,“ pokraèoval Sráž. „Možná, že to všechno nebylo nic jiného než neš•

astné nedorozumìní. Prosím, pane Tóny, já teï uvolním svùj stisk, jen nato lik, abyste mohl pustit svou zbraò.“

Tóny se znovu bolestivì nadechl, a šavle dopadla na dláždìní. „A teï nás om luvte, prosím. Pan Hašt a já musíme odejít.“

„Vezmi tu zatracenou šavli! Nenechávej ten krám ležet na zemi,“ ozval se H

aštal.

„Jsem si jistý, že pan Tóny za námi nepùjde,“ odpovìdìl mu Sráž.

„Ty ses fakticky zbláznil?!“ øekl Haštal. Sehnul se, sebral ze zemì šavli a øekl: „Jeho pus• a my se pohnem.“

„Dobøe,“ pøikývl Sráž. Asi musel stisknout ještì o nìco víc, protože Tóny te ï padl na kolena.

Haštal odtáhl Sráže pryè a táhl ho za sebou hustým mìstským davem. „To je Tóny!“ øekl a spìchal kupøedu. „Od Tónyho nemùžeš èekat nìjakou logiku!

Nemùžeš èekat, že se pouèí o ‚špatnosti svých cest‘! Když po tobì de Tóny

, nehledej v tom žádnou logiku. Chápeš to? Nepokoušej se na nìj mluvit, j ako kdyby to byla lidská bytost. A teï se mì drž.“

~~~

Trpaslièím obchodùm se v té dobì daøilo dobøe, hlavnì proto, že pochopily první zákon obchodování, který zní: Já mám zboží na prodej a zákazník má peníze. Ty peníze bych chtìl mít já, jenže to bohužel znamená, že on mus í dostat mé zboží. To je tedy dùvod, proè také neøeknu „To ve výloze je p oslední kousek, který máme, a nemùžu vám ho prodat, protože když to udìlá m, nikdo nebude vìdìt, že nìco takového prodávám,“ nebo „No, víte, další pravdìpodobnì dostaneme zaèátkem týdne, pøijïte se zeptat tak ve støedu,“

ani „Nemùžeme toho mít poøád plné regály,“ natož „Mám už plné zuby toho, øíkat poøád zákazníkùm, že o ty vìci není žádný zájem.“ Budu se snažit p rodat všechno za jakoukoliv cenu, s výjimkou fyzického násilí, protože kd yž to neudìlám, zabírám v obchodì zbyteèné místo.

Dunila Chrapohluš podle tohoto pravidla žil, ale lidi pøíliš rád nemìl, co ž je bohužel trápení, kterým trpí mnoho z tìch, kteøí se musejí dlouho a p ravidelnì stýkat s obecnou veøejností, a ti dva lidé pøed jeho pultem ho z nervózòovali. Jeden byl drobný a vypadal zcela neškodnì, ale nìkde v Dunil ovì podvìdomí, ukryto snad pøímo v genech, se ozývalo nìco, co ho znepokoj ovalo. Ten druhý vetøel– zákazník vypadal jako neškodný chlapec, a to znam enalo, že mohl každým okamžikem spáchat nìjaký zloèin.

Dunila se s celou situací vyrovnal tak, že pøedstíral, že nerozumí ani slo vo z toho, co mu øíkají, a neustále drmolil tiché nadávky v rodné trpasliè tinì. Nic celkem neriskoval. Trpasliètinu se uèili jen èlenové Hlídky, a p roto ho opravdu velmi zaskoèilo, když ten, co vypadal tak nebezpeènì neško dnì, øekl mnohem lepší èalamádoskou trpasliètinou, než jakou by dnes dokáz al mluvit Dunila sám: „Taková nevychovanost k pøátelsky vystupujícímu cizi nci zostouzí váš vous a maže psaná slova Takova, prastarý obchodníku.“

„Cos mu to øek?“ zeptal se Hašt, když zaèal Dunila chrlit poèetné omluvy.

„Vlastì nic, jen tradièní pozdrav,“ odpovìdìl Sráž. „Mùžete mi podat ten mí è, prosím?“ Uchopil míè a udeøil s ním o podlahu.

Bummpin!

„Vsadil bych se, že znáte tajemství výroby síøeného kauèuku?“

„Síøený Kauèuk? Tak se jmenoval… mùj dìdeèek,“ vykoktal Dunila.

„No ne, tak to je opravdu dobré znamení,“ prohlásil Hašt rychle. Zachytil m íè a znovu s ním udeøil o podlahu.

Bummpin!

„Dokázal bych nastøihnout a sešít ten vnìjší kožený pláš•, jestli mi vy vyro bíte ten mìchýø dovnitø,“ pokraèoval Sráž, „a za ten vám zaplatíme patnáct t olarù a udìlíme vám licenci, která vás bude opravòovat k výrobì tolika kusù, kolik si jen budete pøát.“

„Vydìláte na tom jmìní,“ povzbuzoval Haštal øemeslníka.

Bummpin! Bummpin! udìlal míè a Haštal dodal: „A bude to Univerzitní licen ce. Nikdo by si nedovolil se do toho míchat.“

„Jak to, že víte o síøené gumì?“ øekl Dunila. Tváøil se jako nìkdo, kdo ví, ž e bojuje proti pøesile, ale je rozhodnut bránit se do posledního dechu a nevz dat se bez boje.

„Protože král Rydzik Rydziksson vìnoval pøed šesti mìsíci lady Margolottì pl áš• ze síøené gumy a kùže a já si jsem jist, že chápu princip té vìci.“

„Té? Temné lady? Ta dokáže zabít lidi pouhou myšlenkou!“

„Je to má pøítelkynì,“ sdìlil mu Sráž odmìøenì, „a já vám pomùžu.“

~~~

Gustýna vùbec nechápala, proè dala trollovi dvì pence spropitného. Byl už sta rší a dost pomalý, ale polstrování mìl èisté a peèlivì udržované a mìl dvojit ý deštník a pro trolla nebylo nijak lehké jít tak daleko, protože než pak z t éhle oblasti zase odešel, pokryly ho dìtské gangy graffiti až do pasu.

Když docházela ke svým dveøím, cítila, jak ji sledují neviditelné oèi, ale byl o jí to jedno.

„Dobøe,“ obrátila se k Julii. „Dej si dnes v noci volno, ano?“

„Vrátím se s tebou do práce,“ odpovìdìla k jejímu pøekvapení Julie. „Ty pen íze potøebujeme a tátovi o tìch padesáti toláèích øíct nemùžu, že ne?“

Jak Julie pokraèovala, došlo v Gustýninì hlavì k malé kolizi oèekávání. „Máš pravdu, je to pravidelná práce a já bych si ji chtìla udržet a jsem tak vyl ízaná, že bych tu druhou práci urèitì zbabrala. Víš, byla to psina a tak, al e pak jsem si øekla, že jsi mi vždycky dobøe radila, a pamatuju si, jak jsi kopla do koulí Damiána Zamastila, když mì obtìžoval, a øeknu ti, musela to b ej pecka, protože eštì tejden chodil v pøedklonu. A navíc, kdybych s nima fa kt vodjela, znamenalo by to vodejít z ulice, nechat tam tátu a naše kluky sa motný. To mì fakt dìsí. A taky jsi mi øíkala, abych si dávala pozor na všech ny ty pohádky, a máš recht, z pùlky v tom lítají skøeti. A vùbec si nedokážu pøedstavit, co bych si poèala, kdybys furt nebyla nìkde kolem, abys mì srov nala do latì. Ty seš slušná a správná. Vùbec si nepamatuju, že bys nìkdy neb yla nablízku, a když se jedna holka smála tvýmu starýmu kabátu, øekla jsem j í, že hroznì tìžce pracuješ.“

Gustýna se zamyslela. Kdysi jsem tì dokázala pøeèíst jako otevøenou knihu

– takovou, co má hodnì obrázkù a málo slov. A teï to najednou nedokážu. Co se to dìje? Ty se mnou souhlasíš a já bych na to mìla být pyšná, ale nejs em. Cítím se z toho nedobøe, nevím proè, a to bolí.

„Možná by ses na to mìla vyspat,“ øekla.

„Ne, to by se mi v tom akorát udìlal zmatek, vím to.“

„Není ti nic?“ Uvnitø Gustýny nìco køièelo.

„Je mi bezva,“ zavrtìla hlavou Julie. „Jo, byla to sranda a tak, ale je to pro nóbl holky, ne pro mì. Je to samej lesk blesk, nic, co bys mohla vzít do ruky

. Zato koláè je koláè, no ne? To je nìco. A kromì toho, kdo by se staral o tát u a naše kluky?“

Ne! Ne! Ne! køièel Gustýnin hlas v její vlastní hlavì. To ne! To nechci! Ale opravdu ne? Tak co jsem si myslela, že dìlám, když jsem tady vedla všechny ty hloupé øeèi? Dívá se na mì a já se snažila být pro ni co nejlepším pøíkla dem! Proè? Protože jsem ji chtìla chránit! Je tak… zranitelná. Oh, proboha, já ji jen uèila, aby byla mnou, a i to jsem pìknì zkazila!

„Tak dobrá, mùžeš se se mnou vrátit.“

„A myslíš, že uvidíme tu slavnostní veèeøi? Náš táta o té hostinì poøád mluv í. Myslí si, že lord Vetinari je tam chce všechny povraždit.“

„A dìlá to Patricij èasto?“

„Náš táta øiká, že jo, ale že se to tutlá.“

„Budou tam stovky lidí. To by potøebovalo spoustu tutlání.“ Ale jestli se mi nebude líbit, co tam uslyším, nebude na to staèit všechno tutlání na svìtì, p omyslela si.

~~~

Hašt se bezcílnì potuloval obchodem, zatímco Sráž s trpaslíkem sklánìli sp oleènì hlavy nad míèem. Z nìjakého dùvodu se ze støechy ozýval tichý skøíp ot. Znìlo to jako drápky. Bude to nejspíš pták, pomyslel si. Ani Tóny by s em nelezl støechou. Byla tady ale ještì jedna nutkavá záležitost. Tohle mí sto pøeci musí mít hajzlík, ne? Obchod mìl samozøejmì zadní dveøe, a ty ro zhodnì povedou do zadní ulièky, a k èemu jsou dobré takové zadní ulièky? J

en aby poskytly útulek spícím tulákùm a aby vyhovìly volání pøírody. Pokud byl èlovìk kru•as, pak i na stejném místì.

Haštal si rozepnul opasek, zadíval se na špinavou zeï a nonšalantnì upøel pohled vzhùru, jak to ostatnì za podobných okolností dìlá vìtšina mužù. Je nže vìtšina mužù v tom okamžiku nezírá do užaslých tváøí dvou malých žen p odobných ptákùm, které stály… ne, høadovaly na støeše. Ženy zaskøehotaly S

krríít! Skrríít! a odletìly do tmy.

Haštal se rychle a ponìkud vlhce stáhnul zpìt do obchodu. V tomhle mìstì den nì pøibývali nìjací zatracení noví cizinci.

Èas kolem Haštala ubíhal pomalu a každá vteøina páchla sírou. Vidìl Sráže o kapávat svíèky, ale to bylo ve srovnání s rychlostí, s jakou Sráž nakrájel kùži na míè, hlemýždí tempo. To ho ale nijak nedìsilo, to byl prostì Sráž.

Co ho ale dìsilo, bylo to, že Sráž nic nemìøil. Nakonec už to Hašt nedokáza l vydržet, zastavil se, opøel se o stìnu, ukázal najeden z mnohostranných k ožených kouskù a øekl: „Kolik to má stranu?“

„Ètyøicet šest a pùl milimetru.“

„Jak to víš, kdyžs to nemìøil?“

„Já to mìøím, oèima. Je to zkušenost. Dá se to nauèit.“

„A díky tomu jsi hodnotný?“

„Ano.“

„A kdo to posuzuje?“

„Já.“

„Tak tady to máme, pane Sráži, ještì je to teplé,“ ozval se Dunila, který s e vynoøil odnìkud ze zadní èásti krámu. V rukou držel nìco, co vypadalo jak o kus odebraný z nìjakého zvíøete, a èlovìk mohl jen v zájmu onoho zvíøete doufat, že bylo mrtvé.

„Samozøejmì bych to dokázal mnohem lépe, jen kdybych mìl víc èasu,“ pokr aèoval trpaslík, „ale když fouknete tady do té malé trubièky…“

Haštal to všechno pozoroval v neskrývaném úžasu, a najednou ho napadlo, že všechno, co ve svém životì udìlal on, bylo pár svíèek a spousta zmatkù. J

akou mìl asi cenu?

Bummpin! Bummpin!

Dva stejné rezonující míèe, pomyslel si Haštal, ale když si Sráž a Dunila po tøásli rukama, zatleskal, a zatímco oba spolupracovníci znovu obdivovali svo u práci, sáhl do police za sebe, sebral tam dýku a vsunul ji do kapsy.

Nebyl zlodìj. No, sem tam vzal kousek ovoce ze stánku, ale každý vìdìl, že t o se jako krádež nepoèítá, a vybrat kapsu nìjakému bohatému frajerovi, to by l akt žádoucího pøerozdìlení finanèních prostøedkù, to taky vìdìl každý… neb o když jste našli na ulici nìco, co vypadalo, jako když to nìkdo ztratil, no

, on by to nakonec stejnì nìkdo sebral, tak proè ne vy?

Zbranì vás mohly zabít, èasto proto, že jste nìjakou drželi v ruce. Jenže vì ci zacházely pøíliš daleko. Slyšel, jak Tónymu praskaly kosti, a Sráž ho sra zil na kolena, a ani se pøi tom nezapotil. A existovaly dva dùvody, proè udì lat nìjaká opatøení hned tady a teï. První byl ten, že když už Tónyho složít e na zem, mìli byste ho složit napoøád, protože jinak se rozhodnì vrátí a v koutku úst bude mít zaschlou stružku krve. Ten druhý, horší, spoèíval v tom, že mu teï Sráž dìlal mnohem vìtší starosti než Tóny. U Tónyho aspoò vìdìl, na èem je…

Každý s jedním míèem v rukou spìchali zpìt na Univerzitu a Haštal bystrým okem sledoval vysoké budovy. „Je zajímavý, co všechno se v tomdle mìstì ob jeví,“ øekl po chvíli. „Tam, co jsme byli, sedìli na støeše dva takový upí rský týpci, vìdìls to?“

„Jo, ty? Ty pracují pro Její Jasnost. Ty jsou tam pro ochranu.“

„Èí?“ zamraèil se Haštal.

„Nelam si s nimi hlavu.“

„Pch! A víš, co bylo dnes veèer ještì mnohem divnìjší?“ øekl nakonec Hašt al, když se pøed nimi objevily budovy Univerzity. „Tys nabíd tomu srandam irovi patnáct toláèù, a von ani nekvok. Nìco takovýho jsem v životì nesly šel. To musí bejt kouzlo toho bummpin!“

„Ano, ale nakonec jsem mu dal dvacet tolarù,“ odpovìdìl Sráž.

„A proè? Dy• si vo víc neøek?“

„Neøekl, ale pracoval opravdu tvrdì a dobøe, a tìch pìt tolarù mu více než d obøe zaplatí i tu dýku, kterou jste mu ukradl, když jsme byli otoèení zády.“

„Nic takovýho jsem neudìlal!“ zvolal Haštal a cítil, jak se èervená.

„Nemohl jsem si nevšimnout, že vaše odpovìï, pane Hašte, byla automatická, nepromyšlená a uspìchaná, stejnì jako jsem si v obchodì nemohl nevšimnout prázdného místa na polici, kde ještì chvilku pøedtím ležela ta dýka. Nezl obím se, protože jsem nepøehlédl ani to, že jste velmi moudøe odhodil zbra ò pana Køiváèka pøes zeï, a chápu vaši nervozitu, ale pøesto musím poukáza t na to, že se jedná o krádež. A proto vás prosím, jako svého pøítele, aby ste tu dýku ráno odnesl nazpìt a vrátil.“

„Ale tak mu zùstane tìch pìt toláèù navíc, a ještì dostane nazpìt svou dýku

,“ povzdechl si Haštal, „no nic, nám taky každýmu zùstalo pár toláèù,“ zauv ažoval nahlas, když prošli zadním vchodem Univerzity.

„Ano i ne, pane Hašte. Vy odnesete tìch zbývajících pìt tolarù a tenhle sic e dosti ušpinìný, nicménì nepochybnì pravý úèet na dvacet tolarù panu Ctibu movi, který si myslí, že jste špatný. Tak ho pøinutíte zapochybovat o jeho pùvodním pøesvìdèení, že jste zlodìj a lump, a napomùže vašemu postupu na U

niverzitì.“

„Já nejsem –“ zaèal Haštal a zarazil se, protože byl uvnitø natolik èestný, a by pøipustil, že má v kapse kabátu dýku. „Teda, øeknu ti, Srážiku, ty seš ted a fakt jedinej svýho druhu!“

„Ano,“ pøikývl Sráž. „Pomalu docházím k témuž závìru.“

~~~

TÌ ÈÁGO!

køièelo slovo vytištìné obrovskými tuènými literami z titulní strany ankh-morporské Komety. Hned pod ním zabíral polovinu stránky obrázek rozesmáté Julie v jiskøící mikroužkové zbroji. Dívka vrhala oslnivý úsmìv pøímo na è tenáøe. Gustýna, která na posledních patnáct vteøin ztuhla s rukou, v níž držela topinku, na pùl cestì k ústùm, se do opeèeného chleba koneènì zakou sla.

Pak zamrkala a topinku zase upustila, aby si znovu pøeèetla:

~

Záhadná modelka Lilie byla zlatým høebem skvìlé vèerejší módní pøehlídky m adam Šarmánové v Hornodolu. Byla doslova vtìlením mikroužkové zbroje, té ú žasné kovové látky, o níž v posledních mìsících kolovalo tolik povìstí, kt eré se vèera plnì potvrdily. Ta látka nedøe! Lilie š•astnì švitoøila a s o dzbrojující pøímostí oslovila zúèastnìné publikum slovy „Tì èágo!“ Mùžeme si být jistí, že nìco takového ani jedna z pøítomných velièin neslyšela. J

ak se zdálo, dámy shledávaly tuhle zkušenost neotøelou a osvìžující…

~

V tomto místì pøestala Gustýna èíst, protože celou hlavu se jí snažila vyp lnit otázka: „Do kolika a jakých malérù se kvùli tomuhle dostaneme?“ Jenže zatím žádné potíže nebyly, ne? A nemìly by být. Nesmí být! Tak za prvé, k do by si pomyslil, že ta krasavice ve støíbrném plnovousu, podobná bohyni kováøské výhnì, je pomocná kuchaøka? Za druhé, žádné potíže nebudou, pokud se nìkdo nepokusí potíže dìlat, a v tom pøípadì by musel jít pøes Gustýnu

, a v tom pøípadì by s nìkým takovým udìlala Gustýna krátký proces. Protož e Lia byla skvìlá. To musela pøiznat. Pøinesla na novinovou stranu nìco ja ko záøící sluneèní svit, a najednou to bylo všechno jasné: Ukrývat takovou krásu a pùvab nìkde ve sklepì, to by byl zloèin. Proè by mìlo vadit, že m á slovník, který neobsahuje ani nìjakých sedm set slov? Existovalo víc než dost lidí vycpaných slovy jako vejce bílkem, a koho z nich by nìkdo chtìl vidìt na titulní stranì?

Navíc, pomyslela si, když si natahovala kabát, to bude jen momentální zázr ak, a kromì toho, utìšovala v duchu sama sebe, nebylo pravdìpodobné, že by nìkdo Julii poznal. Vždy• mìla plnovous, a to bylo úžasné, protože žádná žena s vousy nemohla vypadat pøitažlivì, ale fungovalo to. Pøedstavte si, jak to všechny chytne! U holièe budete muset strávit dvakrát tak dlouho! N

a to by mìl nìkdo myslet.

Z domu Stolipných se neozýval jediný zvuk. To Gustýnu nijak nepøekvapovalo

, Julie si s nìjakou pøesností nikdy nelámala hlavu. Gustýna vešla do vedl ejších dveøí, aby zjistila, jak je na tom vdova Namaèkalová, a pak vyrazil a do hustého deštì, zpìt do bezpeèného nebe své Noèní kuchynì. Byla skoro v pùli cesty, když ji témìø zapomenutý tlak v živùtku pøipomnìl její povin nost, a tak se odvážila zajít do ankh-morporské Královské banky.

Rozechvìlá strachem a nechutí došla k úøedníkovi, který sedìl za svým stole m, pleskla pøed nìj ještì teplých padesát tolarù a øekla: „Chtìla bych si z aložit konto, ano?“ Odcházela o pìt minut pozdìji se spoøitelní knížkou, kt erá vonìla novotou, a s nádherným vìdomím, že ten nóbl chlápek za nóbl stol em v nóbl domì jí øíkal madam, a ten pocit se v ní toèil, dokud nenarazil n a realitu. Pochopila, že si teï madam musí vyhrnout rukávy a znovu se pusti t do práce.

Práce mìla až nad hlavu. Udìlala si masové koláèe den pøedem, aby se ulež ely, jenže nenasytná chu• pana Sráže ze vèerejšího veèera udìlala do její ch zásob poøádnou díru. Ale pøedpokládala, že zítra v noci nebude po maso vých koláèích tak velká poptávka. Po slavnostní veèeøi netouží po masovýc h koláèích dokonce ani mágové.

No ano, slavnostní veèeøe, pomyslela si, zatímco jí déš• pomalu pronikal ka bátem. Hostina. S hostinou si bude muset nìjak poradit. Nìkdy se stává, že když chcete jít na ples, musíte být sama sobì svou vílou kmotøièkou.

Bylo tady nìkolik pøekážek, které by si zasloužily øešení pomocí kouzelné h ùlky. Paní Vidláková zavedla nìco jako apartheid mezi Denní a Noèní kuchyní

, jako kdyby z vás jedny krátké schody dìlaly úplnì nìkoho jiného. Další po tíž spoèívala v tom, že podle univerzitních tradic nemìla Gustýna tu správn ou postavu na to, aby mohla obsluhovat u stolu, alespoò ne tehdy, když byli pøítomni hosté, a nakonec a v neposlední øadì tady bylo to, že Gustýna nem ìla na obsluhování tu správnou povahu. Ne že by se neumìla usmívat, naopak, usmívat se opravdu umìla, pokud jste ji vèas varovali, ale rozhodnì se ner ada usmívala na lidi, kteøí si místo pozitivní reakce zaèali èistit ucho ub rouskem. Nerada odnášela talíøe s nedojedeným jídlem. Vždycky se musela vel mi pøemáhat, aby neøekla nìco jako: „Proè jste si to dával na talíø, když j ste nemìl v úmyslu to sníst?“ nebo „Podívejte, nechala jste toho víc než pù lku, a pøitom kilo stojí skoro dva a pùl tolaru!“ èi „Já vím, už je to stud ené, ale to proto, že jste hrál ‚nohy, nohy, nožièky‘ s tou mladou dámou, k terá sedí proti vám, a nesoustøedil jste se na svou veèeøi,“ a když nic z t oho nezabralo, tak „Víte, v Klaèi je spousta malých dìtí, které –“ To byla vìta, kterou ji vždycky èastovala její matka, ale Gustýna nejspíš minula je jí nejdùležitìjší èást.

Když procházela šerou chodbou k Noèní kuchyni, uvìdomila si znovu, jak nenáv idí plýtvání. Když se èlovìk v kuchyni a vaøení opravdu vyznal a vaši strávn íci brali vaše vaøení vážnì, tak k žádnému plýtvání nedocházelo. Mluvila si sama pro sebe. Vìdìla to. Obèas vytáhla z kabelky titulní list Komety a znov u si ji prohlédla. Skuteènì se to stalo, a tady byl dùkaz. Byla to ale legra ce, každý den se stalo nìco tak dùležitého, že si to zasloužilo být na titul ní stranì novin. Nikdy si nekoupila noviny, které by mìly na titulní stranì jen øádku, která by øíkala: „Omlouváme se, ale vèera se nestalo vùbec nic za jímavého.“ A už zítra, bez ohledu na to, jak krásný ten obrázek byl, se do n ìj budou balit ryby a hranolky a každý na to zapomene. Bude to náplò a bøímì její mysli.

Ozvalo se opatrné zakašlání. Poznala Srážùv hlas, který mìl to nejopatrnìjší zakašlání, jaké kdy slyšela. „Copak, pane Sráži?“

„Pan Hašt mì poslal s tímhle dopisem pro sleènu Julii, sleèno Gustýno,“ øek l Sráž, který na ni oèividnì èekal u schodù. Pozvedl k ní dopis, jako by to byl oboustrannì broušený meè.

„Ona ještì nepøišla,“ zavrtìla Gustýna hlavou, zatímco ji Sráž následoval v zhùru po schodech, „ale položím jí to támhle do její polièky, kde ho nemùže pøehlédnout.“ Podívala se na Sráže a všimla si, že jeho oèi se neustále vr acejí k policím s koláèi. „Ach, ano, a jak se zdá, upekla jsem omylem o jed en jableèný koláè víc, než kolik jich bylo objednáno. Tak mì napadlo, jestl i byste mi nepomohl ten rozdíl urovnat?“

Vrhl na ni vdìèný úsmìv, vzal si koláè a spìšnì odešel.

Když Gustýna znovu osamìla, podívala se na obálku. Byla to jedna z tìch nej lacinìjších, vypadala, jako kdyby byla vyrobena z recyklovaného toaletního papíru, a zdálo se, že je mírnì nafouklá.

Pomalu, ale o to neodbytnìji se jí zaèala vtírat myšlenka, že lepidlo na tìch obálkách je tak špatné, že když pøišlo na to, je zalepit, bylo to jednodušší

, když jste byli hodnì nastydlí. Obálku mohl otevøít prakticky každý, pøeèíst si, co je uvnitø, pak si vyhrábnout trochu ušního mazu a zase ji zalepit, a nikdo nic nepoznal.

– Ale udìlat to, to by byla moc špatná vìc.

Než do Noèní kuchynì dorazila Julie, pomyslela si to Gustýna alespoò patnáctk rát. Julie si povìsila kabát na vìšák a uvázala si zástìru. „Vidìla jsem chla pa, co si èet noviny, a v tìch byl na pøední stranì muj obrázek,“ vykládala p øi tom vzrušenì.

Gustýna pøikývla a podala jí svoje noviny.

„No, myslim si, že jsem to já,“ øekla s hlavou na stranu. „Co budeme dìlat t eï?“

„Otevøi si ten zatracenej dopis,“ zavolala na ni Gustýna.

„Cože?“ øekla Julie.

„Ehm, no, Haštal ti poslal dopis,“ odpovídala Gustýna. Vztekle sebrala obálk u z polièky a podávala ji Julii. „Proè si to hned nepøeèteš?“

„No jo, dy• to stejnì budou jenom nìjaký kidy.“

„Ne. Proè si ten dopis nepøeèteš? Já se ho nepokoušela otevøít!“

Julie si vzala obálku. Otevøela se více ménì pøi prvním doteku. Gustýnino h orší já si pomyslelo, vážnì tam nebylo skoro žádné lepidlo! Mohla jsem ho o tevøít jen tak!

„Hele, nemùžu èíst, když stojíš tak blízko,“ øekla Julie. Chvilku pohybova la rty, a pak dodala nahlas: „Já tomu nerozumím. Jsou tady všechny možný d louhý slova. Krásnej kudrlinkovej rukopis. Je tady kousek, kterej øiká, že jsem jako letní den. Vo èem to má jako bejt?“ Vtiskla dopis Gustýnì do ru ky. „Nemohla bys mi to pøeèíst, Týno? Víš, že nejsem moc dobrá v tìch slož itejch slovech.“

„No, mám trochu naspìch,“ zabruèela Gustýna, „ale když tedy chceš.“

Pak si sedla a zaèala èíst. Celý ten dlouhý èas, kdy se bavila tím, co by i ona nazvala špatnými zamilovanými romány, teï najednou pøinesl své ovoce

. Bylo to, jako kdyby nìkdo otevøel kohoutek s poezií, a pak se zapomnìl a odjel na dovolenou. Ale rozhodnì to byla úžasná slova. Byla tam napøíklad slova jako „roztoužený milý,“ což bylo nepøehlédnutelné, a spousta slov o kvìtech a také mnoho tìch, která vypadala jako prosby, a to všechno zabal eno do neobvykle zdobného písma. Gustýna po chvilce vytáhla kapesník a zaè ala se s ním ovívat.

„Tak vo èom to je?“ naléhala Julie.

Gustýna si povzdechla. Jak má zaèít? Jak má Julii vysvìtlit pojmy jako pøi rovnání, metafora nebo básnická licence, a to vše zabaleno do neobvykle zd obného písma?

Udìlala, co mohla. „Takže… on tady v základì øíká, že se mu opravdu moc líbí š, že tì má rád, a co kdybyste si dali schùzku, žádné techtle mechtle, to ta dy slibuje. A dole jsou tøi malá x.“

Julie se rozplakala. „To je ale paráda, fakt. Von si sedne a napíše jenom m nì všecky ty slova. Vopravdický básnìní a akorát pro mì. Až pudu veèer spát

, dám si to pod polštáø.“

„Ano, myslím, že nìco takového mìl právì na mysli,“ pøikývla Gustýna a pom yslela si: Hašt a básník? Haštal Nejspíš? Nejspíš ne.

~~~

Tlak Pepeho mìchýøe už zaèínal být nesnesitelný a pøitom Pepe uvázl mezi è ertem a ïáblem. Pøesnìji øeèeno mezi madam a stìnou. Madam poøád ještì spa la. Vznešenì pochrupovala a používala tradièní promìnlivé chrápání, které bylo známé všem tìm, kdo mìli to štìstí, že mu museli naslouchat noc co no c, jako symfonie „chrrr, kchr, kchrps, ch, chpf, blorrrt!“ A ležela mu na noze. A v místnosti byla tma jako v pytli. Podaøilo se mu vyprostit nohu, z níž polovina prakticky odumøela, a pustil se do známého hledání porcelán u. Zaèal tím, že spustil nohu na zem, šlápl na prázdnou láhev od šampaòské ho, ta odlétla do tmy, zatímco on slétl na záda. V husté temnotì zašmátral po pøedmìtu svého pátrání, a když ho nahmátl, opatrnì se pøesvìdèil, že j e prázdný, protože smùla na vás mùže èekat na tìch nejnepøedvídatelnìjších místech, a znovu ho naplnil. Pak ho odložil na nìco, co bylo nejspíš stol kem, ale co se Pepeho a viditelnosti týèe, mohlo klidnì být tøeba i pásovcem.

Do místnosti doléhal ještì další zvuk, který znìl jako synkopy k virtuózní mu pøedstavení madam Šarmánové. A právì ten zvuk ho musel probudit. Pohmat u našel své spodky a už po tøetím pokusu se mu podaøilo natáhnout si je tí m správným koncem vzhùru a správnou stranou dopøedu. Byly dost studené. To byl jeden z nedostatkù mikroužkové zbroje, ale koneckoncù, byl to pøece j en kov. Na druhé stranì nedøela a nemuseli jste ji prát. Staèilo ji nechat pìt minut v ohni, a byla èistší než cokoliv jiného. A kromì toho Pepeho v erze spodkù mìla své vlastní tajemství.

Když tedy vykonal, co musel, a nabyl pocitu, že se zase mùže postavit svìtu

, nebo alespoò té jeho èásti, které staèí vidìt z nìj horní polovinu, vydal se na cestu temnotou. Šoural se pomalu ke dveøím do obchodní místnosti a k aždou láhev, na niž cestou narazil, peèlivì zkontroloval pro pøípad, že by se v ní ještì nacházel nìjaký tekutý zbytek. Ke svému nadšenému úžasu našel láhev portského znaèky Sluneèný pøístav, ve které zùstala skoro polovina h utného obsahu. V bouøi každý pøístav dobrý, pomyslel si a vypil svou snídan i.

Dveøe do obchodu chøestily. Bylo v nich malé zašupovací okénko, kterým mo hl personál vyhlédnout ven a rozhodnout se, jestli perspektivního zákazní ka vpustit, nebo ne, protože když vedete tak vznešený obchod, jakým je Ho rnodùl, neprodáváte své zboží kdejakému hej poèkej. Pøed jeho zrakem se m ihla øada oèí, protože pøed obchodem se shromáždila velká skupina lidí a bojovali o své místo na prahu. Nìkdo øekl: „Jsme tady, protože chceme vid ìt Lilii.“

„Odpoèívá,“ odpovìdìl lakonicky Pepe. To je vždycky dobrý zaèátek a mùže znamenat cokoliv.

„Vidìl jste ten obrázek v Kometì?“ pokraèoval jiný hlas. Pak „Heleïte!“ a p øed okénkem se objevil obrázek Julie.

A sakra! pomyslel si. „Mìla neobyèejnì tìžký den,“ sdìlil davu.

„Veøejnost o ní chce vìdìt všechno,“ ozval se jiný, dosti autoritativní hlas.

Pøidal se o nìco ménì agresivní hlas, tentokrát ženský. „Musí být opravdu ú žasná.“

„Je. To opravdu je,“ souhlasil Pepe a v zoufalství zaèal improvizovat. „Je to osoba, která si úzkostlivì chrání své soukromí, a taky tak trochu bohéms kého založení, pokud mi rozumíte.“

„Dobrá, já jí tady mám pøedat velkou objednávku,“ ozval se další hlas a jeh o majitel se protlaèil do prostoru pøed okénkem.

„Hm, dobrá, ale my jsme ji ještì nevzbudili.

Omluvte mì na chvilku, já se hned vrátím.“ Znovu upil poøádný doušek snídan ì. Když se otoèil, zírala na nìj madam, se sklenkou v jedné a s lahví šampa òského v druhé ruce. Na sobì mìla noèní košili, do níž by se klidnì vešla è eta vojákù, pokud by nebyli pøíliš rozhádaní.

„To pití dìsivì zvìtralo,“ sdìlila mu ponìkud vyèítavì.

„Skoèím dozadu a donesu nìjaké èerstvé,“ odpovìdìl a rychle jí vzal láhev z ruky. „Venku pøed obchodem jsou nìjací novináøi a pár zákazníkù a všichn i chtìjí Liu. Nepamatuješ si, kde bydlí?“

„Urèitì mi to øekla,“ zamyslela se madam, „ale pøipadá mi, že to bylo hrozn ì dávno. Myslím, že ta druhá, Gustýna, pracuje na nìjakém velkém místì ve m ìstì jako kuchaøka. A vùbec, proè ji vlastnì chtìjí vidìt?“

„V Kometì je její úžasný obrázek,“ odpovìdìl Pepe. „Víš, jak jsi øekla, že s i myslíš, že zbohatneme? No, mnì se zdá, že ses ještì držela dost pøi zemi.“

„Co navrhuješ, drahý?“

„Já?“ podíval se na ni Pepe. „Pøijmi tu objednávku a øekni jim, že Julii uvid í pozdìji.“

„Myslíš, že mi to spolknou?“

„Budou muset, protože my vùbec nevíme, kde k èertu je. Nìkde v ulicích toh ohle mìsta se na vlastních nohách pohybuje aspoò milion tolarù.“

~~~

Rydzik Rydziksson, Dolní král trpaslíkù, vìnoval obrázku úžasné dívky zvlá štní pozornost. Ten obrázek opravdu nebyl špatný. Technika pøevodu semafor ových signálù na èernobílé obrázky už byla v tìchto dnech velmi pokroèilá.

Ale i tak, jeho lidé v Ankh-Morporku museli obrázek považovat za nìco vel mi zajímavého, vezmeme-li v potaz cenu, jakou museli za takovou signální r elaci zaplatit. Semafory samozøejmì používala i celá øada dalších trpaslík ù, ale byli i takoví, kteøí je zásadnì odmítali. Jenže podle zkušeností Do lního krále se vždycky našel nìkdo, kdo protestoval. Podíval se na kraky, kteøí stáli pøed ním. Jak jednoduché to mají lidé jako Vetinari, pomyslel si. Ten se musí vypoøádat jen s rùznými náboženstvími. My žádná náboženstv í nemáme. Být trpaslíkem, to je víra sama o sobì, ani dva knìží spolu neso uhlasí, a navíc to nìkdy vypadá tak, jako kdyby byl knìzem každý druhý trp aslík. „Nevidím tady nic, co by mi pøipadalo nevhodné,“ øekl.

„My si myslíme, že ten plnovous je falešný,“ ozval se jeden z krakù.

„To je ale zcela bìžné a pøijatelné,“ usmál se král. „Neexistuje jediný dù vod, proè bychom mìli zakázat falešné vousy. Jsou pravým požehnáním pro ty

, kterým vousy rostou špatnì.“

„Ale ona vypadá… no, velmi svùdnì,“ øekl další z krakù. Pod svými vysok ými koženými kápìmi nebyli k rozeznání jeden od druhého.

„Atraktivní, to jistì,“ øekl král. „Pánové, bude to trvat dlouho?“

„Musíme to zastavit. Není to trpaslické!“

„Ale naopak, já bych øekl, že je to až manifestaènì trpaslické, nemyslíte?“

prohlásil král. „Mikroužková zbroj je stoprocentní zbroj a nic trpasliètìjší ho než zbroj nenajdete. Usmívá se, a i když mohu souhlasit s tím, že trpaslí ci se pøíliš èasto neusmívají, rozhodnì tedy ne, když mì pøijdou navštívit, myslím si, že bychom díky jejímu vystoupení mohli jen získat.“

„Je to zcela nepochybnì hrubý prohøešek proti morálce.“

„Jak? Kde? Mám pocit, že jen ve vašich hlavách.“

Nejvyšší z krakù øekl: „Takže vy nemáte v úmyslu nìco s tím udìlat?“

Král chvilku mlèel a oèi pøitom upíral ke stropu. Pak øekl: „Naopak. Já má m v úmyslu s tím nìco udìlat. Tak pøedevším dohlédnu na to, aby moji spolu pracovníci zjistili, kolik objednávek na mikroužkovou zbroj dnes odešlo od sud, z Bjonku. Jsem si jist, že v Hornodolu nebudou mít nic proti tomu, ab y mí lidé nahlédli do jejich knih, už proto, že mám v úmyslu øíci madam Ša rmánové, že se mùže vrátit a otevøít si tady své obchody.“

„To byste vážnì udìlal?“ øekl nejvyšší krak.

„Samozøejmì. Už jsme témìø dokonèili projednávání posledních podrobností Dohody Koumského údolí, tedy míru s trolly, o nìmž nikdo nevìøil, že se h o kdy doèkáme. Gentlemani, já už mám dost vašeho bìdování, lkaní, stížnos tí a tìch nekoneèných, opravdu nekoneèných pokusù zmìnit výsledky bitev, které jste už dávno prohráli. Co se mì týèe, tahle mladá dáma nám ukazuje lepší budoucnost, a teï, pokud do deseti vteøin neopustíte mou kanceláø, budu vám úètovat její pronájem.“

„Z toho ještì budou nepøíjemnosti.“

„Pánové! Nìjaké nepøíjemnosti jsou vždycky. Ale tentokrát udìlám nepøíje mnosti já vám!“

Když za posledním krakem zapadly dveøe, král se pohodlnìji opøel ve svém køesle.

„To jste provedl skvìle, pane,“ ozval se jeho sekretáø.

„Oni toho stejnì nenechají. Nedokážu si pøedstavit, jaké by to bylo, být t rpaslíkem, kdybychom se poøád a o všem nehádali.“ Poposedl si v køesle. „V

íte, mají pravdu, když øíkají, že to nedøe, a zdaleka to není tak studené, jak byste si myslel. Požádejte naše agenty, aby vyjádøili madam Šarmánové mùj upøímný dík za její velkomyslný dar, ano?“

~~~

Dokonce i tak brzo ráno to ve velké síni Univerzity vypadalo jako na rušné cestì. Vìtšina stolù byla odsunuta ke stìnám, nebo pokud se chtìl nìkdo p øedvádìt, levitovaly u stropu, a velké èernobílé dlaždice pokrývající podl ahu, ohlazené za tisíc let bezpoètem nohou do matného lesku, byly leštìny dále. Studenti i mágové putovali za svými osobními záležitostmi a koníèky a v nìkterých pøípadech, kdy se jim nepodaøilo najít vhodnou omluvu nebo v ýmluvu, dokonce i na pøednášky a zkracovali si tudy cestu.

Velký svícen byl spuštìn dolù a odsunut stranou, aby v nìm byla doplnìna de nní zásoba svíèek, ale naštìstí pro arcikancléøe Výsmìška a jeho zámìry zùs tával uprostøed poøád ještì dostateènì velký kus volné podlahy.

Vidìl, že postavy, které oèekával, k nìmu spìchají napøíè sálem. „Tak jak se nám to povedlo, pane Ctibume?“

„Musím øíci, že výjimeènì dobøe, pane,“ odpovìdìl Rozšafín. V ruce nesl vak

, který teï otevøel. „Jeden z tìch dvou míèù je pùvodní a druhý ten, který nechali pan Sráž a pan Haštal Nejspíš dnes v noci udìlat.“

„Ahá… poznejte ten pravý, co?“ øekl Výsmìšek. Uchopil oba míèe do svých obrovských rukou, pozvedl je a pustil na dlažbu.

Bummpin! Bummpin!

„Dokonale stejné,“ zafunìl spokojenì.

„Haštal Nejspíš mi øekl, že ho nechali udìlat u jednoho trpaslíka za dvacet tolarù,“ pokraèoval Rozšafín.

„Opravdu?“

„Ano, pane, a dal mi úèet a vrátil mi drobné.“

„Zdá se mi, že vám nìco dìlá starosti, pane Ctibume.“

„No, abych se pøiznal, tak ano, pane. Øíkám si, že jsem ho opravdu velmi š patnì odhadl a køivdil jsem mu.“

„Možná se nìkdy i ten starý pes ještì nauèí nìjaké nové kousky,“ zasmál se Výsmìšek a pøátelsky poplácal Rozšafína po zádech. „Mùžete si øíci jedna nu la pro lidskou povahu. A teï, který z tìch míèù je ten nový a který ten pùv odní, který je tøeba vrátit do Kabinetu?“

„Je to úžasné, pane, ale oni na to pomysleli a oznaèili nový míè bílou barv ou, takovou malou teèkou, podívejte, tady… ne, poèkejte, myslel jsem ten dr uhý, tenhle je to… myslel jsem, že ta teèka je tady… Aha! Tady je. Tenhle j e ten náš. Za chvíli pošlu nìjakého studenta, aby ten druhý vrátil. Ještì m áme pùl druhé hodiny.“

„Poèkejte, pane Ctibume! Byl bych radìji, kdybyste to udìlal sám. Podívejte, nezabere to víc než pár minut. A pospìšte si nazpìt, rád bych udìlal takový malý pokus.“

Když se Rozšafín Ctibum vrátil, Výsmìšek nenápadnì lelkoval opodál jednìch velkých dveøí. „Máte po ruce svùj zápisník, pane Ctibume?“ zeptal se tiše

.

„I novì oøezanou tužku, arcikancléøi.“

„Skvìle. Pokus zaèíná.“

Výsmìšek pomalým pohybem ruky poslal nový míè po podlaze, narovnal se a podíval se na své stopky.

„Ach, míè byl odkopnut profesorem Nesvobodomyslných studií, to byla zcel a pravdìpodobnì náhoda… teï pøichází jeden ze zadelù, pan… myslím, že se jmenuje Nesplín, a ponìkud nejistì do nìj kope. Jeden ze studentù, Vodo živka, míè vrací… máme tady podnìt, pane Ctibume. Neøízený, pravda, ale slibný. Okamžik, ale tohle ne, to nemùžeme dovolit…“

„Nedotýkat se míèe rukama, pánové!“ vykøikl arcikancléø a zruènì zachytil míè, který bìžel kolem, nohou. „Taková jsou pravidla! Myslím, že by se n ám ta píš•alka opravdu hodila, Ctibume,“

Kopl do míèe, takže se odrazil od kamenné podlahy.

Bummpin!

„Tak se tady nemotejte jako dìti, které si kopají plechovkou. Hrajte fotba l! Jsem arcikancléø této Univerzity, a u samotného Ia, vylouèím nebo jinak potrestám každého chlapa, který se uleje bez omluvenky od maminky, jasné?“

Bummpin!

„Rozdìlíte se do dvou týmù, vyznaèíte mety a budete bojovat o vítìzství! An i noha neopustí hrací plochu, pokud neutrpí zranìní. Žádné používání rukou, jasné? Nìjaké otázky?“ Zvedla se ruka. Arcikancléø vyhledal oblièej, který k ní patøil.

„Aha, Mrakoplaš,“ øekl, a protože nebyl v zásadì nepøíjemný èlovìk, vylepš il to tím, že dodal: „Profesor Mrakoplaš, samozøejmì.“

„Prosím o dovolení skoèit si k mámì pro omluvenku, pane.“

Výsmìšek si povzdechl. „Mrakoplaši, kdysi jste mì k mému neutuchajícímu úž asu informoval o tom, že jste svou matku nikdy nepoznal, protože utekla dø íve, než jste se narodil. Docela jasnì si pamatuju, že jsem si to poznamen al do svého deníku. Chcete ještì jeden pokus?“

„Mohl bych požádat o povolení vydat se hledat svou matku?“

Výsmìšek zaváhal. Profesor Krutého a neobvyklého zemìpisu nemìl žádné stu denty a prakticky žádné pracovní závazky s výjimkou toho, že mìl povinnos t držet se co nejdál od všech malérù a nepøíjemností. I když by to Výsmìš ek nikdy nepøiznal, protože to bylo proti veškeré logice, pro Mrakoplaše to pøedstavovalo nìco jako penzi. Mrakoplaš byl zbabìlec a pøihlouplý šaš ek, ale už nìkolikrát díky ponìkud záhadným okolnostem zachránil svìt. Ar cikancléø došel k názoru, že Mrakoplaš je nìco jako odpadní jímka štìstí, muž odsouzený k tomu, být hromosvodem osudu, aby tím hromosvodem nemusel být nikdo jiný. Takový èlovìk si zasloužil svá denní jídla i bezplatné p raní (vèetnì nadprùmìrného množství špinavých kalhot) a kbelík uhlí dennì

, i když byl, podle Výsmìškova názoru, ponìkud ukòouraný. Byl však velmi rychlý, a proto užiteèný.

„Podívejte,“ pokraèoval Mrakoplaš, „objeví se tajemná urna, a najednou se m luví jen o fotbale. To je varovná pøedzvìst. Tím chci øíct, že se stane nìc o ošklivého.“

„Ale no tak, taky by to mohlo být nìco úžasného,“ zaprotestoval Výsmìšek.

Jak se zdálo, Mrakoplaš o jeho slovech vážnì zauvažoval. „Mohlo by to být ú žasné, pane, ale bude to pøíšerné. Promiòte, pane, ale tak to chodí.“

„Tady jsme na Neviditelné univerzitì, Mrakoplaši. Èeho by se tady kdo bál?

“ øekl Výsmìšek. „Kromì mì, samozøejmì? Dobré nebe, tohle je sport.“ Pak z esílil hlas. „Rozdìlte se do dvou mužstev a hrajte fotbal!“

Ustoupil a pøipojil se k Rozšafínovi. Nedobrovolní fotbalisté, kterým tak vydal silným hlasem jasné pokyny, se stáhli do hlouèku, aby se zmateným po lohlasem dohodli, jaké mají možnosti.

„To se mi snad jen zdá,“ prohlásil zachmuøenì Výsmìšek. „Každý malý kluk p øece ví, co má dìlat, když najde nìco, do èeho se dá kopat, je to tak?“ Pø iložil ruce k ústùm. „No tak, teï vystoupí dva kapitáni! Je mi jedno, kdo to bude.“ To zabralo mnohem více èasu, než by se dalo pøedpokládat, protož e tìm, kdo se nestaèili nenápadnì vytratit z Velké sínì, bylo jasné, že fu nkce kapitána nabízí úžasnou možnost stát se terèem arcikancléøovy tempera mentní popudlivosti. Nakonec byli kupøedu postrèeni dva obìtovaní, kteøí z jistili, že vmáèknout se zpìt do skupinky je prakticky nemožné.

„Tak, a teï si budete støídavì vybírat èleny svých týmù.“ Sundal si klobou k a odhodil ho na zem. „Tomu každý rozumí, doufám! To je klukovská záležit ost. Patøí to k sobì jako malé holèièky a rùžová! Víte, jak se to dìlá! Bu dete si postupnì na støídaèku vybírat své hráèe, až na jednoho z vás nakon ec zbude ten divný kluk a na toho druhého ten nejtlustší. Jedna z nejrychl ejších forem matematiky všech dob byla vytvoøena kapitány týmù, kteøí se p okoušeli neskonèit u toho divného kluka – Mrakoplaši, už ani krok!“

Rozšafín Ctibum se proti své vùli otøásl, když na nìj odnìkud vybìhly vzpo mínky na školní léta a posmìšnì se na nìj zašklebily. Ten tlustý kluk v je ho tøídì se naneštìstí jmenoval „Buøt“ Láska a jeho otec vlastnil cukráøsk ý obchod, což jeho synovi dodávalo ve spoleènosti jistou váhu a vliv. Tím pádem zùstával pøirozeným terèem pro ostatní kluky ten „divný“ kluk, což p øedstavovalo pro Rozšafína Ctibuma nepøetržité peklo na zemi. To trvalo až do onoho pamìtihodného dne, kdy mu z prstù vylétly jiskry a Martinu Zmatl avci chytly kalhoty plamenem. Ještì teï cítil tu vùni. Èert aby vzal nejle pší dny vašeho života, arcikancléø nìkdy umìl být dost hrubý a nìkdy s ním bylo tìžké poøízení, ale nemohl vás prudit a nesmìl vás pøíliš zesmìšòovat…

„Poslyšte, Ctibume, posloucháte mì vùbec?“

Rozšafín zamrkal. „Ehm, omlouvám se, pane. Já jsem… poèítal.“

„Ptal jsem se, kdo je ten vysoký chlápek, ten hodnì opálený s tou malou u pravenou bradkou?“

„Aha, ten, to je profesor Bingo Macarona, arcikancléøi. Z Genovy, vzpomí náte? Vymìnil se na rok s profesorem Panenchlupem.“

„Aha, teï si vzpomínám. Chudák starý Panenchlup. No, ale na druhé stranì, tøeba se mu v tom cizím jazyce zase nebudou tolik smát. A mistr Macarona j e tady, aby se vylepšil, že? Bezpochyby aby dodal trochu lesku své kariéøe

.“

„To tìžko, pane. Už má diplomy z Unki, QAVu a Chubby, celkem tøináct, b yl hostujícím profesorem v Gumagongu a byl citován ve dvou stech tøicet i šesti publikacích a v jednom, hm… rozvodovém návrhu.“

„Cože?“

„Tam u nich se zákon o celibátu nebere tak moc vážnì. Jsou to velmi tempera mentní a horkokrevní lidé, tedy alespoò podle toho, co jsem slyšel, samozøe jmì. Jejich rodina vlastní obrovský ranè a nejvìtší kávovou plantáž mimo Kl aè, a jestli se nepletu, tak jeho babièka vlastní Lodní spoleènost Macarona

.“

„Tak proè leze sem k nám, u všech èolkù a netopýrù?“

„Chce pracovat mezi nejlepšími, pane,“ odpovìdìl Rozšafín. „A myslím, že t o myslí vážnì.“

„Skuteènì? No, dobøe, jak se podle všeho zdá, vypadá jako rozumný chlap.

A co ta vìc s tím rozvodem?“

„Moc toho nevím, pane, asi to tam nìjak ututlali.“

„Rozzuøený manžel?“

„Rozzuøená manželka, podle toho, co jsem slyšel,“ odpovìdìl Rozšafín.

„Ohó, takže on byl ženatý, co?“

„Pokud vím, tak nebyl, arcikancléøi.“

„Nìjak tomu nerozumím,“ podíval se na nìj Výsmìšek.

Rozšafín, který se sám na téhle pùdì necítil tak docela doma, velmi váhav ì odpovìdìl: „Byla to žena nìjakého jiného muže… pokud vím, pane.“

„Ale já –“

K Rozšafínovì úlevì najednou po Výsmìškovì tváøi pøebìhl výraz pochopení

. „Aha, vy chcete øíci, že byl jako profesor Hojdán. Mívali jsme pro nìj takovou pøezdívku…“

Rozšafín se v duchu pøipravil na nejhorší.

„Hadaø. Byl na nì jako divý. Dokázal o nich mluvit celé hodiny, a co teprve, když ještì zabrousil k ještìrkám. Velký odborník.“

„Jsem rád, že to berete takhle, arcikancléøi, protože vím, že mnoho studentù

–“

„A pak tady byl ještì starý Poštulák, který byl v týmu veslaøù. Prokormidl oval nás dvìma úžasnými roky.“ Rozšafínùv výraz se nezmìnil, ale jeho tváø na nìkolik okamžikù zèervenala. „Jak se zdá, je takových vìcí kolem spous ta,“ pokraèoval Výsmìšek. „Lidé kolem toho dìlají zbyteèný rozruch. No, po kud se k tomu mohu vyjádøit, na svìtì je poøád málo lásky. A kromì toho, k dybyste nemìl rád spoleènost mužù, rozhodnì byste nepøišel sem. Hej! To by lo ono, èlovìèe!“ Tohle vykøikl proto, že bìhem té chvíle, kdy byla jeho p ozornost obrácena jinam, zaèali si fotbalisté kopat sem a tam po svém a tu a tam se zaèala objevovat docela pìkná práce nohou. „Ano… no, co je?“

Vedle Výsmìška se objevil jeden ze zadelù.

„Je tady nìjaký gentleman, který chce mluvit s arcikancléøem, pane. Je to m ág, pane. Je to, hm… tedy, jaksi, dìkan… akorát že øíká, že je také arcikan cléøem.“

Výsmìšek zaváhal, ale tak krátce, že si toho mohl všimnout jen tak zkušen ý výsmìškolog, jakým byl Rozšafín Ctibum. Když pak arcikancléø promluvil, mluvil odmìøenì a opatrnì, každé ze slov tepané na kovadlinì sebeovládán í.

„Jaké pøíjemné pøekvapení, pane Nóblhóchu. Vezmìte dìkana dovnitø. Aha, a prosím, nedívejte se na pana Ctibuma, aby vám potvrdil mùj pøíkaz, èlovì èe, arcikancléøem v tomhle kraji jsem poøád ještì já. A jediným, to si pa matujte. Nìjaký problém, pane Ctibume?“

„Víte, pane, je to tady tak trochu moc na veøejnosti –“ Rozšafín se zarazi l, protože najednou si ho nikdo nevšímal. Nevidìl, jak se míè dostal k zad elu Nóblhóchovi (žádné pøíbuzenstvo). Ani zuøivé kopnutí, které mu zadel u štìdøil, jako kdyby to byla obtížná plechovka nìjakého nevychovaného ulièn íka. Rozšafín vidìl, jak míè proletìl vzduchem po majestátní køivce ke vzd álenìjšímu konci Velké sínì, kde se za varhanami rozkládalo obrovské okno z barevného skla vìnované arcikancléøi Baštovi. Každý den se na nìm prùbìž nì objevovaly výjevy z nìkolika tisícù možných scén tajemného nebo duchovn ího života. Podle informace, k níž Rozšafín došel, když si podvìdomì vypoè ítal dolet a trajektorii míèe, bylo jasné, že souèasný obraz „biskup Horna si právì uvìdomil, že masový koláè s aligátorem nebyla moudrá volba“ se o bjevil v té nejneš•astnìjší chvíli.

Pak se ale náhle vzduchem mihl ryšavì èervený stín, podobný nové hvìzdì, kt erá se znenadání objeví v zorném poli hvìzdáøe, jak už to takové hvìzdy dìl ají, v letu se rozbalil, jako zázrakem chytil míè a dopadl na klávesnici va rhan. Pøi jeho dopadu zaznìlo bummpin! v B dur.

„Skvìlá práce, lidoope!“ zadunìl Výsmìškùv hlas.

„Pøekrásný zásah, ale, bohužel, proti pravidlùm!“ K Rozšafínovì úžasu øad ami hráèù obou mužstev zašumìlo nesouhlasné reptání. „Vìøím, že správná ú vaha by všechno mohla obrátit ve prospìch vìci,“ ozval se jim za zády sla bý hlas.

„Kdo to øekl?“ zasmušil se Výsmìšek, obrátil se a díval se pøímo do Srážo vých, náhle velmi vystrašených malých oèí.

„Sráž, pane. Svíèkaø – okapal. Setkali jsme se vèera. Pomáhal jsem vám s tím míèem…?“

„A teï mi øíkáte, že nemám pravdu, je to tak?“

„Byl bych radìji, kdybyste to považoval za skromný pokus navrhnout vám zpùs ob, jak to provést, abyste mìl ještì vìtší pravdu.“

Výsmìšek otevøel ústa a pak je znovu zavøel. Vím, co je zaè, pomyslel si. A ví to on? Nebo ho toho ušetøili?

„Tak dobrá, pane Sráži. Je tady nìco, co byste mi chtìl øíci?“

„Ano, pane. Co je cílem téhle hry?“

„Samozøejmì vyhrát!“

„Jistì. Bohužel ji tak ale nikdo nehraje.“

„Že ne?“

„Ne, pane. Všichni hráèi chtìjí do míèe jen kopat.“

„A to je také to, co by mìli, ne?“ pokraèoval Výsmìšek.

„Jen pokud vìøíte, že cílem celé hry je zdravé tìlesné cvièení, pane. Hrajete šachy?“

„No, hrával jsem.“

„A považoval byste za správné, kdyby se všichni pìšáci hemžili po hrací ploš e, aby dali králi mat?“

Na okamžik se Výsmìškovi pøed duševním zrakem objevil lord Vetinari, kte rý v pozvednuté ruce drží osamìlého pìšáka a vysvìtluje, èím by se mohl stát…

„Ale jdìte, to je pøece nìco docela jiného!“ vybuchl.

„Ano, ale to umìní spoèívá v tom, využít všechny své zdroje tou nejvýhodnìj ší cestou.“

Výsmìšek vidìl, jak se nad Srážem pomalu objevil jakýsi oblièej, jako vychá zející mìsíc pomsty.

„Jak si dovolujete mluvit tady na ty gentlemany, Sráži? Jak si dovolujete pl ýtvat jejich èasem tím, že tady žvaníte a dožadujete se jejich pozornosti…“

Výsmìšek cítil se Srážem, vnímal jeho pokoøení, tím spíše, že Sembýk Šmidlí n vrhal pøi øeèi neustále pohledy na arcikancléøe, jako kdyby u nìj hledal, a co bylo horší, i nacházel souhlas se svou malou a malichernou tyranií.

Bohužel, autorita musí podpoøit autoritu, alespoò na veøejnosti, jinak by brz o nezbyla autorita žádná, a tudíž starší autorita je nucena podporovat tu mla dší, i když si on – starší autorita – myslí, že on – mladší autorita – je pro tivný podlézavý hlupák.

„Dìkuji vám za vaši snahu, pane Šmidlíne,“ øekl arcikancléø, „ale abych se pøiznal, sám jsem se zeptal pana Sráže, jaký má názor na náš malý fotbálek, protože je to taková lidová hra a on je mnohem lidovìjší než napøíklad já.

Opravdu ho od jeho povinností nezdržím na dlouho, pane Šmidlíne, ani vás o d tìch vašich, protože vím, že jak ty jeho, tak ty vaše jsou dùležité a neo dkladné.“

Malá nejistá autorita, má-li trochu rozumu, obvykle dokáže vycítit okamžik, kdy jí ta velká autorita nabízí možnost ustoupit a zachovat si pøi tom tváø.

„Máte samozøejmì pravdu, pane!“ zvolal Šmidlín po témìø nepostøehnuteln ém zaváhaní a vycouval do bezpeèí. Tvor jménem Sráž se celý roztøásl.

Myslí si, že udìlal nìco špatného, pomyslel si Výsmìšek, a hned nato: A ne mìl bych o nìm pøemýšlet jako o tvorovi. Nìjaký zvláštní mágský smysl ho p øimìl podívat se do tváøe – jakže se ten mládenec jmenuje? – Haštala Nejsp íše.

„A vy také chcete nìco dodat, pane Nejspíši? V téhle chvíli toho mám opravd u dost na práci.“

„Dal jsem panu Ctibumovi úètenku a peníze nazpìt,“ øekl Haštal.

„A co vy tady vùbec dìláte, mladíku?“

„Já se starám o voskové nádrže, šéfe.“

„No ne, vážnì? Hm, musím øíci, že v poslední dobì od vás, lidièky, dostává me výjimeènì skvìle okapané svíèky.“

Jak se zdálo, Hašt si toho nevšímal. „Pan Sráž nemá žádné potíže, že ne, šéf e?“

„Pokud já vím, tak nemá.“ Jenže, co já vlastnì vím? ptal se arcikancléø v duchu sám sebe. Pan Sráž, sám o sobì, je vlastnì definice potíží. Knihovní k ale øíkal, že se tenhle tvor snaží nic nepokazit, vìtšinou se chová jako zaražený maminèin mazánek a mluví, jako kdyby mìl odbornou pøednášku.# Je to podivný malý mužíèek, který ve skuteènosti, když si ho dobøe prohlédne te, není tak malý, jak vypadá, ale sám sobì ubírá na váze svou pokorou… te nhle malý mužíèek se narodil se jménem tak strašlivým a obávaným, že ho nì jací venkované pøikovali øetìzy ke kovadlinì, protože z nìj mìli takový st rach, že se ho neodvážili zabít. Možná, že Vetinari a jeho pøátelé mìli sv ým ponìkud blazeovaným zpùsobem pravdu a vlk se mùže zmìnit v beránka. Dou fám, že ano, protože jestli se mýlí, byl by pobyt v kleci s vlkem proti se tkání s ním venkovskou selankou. A navíc už se teï musí každou chvíli obje vit dìkan, èert aby zvalchoval jeho zrádnou kùži.

„Já jen, že je to mùj kámoš, šéfe.“

„No, tak to je dobøe. Každý by mìl mít pøítele.“

„Nedovolím, aby se ho nìkdo dotkl, šéfe.“

„To je odvážný cíl, mladý muži, pokud se k tomu mohu vyjádøit. Nicménì, pa ne Sráži, proè jste mìl námitky proti tomu, když jsem prohlásil, že bez oh ledu na to, jak skvìlý byl knihovníkùv zásah, byl porušením pravidel?“

Sráž nezvedl oèi, ale slabým hlasem odpovìdìl: „Byl velmi elegantní. Byl pø ekrásný. Ta hra by mìla být krásná jako dobøe probíhající válka.“

„Poslyšte, nemyslím, že by mnoho lidí použilo ve spojení s válkou slovo kr ásný,“ potøásl Výsmìšek hlavou.

„Krásu mùžeme považovat za nìco neutrálního, pane. Není to totéž jako pø íjemný nebo dobrý.“

„Já jsem si ale vždycky myslel, že je to stejné slovo jako pravda,“ ozval se Rozšafín Ctibum, který se pokoušel držet krok.

„Která èasto bývá ošklivá a zlá, pane, ale skok pana knihovníka byl jak kr ásný, pane, tak úèinný, pane, a to znamená, že byl správný a efektivní, a z toho mùžeme odvodit, že pravidlo nebo zákon, který by mu bránil provést nìco takového znovu, by byl nesprávný a kontraproduktivní, jednoduše øeèen o, byl by to zákon špatný.“

„Ale to je fakt, šéfe,“ souhlasil Hašt. „Lidi by po nìèem takovém urèitì šíleli

!“

„Vy si myslíte, že by jásali, kdyby gól nebyl zaznamenán?“ ujiš•oval se Roz šafín.

„Samozøejmì že ano! A plakali štìstím. Je to událost, nìco se dìje,“ odfrkl s i Výsmìšek. „Zúèastnili jste se vèerejší hry! Pokud jste mìli štìstí, tak jst e zahlédli hlouèek velkých špinavých mužù, kteøí se prali o míè podobný kusu døeva. Lidé chtìjí vidìt vstøelené góly!“

„A taky chycené, na to nezapomínejte!“ pøerušil ho Haštal.

„Správnì, mladý muži!“ souhlasil Výsmìšek. „Musí to být rychlá hra. Tohle je pøece rok Zádumèivého zajíce. Lidi zaène všechno velmi rychle nudit.

Není divu, že poøád dochází k nìjakým rvaèkám a šarvátkám. Každopádnì pot øebujeme sport, který bude mnohem zajímavìjší a napínavìjší než mlácení o statních lidí tlustým klackem do hlavy.“

„No, ale to bylo vždycky nesmírnì populární,“ zavrtìl Rozšafín velmi pochy bovaènì hlavou.

„Dobrá, ale my jsme pøece mágové. A teï musím jít a pøivítat toho zatracen ého takzvaného arcikancléøe z té zatracené takzvané Prašnekovy univerzity v duchu té zatracené bratrské dobré vùle!“

„Takzvané,“ dodal Rozšafín Ctibum nedostateèným polohlasem.

„Co øíkáte?“ utrhl se na nìj arcikancléø.

„Jen jsem si tak øíkal, co chcete, abych teï udìlal, arcikancléøi?“ odpovìdìl Rozšafín.

„Co máte dìlat? Pokraèovat ve høe! Zjistìte, kdo je v tom dobrý. A zjistìte taky, která pravidla jsou nejzajímavìjší,“ volal Výsmìšek pøes rameno a rych le míøil k východu ze sínì.

„Sám?“ zhrozil se Rozšafín. „Mám strašné množství práce!“

„Nìkoho tím povìøte!“

„Vy dobøe víte, že co se povìøování týèe, jsem naprosto neschopný, to nedo kážu, pane!“

„Pak povìøte povìøováním nìkoho, kdo to dokáže a je v tom schopný! Musím si pospíšit, nebo nám ukradne støíbrné pøíbory!“

~~~

Vzít si volno bylo pro Gustýnu nìco naprosto nezvyklého. Být šéfovou Noèní kuchynì, to nebyla ani tak fyzická úloha, jako spíše stav mysli. Jediné jíd lo, které kdy doma snìdla, byla snídanì, a to ještì vždycky ve spìchu. Ale teï si ukradla nìjaký èas, aby mohla prodat sen. Na kuchyò dohlížela Marie Kolemplotná, která byla spolehlivá a vycházela s každým, takže v tom smìru si Gustýna nemusela dìlat žádné starosti.

Slunce už vyšlo a ona teï klepala na zadní dveøe dílny pana Silnoruky. Trpas lík otevøel dveøe a prsty mìl celé od rtìnky. „Ahoj, Gustýno. Jak to jde?“

Pyšnì hodila na stùl svazek objednávek a otevøela kuføík. Byl prázdný. „A taky budu potøebovat další vzorky,“ dodala.

„No, to je úžasné,“ rozzáøil se trpaslík. „Kdy jsi získala všechny tyhle obj ednávky?“

„Dneska ráno.“

Bylo to tak snadné. Jak se zdálo, dveøe za dveømi se pøed ní otvíraly skoro samy a pokaždé jakýsi slabý hlásek v její hlavì pípnul: „Dìláš správnou vì c?“ a o nìco hlubší hlas, který se kupodivu hodnì podobal hlasu madam Šarmá nové, øekl: „On to chce udìlat. Ty to chceš prodat. Oni to chtìjí koupit. S

ny se toèí kolem dokola a stejnì tak se toèí peníze.“

„Rtìnka se prodávala moc dobøe,“ pokraèovala. „Ta trollí dìvèata si ji nanáš ela zednickou lžící a hladítkem, a to si nevymýšlím. Takže si myslím, že bys te mìl udìlat jednu vìc, pane, mìl byste zaèít prodávat rtìnku v sadì se lží cí a hladítkem. A to vše v nìjaké pìkné krabici s lesklými ozdobami.“

Vrhl na ni obdivný pohled. „To se ti nìjak vùbec nepodobá, Týno.“

„Ani já si tím nìjak nejsem jistá,“ pøikývla Gustýna, když v jejím odøeném kuføíku zaèaly pøibývat nové vzorky. „Pøemýšlel jste nìkdy o tom, že byst e se dal na boty?“

„Myslíš, že by to stálo za vyzkoušení? Obvykle pøece žádné boty nenosí.“

„Dokud se nepøistìhovali sem, nepoužívali ani rtìnku,“ odpovìdìla mu Gustý na. „Nakonec to urèitì pøijde.“

„Ale oni mají nohy tvrdé jak kámen. Nepotøebují boty.“

„Jenže je budou chtít,“ vysvìtlovala mu Gustýna „A vy byste v tom mohl být hodnì hluboko, jak se zdá.“

Silnoruka se zatváøil nechápavì a Gustýna si vzpomnìla, že i mìstští trpaslí ci byli zvyklí na jazyk svých pøedkù tam doma. „Oh, promiòte, chtìla jsem øí ct, že byste byl u výkopu hned té první štoly.“

„Jo, a pak je tady obleèení,“ pokraèovala. „Tak trochu jsem se rozhlížela a z jistila jsem, že nikdo nevyrábí šaty pro trolly. To, co se prodává, jsou jen nadmìrné velikosti lidského obleèení. Ty jsou navíc støižené tak, aby v nich troll vypadal menší, ale bylo by lepší, kdyby byly støíhány tak, aby v nich v ypadali vìtší. Víc jako trollové a míò jako tlustí lidé. Víte, je to, jako kd yby ty šaty mìly vykøiknout: Jsem velká trollí dáma a jsem na to pyšná!“

„Nepraštil tì náhodou nìkdo nìèím do hlavy?“ prohlásil Silnoruka. „Protože j estli ano, byl bych rád, kdyby mì tím vzal taky.“

„Víte, šíøí to ten sen, že je to tak?“ usmála se Gustýna a opatrnì skládala v zorky do kuføíku. „Je to mnohem dùležitìjší, než jsem si myslela.“

Vykonala ještì ètrnáct velmi úspìšných návštìv, než se rozhodla, že to pro tento den staèí. Objednávky vstrèila Silnorukovi do schránky a s lehkým kuf øíkem a nebývale lehkým srdcem se vrátila zpìt do práce.

~~~

Výsmìšek zahnul za roh a tam, pøímo pøed ním, byl… Myšlenky se mu roztoèil y jako kolotoè, jak v nich zaèal hledat správné oslovení – arcikancléøi, t o bylo naprosto nepøijatelné, dìkane, to zas bylo skoro urážlivé, „Dvì žid le“ ještì horší a navíc hrbolaté a „ty nevdìèný, slizký bastarde, který js i mì bodl do zad,“ by bylo pøíliš dlouhé. Jak se, ksakru, ten chlap jmenuj e køestním jménem? Nebesa, vždy• byli pøátelé od okamžiku, kdy nastoupili na NU… „Jindro!“ vybuchl. „Jaké pøíjemné pøekvapení. Copak tì pøivádí na n aši mizernou a tak smutnì z módy vyšlou malou univerzitu?“

„Ale, no tak, Vzoromile. Když jsem odcházel, posouvali místní mládenci hr anice vìdomostí a možností lidstva. Pokud tomu rozumím, je tady od té dob y nìjaký klid. A mimochodem, tohle je profesor Adrian Cibuláø.“

Zpoza samozvaného rádobyarcikancléøe Prašnekovy univerzity se jako mìsíèe k ze stínu plynného obra vynoøil pøihlouple vyhlížející mladý muž, který Výsmìškovi okamžitì pøipomnìl Rozšafína Ctibuma, i když by ani za živého boha nedokázal øíci proè. Možná to byl všeobecný vzhled nìkoho, kdo v hla vì neustále provádí nìjaké dílèí výpoèty, a to nejen obyèejné slušné výpo èty, ale dokonce takové ty pokoutní a záludné, které obsahují písmena.

„No, dobrá, ty sám nejlíp víš, jak je to s tìmi hranicemi,“ zamumlal Výsmì šek. „Podíváš se, co je na druhé stranì, a uvìdomíš si pøedevším to, proè jsme tam udìlali hranice. Dobré odpoledne, Cibuláøi. Vaše tváø mi pøipadá povìdomá.“

„Kdysi jsem tady pracoval, pane,“ odpovìdìl Cibuláø ponìkud stydlivì.

„Ach, ano. Na katedøe Silnoproudé magie, je to tak?“

„To je nadìjný muž, tenhle náš Adrian,“ sdìlil bývalý dìkan majetnicky Vý smìškovi. „Víš, teï už máme samozøejmì svou vlastní budovu silnoproudé ma gie. Øíkáme jí Budova Silnìjiproudé magie, ale zdùrazòuji, že to jen prot o, aby se pøedešlo zmatkùm. Žádná neúcta nebo znevažování staré dobré NU, ani nápad. Adoptovat, adaptovat a vylepšovat, to je moje heslo.“

No, když to øíkáš ty, tak to v praxi znamená ukrást, okopírovat a tváøit se

„já nic, já muzikant“, pomyslel si Výsmìšek, ale pøece jen s jistou opatrnos tí. Starší mágové se nikdy na veøejnosti nehádali. Škody, k nimž by mohlo do jít, by mohly být dìsivé. Vládla mezi nimi uctivost, i když mìla èasto pìknì ostré okraje.

„Pochybuju, že by mohlo dojít k nìjakým zmatkùm, Jindøichu. Pøece jen jsme starší ústav. A já jsem, pochopitelnì, jediný arcikancléø v téhle oblasti.“

„Díky zvykùm a praxi, Vzoromile, ale èasy se pomalu mìní.“

„Nebo jsou alespoò mìnìny. Nicménì to já nosím arcikancléøský klobouk, Jin dro, tak jak ho nosili moji pøedchùdci po celá staletí. Klobouk nejvyšší a utority v záležitostech Moudrých, Znalých a Vìdoucích. Ten klobouk, který mám na hlavì.“

„Ten to právì není,“ odpovìdìl mu Jindøich pobavenì. „Máš svùj obyèejný, v šední klobouk, který sis vyrobil sám.“

„Ale byl by na mé hlavì, kdybych si pøál, aby tam byl!“

Jindøichùv úsmìv byl ponìkud køeèovitý. „Samozøejmì, Vzoromile, ale autor ita Klobouku byla i v minulosti nìkolikrát zpochybnìna.“

„Témìø jsi se strefil, starý brachu. Všichni víme, že to, o èem se vedly v minulosti pøe, bylo to, komu Klobouk patøí, ale nikdy Klobouk sám. Poslyš

, vidím, že máš na hlavì výjimeènì elegantní a nádherný klobouk, který roz hodnì pøedèí svùj vzor, ale je to jen klobouk, kamaráde, jen klobouk. Bez urážky, samozøejmì, a nepochybuji o tom, že bìhem nìjakého toho století bu de i tenhle klobouk ozdoben dùstojnou moudrostí. Vidím, že je na nìm k tom u úèelu ještì velké množství místa.“

Cibuláø se právì v tomto okamžiku rozhodl vyhledat toaletu, zamumlal jako usi omluvu, protlaèil se kolem Výsmìška a pádil pryè.

Kupodivu, náhlý nedostatek publika zpùsobil, že napìtí povolilo.

Jindøich vytáhl štíhlý balíèek cigaret. „Cigaretu? Vím, že si balíš vlastní, a le Polyp a Moøil je dìlají speciálnì pro mì a musím øíct, že jsou vážnì dobré.

“

Výsmìšek si jednu vzal, protože jakýkoli pyšný mág, který si nevezme ciga retu nebo panáka nabízené zadarmo, leží v rakvi, ale dával si velký pozor

, aby si nevšimnul nápisu Arcikancléøùv výbìr vyvedeného køiklavì barevný m písmem na krabièce.

Když balíèek vracel, spadlo na zem nìco malého a pestrobarevného. Jindøi ch, s hbitostí neèekanou u mága øazeného tak vysoko v tabulkách známého Výrpukl/Skapalova diagramu#, se rychle sehnul a sebral to ze zemì, pøièe mž mumlal nìco o tom, že by byla škoda, „kdyby se to zamazalo.“

„Z téhle podlahy bys mohl klidnì jíst,“ ohradil se Výsmìšek okamžitì, a asi bys taky mìl, dodal pro sebe v duchu.

„Víš, sbìratelé jsou hroznì rozmrzelí, když je na nich sebemenší smítko, a já ty své dávám majordomovu klouèkovi,“ pokraèoval Jindøich bezstarostnì.

Otoèil kartièku a zamraèil se. „Významní mágové naší doby. È. 9 ze sady 5

0: Dr. Akát Bábrdlinka, Bc. (Hon.), Kès, KfC, PdF (Povran.), øeditel Blabo loidních studií, Prašnekova univerzita, Pseudopolis. Jsem si skoro jistý, že tuhle už má.“ Zasunul si kartièku do kapsièky u vesty. „No nic, bude do brá na výmìnu.“

Výsmìšek dokázal v pøípadì potøeby vyhodnotit vìci velmi rychle, zvláštì v e chvílích, kdy byl pohánìn doutnajícím ohnìm vzteku.

„Pseudopolská spoleènost pro prodej a zpracování šòupavého, dýmkového a cigaretového tabáku a cigaretových papírkù Magitric,“ zabruèel. „Hm, chy trý nápad. Kdo je v tom z NU?“

„Hm, víš, musím pøipustit, že Rada i lidé v Pseudopolisu jsou dost, é… otev øenì patriotiètí ve svém názoru na –“

„Myslím, že ta správná slova jsou ‚omezenì provinèní‘,“ pøerušil ho Výsmìš ek, „co øíkáš?“

„To jsou pøíkrá slova, zvláštì když vezmeme v úvahu, že Ankh-Morpork je je dno z nejdomýšlivìjších a nejsebestøednìjších mìst na svìtì.“ To byla jedn oznaènì pravda, a proto se Výsmìšek rozhodl, že to neslyšel.

„Pøedpokládám, že ty jsi taky na jedné z tìch kartièek?“ zabruèel.

„Bohužel, oni na tom trvali.“ Jindøich se málem zapýøil. „Pochop, já se tam narodil. Místní rodák, chlapec, který se vypracoval, a tak dále.“

„A z NU tam není nikdo,“ zkonstatoval Výsmìšek odmìøenì.

„Tedy… technicky ne, ale profesor Cibuláø je tam jako vynálezce Pexe.“ Ve vìtì, kterou Jindøich øekl, bojovala o své místo na slunci vina se vzdorem

.

„Pexe?“ pozvedl Výsmìšek oboèí. „To myslíš nìco, jako je Hex?“

„Och, ne, ne, ne, ne, vùbec není jako Hex. Samozøejmì, že ne. Princip je úp lnì jiný.“ Jindøich si odkašlal. „Je pohánìn kuøaty. Ta spouštìjí dìjotvorn ý rezonátor, nebo jak se tomu øíká. Váš Hex, pokud vím, využívá mravence, k teøí zdaleka nejsou tak efektivní.“

„Jak to?“

„My navíc získáváme vejce, která mùžeme jíst.“

„Ale mnì to zas tak jiné nepøipadá.“

„Ale, no tak, bìž. Jsou tisíckrát vìtší! A Pex je v budovì stavìné úèelovì p ro jeho potøeby a nerozlézá se nám kolem podle toho, jak se mu zachce. Profe sor Cibuláø ví, co dìlá, a dokonce i vy, Vzoromile, musíte pøipustit, že øek a pokroku je napájena tisíci prameny!“

„Ale ne všechny z nich prýští v té zatracené Prašnekovì univerzitì!“ odpovì dìl Výsmìšek.

Chvilku se mìøili nepøátelskými pohledy. Zpoza rohu vystrèil hlavu profesor Cibuláø a rychle ji zase zatáhl.

„Kdybychom byli stejní muži jako naši otcové,“ prohlásil Jindøich, „už byc hom po sobì vrhali ohnivé koule.“

„To uznávám,“ pøikývl Výsmìšek, „i když musím upozornit na to, že naši o tcové nebyli mágy.“

„To je samozøejmì pravda,“ øekl bývalý dìkan. „Jestli si dobøe pamatuju, ta k tvùj otec byl øezník.“

„Pøesnì tak. A tvùj otec vlastnil pìkný kus zelných polí,“ vzpomínal Výsmìš ek.

Na okamžik zavládlo ticho, a pak se znovu ozval bývalý dìkan. „Vzpomínáš na ten den, kdy jsme oba pøišli na Univerzitu?“

„Bojovali jsme jako tygøi, pokud si vzpomínám,“ pøikývl Výsmìšek.

„Když si to tak vezmeš, byly to skvìlé èasy,“ zasnil se dìkan.

„To ano, od té doby už jsme vylili do øeky hodnì vody,“ potøásl zjihle hlavo u arcikancléø. Nastalo další ticho, a pak dodal: „Co takhle sklenku nìèeho k pití?“

„To bych si dal docela rád,“ usmál se bývalý dìkan.

„Takže vy se teï pokoušíte hrát fotbal?“ zeptal se Jindøich, když se dvojic e majestátním krokem vydala k Výsmìškovì kanceláøi. „Zahlédl jsem nìco v no vinách, ale myslel jsem si, že je to nìjaký žert.“

„A proè sis to myslel, to mi øekni?“ odpovìdìl Výsmìšek, když pøecházeli V

elkou síò. „Univerzita má skvìlé sportovní tradice, jak sám dobøe víš.“

„Tradice jsou postrachem pokroku. Mìj rozum, Vzoromile. Možná, že vlk na s ebe mùže vzíti roucho sportovní, ale rozhodnì pochybuju o tom, že by se ve šel do toho, které si oblékal pøed ètyøiceti lety. Ale jak vidím, poøád ta dy ještì máte pana Ctibuma?“

„Ehm…“ odkašlal si Rozšafín a vrhal nejisté pohledy z jednoho na druhého.

Rozšafín Ctibum kdysi dostal plných sto bodù ze sta možných pøi zkoušce z jasnovidectví, když se k ní dostavil den pøedem. Teï vidìl bouøkový mráèek

, který se zaèínal zvìtšovat.

„Tak co, mládenèe, jak to pokraèuje s fotbalem?“

„No, zdá se, že to jde velmi dobøe, arcikancléøi. Jsem rád, že vás zase vidím

, dìkane.“

„Arcikancléøi,“ zapøedl bývalý dìkan. „Tak mì napadlo, jak dobøí byste byli

, kdybyste mìli hrát s mojí univerzitou.“

„No, postavili jsme si tady fešácký tým,“ odpovìdìl mu Výsmìšek, „a i když naším úmyslem je sehrát první utkání s nìkterým z místních mužstev, bylo by pro mì velkým potìšením ukázat Prašnekovì univerzitì pøi høe v poli jed en nebo dva triky.“ Mezitím došli zhruba do poloviny Velké sínì a pøesnì, jak se dalo èekat, jejich pøítomnost pøerušila hru.

„Arcikancléøi, mám dojem, že to není právì ten nejlepší –“ zaèal Rozšafín, ale jeho hlas zanikl ve sboru nadšených souhlasných výkøikù, které zaznìly ze všech stran Velké sínì.

„A jaká bude cena?“ øekl Jindøich a usmál se na pøítomné.

„Cože? Jaká cena?“ vyprskl arcikancléø.

„Pro vítìze. Nasbírali jsme pøece dost veslaøských trofejí, když jsme byli m ladí, ne?“

„Aha, ano, myslím, že Patricij má v tomto smìru nìjaké plány.“

„Mám dojem, že každým okamžikem se bude v Modrém refektáøi podávat obèe rstvení,“ pøerušil je Rozšafín s jakousi zoufalou, upocenou veselostí.

„Budou samozøejmì masové koláèe, ale pokud jsem dobøe informován, je ta ké pøipraven pìkný výbìr rùzných karí.“

Ve vìtšinì pøípadù by to zabralo, ale oba staøí mágové si upøenì zírali do oè í, a byli by teï neustoupili a nemrkli ani za kus Oráèova koláèe. Ani za celý

.

„Jenže my, muži Umìní, se nezajímáme o takové bezcenné tretky, jako jso u plakety nebo medaile, že?“ pokraèoval Jindøich. „My chceme poøádnì ve lké a hodnotné tretky, nebo nic, nemám pravdu, Vzoromile?“

„Vy jdete po Klobouku,“ odpovìdìl mu pøímo arcikancléø. Vzduch mezi nimi zaèínal bzuèet.

„No ano, samozøejmì.“

Následovalo výhrùžné ticho, provázející srážku dvou mocných myslí, ale Roz šafín Ctibum se rozhodl, že jestliže on sám pøedstavuje díky funkcím pøine jmenším dvanáct dùležitých lidí Univerzity, vytvoøil sám se sebou Výbor, a protože, jak se øíká, „víc hlav, víc smyslù,“ je de facto velmi moudrý, a mìl by zasáhnout.

„A vaše sázka, dìk – pane, by byla…?“

Výsmìšek mírnì pootoèil hlavu a zavrèel: „On nic sázet nemusí. Myslím, že jsem si tak trochu nabìhl, takže…“

Mezi staršími mágy to zašumìlo a bylo vidìt, že si rychle vymìòují názor y. Pak Rozšafín Ctibum zaslechl šeptem pronesenou poznámku. „Špièaté bot y mrtvého muže.“

„Ne, to zakazuju!“ zvolal.

„Vy to zakazujete?“ pozvedl Jindøich oboèí. „Nejste nic jiného než neopeø ené holátko, pane Ctibume.“

„Hlasy všech funkcí, které zastupuji v kolejní radì, znamenají, že, techni cky vzato, radu kontroluju,“ odpovìdìl mu Rozšafín a pokoušel se pøitom vy pnout kostnatý hrudník, který rozhodnì nebyl stavìn k vypínání. Nicménì dí ky oprávnìnému rozhoøèení a jisté dávce strachu z toho, co se stane, až mu rozhoøèení dojde, se mu to èásteènì podaøilo.

Oba protivníci se v pøítomnosti tohoto zmítajícího se èerva ponìkud uklidnil i.

„Copak si nikdo nevšiml, že tahle postupnì získáváte takovou moc?“ zajíma l se Výsmìšek.

„Jistìže ano, pane. Já. Až na to, že podle mì se nejedná o moc, ale o zodp ovìdnost a tìžkou práci. Ani jeden z vás se neunavuje podrobnostmi, víte?

Technicky vzato bych mìl mnoho vìcí ohlásit nìkomu jinému, ale ve vìtšinì pøípadù jsem ten nìkdo jiný já. Nedokážete si to asi ani pøedstavit, pánov é. Jsem dokonce camerlengo, což znamená, že kdybyste teï padl mrtev, arcik ancléøi, z jakékoliv pøíèiny kromì následku legální Špièaté boty mrtvého m uže, povedu tohle místo, dokud nebude zvolen váš nástupce, což, vezmeme-li v potaz podstatu mágstva, znamená doživotní funkci. V tom pøípadì by se k nihovník jako jediný rozpoznatelný a schopný èlen starších èlenù sboru pok usil složit svou funkci, a pokud by se mu to nepodaøilo, další úøední post up pøedepisuje všem mágùm bojovat mezi sebou o Klobouk. Následkem toho by došlo k vypuknutí požárù, nastala by zkáza, z každého otvoru by vylézaly h olubièky, králíci a kuleèníkové koule, a tak by vznikly poèetné ztráty na životech.“ Po chvilce Rozšafín pokraèoval. „Takže… to je dùvod, proè nìkte rým z nás dìlá starosti, když vidí, jak se dva mocní mágové takhle hádají.

Abych to uzavøel, gentlemani, mluvil jsem dost dlouho, takže jsem vám dal èas na to, abyste znovu uvážili své úmysly. Nìkdo to udìlat musel.“

Výsmìšek si odkašlal. „Dìkuji vám za to, že jste do toho vstoupil, Ctibume.

Tuhle otázku ještì probereme. Rozhodnì je to nìco, co mìlo být øeèeno. Kon eckoncù, tohle už nejsou ty staré dobré èasy.“

„Vaše prohlášení beru na vìdomí a pøijímám,“ øekl Jindøich, „až na to, že t echnicky vzato, tohle jednou budou staré dobré èasy pro nìkoho jiného.“

Rozšafínova hruï se poøád ještì prudce zvedala a klesala.

„Velmi dobrá poznámka,“ pøikývl Výsmìšek.

„Poslyšte, nepletu se, když øeknu, že jsem tady slyšel nìkoho mluvit o karí?

“ zmìnil Jindøich náhle téma i tón hovoru. Bylo to, jako naslouchat rozhovor u dvou prastarých ještìrù, kteøí se v øeèi øídí ještì starší knihou etikety napsanou øádovými sestrami.

„Do obìda je ještì dlouho#, ale víte co? Proè byste nepøijal pohostinství mé univerzity? Skoro bych se vsadil, že váš pokoj zùstal pøesnì tak, jak byl, i když, co vím, tak zpode dveøí vylezlo nìkolik velmi podivných vìcí. A možn á byste tady mohl zùstat na zítøejší veèerní hostinu?“

„Ale? Vy zítra poøádáte nìjakou hostinu?“ ožil Jindøich.

„Pøesnì tak, a byl bych velmi potìšen, kdybyste pøijal mé pozvání, starý br achu. Budeme hostit pár dobrých obèanù. Takové ty chlapíky, co se o nich øí ká, že jsou solí zemì, chápete. Úžasní lidé, pokud se vyhnete tomu, pozorov at je pøi jídle, ale docela schopní øeèníci, když jim dáte dost piva.“

„A víte, co je na tom legraèní? Pøišel jsem na to, že to stejnì funguje i u mágù. No, tak to samozøejmì nemohu odmítnout. Už jsem nebyl na poøádném banketu celou vìènost.“

„Ne?“ pozvedl Výsmìšek oboèí. „A já myslel, že vy si uspoøádáte nìjaký te n banketek každý den!“

„Víte, máme omezený rozpoèet,“ pøiznal arcikancléø z Prašnekovy univerzit y. „Pochopte, je to otázka vládního grantu.“

Mágové zmlkli. Bylo to, jako kdyby vám nìkdo právì øekl, že mu zemøela m atka.

Výsmìšek ho soucitnì poplácal po ruce. „Hm, promiòte, to je mi líto.“ Zast avil se u dveøí do Velké sínì a obrátil se k Rozšafínovi. „My teï prodisku tujeme vìci na vysoké úrovni, Ctibume. Udržujte je v pohybu! Mládenci vám pomohou! Pokuste se zjistit, jak má vypadat opravdový fotbal!“

Když hlavy obou univerzit odešly, starší èlenové sboru si viditelnì oddech li. Vìtšina z nich byla dost stará na to, aby si pamatovala alespoò dva zu øivé boje mezi rozdílnì smýšlejícími skupinami mágù, z nichž ten horší byl nakonec rozhodnut a ukonèen Mrakoplašem, který kolem sebe bil polovinou c ihly v ponožce…

Rozšafín se teï podíval na Mrakoplaše a zjistil, že ten neohrabanì poskaku je po jedné noze, zatímco si pokouší znovu navléct ponožku. Rozšafín si po myslel, že bude lepší to nekomentovat. Bylo dost pravdìpodobné, že to byla tatáž ponožka.

Profesor Neurèitì mlhavých studií poplácal Rozšafína po zádech. „To jste p rovedl výbornì, mládenèe. Mohl z toho být ošklivý incident.“

„Díky, pane.“

„Omlouvám se vám, jak se zdá, naložili jsme toho na vás trochu moc. Vìøte mi, že to nebylo úmyslné, natož promyšlené.“

„I já jsem si jistý, že ne, pane. To je tady máloco,“ povzdechl si Rozšafí n. „Bohužel, nepromyšlené jmenování, klièkování a odklady tady patøí k bìž ným praktikám.“ Rozhlédl se s oèekáváním po pøítomných èlenech Rady. Chtìl být zklamán, ale vìdìl, že nebude.

„Ano, vìci tady jsou ve velmi špatném stavu,“ pøikyvoval lektor Zaniklých run.

Profesor se zatváøil smrtelnì vážnì. „Hmm…“

Tak pokraèuj, pomyslel si Rozšafín Ctibum, jen to øekni. Vím, že to øekneš

, ty se prostì nedokážeš zarazit, nedokážeš, ani náhodou…

„No, já si myslím, Ctibume, že byste si to mìl nìjak pøebrat, až vám zbude nì jaká ta chvilka,“ øekl profesor.

„Zásah!“

„Pardon, co jste øíkal, Ctibume?“

„Ale to nic, pane, vážnì nic,“ øekl Rozšafín rozšafnì. „Jen jsem se na okam žik zamyslel nad nezmìnitelností bìhu vesmíru.“

„No, jsem rád, že alespoò nìkdo se nad takovými vìcmi obèas zamyslí. Jen v ydržte.“ Lektor Zaniklých run se rozhlédl kolem a dodal: „Jak se zdá, všec hno se hezky uklidnilo. To o tom karí znìlo úžasnì.“

Mágové, kteøí byli obdaøeni vìtším poètem let, vìtší váhou nebo obojím, se zaèali všeobecnì pøesouvat ke dveøím, ale zápas mezi tìmi mladšími a ménì magicky pøitahovanými k nožùm a vidlièkám pokraèoval.

Rozšafín si sedl a do klína si položil poznámkový blok. „Nemám nejmenší p øedstavu, co tady vlastnì vùbec dìlám,“ oznámil svìtu kolem sebe.

„Mohl bych vám nìjak pomoci, pane?“

„Pan Sráž? No, víte, to je od vás moc hezké, ale nevìøím, že vaše zkušenos ti v okapávání svíèek by mi nìjak zvláš•…“

„Ve hrách tohoto typu, pane, jsou tøi základní skupiny vìcí, které je tøeba mít na zøeteli. Za prvé: Pravidla hry, a to se všemi jejich podrobnostmi, za druhé: Praktické umìní hry, provedení nacvièených akcí a správná psychol ogie hráèù, potøebná k vítìzství, a za tøetí: Dokonalé pochopení podstaty h ry. Mohu pokraèovat?“

„Chrm,“ zahuhlal Rozšafín, který podlehl mírnému omámení jako každý, kdo slyšel nìkterou ze Srážových lekcí poprvé.

„Ten má ale vyøídilku, co?“ ozval se Haštal. „Umí øíkat dlouhý a cizí slova, u kterejch by se takoví jako vy nebo já zastavili v pùlce, aby si voddechli, nebo si promysleli, jak dál! Tedy, já rozhodnì.“ Hlas se mu vytratil.

„Ehm, pokraèujte, pane Sráži.“

„Díky, pane. Pokud vím, tak cílem této hry je zaznamenat alespoò o jeden gó l více než váš protivník. Ale naše dvì mužstva jen bìhají sem a tam a všich ni najednou se pokoušejí kopnout do míèe. Nìjaké góly byly dány, to ano, al e jen náhodnì. Stejnì jako v šachu, kde musíte chránit svého krále, musíte tady bránit svou metu. Vy mi teï jistì øeknete, že máte ochránce své mety, ale je to pøece jen jeden èlovìk, abychom tak øekli. Každý gól, kterému zab rání, ovšem zostouzí jeho mužstvo, protože to byli oni, kdo dovolil protivn íkovi dostat se tak blízko. Ale na druhé stranì jsou to zase jen oni, kdo s i musí vytvoøit nejlepší pøíležitost, jak zaznamenat gól u protivníkovy met y. To je problém, kterému bych se rád vìnoval. Zmínil jsem se o šachu, ale tahle hra, a pøedevším lehkost, s jakou se pohybuje míè, znamená, že dìní s e mùže pøenést z jednoho konce herní plochy na druhý bìhem nìkolika málo vt eøin, a tak zmìnit celou situaci, jako jediná postava trpaslíka ve høe Buch.“

Když vidìl jejich výrazy, usmál se a dodal: „Víte, tahle hra je skuteènì j ednou z nejjednodušších. Umí ji hrát každý malý kluk… a pøesto, hrát ji do konale vyžaduje prakticky nadlidské nadání.“ Na chvilku se zamyslel a øekl

: „Nebo možná podlidské. No, rozhodnì onen dobrovolný stav mysli, který ná s dokáže pøenést do onoho zvláštního království metafyziky. Víte, je to op ravdu úžasné. Jsem tím zcela uchvácen!“

Kruh ticha, který ho po jeho slovech obklopil, ale nebyl zlovìstný, spíše se dusil zmateným úžasem. Nakonec øekl mág Mrakoplaš: „Ehm, tedy, pane Srá ži, myslel jsem, že jste øekl, že prostì máme dostat míè mezi ty dva špièa té klobouky.“

„Profesore Mrakoplaši, bìháte opravdu skvìle, ale nevyužíváte to. Profesore Macarono, vy se pokoušíte vstøelit gól okamžitì poté, co dostanete míè, a to bez ohledu na cokoliv, co se kolem vás dìje. Doktore Zïáblíkove, vy neus tále podvádíte a faulujete –“

„Omluvte mì, ale vidíte? – Prsten s lebkou!“ vskoèil mu do øeèi Zïáblíkov.

„Podle pravidel ústavu se ode mì pøedpokládá, že budu porušovat pravidla.

“

„V rámci pøijatelných mezí,“ pospíšil si Rozšafín.

„Zadeli Nóblhóchu (žádné pøíbuzenstvo), vy dovedete do rány vložit neuvìøit elnou sílu,“ pokraèoval Sráž, „ale zdá se, že je vám úplnì jedno, kam míè l etí, hlavnì když doletí daleko. Jeden každý z vás má silné a slabé stránky a existuje tady možnost využít jak tìch, tak tìch. Tedy za pøedpokladu, že chcete opravdu vyhrát. Zatím by ale bylo pro váš trénink dobré sehnat víc t akových míèù a nauèit se je dobøe ovládat. Když se rozebìhnete a vykopnete míè pøed sebe, znamená to, že jste ho vlastnì pøedali protivníkovi. Musíte se nauèit držet si míè blízko u nohy. Neustále se díváte dolù, abyste se uj istili, že míè poøád ještì máte. Pánové, pokud se potøebujete ujiš•ovat o t om, že poøád ještì máte míè, pak už ho buï nemáte, nebo o nìj v nejbližší c hvíli pøijdete. A teï se bohužel musíme tady s panem Haštem omluvit, protož e jestli se nám nepodaøí dostat ten svícen vèas tam, kam patøí, dostaneme s e do ošklivých nepøíjemností.“

Kouzlo povolilo.

„Cože?“ rozhlížel se zmatenì Rozšafín. „Tedy, chtìl jsem øíct… cože? Zùsta òte tady, pane Sráži!“

Sráž se okamžitì nahrbil a upøel oèi na špièky vlastních nohou, obuté v neo hrabaných botách. „Jestli jsem pøekroèil nìjaké meze, tak se omlouvám, pane

. Snažil jsem se jen být k užitku.“

„Být k užitku?“ opakoval Rozšafín a obrátil se k Haštalovi, jako by doufal, že od nìj získá nìjakou mapu k tomuto novému teritoriu.

„No, on tak prostì mluví, to je všechno,“ pokrèil Haštal rameny. „Von pøece neudìlal nic špatnýho, tak proè na nìj takhle køièíte? Nìkterý z tìch jeho n ápadù byly sakra dobrý! Nemìl byste se na nìj vytahovat akorát proto, že je malej a mluví jako noblesa!“

Vážnì, ještì pøed chvilkou vypadal Sráž mnohem vìtší, pomyslel si Rozšafín.

Opravdu se jen tolik nahrbil? „Já na nìj pøece doopravdy nekøièel,“ bránil s e. „Jen jsem nìjak nedokázal pochopit, co dìlá u okapávání svíèek! Tedy, chá pejte, já chápu, že to je to, co dìlá, ale nechápu proè?“

„No… potøebujete pøece okapané svíèky, pane,“ vmísil se do øeèi zadel Nó blhóch (žádné pøíbuzenstvo), „a podle mého mínìní dosáhlo okapávání v po slední dobì mimoøádné kvality. Èasto, když tak v noci procházím chodbami

, øíkám si –“

„Dobré nebe, èlovìèe. On je vzdìlaný! Vyzaøuje vìdomosti! Je to polyhistor

!“ rozohòoval se Rozšafín.

„To jako chcete øíct, že je pøíliš chytrý, než aby mohl být okapalem?“ opá èil zadel a v oèích mìl bojovný pohled. „Asi byste si nepøál, aby vám svíè ky okapával nìjaký hloupý okapal, že ne? To byste pak mìl svíèky mizernì o kapané a vosk bùhvíkde, nemyslíte?“

„Já jsem prostì myslel jenom, že –“

„A toho odpadu,“ dodal zadel pevnì.

„No, dobrá, ale musíte pøece pøipustit, že je divné, když takový –“

Zabít by ho chtìli nejspíše všichni.

Rozšafín prudce zabrzdil myšlenky, když se pøed ním otevøela propast vz pomínek. „To pøece nedává smysl! To nemùže být pravda!“

„Pane?“

Uvìdomil si, že se na nìj upírají pohledy všech hráèù. Výsmìšek mu odmítl prozradit víc a Rozšafín v duchu došel k pøesvìdèení, že Sráž je z nìjak ého dùvodu na útìku. Nebyla to tak zøídkavá vìc. Obèas se mohlo stát, že nìkterý z novopeèených mágù, který pracoval v nìjaké malé vesnici, došel k názoru, že by nebylo od vìci pospíšit si zpìt a v bezpeèných kamenných stìnách NU absolvovat doplòující nebo nadstavbový semináø, který bude trv at tak dlouho, dokud jeho malá chyba nebude napravena, zapomenuta, vymazá na nebo chycena a naložena do lihu. Vždycky tady byl nìkdo, komu byl posk ytnut azyl z nìjakých blíže neznámých, tajemných dùvodù. Politické cíle a chování mágstva byly buï velmi jednoduché a diktované nìkým, kdo už nedý chal, nebo zapletené jako koule nití v místnosti s tøemi malými hravými k o•átky.

Jenže Sráž… Jaký zloèin mohl spáchat? Pak ale musíte vzít v úvahu, že to by l právì Výsmìšek, kdo mu dovolil pøijít na Univerzitu, a každopádnì dostal Rozšafína do pozice, ve které se právì teï nacházel. Proto tady byla jediná rozumná vìc, již mohl udìlat – smíøit se s tím.

„Myslím, že pan Sráž mìl nìkolik skuteènì skvìlých nápadù,“ zaèal opatrnì,

„a myslím, že by v nich mìl pokraèovat. Prosím, pane Sráži, pokraèujte.“

Pozorovat, jak Sráž zvedá hlavu, bylo jako pozorovat východ slunce, ale slun ce ponìkud nejisté a váhavé, které se obává, aby jej bohové vzápìtí znovu ne srazili do temnot noci, a touží po ujištìní, že k tomu nedojde.

„Jsem hodnotný?“

„No, jak bych…“ zaèal Rozšafín, ale pak se podíval na Haštala a vidìl, že t en na nìj mává rukama a horlivì pøikyvuje.

„Tedy, ano, jistì, jak se zdá, tak ano, pane Sráži. Jen jsem užasl nad tím, v jak krátkém èase jste dokázal nahlédnout do podstaty té hry.“

„Mám talent pro rozeznávání vzorù v rozvíjejících se situacích.“

„Skuteènì? No, výbornì. Tak v tom tedy pokraèujte.“

„Promiòte mi, ale mìl bych jednu otázku, jestli dovolíte?“ Vypadá jako pytel hadrù z vetešnictví a mluví jako teolog na odpoèinku, pomyslel si Rozšafín.

„Jen se ptejte, pane Sráži.“

„Mohl bych pokraèovat v okapávání?“

„Cože? A chcete?“

„Ano, opravdu chci. Baví mì to a nezabere mi to mnoho èasu.“

Rozšafín se znovu podíval na Haštala, který pokrèil rameny. Udìlal oblièej a pøikývl.

„Ale rád bych ještì poprosil o jednu laskavost,“ pokraèoval Sráž.

„No, víceménì jsem nìco takového èekal,“ zabruèel Rozšafín, „jenže vás, bo hužel, musím upozornit, že náš rozpoèet je právì –“

„Ale ne, ne, nechci žádné peníze,“ pøerušil ho spìšnì Sráž. „Já neutratím a ni ty, které si vydìlám. Jen bych byl rád, kdybyste do mužstva zaøadil pana Haštala. On je velmi skromný, ale myslím, že byste mìl vìdìt, že co se týè e nohou, je to skuteèný génius. Pokud by byl ve vašem mužstvu, nedokážu si vùbec pøedstavit, že byste mohli prohrát.“

„Ne, to ne,“ bránil se Haštal. Mával rukama a pomalu ustupoval. „Ne! Já ne!

Já nejsem fotbalista! Já si jen tak kopu s plechovkama!“

„No, ale já si myslel, že to je tak nìjak srdce a duše fotbalu, ne? Touha kop at do všeho, co èlovìku pøijde pod nohu, ne?“ øekl Rozšafín, kterému nikdy ne dovolili hrát si na ulici.

„A já myslel, že ten zaèátek byl, když si v minulosti chlapi kopali na boji šti useknutou hlavou jednoho z nepøátel,“ pokusil se zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo).

Nìkdo si odkašlal. „Podle mého mínìní je to nepravdìpodobné,“ ozval se dokt or Zïáblíkov, „pokud by ovšem nebyla v nìjakém pytli nebo kovové sí•ce, a p ak bychom tady narazili na potíže s váhou, protože lidská hlava váží zhruba kolem ètyø a pùl kila, a øekl bych, že to už by byl pìkný nápor na nohu. M

ožná byste ji mohli nìjakou chvíli kutálet nohama sem a tam, ale bylo by tø eba jí podvázat èelist, protože nikdo nestojí o to, aby ho nìkdo kousl do n ohy. Mám nìkolik hlav u ledu, pokud by chtìl nìkdo provést pár pokusù. Je t o úžasné, ale poøád ještì existují lidé, kteøí odkazují svá tìla nekromants kému výzkumu. Venku chodí nìkteøí velmi podivní lidé.“

V tomto místì si vedoucí Posmrtné komunikace uvìdomil, že okolní publiku m se na podobné vìci zøejmì dívá ponìkud jinak.

„No, nemusíte se na mì hned tak dívat,“ ohradil se. „Pamatujte na prsten s lebkou! Je mojí povinností znát podobné vìci.“

Rozšafín si odkašlal. „Pane… Nejspíši… je to tak? Váš kolega o vás má opr avdu vysoké mínìní. Pøipojil byste se k nám?“

„Omlouvám se, šéfe, ale slíbil sem svý starý mámì, že nikdy nebudu hrát fotbal

. Je to ta nejlepší cesta, jak si dát rozmlátit hlavu.“

„Hašt Nejspíš?“ vykøikl najednou zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo). „

Nejste náhodou syn Davida Nejspíše? Ten pøece –“

„Dal ètyøi góly, to je fakt,“ pøikývl Hašt. „A pak umøel na ulici zakrytej nìèím špinavým kabátem a déš• smejval jeho krev do kanálu. Jó, fotbalovej p rinc.“

„Nechtìl byste si o tom popovídat, pane Hašte?“ zeptal se ho Sráž s naléhavo stí v hlase.

„Ne, ne, jsem dobrej. Jasný?“

„Tohle není ten druh fotbalu, pane Hašte,“ pokraèoval Sráž konejšivì.

„Jasnì, já vim. Jenže jsem to slíbil svý mámì.“

„Tak jim aspoò ukažte ty správné pohyby, jak vy to umíte,“ prosil Sráž. Obr átil se k hráèùm. „To musíte vidìt!“

Hašt si povzdechl, ale Sráž ho vlastnì už napùl pøemluvil.

„No dobrá, estli ti to udìlá radost,“ øekl Hašt a k všeobecnému smíchu vytá hl z kapsy plechovku.

„Vidíš?“ stìžoval si Srážovi. „Myslej si prostì, že je to nìjaká sranda.“

Sráž si založil ruce. „Jen jim to ukažte.“

Haštal pustil plechovku na nárt nohy, pak si ji bez viditelné námahy vyhod il na rameno, mírnì se pøedklonil, a plechovka se mu pøekulila za krkem na druhé rameno a po krátké pauze se zvedla na výšku. Mírnì trhnul ramenem, plechovka mu spadla na patu druhé nohy, Hašt udìlal zvláštní pohyb, a plec hovka vylétla do vzduchu. Když pak padala dolù, zachytil ji na špièku téže nohy. Zùstala tam jako pøilepená a toèila se s tichým chøestivým zvukem.

Hašt mrknul na Rozšafína Ctibuma. „Nehýbejte se, šéfe.“

Plechovka odskoèila od boty, vyletìla, a když padala, zasáhl ji naplocho ra nou, která ji zamìøila pøímo na Rozšafína. Lidé, kteøí stáli za Ctibumem, s e rozebìhli na všechny strany, ale plechovka s hlubokým bzukotem tìsnì minu la jeho tváø a zaèala se mu toèit kolem krku. Chvilku vypadal, jako když má lesklý kovový náhrdelník, ale pak se oddìlila a jako z vody vyvržený losos padla Haštalovi zpìt do ruky.

V nastalém hrobovém tichu vytáhl Rozšafín Ctibum z kapsy thaumometr a zad íval se na nìj.

„Zcela pøirozené pozadí,“ prohlásil nakonec rozhodnì. „V tom nebyla žádná magie. Jak to dìláte, pane Nejspíši?“

„De jenom o to, chytit ten grif, šéfe. Dát tý vìci faleš, votáèky, ale když na to moc myslim, tak to vìtšinou nefunguje.“

„Dokázal byste to s míèem?“

„To nevim, nikdy jsem to nezkoušel. Ale nejspíš ne. Nedá se votáèet nadlouh o a nakrátko, chápete? Ale i tak byste urèitì nìco z toho balónu dokázali d ostat.“

„Ale jak nám to pomùže?“ vmísil se do hovoru Zïáblíkov.

„Ovládnutí míèe je všechno,“ odpovìdìl Sráž. „Pøipravované nové pravidlo, pokud to dobøe chápu, umožní ochránci mety uchopit míè rukama. To je živ otnì dùležité. Neexistuje však žádné pravidlo, které by zakazovalo dotkno ut se míèe hlavou, kolenem nebo ho zablokovat hrudí a spustit si ho pøímo na nohu. Pamatujte, gentlemani, že tenhle míè létá. Musíte se nauèit nem yslet jen nízko pøi zemi.“

„Jsem si skoro jistý, že používání hlavy bude považováno za nelegální,“ øek l Rozšafín.

„Pane, vy pøedpokládáte pravidlo tam, kde žádné není. Pamatujte si, co jsem øekl o skuteèné podstatì hry.“

Rozšafín si všiml slabého úsmìvu, který pøebìhl Srážovi po rtech, a vzdal se. „Pane Sráži, já teï svìøuji výbìr a výcvik našeho fotbalového mužstva vám. Vy budete samozøejmì podávat hlášení mnì.“

„Ano, pane. Dìkuji vám, pane. Budu ale potøebovat pravomoc vyreklamovat èleny mužstva z jejich každodenních povinností, když to bude nezbytnì nu tné v zájmu hry.“

„No, myslím, že mi nezbývá nic jiného, než s tím souhlasit. Tak dobrá, te ï ponechám mužstvo ve vašich rukou,“ øekl Rozšafín a v duchu ho napadlo, kolik asi pytlù starého obleèení používá slovo „vyreklamovat“, jako kdyby to pro nì bylo zcela bìžné? No, dobøe, ale starý Výsmìšek má k tomuhle m alému skøetovi, pokud je to skuteènì skøet, pøátelský vztah, a já nikdy n epochopil ducha týmových her.

„Promiòte, pane, ale mohl bych pøece jen požádat o velmi malou èástku pen ìz?“

„Proè?“

„S veškerou úctou k momentálním úskalím univerzitního rozpoètu,“ pokraèov al Sráž, „považuji to za velmi nutné.“

„Proè?“

„Rád bych vzal mužstvo na balet.“

„Ale to je pøece naprosto nesmyslné!“ vyštìkl Rozšafín.

„Ne, pane, to je naprosto nezbytné.“

~~~

Následujícího dne byl v Kometì èlánek o tajemném zmizení úžasné „Lilie“, c ož vyvolalo na Gustýniných rtech úsmìv. Ti lidé si prostì nepøeèetli pohád ky, pomyslela si, když odcházela z domu. Když chcete najít krasavici, musí te ji hledat v popelu. Protože byla Gustýna Gustýnou a bude jí do morku ko stí za jakékoliv situace, dodala v duchu, i když o sporáky v Noèní kuchyni je dokonale peèováno a všechen popel je okamžitì odnášen.

Ke Gustýninì pøekvapení vyšla Julie ze dveøí témìø ve stejné chvilce a vyp adala, jako kdyby byla skoro vzhùru. „Myslíš, že mì pustí na hostinu?“ zep tala se, když se vydaly ke koòbusu.

Teoreticky ano, pomyslela si Gustýna, ale pravdìpodobnì ne, protože Julie b yla pøece jen pouhé dìvèe z Noèní kuchynì. Dokonce i pøesto, že Julie byla Julie, bude paní Vidlákovou oznaèena jako dìvèe z Noèní kuchynì. „Poslyš, J

ulie, ty na tu hostinu pùjdeš,“ øekla nahlas, „a já taky.“

„Hm, jenže já si myslím, že to se paní Vidlákové nebude líbit,“ odpovìdìla Ju lie.

V Gustýninì nitru poøád ještì nìco bublalo. Zaèalo to v Hornodolu, vydrželo to do vèerejška a nìco z toho zbývalo ještì dnes. „To je mi úplnì jedno,“ od sekla.

Julie se zachichotala a rychle se rozhlédla, pro pøípad, že by se paní Vidl áková schovávala nìkde v okolí koòbusové zastávky.

A je mi to vážnì jedno, pomyslela si Gustýna. Úplnì fuk. Bylo to jako tasit meè.

~~~

Rozšafínova kanceláø byla pro Vzoromila Výsmìška vždy tak trochu záhadou.

Proboha, vždy• ten èlovìk ještì používal kartotéky! Výsmìšek vycházel z pøedpokladu, že to, co si nedokážete zapamatovat, není dùležité, a zpùsob ukládání dokumentù a listin na hromadu na podlaze dovedl do stádia skute èného umìní.

Rozšafín pozvedl hlavu. „Á, dobré ráno, arcikancléøi.“

„Právì jsem nahlédl do Velké sínì,“ oznámil mu arcikancléø.

„Ano, arcikancléøi?“

„Všichni naši mládenci tam provozovali balet.“

„Ano, arcikancléøi.“

Výsmìšek se naklonil kupøedu a opøel se po obou stranách papíru, na nìmž právì Rozšafín pracoval, svými obrovskými kloubnatými pìstmi. „Proè?“

„To je nápad pana Sráže, arcikancléøi. Oèividnì se musí nauèit rovnováze, s právnému vyvážení tìla a eleganci.“

„Poslyšte, vidìl jste nìkdy zadela Nóblhócha stát na jedné noze? Dovolte, a bych vám øekl, že je to okamžitý lék na melancholii.“

„To si dokážu pøedstavit,“ odpovìdìl Rozšafín, aniž zvedl zrak od papíru.

„A já myslel, že základní pøedstava byla, že se nauèí kopnout míè k metì.“

„No, to jistì, ale pan Sráž má svou filozofii.“

„Vážnì?“

„Samozøejmì, pane.“

„Hemží se prakticky po celé Univerzitì,“ øekl Výsmìšek.

„Ano, pan Sráž a pan Nejspíš pøipravují nìjaké malé pøekvapení na veèerní hostinu,“ vysvìtloval Rozšafín, pak vstal a otevøel horní zásuvku registra èní skøínì. Pohled na otvírané registratury obvykle pøipomínal Výsmìškovi, že už mìl být nìkde jinde, ale pøi této pøíležitosti mnemotechnická pomùc ka nefungovala.

„Ach, ano, a všiml jsem si, že máme nìkolik nových míèù!“

„Mistr Chrapohluš opravdu ví, jak popadnout pøíležitost za paèesy.“

„Takže všechno jde, jak má?“ zeptal se Výsmìšek ponìkud váhavým hlasem

.

„Zatím to tak vypadá, pane.“

„No, pak pøedpokládám, že bude lepší, když to nechám být,“ øekl Výsmìšek.

Zaváhal, protože mìl pocit, že se mu vìci trochu vymykají z rukou, ale pak našel nìco, u èeho si byl jist, že v rukou udrží. „A jak to vypadá s tìmi novými pravidly, Ctibume?“

„No, velmi dobøe, dìkuji za optání, arcikancléøi. Ponechali jsme v nich samo zøejmì èást tìch, která platí pøi poulièních zápasech, to aby byli všichni s pokojení. Ale øeknu vám, nìkterá z nich jsou dost podivná.“

„Co jsem to… aha. Pan Sráž, jak se zdá, je docela slušný chlapík, hm?“

„Rozhodnì, arcikancléøi.“

„Øekl bych, že to od nìj byl skvìlý nápad, pozmìnit tu metu, co? Takhle je t o mnohem vìtší legrace.“

„A vy nebudete trénovat, pane?“ zajímal se Rozšafín a pøitáhl si pøed sebe další dokument.

„Já jsem kapitán! Já trénovat nepotøebuju.“ Výsmìšek se obrátil k odchodu, ale s rukou na klice se zastavil. „Mìl jsem vèera veèer dlouhou debatu s bývalým dìkanem. Je to samozøejmì ze srdce poctivá duše,“ dodal spìšnì.

„Ano, jistì. Chápu, že atmosféra v Mágorlíku byla opravdu družná a veselá, arcikancléøi,“ pøikyvoval Rozšafín. A taky po èertech drahá, dodával v du chu.

„Vìdìl jste, že je Adrian Cibuláø profesorem?“

„Ale ano, arcikancléøi, jistì.“

„A vy byste se také chtìl jedním stát?“

„Abych øekl pravdu, tak ani ne, arcikancléøi. Myslím si, že v tomto ústavu by mìla zùstat jedna nebo dvì funkce, které vykonává nìkdo jiný než já.“

„Hm, ale oni pojmenovali tu svoji mašinu Pex! To má ovšem k vynalézavosti a originalitì hezky daleko, nemyslíte?“ pokraèoval Výsmìšek.

„Víte, jsou tady ale jisté velmi zásadní rozdíly. Pokud vím, oni tam použív ají k vygenerování blabolového protipólu kuøata,“ vysvìtloval Rozšafín.

„Zdá se, že ano,“ pøikyvoval Výsmìšek. „No, myslím, že nìco takového.“

„Hmmm,“ øekl Rozšafín, a bylo to opravdu solidní hmmm, k nìmuž byste mo žná bezpeènì pøivázali menší èlun.

„Nìco v nepoøádku?“ nakrèil Výsmìšek èelo.

„Tedy, snad ani ne, vlastnì ne, arcikancléøi. Nezmínil se bývalý dìkan náh odou o nutnosti od základu pøebudovat morfický rezonátor, aby tak mohli pr ovést nezbytné zmìny na rozhraní blabol/šloud?“

„Myslím, že ne,“ odpovìdìl Výsmìšek.

„Hm,“ øekl Rozšafín s bezvýraznou tváøí. „Dobrá, Adrian si s tím ale urèitì poradí. Je velmi chytrý.“

„No, dobøe, ale to všechno bylo založeno na vaší práci. To vy jste postavil Hexe. A oni se nám tady teï snaží vykládat, jaký on není úžasný myslitel.

Jeho podobenka je dokonce na kartièce v cigaretách!“

„To je hezké, pane. Je správné, aby svìt znal své vynálezce.“

Výsmìšek se cítil jako komár, který se pokouší vbodnout sosák do ocelovéh o hradního plátu. „Pch, tedy musím øíci, že dnešní magie a mágové se opro ti mým èasùm hodnì zmìnili,“ zavrèel.

„Chápu, pane,“ pøikývl Rozšafín klidnì.

„A mimochodem, pane Ctibume,“ dodal arcikancléø a otevøel dveøe, „mé èas y ještì neskonèily.“

Nìkde v dáli zaznìl výkøik, a pak se ozvala rána. Výsmìšek se zasmál. Den ja ko by se náhle rozjasnil.

Když spoleènì s Rozšafínem dorazili do Velké sínì, zjistili, že vìtšina èlen ù týmu stojí v tìsné skupince kolem jednoho ze spoluhráèù ležícího na zemi.

U nìj kleèel Sráž.

„Co se to tady stalo?“ vyptával se Výsmìšek.

„Je ošklivì odøený, pane. Pøiložím mu obvaz.“

„Aha.“ Oèi mu padly na velkou, mosazí okovanou bednu. Na první pohled vyp adala jako obyèejná cestovní bedna, ale to jen do chvíle, než jste si vši mli množství malých nožièek, které jí vykukovaly pode dnem.

„Mrakoplašovo Zavazadlo,“ zavrèel. „A kde je Zavazadlo, Mrakoplaš nemùž e být daleko. Mrakoplaši!“

„No, ale to vlastnì vùbec nebyla moje vina,“ ozval se Mrakoplaš.

„On má pravdu, pane,“ vmísil se jim do øeèi Sráž. „Musím se omluvit, prot ože tady naneštìstí došlo k všeobecnému omylu. Pokud jsem to pochopil, je dná se o znamenitou kouzelnou a unikátní bednu se stovkami malých nožièek

, a pøítomní gentlemani nabyli z celkem pochopitelných dùvodù dojmu, že b y mohla hrát fotbal jako sám ïábel, jak to sami vyjádøili. Bohužel, musím øíci i to, že se tento jejich pøedpoklad ukázal jako dokonale mylný.“

„Pokoušel jsem se jim to øíct,“ ozval se hlas bývalého dìkana, který stál n a okraji hlouèku. „Dobré ránko, Vzoromile. Máte tady vážnì dobrý tým.“

„Jediné, co to množství nožièek dokáže, je plést se jedna druhé do cesty,“

ozval se Bingo Macarona. „A když to náhodou skoèí na balón, zaène se to n ekontrolovanì toèit dokola, a tak došlo ke zranìní tady pana Dobromáèky.“

„No, dobrá, chybami se èlovìk uèí,“ øekl Výsmìšek. „Tak a teï… nemáte ná hodou i nìco hezkého, co byste mi mohli pøedvést?“

„Myslím, že máme pøesnì to pravé, arcikancléøi,“ ozval se za ním veselý, i když ponìkud ostrý hlas.

Výsmìšek se otoèil a díval se pøímo do tváøe drobného muže tvaru a neodbytn osti pikoly. Zdálo se, že doslova vibruje na místì.

„To je profesor Ritornel, Hudební mistr,“ zašeptal Výsmìškovi do ucha Rozš afín.

„Dobrá, profesore,“ pokraèoval hladce Výsmìšek, „vidím, že jste si s sebou v zal i sbor.“

„Samozøejmì, arcikancléøi, a musím vám øíci, že díky tomu, èeho jsem byl dnes ráno svìdkem, jsem nadšen a naplnìn vnitøním svìtlem! Bez velkých ok olkù jsem vytvoøil slogan, jaký jste si pøál!“

„Pøál jsem si nìco takového?“ ucedil Výsmìšek koutkem úst.

„Jistì si vzpomenete, že se mluvilo o nìjakém skandovaném heslu, a tak jsem si øekl, že bude lepší obrátit se na profesora,“ zašeptal Rozšafín.

„Další vézet, co? No, dobrá.“

„Naštìstí je to založeno na tradièním jednoduchém nápìvu kostelního zpìvu, nìco jako oslavný pozdrav vítìzi, který je ovšem možno vzít i jako rozlou èení. Mohu?“ vmísil se profesor Ritornel. „Je to samozøejmì a cappella, te dy bez hudebního doprovodu, abychom tak øekli.“

„Jen pokraèujte,“ pobízel ho Výsmìšek.

Hudební mistr vytáhl z rukávu krátkou hùlku. „Zatím jsme tam vložili jmé no Bingo Macarona, protože zatím zaznamenal dva skvìlé… góly? Myslím, že se jim tak øíká,“ dodával a zacházel pøi tom s neznámým slovem stejnì n ervóznì, jako vìtšina lidí zachází s velkým pavoukem v koupelnì. Pak zac hytil pohledem zraky malého hlouèku, pøikývl a:

~

Pozdravte výjimeèné kvality magistra Binga Macarony! Macaronovì skvì lým kvalitám zdar! Zdar! Zdar! Výjimeèný talent, jakému rovno není!

Zdar! Zdar! Zdar štìdrým bohùm! Je to doma, pøedèí slona, NÁŠ MAGIST

R MACARONA!

~

Zhruba po pùldruhé minutì si Výsmìšek odkašlal a mistr odmávnul sbor do z ajíkavého ticha.

„Je v tom nìco nevhodného, arcikancléøi?“

„Ehm, to snad ani ne, mistøe, ale, hm, nemáte pocit, že je to tak trochu, jaksi… no, dlouhé?“ Výsmìšek si velmi dobøe uvìdomoval, že bývalý dìkan se nijak zvláš• nepokouší potlaèit pobavený úsmìv.

„Ale vùbec ne. Abych øekl pravdu, pane, mám v úmyslu, až to bude hotovo, r ozepsat to pro ètyøicet hlasù a promiòte, že to øíkám, ale vìøím, že to bu de mé mistrovské dílo.“

„Ale má to být písnièka, kterou budou zpívat fotbaloví fanoušci, chápete?“

„No, dobøe,“ pøikývl hudební mistr a pozvedl svou hùlku v dosti výhrùžném gestu, „ale není snad povinností vzdìlaných tøíd snažit se pozvednout úrov eò tìch nižších?“

„Na tom vážnì nìco je,“ ozval se profesor Neurèitì mlhavých studií a Výsmìšek cítil, jak ho jeho vlastní dìdeèek tlaèí zpìt k tradicím, a byl rád, že tady není to dìvèe – jak že se to jmenovala? Aha, ano, Gustýna, chytrá ženská – a le i když tady nebyla, vidìl nìco z jejího výrazu na tváøi Haštala Nejspíše.

„Bìhem týdne možná,“ vyštìkl, „ale myslím, že o sobotách ne. Ale i tak je to skvìlá práce a já se tìším, až uslyším další z vašich pokusù.“

Hudební mistr ponìkud upjatì vypochodoval z Velké sínì a v patách mu, také ponìkud upjatì, pochodoval celý jeho sbor.

Výsmìšek si zamnul ruce. „Tak to bychom mìli. Pánové, co kdybyste mi uká zali nìkteré ze svých pohybù?“

Zatímco se hráèi rozptýlili Síní, øekl Sráž: „Musím øíci, že profesor Maca rona ve høe opravdu vyniká. Má skuteènì talent v zacházení s kulatými vìcm i.“

„To mì opravdu nijak nepøekvapuje,“ zahlaholil Výsmìšek spokojenì.

„Knihovník je samozøejmì skvìlý ochránce brány, jak teï øíkáme metì. Už tø eba jen proto, že když stojí uprostøed, dosáhne na obì tyèe. Jsem si jistý

, že pro každého našeho protivníka bude neobyèejnì tìžké ho pøekonat. A vy samozøejmì budete hrát také, arcikancléøi.“

„No, èlovìk by se nestal arcikancléøem, kdyby se ve vìcech neorientoval op ravdu rychle. Teï vás budu zatím jen pozorovat.“

A pozoroval. Poté, co se Macarona podruhé bleskovì chopil pøíležitosti, pr olétl Velkou síní jako støíbrná šmouha a vkopl míè do branky protihráèù, o brátil se Výsmìšek k Rozšafínovi a øekl: „Vyhrajeme, co?“

„Pokud za vás v dobì zápasu ještì bude hrát,“ vložil se do hovoru bývalý dìk an.

„Ale no tak, Jindøichu. Nemohli bychom se dohodnout, že tady budeme hrát ty hry jednu po druhé?“

„Myslím, že dnešní schùzka by mìla brzo skonèit, pane,“ ozval se Rozšafín.

„Vždy• dnes veèer je pøece ta hostina a bude nìjakou dobu trvat, než Velk ou síò pøipravíme.“

„Promiòte, šéfe, ale to je teda fakt,“ ozval se za arcikancléøovými zády Haš tal, „a my musíme spustit hlavní svícen a dát do nìj nové svíèky.“

„Ano, ale nacvièili jsme pro dnešní veèer malou ukázku,“ øekl Sráž. „Možná by ji arcikancléø rád vidìl.“

Výsmìšek se podíval na hodinky. „No… ano, pane Sráži, jenže èas utíká, a t ak se budu tìšit, že vaši ukázku uvidím pozdìji. Ale všem pøítomným dìkuji za jejich úžasnou snahu,“ zadunìl.

~~~

Když Gustýna s Julií zaèaly pracovat, rozbíhal se právì na námìstí Náhlého osvícení veèerní trh. Ankh-Morpork žil na ulicích, kde si opatøoval potra vu, zábavu, a protože to bylo mìsto se zoufalým nedostatkem ubytovacích ka pacit, nacházel místo, kde se lidé mohli zdržovat do chvíle, než se nìkde neuvolnilo místo na zemi. Na všech stranách vyrostly stánky a pochodnì nap lnily vzduch èasného veèera štiplavým kouøem, k nìmuž pøidávaly jako vedle jší produkt nevelkou dávku mdlého svìtla.

Gustýna nikdy neodolala touze dychtivì se rozhlížet, zvláštì ne teï. Byla v elmi dobrá ve všech druzích vaøení a bylo dùležité udržovat si tuhle znalos t v klidném støedu víøící mysli. A pak tam byla Pravdomluva Strkvorová, krá lovna moøí.

Gustýna mìla na sleènu Strkvorovou spoustu èasu. Sleèna se vypracovala a b yla sobìstaènou ženou, ale rozhodnì se jí hodila pomoc, co se oèí týkalo.

Mìla je zasazené tak daleko od sebe, že pøipomínala kanibalu.

Jenže Pravdomluva, stejnì jako oceán, který teï byl zdrojem jejího bohatstv í, mìla svá hluboko ukrytá tajemství, protože koupila loï, a pak další loï, a nakonec celý ostrov díky obchodu s rybami. Pøesto ale skoro každý veèer tlaèila svùj dvoukolák na námìstí a prodávala tam surmovky, krevety, kožené kraby, kvìtové garnáty, opièí škeble a své proslulé horké rybièky na špejli.#

Gustýna u ní èasto nakupovala, vládl mezi nimi onen zvláštní respekt, který projevujete sobì rovnému profesionálovi, který, a to je dùležité, v žádném smìru neohrožuje vaši pozici.

„Tak co, vyrazily jste si na nákupy lahùdek ve velkém?“ pøivítala je Prav domluva vesele a zamávala na nì velkým platýzem.

„Ano,“ odpovìdìla pyšnì Julie.

„Cože, obì?“ pozvedla Pravdomluva oboèí a vrhla pohled na Gustýnu, která pevnì odpovìdìla: „Noèní kuchynì se rozšiøuje.“

„No tak jo, dokud vás to baví,“ pøikývla Pravdomluva a teoreticky se podíva la z jedné na druhou. „Podívejte, vezmìte si jednoho z tìchhle, jsou vážnì pøekrásní. Z mého lovu.“

Sehnula se a vytáhla z kbelíku kraba. Jak ho zvedala, ukázalo se, že na nìm vi sí tøi další.

„Krabí náhrdelník,“ chichotala se Julie.

„No jo, takoví prostì krabi jsou,“ pøikývla Pravdomluva a vypletla z chumlu ty kraby, kteøí si svého druha zvolili za dopravní prostøedek. „Jsou tam v yštosovaní jako prkna. Proto je taky mùžete mít v kbelíku bez deklu. Jakmil e se nìkterý z nich pokusí vylézt, ti ostatní ho stáhnou dolù. Jak øíkám, h ustì jako prkna.“ Pravdomluva pozvedla kraba nad kotel, v nìmž to zlovìstnì bublalo. „Mám vám ho hned uvaøit?“

„Ne!“ øekla Gustýna mnohem hlasitìji, než mìla v úmyslu.

„Poslyš, drahoušku, jsi v poøádku?“ zapátrala Pravdomluva, „vypadáš, jako kdyby na tebe nìco lezlo.“

„Jsem v poøádku. Je mi fajn. Jen mì nìjak pobolívá v krku, to je všechno.“

Krabí kýbl, pomyslela si. A já si øíkala, že Pepe vykládá nesmysly. „Mùže te nám ho vyvázat? Zdá se, že to bude dlouhá noc.“

„Samozøejmì, jak si pøeješ,“ pøikývla sleèna Strkvorová a zkušenými pohyby ovinula kraba rybáøskou šòùrou. „Vím, že víš, co a jak dál. Nádherní krabi, tihle zvláš•, bude to skuteèná pochoutka. Ale blbí jsou jak ta prkna.“

~~~

Krabí kýbl, víøilo Gustýnì hlavou, když spìchaly chodbami do Noèní kuchynì

. Tak to funguje. Lidé od Dollyiných sester nesouhlasí, když místní dívky cestují trollobusem. To je krabí kýbl.

Prakticky všechno, co mi øíkala moje máma… byl krabí kýbl. Vlastnì všechno, co jsem øíkala Julii, byl krabí kýbl. Možná je to jen jiný název pro skrum áž. Uvnitø je tak pøíjemnì a teplo, že èlovìk zapomene, že je taky nìjaké v enku. Nejhorší na tom je, že ten krab, který vás nejvíce stahuje dolù, jste vìtšinou vy sami… Když si to uvìdomila, jako by se jí v hlavì rozhoøel oheò.

Mnoho vìcí závisí na skuteènosti, že vás lidé vìtšinou nesmí uhodit do hlavy palicí. Vypouští všechny možné viditelné i neviditelné signály, které øíkaj í „Tohle nedìlej“ v nadìji, že to zabere, ale když to pak nefunguje, jen pok rèí rameny, protože žádná skuteèná palice neexistuje. Podívejte se na Julii, která mluvila se skupinou všech tìch vznešených dam. Nevìdìla, že s nimi ne mùže mluvit tak, jak s nimi mluví. A ono to fungovalo! Nikdo ji neuhodil do hlavy palicí.

Podle zvyklostí a praxe zavedených paní Vidlákovou platilo, že zamìstnanci Noèní kuchynì nemají co dìlat nahoøe nad schody, v místech, kde jsou vzduch a svìtlo ještì dost èisté a neprošly ještì tolika oèima a plícemi. No, Gus týna to udìlala, a co se stalo? Nic. Takže v téhle chvíli míøila Gustýna ro zhodným krokem k Velké síni a její pracovní boty dopadaly na zem silou, kte rá by dokázala ublížit. Denní služebné, za nìž se pøipojila, neøekly ani sl ovo. Nebylo také co øíci. Nepsané pravidlo øíkalo, že když jsou u stolu hos té, dìvèata z dolního zapadáku prostì neobsluhují, a Gustýna se dnes veèer rozhodla, že žádná nepsaná pravidla nevidí, a proto ani neslyší. Kromì toho

, v Síni už probíhala hádka. Služebné, které prostíraly, ji napjatì sledova ly, což znamenalo, že nìkteøí z hostù budou muset veèeøet dvìma lžícemi.

Gustýnu pøekvapilo, když spatøila svícného Sembýka Šmidlína, jak rozhazuj e rukama pøed Haštalem a Srážem, a okamžitì k nim zamíøila. Šmidlína moc ráda nemìla, chlap mohl být dogmatik, dobøe, jsou takoví, nebo mohl být h loupý, dobrá, co se dá dìlat, ale hloupý a dogmatik najednou, to bylo tro chu moc, zvláštì když jste to ještì okoøenili jeho osobitým tìlesným pach em.

„Tak co se to tady dìje?“

To zabralo. Správný tón hlasu ženy se založenýma rukama prakticky vždycky vyrazí odpovìï z nepøipraveného muže døív, než zaène pøemýšlet, dokonce i døív, než si staèí vymyslet nìjakou lež.

„Oni vytáhli velký svícen! Vytáhli ho a nezapálili svíèky. Už nemáme dost èasu ho znovu spustit a vytáhnout døív, než pøijdou hosté!“

„Ale pane Šmidlíne –“ zaèal Haštal.

„A jediné, co slyším, jsou odmlouvání a lži,“ stìžoval si Šmidlín trpce.

„Ale já je dokážu zapálit odsud, pane Šmidlíne,“ øekl Sráž tiše, a dokonce i jeho hlas znìl schoulenì.

„Tohle mi neøíkej! To nedokážou ani mágové, aniž by pøi tom nezasvinili c elé okolí voskem, ty malý –“

„Tak to už staèilo, pane Šmidlíne,“ ozval se hlas, který, jak Gustýna s úžasem zjistila, patøil jí. „Skuteènì je dokážete zapálit, pane Sráži?“

„Ano, sleèno. Ve správný èas.“

„Takže to bychom mìli,“ øekla Gustýna. „Navrhuji, abyste to nechal na panu Srážovi.“ Šmidlín se na ni podíval a ona vìdìla, že se v jeho mysli zvedá n eviditelná palice, pocit, že by se tady mohl dostat do nìjakých nepøíjemnos tí.

„No, já už bych mìla bìžet,“ øekla.

„Já tady nemùžu okounìt. Mám svou zodpovìdnost.“ Šmidlín vypadal ponìkud z matenì a nejistì, ale v duchu si byl jistý, že tentokrát neplatí známé rèe ní, že pøítomnost je velmoc, spíše naopak. Gustýna skoro vidìla, jak k tom u rozhodnutí dospìl. „Nemùžu se tady zdržovat,“ opakoval. „Pch! Nebýt mì, byli byste všichni potmì!“ S tím uchopil svùj umaštìný vak a dal se na spì šný odchod.

Gustýna se obrátila ke Srážovi. Ten už se snad menším ani udìlat nemùže, po myslela si. Šaty na nìm visely ještì hùø než obvykle. Ale to se mi jistì je nom zdá.

„Opravdu dokážete ty svíèky zapálit odsud?“ øekla nahlas. Sráž neustále upí ral oèi na podlahu.

Gustýna se obrátila k Haštalovi. „Dokáže skuteènì –“ ale Haštal tam nebyl, pr otože se opíral o kus dál o zeï a rozmlouval s Julií.

Dokázala situaci odhadnout jediným pohledem: jeho roztoužený pohled, její cudnì sklopené oèi, žádné techtle mechtle, zatím, ale rozhodnì pøedehra a rozehrávka k obojímu. Oh, ta síla slov…

Stejnì jak pozorujete vy, jste i vy pozorováni. Gustýna odvrátila pohled, a najednou se dívala pøímo do pronikavých Srážových oèí. Mìl opravdu mírnì z amyšlený výraz? Co asi vyèetl z jejího oblièeje? Víc, než by si pøála, to b ylo jisté.

Pohyb lidí ve Velké síni se zrychloval. V jednom z nìkolika pøedsálí už se zaèínali shromažïovat kapitáni fotbalových mužstev a Gustýna si je dokázala živì pøedstavit – v èistých košilích, nebo alespoò v košilích ménì špinavý ch než obvykle – muže pøilákané sem z mnoha rùzných verzí Bobtnavé ulice, j akých jsou po mìstì tucty. Teï tam stojí a s úžasem si prohlížejí ty nádher né klenby a uvažují pøi tom, jestli odsud už nepùjdou mrtví. Pch, ušklíbla se pøi té myšlence v duchu Gustýna. Nejspíš na smrt opilí.

A pøesnì ve chvíli, kdy se její úvahy zaèaly obtáèet kolem téhle nové myšl enky, ozval se za jejími zády odmìøený hlas: „Tož vás obvekle ve Velikéj s ini nevédáme, co, Gosténo?“

To musí být paní Vidláková. Jen hospodynì mohla vyslovit „obvekle“ a „nev édáme“ a ukonèit jednoduché konstatování, jako by to byla otázka. Kromì t oho, Gustýna zøetelnì slyšela cinkot jejího ozdobného støíbrného øetízku, o nìmž se øíkalo, že na nìm nosí jeden jediný klíè, který ovšem dokáže o demknout každý zámek na NU, a praskot jejího obávaného korzetu.#

Gustýna se obrátila. Žádná palice! „Napadlo mì, že by se vám dnes veèer m ohly hodit jedny ruce navíc, paní Vidláková,“ øekla se sladkým úsmìvem.

„Tož ja, ale podlévá staryho zvyknuti a bìžnéj praxi –“

„Ach, drahá paní Vidláková, myslím, že už je všechno pøipraveno a že je bud eme moci vpustit. Koèár jeho lordstva vzápìtí vyjede z paláce,“ ozval se za nimi arcikancléøùv hlas. Paní Vidláková se umìla hrozebnì tyèit. Potíž byl a v tom, že v jejím pøípadì se jednalo spíše o hrozivé šíøení. Co se týèe t yèení se do výše, Vzoromil Výsmìšek ji snadno pøetyèil o více než sedmdesát centimetrù.

Hospodynì se spìšnì otoèila a vysekla mu malé pukrlátko, které mu bylo, i k dyž by jí to nikdy neøekl, ponìkud protivné.

„Ale, a tady máme sleènu Gustýnu, že?“ pokraèoval arcikancléø slyšitelnì v eselejším hlasem. „Jsem rád, že vás vidím tady nahoøe. Tohle je velmi scho pná mladá dáma, paní Vidláková. Je iniciativní a rychle a správnì se orien tuje.“

„Ste velice laskavé, dyž to øékáte, pane. Je to jedna z méch nejlepèejších dìvèic,“ vychrlila ze sebe hospodynì s kyselým oblièejem a dávala si velk ý pozor, aby se nesetkala s Gustýniným andìlským pohledem, náhle plným nev innosti.

Výsmìšek zvedl pohled vzhùru. „Velký svícen není zapálen, jak vidím.“

Gustýna popošla kupøedu. „Pan Sráž pro nás naplánoval nìjaké pøekvapení, p ane,“ hlásila.

„Pan Sráž je plný pøekvapení. Dnes to byl opravdu úžasný den, sleèno Gustý no,“ odpovìdìl Výsmìšek Gustýnì. „Náš pan Sráž dnes uèil mládence hrát fot bal podle svého zpùsobu. Víte, co dìlal vèera? Tak to byste neuhodli. No, øeknìte jim to, pane Sráži.“

„No, vzal jsem je do Královské opery. Aby mohli pozorovat taneèníky pøi zk oušce,“ odpovìdìl Sráž nervóznì. „Víte, ono je velmi dùležité, aby se nauè ili umìní dokonalého pohybu a držení tìla.“

„Pak, když je pøivedl nazpátek,“ hlaholil pobavenì Výsmìšek, s onou mírnì výhružnou žoviálností, „je tady, ve Velké síni, nechal hrát se zavázanýma oèima.“

Sráž si nervóznì odkašlal.

„Je pro nì životnì dùležité udržovat si v podvìdomí pohyb a postavení všech os tatních hráèù,“ vysvìtloval. „Tou nejdùležitìjší vìcí je, aby se cítili a chov ali jako tým.“

„A pak je vzal k lordu Rzezaczovi, aby jim ukázal lordovy psy.“

Sráž si znovu odkašlal, ještì rozpaèitìji. „Když loví, každý pes zná pøesnì m ísto, kde se pohybují ostatní psi. Chtìl jsem, aby pochopili dvojjedinost hrá èe a týmu. Schopnost a síla hráèe je tým a síla a schopnost týmu je hráè.“

„Slyšeli jste to?“ rozhlížel se Výsmìšek. „Úžasné vìci! No ano, dnes je tady nechal pobíhat celý den. Balancovali míèe na hlavách a na tabuli si maloval i rùzné diagramy. Èlovìk by si myslel, že se tady plánuje nìjaká bitva.“

„Ale ona to je bitva,“ pøerušil ho Sráž. „Víte, nemyslím tím s mužstvem pr otivníka, ale je to boj každého muže se sebou samým.“

„To zní velmi überwaldsky,“ prohlásil Výsmìšek. „Ale faktem je, že jsou vši chni plní nadšení a elánu a pøipravení na veèer. Myslím si, že pan Sráž pøi pravuje jednu z tìch vìcièek se sluneèní iluminací.“

„Opravdu jen takovou malièkost, která by pøitáhla pozornost pøítomných,“

pøikývl Sráž.

„A nìjaké rány, výbuchy, ty pøi tom budou také?“ vyzvídal Výsmìšek.

„Ne, pane.“

„Slibujete? Já osobnì mám obèas rád trochu takového toho Sturm und Drang#

, ale lord Vetinari je v podobných vìcech dost cimprlich.“

„Žádný hrom a blesk, pane. Možná chvilku slabý opar, tam vysoko nahoøe.

“

Gustýna mìla dojem, že arcikancléø vìnuje Srážovi jakousi zamyšlenou pozo rnost.

„Kolika jazyky mluvíte, pane Sráži?“

„Tøemi mrtvými a dvanácti živými, pane,“ odpovìdìl Sráž.

„Ale, ale,“ pokýval hlavou arcikancléø, jako kdyby si tu informaci ukládal do pamìti a pokoušel se pøi tom nemyslet si, kolik z nich bylo asi živých, než jsi je zamordoval? „Skvìle. Díky, pane Sráži, a vám, dámy, také. Už brz o je pøivedeme.“

Gustýna se chopila pøíležitosti, aby zmizela z cesty paní Vidlákové. Vùbec ji ovšem nepotìšilo, když zjistila, že Haštal a Julie už o nìco døíve využili pøí ležitosti, aby šli z cesty jí.

„O Julii nemìjte strach,“ ozval se Sráž, který šel za ní.

„A kdo øíká, že o ni mám strach?“ utrhla se na nìj Gustýna.

„Vy. Váš výraz, držení a celé vaše tìlo, vaše… reakce, tón hlasu, všechno.“

„Vy nemáte co zírat na moje všechno – tedy, na moje tìlo!“

„Je to prostì v tom, jak stojíte, sleèno Gustýno.“

„A to mi snad ètete myšlenky?“

„Mohlo by to tak vypadat, omlouvám se.“

„A co takhle Julie? Co ta si myslí?“

„Nejsem si tak docela jistý, ale pan Haštal se jí líbí, myslí si, že je zábavný.

“

„Takže jste si pøeèetl i Haštalovo… všechno? Vsadila bych se, že to bylo pìk nì oplzlé ètení!“

„Ehm, nebylo, sleèno. Cítí obavy a je zmatený. Myslím, že se pokouší pøedsta vit si, jaký z nìj bude èlovìk.“

„Vážnì? Vždycky to byl pìkný grázlík.“

„On pøemýšlí o své budoucnosti.“

Pøesnì ve chvíli, kdy poslední opoždìní sloužící doklusali na svá místa, se otevøela dvoukøídlá vrata na konci Velké sínì.

To na Gustýnu neudìlalo nijak zvláštní dojem, protože byla ponoøena v myš lenkách, v nichž se potýkala s pøedstavou, že by se mohl vlk promìnit v b eránka. V poslední dobì byl nìjaký tichý a klidný, to musela pøipustit. A napsal Julii tu krásnou báseò… Ta by mohla znamenat hodnì, ta báseò. Kdo by si to pomyslel? To se mu ani v nejmenším nepodobá –

Sráž se s bleskovou rychlostí ztratil, dveøe byly dokoøán a dovnitø vcházeli kapitáni se svými doprovody. Všichni byli nervózní, nìkteøí z nich v oblecí ch, na které nebyli zvyklí, a vìtšina z nich šla už teï ponìkud nejistì, pro tože co se týèe aperitivu, mají mágové své pøedstavy, a v kuchyni se teï bud ou plnit talíøe a kuchaøi budou nadávat a dvíøka sporákù øinèet, jak budou z trub… z trub… Jaké je vlastnì menu?

Neviditelná èást života na Neviditelné univerzitì spoèívala ve složité zmìt i spojenectví, nevraživostí, závazkù a pøátelství, které byly promíchány, p rovázány a spleteny dohromady.

Gustýna v tom byla dobrá. Noèní kuchynì byla vždycky velkomyslná k ostatním tìžce pracujícím, a právì teï jí dlužili i ti ve Velké síni, když za nic víc

, tak alespoò za to, že mlèela a nepustila si pusu na špacír. Právì teï se v ydala k Robertu Oblýskalovi, jednomu z hlavních èíšníkù, který jí opatrnì ký vl na pozdrav zpùsobem, jakým se sluší pozdravit nìkoho, kdo o vás ví vìci, o nichž byste si pøáli, aby se je vaše matka rozhodnì nikdy nedozvìdìla.

„Máte menu?“ zeptala se. Zpod pøeloženého ubrousku se jako zázrakem vynoøi l jídelní lístek. Èetla ho s rostoucí hrùzou.

„Ale to nejsou vìci, které by mìli rádi!“

„Ale no tak, drahá Gustýno,“ usmál se samolibì, „chcete snad øíci, že je to p ro nì pøíliš dobré?“

„Dáváte jim všechno s avecem. Skoro v každém názvu jídla vidím nìjaké avec, ale tyhle vìci, to jsou pouze druhotné chutì. Chci jen øíct, pøipadají vám snad tihle jako lidé, kteøí jsou zvyklí jíst v cizím jazyce? Oh, bože! A d áváte jim pivo… eux…!“#

„Je k dispozici bohatý výbìr vín. Vìtšina z nich si vybrala pivo,“ odpovìdìl Robert odmìøenì.

Gustýna se rozhlédla po kapitánech. Jak se zdálo, tváøili se všichni spokojen ì. Bylo tady jídlo a pití a všechno zdarma, a jestli jídlo na jedné stranì ch utnalo trochu zvláštnì, bylo ho na druhé stranì spousta, a pivo mìlo pøíjemnì povìdomou chu•, a i toho bylo více než dost.

Nelíbilo se jí to. Bohové ví, že se z fotbalu v posledním èase stala pìknì nech utná záležitost, ale… no, nedokázala pøesnì urèit, proè cítí tu nejistotu, ale

–

„Promiòte, sleèno?“

Sklopila oèi. Jeden mladý fotbalista se rozhodl svìøit té jediné ženì v unifo rmì, která nenesla v každé ruce alespoò po dvou talíøích.

„Mohu vám nìjak pomoci?“

Ztlumil hlas. „Tohle èatní chutná po rybách, sleèno.“

Rozhlédla se po ostatních rozesmátých oblièejích kolem stolu. „Øíká se to mu kaviár, pane. Doplní vám to pero inkoustem.“

Celý stùl se, jako dobøe namazaný opilec, rozeøval smíchem, ale mladík se dál tváøil nechápavì. „Ale já žádné pero nemám.“ Další výbuch smíchu.

Gustýna se rozhlédla po okolních tváøích a prohlásila: „Tím se netrapte, on by jich tady èlovìk asi opravdu moc nenašel.“

~~~

„Bylo od vás opravdu laskavé, že jste mì pozval, Vzoromile,“ øekl lord Ve tinari a posuòkem poslal dál sloužícího s tácem pøedkrmù. Pak se obrátil k mágovi po své pravici. „A jak vidím, arcikancléø døíve známý jako dìkan je zde, mezi vámi. To je ovšem opravdu významné.“

„Možná si vzpomenete, že Jindøich odešel do Pseudopolisu, na Prašnekovu univerzitu, víte? Je tam teï, hm…“ Výsmìšek zpomalil.

„Novým arcikancléøem,“ dopovìdìl Vetinari. Zvedl lžíci a nìkolikrát s ní ot oèil v ruce, jako by to byl nìjaký zvláštní a nezvyklý pøedmìt. „Je to zvlá štní, víte. Vždycky jsem si myslel, že mùže být jen jediný arcikancléø. No, co øíkáte? Jeden nade všemi a jediný Klobouk, samozøejmì. Ale zøejmì exist ují mágské vìci, o nichž nic nevím. Takže mi odpus•te, jestliže jsem to špa tnì pochopil.“ Otáèel pøi øeèi pomalu lžící pøed oblièejem a jeho nos se na odrazu ve vypuklém povrchu zvìtšoval a zmenšoval. „Nicménì mì i jako èlovì ka pøihlížejícího zvenèí napadlo, jestli to nezpùsobí nìjaké èásteèné napìt í.“ Lžíce se zastavila v polovinì pohybu.

„No, náznak snad ano,“ øekl Výsmìšek a snažil se nedívat se smìrem k Jindø ichovi.

„Jen tolik? Opravdu? Ale skuteènost, že nikde kolem nevidím lidi pøemìnìn é v žáby, mì vede k domnìnce, že jste vy dva gentlemani zapomnìli na trad ièní úètování s pomocí magického násilí. Výbornì. Vidím, že když pøijde n a lámání chleba, nedokážou se dva pøátelé, spojení pouty vzájemné neúcty, pøinutit k tomu, aby se navzájem zabili. Máme nadìji. Á, tady máme polév ku.“

Nastalo krátké období ticha, zatímco nabìraèka putovala od talíøe k talíøi

, a pak se ozval Patricij znovu. „Mohu vám nìjak pomoci? V téhle záležitos ti nemám žádné zájmy a jsem zcela nestranný.“

„Promiòte, mùj pane, ale myslím, že by lidé mohli øíkat, že straníte Ankh

-Morporku,“ ozval se arcikancléø pùvodnì známý jako dìkan.

„Skuteènì? Mohlo by se ale také øíkat, že by mohlo být v mém zájmu oslabi t nezanedbatelnou moc zdejší Univerzity. Chápete, co tím chci øíci? Ta ch oulostivá rovnováha mezi vzdìlaným a nevzdìlaným, neviditelným a obyèejný m? Ta dvì centra síly. Mohlo by se øíci, že jsem využil pøíležitosti, aby ch pøibrzdil svého uèeného pøítele.“ Po tváøi mu pøebìhl slabý náznak úsm ìvu. „Vlastníte stále ještì úøední mágský klobouk, Vzoromile? Všiml jsem si, že ho v posledních dnech nenosíte a dáváte pøednost tomu šviháckému e xempláøi s impozantními šuplíèky a malým bárkem ve špièce.“

„Já jsem ten úøední nikdy nenosil rád. Neustále si nìco huhlal.“

„Opravdu umí mluvit?“ ujiš•oval se Vetinari.

„Rýpat by bylo mnohem pøesnìjší, pane, protože jediné téma rozhovoru, které dokonale ovládá, je, o kolik to kdysi bývalo lepší. Utìšuje mì trochu jen je dno, a sice to, že bìhem posledního tisíce let si na nìj každý z mých pøedch ùdcù arcikancléøù stìžoval úplnì stejnì.“

„Takže dokáže myslet a mluvit?“ zeptal se Vetinari nevinnì.

„No, myslím, že by se to tak dalo øíci.“

„Pak ho ovšem nemùžete vlastnit, Vzoromile, klobouk, který myslí a mluví, se nedá zotroèit. V Ankh-Morporku nejsou žádní otroci, Vzoromile.“ Patrici j neurèitì zamával prsty.

„Dobrá, ale má podobu vìci. Jak by to vypadalo, kdybych se vzdal unikátníh o postavení jediného arcikancléøe bez boje?“

„To skuteènì nedokážu øíci,“ odpovìdìl mu lord Vetinari, „ale protože pra kticky každý boj mezi mágy zatím skonèil všeobecnou zkázou, myslím, že by ste se mìl cítit alespoò trochu v rozpacích. Také bych vám rád pøipomnìl, že jste byl dost spokojený, že si arcikancléø Vilém Mrakoplaš na univerz itì v Gumagongu s optimismem øíká arcikancléø.“

„Pravda, ale to je hroznì daleko,“ bruèel Výsmìšek. „A Ètyøiks se vlastnì vùbec nedá poèítat jako nìkde, zatímco když mluvíme o Pseudopolisu, mluvím e o instituci, která vznikla nedávno a je –“

„Takže teï vedeme spor jen o vzdálenost?“ podíval se na nìj Vetinari.

„To ne, ale –“ zaèal Výsmìšek a, zarazil se.

„A já se vás ptám, stojí to za hádku?“ pokraèoval Patricij. „Takže my tad y máme, gentlemani, jen takové hašteøení mezi hlavou prastaré a uznávané instituce a vedoucím ambiciózního, nepøíliš zabìhnutého, ale neodbytného nového vzdìlávacího ústavu.“

„Ano, to je pøesnì to, co tady máme,“ pøikývl Výsmìšek.

Vetinari pozvedl prst. „Ještì jsem neskonèil, arcikancléøi. Takže si to shr neme. Øekl jsem, že tady máme jen takové hašteøení mezi prastarou, ponìkud zkostnatìlou a dosti úzkoprsou vzdìlávací institucí a školou plnou energick ých nováèkù, plných svìžích a vzrušujících nápadù.“

„No, tak pomalu, tohle jste poprvé neøíkal,“ ohradil se Výsmìšek.

Vetinari se pohodlnìji opøel. „Ale samozøejmì, že øíkal, arcikancléøi. Nev zpomínáte si na náš rozhovor o významu slov? Vždy• to bylo pøed chvilkou!

Podstatou vìci jsou souvislosti a z nich vyplývající celkový význam. Proto navrhuji, abyste hlavì Prašnekovy univerzity poskytl pøíležitost na krátk ý èas nosit úøední arcikancléøský klobouk.“

Tomu, co øíkal lord Vetinari, bylo tøeba vìnovat maximální pozornost. Nìkter á jeho slova, zvláštì ta, která vypadala zcela krotce a nevinnì, mìla sklony se vracet a kousat.

„Hrajte o Klobouk fotbal,“ øekl Vetinari.

Podíval se jim do tváøí. „Gentlemani, gentlemani. Poèkejte chvilku a zvažt e to. Dùležitost Klobouku je zvelièována. Zpùsoby, jimiž mezi sebou mágové mohou soutìžit, nemusí být jen magické. Skuteèný zápas a rivalita bude po dle mì prospìšná obìma univerzitám a lidé se o to budou zajímat, zatímco k dyž spolu mágové bojovali v minulosti, museli se lidé ukrývat ve sklepech.

Prosím, neodpovídejte mi pøíliš rychle, jinak si budu myslet, že jste o t om dost nepøemýšleli.“

„Abych se vám pøiznal, dokážu myslet opravdu velmi rychle,“ sdìlil mu Vý smìšek. „To nebude žádný zápas. Bude to naprosto nefér.“

„S tím souhlasím,“ pøikyvoval Jindøich.

„Aha, takže vy oba si myslíte, že by to bylo naprosto nefér,“ díval se Vetin ari z jednoho na druhého.

„Samozøejmì. Náš ústav je mnohem mladší a pružnìjší a v Pseudopolisu jso u mnohem lepší plochy na hraní.“

„Dokonalé,“ usmál se Vetinari. „Jak se zdá, tak tady máme výzvu. Univerzit a proti univerzitì. A jak se zdá, mìsto proti mìstu. Boj bez oné únavné po vinnosti sbírat po nìm všechny ty useknuté hlavy a konèetiny. Všechny vìci podléhají pokroku, pánové.“

„Pøedpokládám, že mi nezbývá nic jiného, než souhlasit,“ øekl Výsmìšek.

„To ovšem neznamená, že bych mìl v úmyslu o ten Klobouk pøijít. Ale mu sím poznamenat, Havelocku, že co se týèe vašeho postavení, vy mnoho výz ev nepøijímáte.“

„Ale naopak, já èelím výzvám neustále,“ odpovìdìl lord Vetinari. „Jen ještì nikdo nevyhrál. Shodou okolností jsem si všiml, že noví volièi v Pseudopolis u vèera odhlasovali, že nebudou platit danì. Až zase uvidíte prezidenta, nev áhejte mu øíci, že mu více než rád poskytnu rady, až bude mít pocit, že to p otøebuje. No tak, hlavy vzhùru, pánové! Ani jeden z vás nedostal to, co chtì l, ale oba jste dostali pøesnì to, co jste si zasloužili. Jestliže mùže vlk zamìnit své roucho za roucho beránèí, mùže i mág zmìnit svùj klobouk. A vlk musí zmìnit své roucho, nebo jsme všichni ztraceni.“

„To mluvíte o té expedici Loko?“ zeptal se Jindøich. „Nemusíte pøedstírat, že jste pøekvapený.“

„To nemám v úmyslu. Já jsem pøekvapený,“ podíval se na nìj Vetinari, „ale prosím, abyste mì považoval za osobu, která se netváøí pøekvapenì, pokud by z toho pro ni nevyplývala nìjaká výhoda.“

„Budeme s tím muset nìco udìlat. Expedice našla celé hnízdo tìch zatracen ých… vìcí!“

„Ano, dìtí, které zabili,“ øekl Vetinari.

„Mláïat, která odstranili!“

„Vážnì? A co tím chcete øíci?“

„Mluvíme tady o velmi zlé síle!“

„Arcikancléøi, vidím zlo pokaždé, když se ráno pøi holení podívám do zrcad la. Víte, filozoficky vzato je zlo pøítomné v celém vesmíru, oèividnì prot o, jak se zdá, aby dodalo lesku existenci dobra. Myslím, že je ta teorie m nohem složitìjší, ale vždycky v tomhle místì se musím zaèít smát. Myslím, že to vy jste byl otcem myšlenky vyslat expedièní sbor do Divokého Überwal du?“

„Samozøejmì!“ nafoukl se bývalý dìkan.

„Takový pokus tady už jednou byl. A ještì pøedtím dvakrát. Jak je možné, ž e se vždycky znovu najde stejnì pochybený vojenský mozek, který s velkou c hutí nutí lidi dìlat to, co nikdy pøedtím nefungovalo?“

„Síla je jediné, èemu rozumí. To pøece zvláštì vy musíte vìdìt.“

„Síla byla to jediné, co se zatím zkoušelo, arcikancléøi Jindøichu. Kromì toh o, jsou-li to zvíøata, jak tvrdí nìkteøí lidé, pak neporozumí nièemu, ale jes tli to jsou myslící tvorové – a o tom jsem pøesvìdèený já – pak by se nìjaké porozumìní mìlo najít spíše u nás.“

Patricij upil svého piva. „S tímhle jsem se svìøil jen nìkolika lidem, gen tlemani, a doufám, že už to nikdy nebudu muset vyprávìt znovu, ale když js em byl kdysi jako malý hoch na prázdninách v Überwaldu, procházel jsem se na bøehu potoka, když jsem najednou zahlédl vydru s mláïaty. Myslím, že se mnou budete souhlasit, když øeknu, že to byl neobyèejnì roztomilý pohled.

Jak jsem se tak díval, matka vydra skoèila do vody a vynoøila se s tlustý m lososem, kterého pøemohla a vytáhla na padlý kmen stromu napùl ponoøený ve vodì. Jak lososa požírala, i když byl samozøejmì ještì živý, rybí tìlo puklo, a já si dodnes pamatuji sladce rùžovou barvu jeho jiker, které vytr yskly ven, k velkému potìšení malých vydrat, která lezla jedno pøes druhé a snažila se dostat k té vzácné pochoutce. Jeden ze zázrakù pøírody, gentl emani, matka s dìtmi hoduje na jiné matce s dìtmi. Tehdy jsem se poprvé do zvìdìl o zlu. Je nedílnou souèástí základù samotného vesmíru. Každý svìt s e otáèí v bolestech. Pokud existuje nìjaká svrchovaná bytost, pomyslel jse m si, je na nás všech, abychom byli morálnì lepší než ona.“

Oba mágové si vymìnili pohledy. Vetinari upíral pohled do hlubin svého pivn ího korbele a najednou byli oba rádi, že nevìdí, co tam vlastnì vidí.

„Zdá se mi to, nebo už se zaèíná stmívat?“ ozval se po chvíli Jindøich.

„Dobré nebe! Vážnì! Zapomnìl jsem na velký svícen!“ zvolal Výsmìšek. „K

de je pan Sráž?“

„Tady,“ ozval se Srážùv hlas mnohem blíže, než se Výsmìškovi líbilo.

„Proè?“

„Øekl jsem, že budu pøipravený, až mì budete potøebovat, pane.“

„Cože? Aha, samozøejmì, to jste øekl.“ Je malý, slušný a neobyèejnì ochotný

, pomyslel si arcikancléø. Není tady jediný dùvod, proè si dìlat starosti…

„No tak, pane Sráži, ukažte nám, jak zapálit ty svíce.“

„Mohl bych k tomu mít fanfáru, pane?“

„O tom pochybuju, mladý muži, ale povolám pøítomné k pozornosti.“

Výsmìšek pozvedl lžièku a zaklepal s ní na vinnou sklenku ve známém upozorn ìní „Hej, vy všichni, podívejte, pokouším se tady velmi tiše dìlat velmi si lné zvuky!“, které dokázalo od chvíle, kdy byly vynalezeny veèeøe, sklenky a lžièky, spolehlivì utišit i ty nejvìtší pojídelní povídaly.

„Gentlemani, prosím vás o ticho plné oèekávání, které, jak doufám, bude v zápìtí naplnìno obdivným aplausem, jímž oceníte zapálení velkého svícnu!“

Nastalo ticho.

Zaznìla krátká salva potlesku a nastalo další, ještì hlubší ticho, rušené jen p raskáním židlí, které si lidé posouvali, aby lépe vidìli, i když zatím nebylo c o.

„Rozdmýchal byste laskavì svou dýmku, pane, a pùjèil mi ji, pane?“ požádal Sráž.

Výsmìšek pokrèil rameny, popotáhl z dýmky a podal ji Srážovi. Sráž ji pøij al, pozvedl do vzduchu a –

Co se pak stalo? To bylo v následujících dnech: pøedmìtem mnoha hovorù. Vy letìl ten sloup rudého ohnì z dýmky vzhùru, nebo slétl od stropu dolù, neb o prostì vytryskl ze stìn? Jediné, co bylo jisté, bylo to, že husté šero b ylo náhle rozdrceno oslepujícími klikatými èarami, které pak ve zlomku vte øiny zmizely a zanechaly po sobì neproniknutelnou temnotu, ale vzápìtí se Velká síò rozsvítila jako ranní nebe, když najednou jako na povel vzplanul y všechny svíce ve velkém svícnu.

Zatímco potlesk sílil, vrhl Výsmìšek rychlý pohled podél stolu na Rozšafí na Ctibuma, který zamával svým thaumometrem, zavrtìl hlavou a pokrèil ram eny.

Pak se arcikancléø obrátil ke Srážovi, popošel s ním mimo doslech a pro o èi všech možných divákù mu potøásl rukou.

„To bylo opravdu skvìle provedeno, pane Sráži. Jen jednu vìc: nebyla to magi e, protože to bychom vìdìli, tak jak jste to udìlal?“

„Víte, v základì je to trpaslièí alchymie, pane. Víte pøece, ten druh, kter ý funguje? Oni tak zapalují velké svícny v jeskyních pod Bjonkem. Dopracova l jsem se k tomu analýzou a pokusy. Knoty všech svící jsou propojeny sítí è erných bavlnìných nití, jejichž konce konèí v jednom silnìjším bavlnìném vl áknì, které v šeru Velké sínì prakticky není vidìt. No, a všechna ta vlákna jsou napuštìna zvláštní látkou, která výjimeènì intenzivnì, ale velmi krát ce hoøí. Mùj malièko pozmìnìný roztok hoøí ještì mnohem rychleji než ten pù vodní a spálí vlákno na plyn. Je to zcela bezpeèné. Ohroženy jsou opravdu j en konce knotù, a ty vzplanou jako obvykle. Možná by vás, pane, zajímala sk uteènost, že plamen putuje tak rychle, že podle lidských mìøítek prakticky pøeskoèí z jednoho místa na druhé. Podle mých výpoètù rychleji než pìtatøic et kilometrù za vteøinu.“

Výsmìšek dokonale ovládal umìní tváøit se nevýraznì. Nemohli jste bìžným zpùsobem jednat s Vetinarim, kdybyste nedokázali kdykoliv podle potøeby z mrazit výraz oblièeje. Právì teï to ale nepotøeboval.

Sráž vypadal znepokojenì. „Nebyl jsem dost užiteèný, pane?“

„Cože? Aha, to ne,“ Výsmìškova tváø roztála. „To byla opravdu skvìlá ukáz ka, pane Sráži. To se vám povedlo. A kde jste získal ingredience?“

„Dole ve sklepeních je stará alchymistická laboratoø, pane!“

„Hmm. No, ještì jednou vám dìkuji,“ pøikývl Výsmìšek. „Ale jako hlava tét o univerzity vás musím požádat, abyste o tomhle svém vynálezu nikomu nevy právìl, dokud si o tom ještì jednou nepopovídáme spolu. A teï se musím vr átit do víru probíhajících událostí.“

„Nedìlejte si starosti, pane, dohlédnu na to, aby se to nedostalo do nepovol aných rukou,“ øekl Sráž a spìšnì odcházel.

Až na to, že ty špatné ruce jsou ty tvoje, pomyslel si Výsmìšek, když se vrac el ke stolu.

„To byla velmi pùsobivá mezihra,“ prohlásil Vetinari, když Výsmìšek znovu zaujal své køeslo. „Nemýlím se, Vzoromile, když jsem usoudil, že ten pan S

ráž, o nìmž jste se mi zmiòoval, je nejspíše tenhle pan Sráž?“

„Správnì, ano, je to velmi pøíjemný chlapík.“

„A vy jste mu dovolil zabývat se alchymií?“

„Myslím, že to byl jeho vlastní nápad, pane.“

„A on tady celou dobu stál?“

„Velmi schopný. Nìco není v poøádku, Havelocku?“

„Ne, ne, vùbec ne,“ potøásl hlavou Vetinari.

~~~

I Gustýna musela uznat, že to byla úžasná ukázka, ale zatímco pozorovala za pálení svícnu, cítila na sobì pohled paní Vidlákové. To, co Gustýna udìlala

, mohlo o nìco pozdìji vyvolat další blesky, i když trochu jiného druhu, al e asi k tomu nedojde, jak si Gustýna pomyslela. Ona to pomyslné kladivo zmr azila v pùli cesty. Teï však mìla v hlavì jiné, ménì osobní záležitosti.

Pøestože nìkteøí z jejích sousedù byli hloupí, nevzdìlaní nebo dokonale nevš ímaví, bylo pøedevším na ní, aby chránila jejich zájmy. Byli vhozeni do svìt a, kterému nerozumìli, takže mu ona musela rozumìt za nì. Myslela na to prot o, že jak procházela mezi stoly, tu a tam zaslechla tiché cink, cink a staèi l jí jediný pohled, aby zjistila, že množství støíbrného stolního náèiní na stolech se zmenšuje. Nìkolik vteøin pozornì sledovala dìní, pak došla za zád a pana Stolipného a bez velkých okolkù mu z kapsy saka vytáhla tøi støíbrné lžièky a støíbrnou vidlièku.

Prudce se otoèil, a když zjistil, že je to ona, mìl alespoò tolik slušnosti, že se zatváøil rozpaèitì.

Gustýna ani nemusela otevøít ústa.

„Maj jich tady tolik,“ pokusil se zaprotestovat. „Kdo mùže potøebovat všec hny ty nože a vidlièky?“

Natáhla se, sáhla mu do druhé kapsy a vytáhla tøi støíbrné nože a støíbrnou solnièku.

„No, vážnì, je toho tady…“ bránil se Stolipný. „Øíkal jsem si, že když bud ou jeden dva kousky scházet, že si toho ani nevšimnou.“

Gustýna se na nìj chvilku dívala. Cinkot pøíborù a stolních doplòkù, který s e ozýval prakticky od všech stolù, už nìjakou dobu tvoøil sice drobnou, ale výraznou souèást celkové zvukové kulisy Velké sínì. Sklonila se tak, že byl její oblièej sotva nìkolik centimetrù od jeho tváøe.

„Pane Stolipný, myslím, že od vás lord Vetinari pøesnì tohle èeká a tìší s e, jak si to užije.“ Tváø pana Stolipného zbledla. Pøikývla. „Moudrému nap ovìz…“ dodala.

Takové zprávy se šíøí rychle. Když pak Gustýna vykroèila dál, ulevilo se jí, p rotože slyšela, že se jí za zády šíøí tichý cinkot, jak se záplava stolního ná èiní rychle stìhuje z kapes zpìt na stoly. Ten cinkot znìl kolem jednotlivých stolù jako vílí zvoneèky.

Gustýna se sama pro sebe usmála a pospíchala dál, aby si odvážnì užila opr avdu všeho. Nebo alespoò aby si užila všeho, èeho se opravdu odváží.

~~~

Lord Vetinari povstal. Z jakéhosi nepochopitelného dùvodu on žádné fanfáry nepotøeboval. Žádné „Mohli byste na okamžik pøestat šermovat rukama,“ žád né „Mohli byste mnì vìnovat chvilku pozornosti,“ ani žádné „Chovejte se ch vilku jako lidi!“ On prostì vstal, a hluk utichl. „Pánové, dìkuji vám za t o, že jste pøišli, a rád bych také podìkoval vám, arcikancléøi Výsmìšku, z a to, že jste dnešního veèera tak velkorysým hostitelem. Dovolte, abych tu hle pøíležitost zároveò využil k tomu, abych uklidnil vaše mysli.“

„Jak víte, poslední dobou se šíøí povìsti o tom, že jsem proti tomu, aby se hrál fotbal. Nic nemùže být pravdì více vzdálené. Naopak, tato tradièní hra se tìší mému upøímnému zájmu a velké pøízni, a byl bych více než š•astný, kd ybych vidìl, že fotbal opouští ponìkud zatuchlou šeï zadních ulièek. A co ví c, protože vím, že máte vlastní rozpis zápasù, navrhuji vám, aby se vytvoøil a jistá skupina, jakási liga, abychom tak øekli, starších týmù, které se mez i sebou èestnì utkají o zlatý pohár –“

Ozval se sbor nadšených, pochvalných hlasù pivní povahy…

„– nebo bych snad mìl spíše øíci nazlátlý pohár –“

Další jásot a další smích.

„– podobný nedávno objevené staré urnì, známé z jakéhosi dùvodu mezi lidmi jako Ptákovnice, kterou jste jistì všichni vidìli?“

Všeobecné pochechtávání.

„A pokud jste ji nevidìli vy, vaše ženy ji vidìly urèitì.“

Krátké ticho, následované obrovskou vlnou smíchu, která, jako už to u vìtši ny pøílivových vln bývá, mìla bíle zpìnìnou korunu.

Gustýna, která se nenápadnì ukrývala mezi služebnými, byla pøekvapená a ur ažená souèasnì, cítila se zaskoèená a øíkala si… Takže on má opravdu nìco za lubem. A chlapi zaèínají zabírat, nalévají to do sebe s pivem.

„Nìco takového jsem ještì nevidìla,“ ozvala se sklepnice, která stála vedle G

ustýny.

„Co jsi ještì nevidìla?“ zbystøila Gustýna.

„Ještì jsem nevidìla jeho lordstvo pít. Ani nepije víno.“

Gustýna se podívala na hubenou èernou postavu a s velmi peèlivou výslovnost í se zeptala: „Když øíkáš, že ani nepije víno, tak tím myslíš, že nepije ví no, nebo že ani nepije… víno?“

„Nedá si jedinou zatracenou kapku. To jsem øekla. Je to prostì lord Vetinari

. A má uši všude.“

„Já tedy vidím jen dvì, ale svým zpùsobem je to hezký muž.“

„To ano, dámám se líbí,“ øekla sklepnice a povzdechla si. „Každý ví, že m á nìco s tou upírkou z Überwaldu. Víš kterou? Tou, co vymyslela Ligu støí dmosti? Upíøi, co nepijou krev? Moment, co se to…?“

„Ale a• si nikdo nemyslí, že jsem jediný, kdo touží vidìt mnohem lepší bu doucnost téhle hry,“ pokraèoval Vetinari. „Pánové, dnes veèer uvidíte fot bal, uslyšíte fotbal a možná, pokud dost rychle neuhnete, možná nìjaký te n míè i sníte. A teï, abych vám pøedvedl pøíbuzenství mezi fotbalem minul osti a tím, v nìjž doufám v budoucnosti, pøedstavuji vám první mužstvo Ne viditelné univerzity… Nevídané Akademiky!“

V tom okamžiku všechny svíce zhasly jako na povel, dokonce i ty vysoko naho øe v hlavním svícnu. Gustýna i ve tmì vidìla, jak z knotù stoupají bílé slo upky kouøe. Sráž, který stál vedle ní, zaèal tiše poèítat. Jedna, dvì… Když napoèítal tøi, svíce na vzdáleném konci Sínì znovu vzplály a osvìtlily Haš tala Nejspíše, který mìl na tváøi svùj nejnakažlivìjší úsmìv.

„Dobrý veèer vám všem,“ øekl, „i vám, vaše lordstvo, páni, vám to ale dne s veèer vážnì sekne.“ Zatímco se muži kolem stolù hromadnì nadechli, vytá hl Hašt z kapsy svou plechovku, hodil si ji na nohu, vyhodil na rameno, n echal ji pøebìhnout za krkem na druhé rameno a po paži sklouznout na druh ou nohu.

„Na zaèátku lidi kopali do kamenù. To bylo tak trochu hloupé. Pak to zkouše li s lebkama, ale ty musíte sebrat lidem, a to vedlo k bojùm.“

Sráž vedle Gustýny poèítal dál.

„A tak se dostáváme k tomu, èemu øíkáme balón nebo míè,“ pokraèoval Hašta l a plechovka se zatím kutálela sem a tam po jeho tìle, obíhala ho, padal a mu na nohy a zase vyskakovala na ramena, „ale ono to poøád ještì není o no, protože je to kus døeva zabalený v kùži. Nemùžete do nìj kopnout, pok ud na nohou nemáte tìžké okované boty. Je pomalý. Je tìžký. Nežije, pánov é, a fotbal by mìl žít…“

Velké dveøe na konci Sínì se otevøely a v nich se objevil Bingo Macarona, který nohou ovládal nový míè. Ozvìna jeho Bummpin! Bummpin! se odrazila od stìn Velké sínì. Nìkteøí z fotbalových kapitánù vstávali, aby lépe vidìli

.

„Se starým míèem byste jen tìžko mohli udìlat tohle,“ øekl Haštal a padl k zemi, protože Macarona se otoèil skoro baletním pohybem, švihl nohou a míè, huèící jako rozzuøený sršen, proletìl ulièkou mezi stoly.

Nìkteré události jsou spíše vzpomínkami než zážitky, protože se odehrají rychleji, než je v tom okamžiku dokážeme pochopit, a Gustýna pozorovala n ásledující události na vnitøní obrazovce zdìšených vzpomínek. Oba pøítomn í arcimágové a mìstský tyran s ochromeným zájmem pozorovali, jak pøímo na nì letí huèící koule, v jejíž brázdì se táhly nedozírné následky, a pak najednou jakoby odnikud vylétl knihovník a rukou velikosti lopaty míè zas tavil ve vzduchu.

„Tak to jsme my, gentlemani. A pøijmeme první mužstvo, které se k nám pø idá v sobotu odpoledne v jednu hodinu na Hippu. Budeme trénovat po celém mìstì. Mùžete se k nám pøidat, pokud budete chtít. Nemáte míèe? Nemáte ty koule, do kterých byste si chtìli kopnout? My vám pùjèíme ty svoje!“

Plameny svíèek znovu zhasly, což bylo asi dobøe, protože potmì se tìžko bouøí. Když svìtla svým mírnì strašidelným zpùsobem znovu vzplála, ozýva ly se od všech stolù výkøiky, spory, smích, a dokonce vážné debaty.

Sloužící se džbány se naprosto tiše pohybovali od stolu ke stolu. Jak si Gus týna všimla, nikdy nebylo nedolito.

„Co to pijí?“ zeptala se šeptem nejbližšího sloužícího.

„Hlemýžïova Starého výstøedníka – Magický speciál. To je nejlepší pivo, j aké znám.“

„A co jeho lordstvo?“

Sloužící se usmál. „Ha. To je legraèní vìc, už se mì na to ptalo nìkolik lidí

. Pije to samé, co hosté. Naléváme mu to ze stejných džbánù jako všem ostatní m, takže je to –“ Zarazil se.

Lord Vetinari znovu vstal. „Pánové, kdo z vás pøijme výzvu? Nemusí to být Šeráci ani Dolíci, nemusí to být ani Ochrápaní, jen to musí být mužstvo, p ánové. Nevídaní Akademikové se utkají s nejlepšími z vás, v tìch nejlepšíc h sportovních tradicích. Datum utkání jsem stanovil na sobotu. Co se Akade mikù týèe, mùžete je pozorovat pøi tréninku a pan Ctibum vám poskytne všec hny rady a vysvìtlení všeho, co by vás zajímalo. Bude to poctivý boj, páno vé, na to vám dávám své slovo.“ Odmlèel se. „Zmínil jsem se o tom, že ten velký, skoro zlatý pohár bude plný piva? Myslím, že tenhle zpùsob je dost populární, a já pøedpovídám, že pohár, bez ohledu na to, kolik se z nìj to ho piva vypije, zùstane zázraèným zpùsobem dost dlouho plný. Na to dohlédn u osobnì.“

I po tìchto slovech se Síní rozlehl nadšený jásot. Gustýna se stydìla za muže, ale zároveò na nì mìla zlost. Vodil je za nos. Tahal je na vaøené nudli. Pøes nìji – tahal je na pivu.

Vetinari nepotøeboval karabáè ani paleènice, staèil mu Hlemýžïùv Starý výs tøedník – Magický speciál, a vedl je jako beránky a korbel za korbelem s n imi držel krok. Jak to dokázal? Jako by øíkal Podívejte se na mì, jsem ste jný jako vy, a pøitom vùbec není jako oni. Oni nemohou dát nìkoho zabít –

teï svou myšlenku pøerušila a chvilku uvažovala nad výsledky nìkterých pou lièních bitek, k nimž docházelo po zavírací hodinì. Pak ji dokonèila – neb o dokonce zabít a uniknout spravedlnosti.

„Mùj pøítel arcikancléø mì právì informoval, že je samozøejmé, že Nevidite lní Akademikové za žádných okolností nepoužijí pøi høe magii! Nikdo nestoj í o to, dívat se na mužstvo žab, že?“

Po tomto ponìkud neohrabaném žertu se rozlehla další salva smíchu, ale bylo jasné, že teï už by se pøítomné publikum smálo, i kdyby jim Patricij ukáza l papírový pytlík.

„Bude to skuteèný fotbalový zápas, pánové, žádné triky, jen umìní,“ pokraèo val Patricij a hlas mu znovu zaznìl ostøe. „Pøi té pøíležitosti vyhlašuji n ová pravidla, založená na posvátných a tradièních pravidlech fotbalu, která byla v nedávné dobì tak š•astnì znovuobjevena. Obsahují ovšem i mnoho nový ch, která byla používána v poslední dobì. Úøad rozhodèího je tady proto, ab y zajistil, že se bude hrát podle pravidel. Pravidla být musí, vážení pøáte lé. Musí. Neexistuje hra bez pravidel. Žádná pravidla – žádná hra.“

A bylo to. V oblacích pivních par si nikdo nevšiml èepele bøitvy, která zab leskla v chomáèi rùžové cukrové vaty. Pravidla? pomyslela si Gustýna. Co je to za nová pravidla? Nikdy jsem nevìdìla, že existují vùbec nìjaká pravidl a. Jenže asistent lorda Vetinariho, a• to byl kdokoliv, už kladl pøed každé ho muže nìkolik listù papíru.

Vzpomnìla si na zmatek starého Stolipného, který v nìm vyvolala pouhá obálka

. Nìkteøí z nich umí èíst, to ano, ale kolik z nich ještì dokáže èíst teï?

Jeho lordstvo ještì neskonèilo. „A nakonec bych vás, gentlemani, rád požá dal, abyste si proèetli a podepsali kopie pravidel, které vám rozdal pan Važuzel. A pokud tomu dobøe rozumím, oèekává vás arcikancléø se svými kol egy v Mágorlíku na nìjakou tu cigaretu, doutník nebo dýmku a… pokud se ne pletu, hlt výjimeènì vzácné brandy!“

Tak, a tím se celý balíèek úhlednì uzavøe, že? Fotbalisté byli zvyklí tak a korát na pivo. Abychom byli poctiví, musíme øíci, že byli zvyklí na obrovsk é množství tak akorát piva. Pokud to dokázala posoudit, a to ona dokázala o pravdu velmi dobøe, tak už teï jsou opilí tak, že sotva stojí na nohou, a u ž brzo budou opilostí padat. Je pravda, že nìkteøí ostøílení kapitáni mužst ev se dokázali držet na nohou ještì nìjakou chvíli po tom, co teoreticky up adli pod vlivem alkoholu. A není nic tak trapnì politováníhodného jako padl ý opilec, s výjimkou technicky padlého opilce, který se ještì prakticky drž í na nohou. Bylo to zvláštní, kapitáni mužstev patøili povìtšinou k onomu t ypu mužù, kteøí pijí pivo po tuplácích, dokázali vyøíhat národní hymnu a oh ýbat železné tyèe zuby, a když ne tìmi svými, tak cizími. Pravda, do školy toho moc nenachodili, ale museli být tak hroznì hloupí?

„Øeknìte mi,“ zamumlal Výsmìšek koutkem úst k Vetinarimu, když pozorovali

, jak hosté vycházejí na nejistých nohou ze Sínì, „máte prsty v objevení té urny, Havelocku?“

„Známe se už hezkou dobu, Vzoromile, je to tak?“ podíval se na nìj Vetinari

, „a jak víte, nelhal bych vám.“ Na chvilku se odmlèel a pak dodal, „tedy, lhal bych vám, samozøejmì, za pøijatelných okolností, ale pøi této pøíležit osti vám mohu upøímnì øíci, že objev urny pro mì byl stejnì neèekaný jako p øíjemný. Jenže já jsem si øíkal, že s tím máte nìco spoleèného vy.“

„My jsme ani nevìdìli, že tam je,“ potøásl hlavou Výsmìšek. „Já osobnì mám podezøení, že je v tom nìjaké náboženství.“

Vetinari se usmál. „No ano, v klasickém pøípadì si bohové hrají s osudy lid í, takže nevidím dùvod, proè by nemohli být namoèeni i ve fotbale. Hrajeme a jsme figurkami ve høe, a to nejlepší, v co mùžeme doufat, je, že to alesp oò dìláme stylovì.“

~~~

Vzduch v Mágorlíku by se dal krájet nožem, kdyby ovšem nìkdo dokázal najít nùž. Nebo ho dokázal, poté, co by ho našel, udržet za ten správný konec. Z

pohledu mágù to byla bìžná záležitost, a i když mnoho z fotbalových kapitán ù už bylo odvezeno na trakaøích, které tam kdosi z prozíravých sloužících p øistavil už zveèera, stále ještì tam bylo dost stojících návštìvníkù, aby v místnosti vytváøeli vlhkou, horkou atmosféru. Patricij a oba arcikancléøi si našli místo v jednom ignorovaném koutì, kde mohli nepovšimnuti, ukrytí a uvolnìní v objetí obrovských køesel probrat nìkolik drobností.

„Víte, Jindøichu,“ obrátil se Vetinari k bývalému dìkanovi, „já si myslím, ž e by bylo skvìlé, kdybyste ten nadcházející zápas soudcoval vy.“

„Ale jdìte! Já si myslím, že to by bylo velmi nefér!“ ozval se okamžitì Výsm ìšek.

„A øeknìte mi… ke komu?“

„No, pøece, hm,“ øekl Výsmìšek. „Mohla by se znovu objevit otázka rivali ty mezi mágy.“

„Jenže na druhé stranì,“ pokraèoval Vetinari a hlas mìl hladký jako hedváb í, „mohlo by se také øíkat, že z politických dùvodù mìl jiný mág výjimeèný zájem na tom, aby nedošlo k tomu, že by byl jeho kolega, také arcimág, po ražen tìmi, kteøí se obvykle, navzdory svým dovednostem, umìní, charakteru i bezchybné minulosti, zahrnují do velké skupiny obyèejných lidí.“

Výsmìšek pozvedl skuteènì velkou koòakovou sklenku zhruba smìrem ke konci vesmíru. „Já svému pøíteli Jindøichovi bezmeznì dùvìøuji,“ øekl. „I když j e tak trochu na té tìlnatìjší stranì.“

„To je nefér!“ vyštìkl Jindøich. „Velký muž se mùže pohybovat docela svižn ì a rychle. Je tady nìjaká nadìje, že bych mohl dostat otrávenou dýku?“

„Je mi líto, ale v dnešních moderních èasech vám bude muset staèit nìjaká ta píš•alka,“ usmál se Vetinari.

V tom okamžiku se nìkdo pokusil poplácat Vetinariho po zádech.

Odehrálo se to s výjimeènou rychlostí a skonèilo ještì rychleji, než zaèalo.

Vetinari stále sedìl v køesle s korbelem piva v jedné ruce, ale druhou ruko u svíral mužovo zápìstí zhruba ve výši své hlavy. Pak ho pustil a øekl: „Moh u pro vás nìco udìlat, pane?“

„Vy ste pøece lord Veterinári, žjo? Sem vás vidìl na tìch… poštovních nále pkách.“

Výsmìšek se rozhlédl. Míøilo k nim nìkolik Vetinariho úøedníkù a s nimi nìk olik pøátel podnapilého muže. O tìch se snad dalo øíci to, že jsou jen o nì co ménì opilí než jejich kamarád a že teï støízliví velmi, velmi rychle, pr otože když plácnete tyrana po zádech, potøebujete všechny kamarády, které m áte.

Vetinari kývl na svùj doprovod a jeho muži jako kouzlem zmizeli mezi pøít omnými. Pak luskl prsty na jednoho z obsluhujících èíšníkù. „Dejte sem ži dli pro mého nového pøítele.“

„Jste si jistý?“ pozvedl Výsmìšek oboèí, když jeden z obsluhujících pøistrèi l židli pod vrávorajícího muže, který už stejnì padal dozadu.

„Teda heleïte,“ huhlal muž dál, „hdehdo vo vás øichá, že ste hogofogo òouma, ale já øichám, že so se tejèe týdle vìsi s fotbalem, ste dobrej. V nìjakejc h rvaèchách na ulici nejni budousnost. Já vo tom nìso vim, mì už do hlavy na kopli kolikrát.“

„Opravdu?“ zajímal se Vetinari. „A jak se jmenujete?“

„Rychlomil,“ odpovìdìl muž.

„A máte ještì nìjaké další jméno?“ vyzvídal Vetinari.

„Vopraš,“ sdìlil mu jeho nový pøítel. Pak klepl kotníky ruky o èelo v jaké msi pozdravu. „Kapitán Kancù vod Kotvy a ráhna.“

„Hm, vy zatím nemáte dobrou sezónu, že,“ pokýval Vetinari hlavou. „Potøeb ujete do mužstva novou krev, zvláštì od chvíle, kdy vám posadili Jakuba V

iklína do Pakráce po tom, co nìkomu ukousl nos. Ochrápaní vás pøeválcoval i, protože jste se rozsypali, když oba Supovy hochy odvezli k Lady Sibyle

, a tøi sezóny jste nevylezli z hnoje. Dobrá, každý øíká, že Harold Sukov ec odvádí skvìlou práci od té doby, co jste ho koupili od Vaèic z Melasov ého dolu za dvì bedny Hlemýžïova Starého výstøedníka a pytel vepøových šk varkù, což není špatná cena za chlapa s døevìnou nohou, ale nikdy se nena jde nikdo, kdo by mu sekundoval.“

Od Vetinariho a kývajícího se Rychlomila se zaèal šíøit kruh ticha. Výsmìšk ovi poklesla spodní èelist a Jindøichova sklenka s koòakem zùstala chvilku nedopitá, což je u sklenice, kterou mág drží v ruce déle než patnáct vteøin

, vìc velmi nezvyklá.

„Kromì toho jsem slyšel, že masové koláèe, které nabízíte, už zdaleka nej sou to, co bývaly, hlavnì kvùli té rádoby masové nádivce velmi podezøeléh o organického pùvodu, již do nich dáváte,“ pokraèoval Vetinari. „Když prý ty vaše koláèe obcházejí kolem, skrumáž se pøes vás nedokáže pøesunout?“

„Mý chlucí,“ prohlásil Rychlomil, „sou ze všechnìch nejlepší. Nejni to jeji ch vina, že dycky stojej proti lepším. Nihdá nemaj to štìstí, aby hráli s n ìchym, koho dochážou porazit. Dysky do toho dou na sto dvacet prosent a vic do toho dát nemùžete. A vùbec, jach to, že todle všecko víte? Ne teda, že by nás zasejc v lig… liz… líze bylo nìjach mos!“

„Víte, prostì se o to zajímám,“ odpovìdìl Vetinari. „Já si myslím, že fotbal se hodnì podobá životu.“

„Svadá pravda, shire, svadá pravda. Jenom se snažte ze fšech sil, dìlejte, so mùžete, a von vás za to hned nìchdo chopne mezi nohy.“

„Pak bych vám radil, abyste se vážnì zajímal o náš nový fotbal,“ pokývl hlav ou Vetinari, „protože ten vyžaduje, abyste byl rychlý, umìl hrát a hlavnì my slet.“

„No jo, jasnì, dobrá, to všescho já umim,“ pøikývl vehementnì Rychlomil a s padl ze židle.

„Má tady ten dobrý muž nìjaké pøátele?“ obrátil se Patricij k okolním pøít omným.

V davu došlo ke krátké rychlé poradì, jejímž tématem bylo, jestli v tomto okamžiku je, nebo není dobré být pøítelem Rychlomila Vopraše.

Vetinari zesílil hlas. „Byl bych jen rád, kdyby se našli nìjací dva muži, kt eøí by ho dopravili domù. Byl bych rád, kdyby ho uložili do postele a dohléd li na to, aby se mu nic nestalo. Možná by s ním mìli zùstat do rána, protože až se probudí a vzpamatuje, mohl by se pokusit o sebevraždu.“

~~~

Když si Gustýna druhý den ráno koupila Kometu, hlásala titulní strana Nová éra fotbalu. A podle systému, který vydavatel používal, když noviny pøiná šely nìjakou dùležitou zprávu, byl hlavní titulek následován dalšími dvìma

, z nichž každý byl o nìco menší než pøedchozí: Fotbalisté podepsali proto kol o nové høe byl druhý v øadì a tøetí pravil: Nové míèe – skvìlý úspìch.

Ke Gustýninu pøekvapení a zdìšení se ale na titulní stranì poøád ještì našl o místo i pro Julii. Byl tam její obrázek, menší sice než vèera, ale titule k nad ním pravil: Tajemná dáma zmizela. Èlánek pod titulkem pak øíkal, že o d jejího debutu (tohle slovo si musela Gustýna najít ve slovníku) pøede dvì ma dny tajemnou modelku Lilii nikdo nevidìl. No tedy, pomyslela si, takže n ìkoho nenajit… to je novinka? Pøekvapilo ji i to, že se na nìco takového na šlo místo na titulní stranì, protože ta byla vìnovaná fotbalu, ale Kometa r áda rozehrávala a udržovala na první stranì nìkolik pøíbìhù, a ve chvíli, k dy zaèaly být zajímavé, je pøesunula na stranu 35 nebo tam nìkam, až za køí žovky a stálou nabídku ortopedických pomùcek.

Hlavní èlánek uvnitø byl nadepsán Jedna nula pro Vetinariho. Gustýna obvyk le hlavní èlánek neèetla, protože její schopnost a ochota vstøebat v èlánk u o 120 slovech bezpoètukrát výraz nicménì mìly své hranice.

Pøíbìh z první stránky èetla zprvu dosti mrzutì, ale pak se stále rostoucí z lostí. Vetinari to dokázal. Opil je, a ti hlupáci odepsali svùj fotbal výmìn ou za tu vyšisovanou podobu, kterou upekli v paláci a na univerzitì. Je ovše m jasné, že myšlení lidí není takhle jednoduché. Sama sobì musela v duchu pø iznat, že surovost a hloupost souèasné hry nenávidí. Nenávidìla ty hloupé rv aèky a bezduché pøedvádìní se, ale byla to její nenávist a její vìc. Bylo to nìco, co vytvoøili sami lidé, a i když to bylo neuspoøádané a hloupé, bylo to jejich. A teï si nóblemani už zase chtìli vzít nìco, co jim nepatøí, a vy kládali, jak to bude úžasné. Starý fotbal bude zakázán. To byl další záblesk nabroušené oceli v cukrové vatì Vetinariho alkoholem zahaleného projevu.

Mìla také velmi silné podezøení, které se týkalo novì nalezené urny, jejíž obrázek mìla z nìjakého dùvodu stále na svém kuchyòském stole. To, co nov iny prohlašovaly za prastará originální pravidla hry, bylo napsáno v nìjak ém neznámém starém jazyce, takže jak mohl vìdìt nìkdo jiný než nìjaký nobl esa, co se v nich vlastnì øíká? Pøelétla oèima výèet nových pravidel. Nìkt erá z pravidel starého poulièního fotbalu tam pøežila jako nìjaké obludy z prehistorických dob. Poznala jedno, které se jí vždy líbilo: Míèi se bude øíkat míè. Míèem je ten míè, kterým budou hrát jako míèem alespoò tøi po sobì hrající hráèi, jejichž cílem je zaznamenat gól. Ten èlánek si zamilov ala hned napoprvé, pro bezkonkurenèní hloupost jeho formulace. Zjevnì byl pøidán jednoho krásného dne v minulosti, kdy se náhodou do hry zamíchala n ìjaká useknutá hlava a nevìdomky nahradila míè, kterým se právì hrálo, zat ímco nìèí tìlo, které ještì pøed chvílí patøilo k hlavì, teï leželo nìkde na zemi na pùvodním míèi. Taková vìc vám uvázne v pamìti, zvláštì když po utkání bylo pøiznáno majiteli hlavy zaznamenání vítìzné branky.

Tohle pravidlo a nìkolik dalších se ve Vetinariho seznamu nových pravidel ty èilo jako zbytek zašlé slávy. Nìkolik ústupkù pùvodní høe zùstalo jako úlitb a na oltáø veøejného mínìní. Nemìlo by se dovolit, aby mu to prošlo. Jen pro to, že byl tyranem a mohl by dát prakticky kohokoliv zabít jen kvùli tomu, ž e se špatnì vyspal, se ještì lidé nemuseli chovat, jako že se ho bojí. Nìkdo by mu to mìl øíci. Svìt se nìkolikrát obrátil vzhùru nohama. Ona si sice je štì nebyla tak docela jistá, kde sama stojí, ale najednou se jí zdálo nesmír nì dùležité, aby to lordu Vetinarimu neprošlo. Bylo na lidech, aby sami došl i k názoru, kdy jsou hloupí a kdy staromódní, nebylo to na nóblemanech, aby jim øíkali, co mají dìlat.

S náhlou rozhodností si pøehodila pøes zástìru kabát a po krátkém zamyšle ní vytáhla z police dva èerstvì upeèené Zavaøeninové rarachy. Tam, kde ni c nepoøídil dobývací beran, èasto prorazilo dobré køehké tìsto prokapané rumem.

~~~

V Oválné kanceláøi zatím upíral Vetinariho osobní sekretáø oèi na stopky.

„Obávám se, že jste padesát vteøin za svým osobním rekordem, vaše lordstv o.“

„Což jasnì dokazuje, že alkohol je velký zlomyslník, Važuzle,“ prohlásil Pat ricij zasmušile.

„Øekl bych, že dalších dùkazù netøeba,“ pøikývl Važuzel a po tváøi mu pøe bìhl jeho klasický sekretáøský úsmìv.

„Rád bych ovšem podotkl, že tahle Karla z Komety se zatím jeví jako ten nej dìsivìjší tvùrce køížovek všech dob, a to musím øíci, že jsou mezi nimi vel mi prapodivné postavy. Ale ona? Umìlé zkratky, neznámé malièkosti, tajená s lova, obrácená pole a teï ještì slova umístìná diagonálnì. Jak to dokáže?“

„No, vy jste to dokázal, sire.“

„Hm, já jsem ji vyluštil, což je mnohem jednodušší.“ Vetinari pozvedl prst

. „Je to ta žena, která má malý krámek s potøebami pro zvíøata na Škraloup ových schodech a je na tom všem závislá. V poslední dobì se nikde neobjevi la zmínka o tom, že by nìkde nìco vyhrála. Jak to asi všechno skládá dohro mady?“

„Ženská mysl je skuteènì nevyzpytatelná, mùj pane.“

Vetinari se s úžasem zadíval na svého sekretáøe. „Tedy… no, ano, to samo zøejmì je. Musí se vypoøádat s tou mužskou. Myslím, že –“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveøe. Patricij se vrátil ke své Kometì a Va žuzel vyklouzl z místnosti. Po krátkém šeptaném rozhovoru se sekretáø vráti l.

„Jak se zdá, tak se dostala dovnitø jakási mladá žena, a to díky tomu, že pod platila stráže u zadní brány. Stráže na základì vašich stálých pøíkazù úplate k pøijaly, a pak ji dovedly do salonku, který, jak brzo zjistí, je zamèený. Ø

íká, že s vámi potøebuje mluvit, protože má nìjakou stížnost. Je to služebná panna.“

Vetinari se na Važuzla podíval pøes horní okraj novin. „Øeknìte jí, že s t ím jí opravdu nemohu pomoci. Poslyšte, napadlo mì, nepomohla by jí tøeba z mìna parfému?“

„Tím jsem chtìl øíci, že patøí k sloužící tøídì. Jmenuje se Gustýna Motýlokvì tá.“

„Øeknìte jí –“ Vetinari zaváhal, ale pak se usmál. „Aha, ano, Motýlokvìtá.

Podplatila stráže nìjakým jídlem? Nebylo to náhodou nìco peèeného?“

„Výbornì, pane! Každý z nich dostal velký koláè, který se jmenuje, pokud s e nepletu, Zavaøeninový rarach. Mohl bych se zeptat, jak jste…?“

„Je to kuchaøka, Važuzle, ne služebná. Tak tu každopádnì pus•te dovnitø.“

Sekretáø se zatváøil ponìkud rozmrzele. „Jste si jistý, že je to moudré, pane

? Už jsem øekl strážným, aby to její jídlo vyhodili.“

„Koláèe upeèené Motýlokvìtou? Tak to jste nejspíše spáchal zloèin proti ve lkému umìní, Važuzle. Pøijmu ji hned.“

„Musím vás upozornit, že rozvrh dnešního dopoledne máte zcela zaplnìný, si re.“

„Je to tak. Je vaší povinností mì na to upozornit, a já to respektuji. Ale v rátil jsem se dnes ráno až v pùl páté a zcela jasnì si pamatuji, že jsem si na schodech zvrtl nohu. Jsem opilý jako ježura, Važuzle, což samozøejmì znam ená, že ježura je stejnì opilá jako já. Musím øíci, že ten výraz mi byl nezn ámý a nikdy jsem o ježurách v téhle souvislosti nepøemýšlel, ale Vzoromil Vý smìšek byl tak laskav a v této vìci mì pouèil. Mìjte proto porozumìní a posk ytnìte mi chvilku odkladu.“

„No… vy jste Patricij, sire,“ øekl Važuzel. „Mùžete si dìlat, co chcete.“

„Ano, nic jiného mi ani odpovìdìt nemùžete, i když tohle opravdu pøipomína t nepotøebuji,“ øekl Vetinari a na tváøi mìl výraz, který by se dal každop ádnì nazvat úsmìvem.

~~~

Když ten hubený odmìøený muž otevøel dveøe, bylo už pozdì na útìk. Když ø ekl: „Jeho lordstvo vás pøijme hned, sleèno Motýlokvìtá,“ bylo už pozdì i na mdloby. Co si vlastnì myslela? A myslela vùbec?

Gustýna následovala muže do vedlejší místnosti. Byla to kanceláø obložená dubovým døevem, nevlídná a velmi stroze zaøízená. Pracovna prùmìrného má ga byla tak pøecpána vším možným harampádím, že stìny vìtšinou nebyly vid ìt. Tady byla èistá dokonce i deska stolu, nebylo na ní nic jiného než vy soký hrnek s nìkolika pery, kalamáø, otevøený výtisk ankh-morporské Komet y a další pøedmìt, na nìmž ulpìla oèima a nedokázala se odtrhnout. Korbel s nápisem „Nejvìtší boss svìta.“ Taková vìc tady byla tak neèekaná a nem ístná, jako by to byl vetøelec z nìjakého jiného vesmíru.

Nìkdo za ni tiše pøisunul židli. A to bylo dobøe, protože když muž sedící za stolem zvedl hlavu, nohy pod ní povolily.

Vetinari si na okamžik sevøel mùstek nosu dvìma prsty a povzdechl si. „Sle èno… Motýlokvìtá, v paláci jsou velké místnosti pøeplnìné lidmi, kteøí èek ají na to, až se se mnou budou moci setkat, a vìtšinou jsou to mocní, význ amní a vlivní lidé, nebo si to o sobì alespoò myslí. Pøesto pan Važuzel vm áèkl do mého rozvrhu ještì pøed vrchního poštmistra a starostu mìsta Sto L

at setkání s mladou kuchaøkou, která má kabát pøehozený pøes zástìru a trv á na tom, jak se tady píše…, že si to se mnou vyøíká. A to proto, sleèno M

otýlokvìtá, že jsem si na tom všiml té rozporuplnosti a vy sama, sleèno Mo týlokvìtá, jste rozporuplná. Co ode mì chcete?“

„Kdo øekl, že nìco chci?“

„Každý, kdo se pøede mnou ocitne, nìco chce, sleèno Motýlokvìtá, i když nìk dy jen být nìkde úplnì jinde.“

„Dobøe! Vy jste vèera veèer opil všechny fotbalové kapitány a donutil jste j e podepsat ten papír, který je v novinách!“

Pohled muže za stolem se ani nezachvìl. To bylo horší než… cokoliv jiného.

„Mladá dámo, alkohol odstraòuje rozdíly mezi lidmi. Je to nejdokonalejší dem okrat, pokud se vám líbí taková slova. Ratlík mùže být opilý jako doga, a do ga právì tak. A všimla jste si nìkdy, jak si všichni opilí na svìtì rozumí b ez ohledu na to, jak jsou opilí a jak rùzné jsou jejich rodné jazyky? Jistì se nemýlím, když øeknu, že jste pøíbuzná Augustýny Motýlokvìté?“ Ta otázka, plynule pøipojená k úvaze, která byla v podstatì chvalozpìvem opilosti, ji z asáhla pøímo mezi oèi a rozptýlila její myšlenky.

„Prosím? Aha. Ano, je to tak. To byla moje babièka.“

„A když byla mladší, bývala kuchaøkou v Cechu vrahù?“

„Ano, vaøila tam. Vždycky si z toho dìlala legraci a vyprávìla mi, jak jim vž dycky øíkala, že si nepøeje, aby –“ V tom místì se rychle zarazila, ale lord Vetinari vìtu dokonèil za ni: „– její peèivo používali k trávení lidí. A my j sme to taky nikdy neudìlali, protože, jak, sleèno, sama jistì dobøe víte, nik do si nechce rozzlobit dobrou kuchaøku. Je poøád ještì naživu?“

„Bohužel, zemøela pøed dvìma lety, vaše lordstvo.“

„Ale protože jste Motýlokvìtá, pøedpokládám, že máte ještì nìkolik dalšíc h babièek a pratet jako náhradu? Vaše babièka byla vždycky pevným pilíøem spoleènosti a všechny ty lahùdky, které si dennì odnášíte domù, pøece mu síte nìkomu nosit, že?“

„Teï jen hádáte, to nemùžete vìdìt. Ale dobrá, pøiznávám, jsou pro všechny ty staré dámy, které toho moc nemají. Kromì toho, je to jen malé pøilepšení

.“

„Ale samozøejmì. Každé zamìstnání s sebou pøináší nìjaké malé pøilepšení n ebo výhody. Já bych se napøíklad vsadil, že tady Važuzel si v životì nekou pil jedinou sponku na papír, co, Važuzle?“

Sekretáøi, který nìkde v pozadí rovnal papíry, pøebìhl po oblièeji krátký ne výrazný úsmìv.

„Podívejte, beru si jen zbytky –“ zaèala Gustýna, ale byla umlèena mávnutí m ruky.

„Jste tady kvùli fotbalu,“ øekl Vetinari. „Byla jste vèera veèer na slavnost ní veèeøi, kterou poøádala Univerzita, ale tam dávají pøednost tomu, aby byl y obsluhující dívky štíhlé a vysoké, a já mám na takové vìci dobré oko. Z to ho usuzuji, že jste si vzala za své tam být, aniž jste o tom informovala své pøedstavené. Proè?“

„Vy jim berete jejich fotbal!“

Patricij se opøel lokty o stùl, sepjal prsty rukou, opøel si o nì bradu a upøel na ni pohled.

Pokouší se mì znervóznit, pomyslela si. A ono to zabírá, bože, ono to funguj e!

Vetinari ticho pøerušil. „Vaše babièka byla zvyklá èasto pøemýšlet za lidi.

V nìkterých rodinách se tahle vlastnost objevuje dìdiènì, vždycky u ženský ch potomkù. Schopné ženy, které proplouvají svìtem, kde se všichni chovají jako sedmiletá dìcka, která padají na dìtském høišti a potøebují zvednout a oprášit, a když se to stane, neumí nic jiného, než se na høištì znovu vrát it, a všechno zaène nanovo. Vsadil bych se, že vedete Noèní kuchyni? V té D

enní je pøíliš mnoho lidí. Vy chcete prostor, který mùžete dokonale kontrol ovat, který je mimo okamžitý dosah hlupákù.“

Kdyby byl dodal „Nemám pravdu?“ jako nìjaký samolibý nafoukanec, který se dožaduje pochvalného aplausu, byla by ho nenávidìla. Ale on jako by klidnì a objektivnì èetl v jejích nejtajnìjších myšlenkách. Musela se ze všech s il držet, aby se neotøásla, protože všechno, co øíkal, byla pravda.

„Já nikomu nic neberu, sleèno Motýlokvìtá, já jen mìním høištì,“ pokraèoval Patricij. „Jaké je to umìní, když se dav pere a pøetlaèuje? Není to nic jiné ho než zpùsob, jak se zapotit. Ne, musíme držet krok s dobou. Já vím, že tøe ba Kometa drží krok se mnou. Kapitáni budou bezpochyby reptat, ale víte, oni stárnou. Zemøít pøi høe, to je romantická pøedstava, když je èlovìk mladý, ale jak zaène stárnout, rád pøenechá tyhle romantické pøedstavy zase nìkomu jinému. Oni to vìdí, i když by to nepøipustili, ale zatímco budou protestova t, postarají se o to, aby jejich protesty nikdo nebral vážnì. Já jsem dalek toho, nìco jim brát, naopak, já jim toho chci hodnì dát. Pøíznivé pøijetí na veøejnosti, popularitu, jisté spoleèenské postavení, pozlátkový pohár a nad ìji, že jim zùstanou ty zuby, o které ještì nepøišli.“

Jediné, co po tom dokázala øíci, bylo: „Dobrá, ale byl to od vás trik.“

„Skuteènì? Nemuseli pøece pít pøes míru, nemyslíte?“

„Vy jste ale vìdìl, že budou!“

„Nevìdìl. Myslel jsem si, že budou. Mohli být trochu opatrnìjší. Mìli být tr ochu opatrnìjší. Radìji budu øíkat, že jsem je vedl po správné cestì s pomoc í malé lsti, než že jsem je po ní hnal holí. Mám k dispozici spoustu takovýc h holí, sleèno Motýlokvìtá.“

„A špehoval jste mì! Vìdìl jste o tìch lahùdkách!“

„Špehovat vás? Madam, kdysi se øíkalo o jednom velkém princi, že každá jeho myšlenka patøila jeho lidu. Stejnì jako on, i já vìnuji svým lidem pozorno st. Jsem v tom jen lepší, to je celý rozdíl. A pokud jde o ty vaše lahùdky, to byla jen dedukce založená na znalosti lidské povahy.“

Bylo toho ještì hodnì, co mu chtìla øíci, ale jakýmsi zcela nepochopitelným zpùsobem pochopila, že interview, nebo alespoò ta èást, kdy mohla otvírat ús ta, skonèilo. Pøesto ještì øekla: „Jak to, že nejste opilý?“

„Prosím?“

„Vážíte ani ne polovinu toho, co oni, a všechny je domù odvezli na trakaøích

. Vypil jste stejné množství jako oni, a pøesto jste svìží jako rybièka. V è em je ten trik? Pøesvìdèil jste mágy, aby vám odèarovali pivo ze žaludku?“

Už se nedalo øíci, že pokouší své štìstí. To už se jí vymklo zpod kontroly úplnì a hnalo se cestou necestou jako koòské spøežení, které se cestou s ko pce nemùže zastavit, protože za ním na voze nadskakuje a duní tìžký náklad.

Vetinari se zamraèil. „Drahá dámo, èlovìk natolik opilý, který by dovolil m ágùm, kteøí se sami více než hojnì podíleli na konzumaci produktu vyrobenéh o ze š•ávy hroznù, abych tak øekl, aby mu z tìla odebrali cokoliv, už by by l opravdu opilý k smrti. Abych pøedešel další poznámce, øíkám, že chmel je také, technicky vzato, réva. A já jsem ve skuteènosti opilý. Je to tak, Važ uzle?“

„Každopádnì jste vypil zhruba dvanáct velmi silných, tedy vícestupòových pi v, sire. Technicky vzato tedy musíte být opilý.“

„Pøesnì a velmi výstižnì øeèeno, Važuzle. Dìkuji.“

„Ale nechováte se jako opilý!“

„Ne, ale umím skvìle hrát støízlivého, nemyslíte? Pøiznám vám ale, že dne s ráno jsem s køížovkou svedl opravdu tìžký boj. Procatalepsis# a pleonas mus v jednom jediném dni? Musel jsem použít slovník! Ta ženská je démon!

Ale pøesto vám dìkuji za návštìvu, sleèno Motýlokvìtá. Nesmírnì rád vzpom ínám na pískavé bubloto vaší babièky.# Kdyby byla sochaøkou, byla by to ú žasná socha, bez rukou, bez nohou a s tajemným úsmìvem. Jaká škoda, že nì která mistrovská jídla jsou tak rychle zapomenuta.“

V Gustýnì se nezadržitelnì vzedmula pyšná kuchaøská duše. „Ona mi ten pø edpis odkázala.“

„To je odkaz lepší než rodinné skvosty,“ pøikývl Vetinari.

No, nìjakých pár šperkù by taky nebylo k zahození, pomyslela si Gustýna.

Jenže tajemství pískavého bublota tady bylo, pøímo tam, všem na oèích, kd e si ho nikdo nevšimne. A co se týèe prolhaného masa…

„Øekl bych, že je tohle setkání u konce, sleèno Gustýno,“ øekl Vetinari. „

Mám opravdu velmi mnoho práce a jsem si jistý, že vy na tom nejste lépe.“

Chopil se pera a upøel pohled na papíry pøed sebou. „Na shledanou, sleèno Motýlokvìtá.“

A bylo to. Najednou byla nìjak u dveøí, a ty se za ní už zavíraly, když hlas ø ekl: „A dìkuji vám za to, jak jste laskavá ke Srážovi.“

Dveøe s klapnutím zapadly, a protože se pøi tìch slovech prudce otoèila, má lem ji uhodily do tváøe.

~~~

„Myslíte, že ode mì bylo moudré, že jsem to øekl, co myslíte?“ nadhodil Ve tinari, když dveøe zapadly.

„Možná ne, sire, ale ona bude automaticky pøedpokládat, že je to ona, koh o pozorujeme,“ odpovìdìl hladce Važuzel.

„A možná bychom mìli. To jsou ty ženy Motýlokvìtých, víte, Važuzle? Jsou jako nenápadní domácí otroci, dokud nenabudou dojmu, že bylo nìkomu ukø ivdìno, a pak vyrazí do války jako lancreská královna Krokuse Popudlivá, blahé pamìti. Na váleèném voze a všude kolem létají ruce a nohy.“

„A nemá otce,“ podotkl Važuzel. „Pro dítì v dnešních dnech to je dost špatn é.“

„No, to jen zpùsobilo, že je ještì tvrdší, než Motýlokvìté obyèejnì bývají.

Mùžeme jen doufat, že si nevezme do hlavy vstoupit do politiky.“

„A není to vlastnì to, co dìlá teï, sire?“

„Dobrá poznámka, Važuzle. Vypadám opilý?“

„Podle mého názoru ne, sire, ale pøipadáte mi neobvykle… mluvný.“

„A souvisle mluvný?“

„Do nejmenších podrobností, pane. Vrchní poštmistr èeká, pane, a nìkteøí z cechovních pøedstavených s vámi chtìjí naléhavì mluvit.“

„Pøedpokládám, že chtìjí hrát fotbal?“

„Ano, pane. Mají v úmyslu vytvoøit mužstva. Ani za živého boha nedokážu pochopit proè.“

Vetinari odložil pero. „Važuzle, kdybyste vidìl nìkde na zemi ležet míè, jako by vás lákal a zval, kopl byste si do nìj?“

Sekretáø nakrabatil èelo. „A jak by bylo to pozvání vyjádøené, pane?“

„Prosím?“

„Byla by to, napøíklad, psaná pozvánka pøipevnìná na ten míè neznámou o sobou nebo osobami?“

„Mìl jsem spíš na mysli, jestli byste jednoduše nemìl pocit, že vás celý ok olní svìt nabádá, abyste øeèenému míèi uštìdøil srdeèný kopanec?“

„Ne, pane. Je tady pøíliš mnoho neznámých promìnných. Mohl tam být nastr ažen nìjakým nepøítelem nebo vtipálkem, který pøedpokládal, že podniknu podobnou akci, a vyrobil míè z kamene nebo podobného materiálu v nadìji, že si pøivodím ošklivé, nebo alespoò komické zranìní. Takže bych si vìc i nejdøíve ovìøil.“

„A pak, kdyby bylo všechno v poøádku, byste do toho míèe kopl?“

„Jaký by k tomu byl dùvod a jaký by z toho byl zisk, pane?“

„Zajímavá otázka. No, øeknìme, že byste to udìlal jen pro tu èirou radost, ab yste ho vidìl letìt vzduchem.“

Jak se zdálo, Važuzel o této eventualitì chvilku uvažoval, a nakonec zavrtìl hlavou. „Omlouvám se, pane, ale tady jsem se už nìjak ztratil.“

„Hm, Važuzle, vy jste prostì kamenný pilíø ve svìtì plném zmìn. Výbornì.“

„Napadlo mì, jestli bych mohl nìco poznamenat, pane,“ dodal sekretáø vážnì

.

„Máte slovo, Važuzle.“

„Byl bych nerad, aby si nìkdo myslel, že si nekupuji své sponky na papír, sire. Mé potìšení spoèívá v tom, že mám své vlastní sponky na papír. Tím c hci øíci, že jsou to opravdu moje sponky na papír. Myslel jsem si, že bude lepší, když vám to øeknu umìøeným a nekonfliktním zpùsobem.“

Vetinari se chvilku díval ke stropu, a pak øekl: „Dìkuji vám za upøímnost

. Rozhodnì v tom smìru doplním záznamy a celou tu vìc uzavøu.“

„Dìkuji vám, pane.“

~~~

Námìstí Náhlého osvícení bylo místo, kam mìsto chodilo, když bylo vzrušené

, zmatené nebo vystrašené. Lidé, kteøí nevìdìli, proè to vlastnì dìlají, s e tam shromažïovali a poslouchali ty, kteøí také nic nevìdìli, na základì známé skuteènosti, že nevìdomost sdílená je nevìdomost dvojnásobná. Tohoto rána tam byly skupinky lidí a nìkolik náhodných týmù, protože je psáno, n ebo spíše nìkde vyškrábáno do zdi, že kdykoliv se sejdou dva nebo více muž ù, nìkdy i žen, alespoò jeden z nich bude mít nìco, do èeho se dá kopat. L

idé na všech stranách se nepøíliš nadšenì bavili plechovkami a hadráky, al e právì když Gustýna procházela kolem, otevøela se velká brána Univerzity, z níž vyšel Rozšafín Ctibum a ponìkud neohrabanì si pinkal o zem jedním z nových míèù. Bummpin! Ticho doslova zvonilo, protože vìtšina plechovek se najednou kutálela bez povšimnutí. Všechny oèi se okamžitì obrátily k mágo vi, nebo ještì spíše k novému míèi. Udeøil s ním o zem, míè se odrazil od dláždìní a ozvalo se dvojité bummpin! A pak do nìj kopl. Oproti vìtšinì po dobných kopnutí bylo Rozšafínovo kopnutí dost nemotorné, ale nikdo na celé m námìstí ještì v životì nedokázal kopnout nìèím tak daleko a každý muž, p ohánìn pradávným, vrozeným instinktem, se za míèem rozebìhl.

Vyhráli, pomyslela si zachmuøenì Gustýna. Míè, který dìlá bummpin!, zatím co ostatní dìlají krach… kde je nìjaká konkurence?

Pospíchala k zadnímu vchodu. Ve svìtì, který najednou zaèínal být pøíliš slo žitý, protože mohla vrazit k tyranovi s èerným srdcem, øíci mu své a pak zas e klidnì odejít, potøebovala místo, kde se svìt netoèil. Noèní kuchyni znala jako vlastní ložnici, bylo to její místo, místo pod její kontrolou. Tam se mohla postavit èemukoliv.

Vedle nádob na odpadky se o zeï opírala postava, a navzdory tìžkému plášt i a klobouku staženému pøes jedno oko ji poznala okamžitì. Nikdo se nedok ázal uvolnit jako Pepe.

„Èágo, Gustýno,“ ozval se hlas zpod klobouku.

„Co tady dìláš?“

„Víš, jak je tìžké najít v tomhle mìstì nìkoho, když nemùžeš øíct, jak ta oso ba vypadá, a nejsi si tak docela jistá, že si pamatuješ jméno? Kde je Lia?“

„To nevím,“ odpovìdìla. „Nevidìla jsem ji od vèerejšího veèera.“

„Myslím, že by nebylo od vìci najít ji døív, než ji najde nìkdo jiný,“ prohlási l Pepe.

„Kdo jiný?“

Pepe pokrèil rameny. „Kdokoliv. Každý,“ odpovìdìl. „Zatím vìtšina z nich hl edá v trpaslièích ètvrtích, ale je to jen otázka èasu. Kolem obchodu je jic h tolik, že se nemùžeme ani pohnout, takže jediné, co jsem mohl udìlat, byl o vyplížit se zadem.“

„A co od ní chtìjí?“ øekla Gustýna a cítila, jak v ní narùstá panika. „Vidìla jsem v novinách, že ji hledají, ale ona pøece neudìlala nic špatného!“

„Myslím, že ty vlastnì nechápeš, co se to tady dìje,“ øekl (možný) trpaslík. „C

htìjí ji najít, aby jí mohli položit spoustu otázek.“

„A má to nìco spoleèného s lordem Vetinarim?“ zamraèila se Gustýna podez øívavì.

„To bych rozhodnì neøekl,“ odpovìdìl Pepe.

„A jaké otázky?“

„No, však to znáš… Jaká je vaše oblíbená barva? Co nejradìji jíte? Máte nì jakého pøítele? Co byste poradila dnešním mladým lidem? Používáte vosk? Ka m chodíte k holièi? Jakou lžièkou nejradìji jíte?“

„Myslím, že žádnou oblíbenou lžièku nemá,“ potøásla Gustýna hlavou a èekal a, až jí svìt zase bude dávat nìjaký smysl.

Pepe ji poklepal po rameni. „Podívej, je na titulní stranì novin, je to tak?

A Kometa na nás poøád tlaèí, protože s ní chce udìlat interview o životním st ylu a uveøejnit její medailon. To nakonec nemusí být tak špatné, ale to je na tobì.“

„Já myslím, že ona žádný životní styl nemá,“ odpovìdìla Gustýna, ponìkud z matenì. „Alespoò o tom nikdy nemluvila. A vosk nepoužívá, ta podlahy nevos kuje, vždy• sotva tu a tam setøe prach. A vùbec, øekni jim, že to jsou vìc i, o kterých se nechce s nikým bavit.“

Pepeho oblièej na sebe na okamžik vzal velmi podivný výraz, a pak Pepe prom luvil, opatrnì, jako èlovìk nebo trpaslík, který se ze všech sil snaží, aby ho bylo slyšet pøes kulturní propast. „Ty jsi myslela, že mluvím o podlaze

?“

„No, a o èem jiném? A podle mì, nikomu nic není do toho, co dìlá doma.“

„Copak tomu vážnì nerozumíš? Je populární, a jakmile zaèneme lidem øíkat, že s ní nemùžou mluvit, tím víc to budou chtít, a èím tvrdohlavìji budeš øíkat ne, tím budou zvìdavìjší. Lidi o ní chtìjí vìdìt všechno,“ vysvìtloval jí P

epe.

„Jako tøeba, která je její oblíbená lžièka?“ ujiš•ovala se Gustýna.

„Byl jsem trochu ironický,“ pøipustil Pepe. „Ale øada novinových pisálkù ji hledá po celém mìstì a Tvùj glanc jí chce vìnovat celé dvì strany.“ Na chv ilku se odmlèel. „To znamená, že o ní budou psát a popíšou tím dvì strany,“

dodal vstøícnì. „Dolní král trpaslíkù o ní øekl, že podle Saugbaggerblattu je ikonou naší doby.“

„Co je to Saugbaggerblatt?“ zeptala se Gustýna.

„Hm, to jsou trpaslièí noviny,“ vysvìtlil jí Pepe. „Ty je asi nejspíš nikdy neu vidíš.“

„Ale vždy• byla jen na módní pøehlídce!“ zasténala Gustýna. „Chodila tam s em a tam! Vsadila bych se, že se do takových vìcí vùbec nechtìla zaplést.“

Pepe se na ni pátravì podíval. „Vážnì by ses vsadila?“

V tom okamžiku se Gustýna zamyslela, ale vážnì zamyslela nad Julií, která pøeèetla Tvùj glanc od záhlaví první strany obálky na patu ètvrté strany o bálky, Kometu by sice nevzala do ruky, ale zato vstøebávala jako houba vše chny možné bulvární novinky a klepy o rozmaøilých a hloupých pøíslušnících spoleèenské smetánky. O lidech, kteøí byli na výsluní popularity. „Já nev ím, kde je,“ øekla nakonec. „Vážnì jsem ji od vèerejška nevidìla.“

„Ach, takže tajemné zmizení,“ ušklíbl se Pepe. „U nás v obchodì už se pr ávì s takovými vìcmi uèíme vyrovnat. Mohli bychom se pøesunout nìkam, kd e bychom byli víc v soukromí? Doufám, že mì nikdo z nich nesledoval až s em.“

„No, mohla bych tì dovnitø propašovat zadním vchodem, pokud ovšem nìkd e na dohled nebude žádný zadel.“

„To by mi vyhovovalo. Jsem na takové vìci zvyklý.“

Zavedla ho dovnitø zadním vchodem budovy, do bludištì sklepení a dvorkù, které zajímavì kontrastovalo se vznešeným hlavním vchodem Neviditelné u niverzity.

„Nemáš nìco k pití?“ rozhlížel se Pepe.

„Vodu!“ vyštìkla Gustýna.

„Fff! Vodu zaènu pít, až z ní ryby polezou èùrat na suchou zem, ale díky,“ z avrèel Pepe.

A pak Gustýna zachytila vùni nìèeho peèeného, která se k ní zøetelnì táhla z Noèní kuchynì. Ona byla jediná, kdo pekl v Noèní kuchyni! Neexistoval nik do jiný, kdo by mohl péct v její kuchyni! Peèení, to byla její vìc. Jen jej í. S Pepem v patách vybìhla po schodech a všimla si, že tajemný kuchaø ješt ì neovládl druhé nejdùležitìjší pekaøské umìní, což byl peèlivý úklid po pr áci. Kuchynì byla ve strašlivém nepoøádku. Po podlaze se dokonce válely kus y tìsta. Místnost vypadala, jako kdyby v ní nìjaký èas pracovala osoba pose dlá šílenstvím. A uprostøed toho všeho, stoèená v Gustýninì starém, otluèen ém a mírnì zatuchlém køesle, spala Julie.

„Úplnì jako Šípková Rùženka, že jo?“ zabruèel Pepe za Gustýninými zády.

Gustýna si ho nevšímala a rychle prošla kolem øady velkých peèicích trub. „Pe kla koláèe. Co ji, pro všechny svaté, vedlo k tomu, aby sem šla a pekla koláè e? Nikdy péct neumìla.“ To proto, že jsem ji nikdy koláèe péct nenechala, pom yslela si v duchu. To proto, že jakmile narazila na nìco tìžšího, sebrala jsi jí to a udìlala jsi to sama, spílal jí vnitøní hlásek.

Gustýna otvírala jednu troubu za druhou. Dorazili právì vèas. Podle toho, ja k byl peèený obsah cítit, pekla Julie nìkolik tuctù rùzných koláèù najednou.

„Co tak hlt nìèeho k pití?“ nadhodil znovu Pepe, v nìmž se probudila jeho vìèná žízeò. „Vsadil bych se, že je tady nìkde láhev brandy nebo rumu. V k aždé kuchyni se najde trocha brandy nebo rumu.“

Díval se, jak Gustýna vytahuje koláè za koláèem a pøitom si ruce chrání vlas tní zástìrou. Pepe pozoroval koláèe s lhostejností muže, který své jídlo rad ìji pije, a poslouchal Gustýnin polohlasný monolog, s nímž je jeden za druhý m kladla na stùl.

„Já jsem jí neøekla, aby dìlala nìco takového. Proè to udìlala?“ To proto, že jsem jí to svým zpùsobem øekla, proto. „A vùbec to nejsou špatné koláèe,

“ øekla nakonec nahlas. A dost udivenì.

Julie otevøela oèi, omámenì se rozhlédla kolem, a pak se jí najednou na tváø i objevila panika.

„Je to v poøádku, už jsem je všechny vytáhla,“ uklidòovala ji Gustýna. „Prov edla jsi to skvìle.“

„Nevìdìla jsem, co jinýho bych mìla dìlat, a Hašt byl zamìstnanej tím fotbale m, a pak mì napadlo, že asi zítra budou chtít nìjaký koláèe, a tak jsem si øe kla, že bude lepší, když pùjdu a nìjaký upeèu,“ vysvìtlovala spìšnì Julie. „P

romiò.“

Gustýna o krok ustoupila. Jak mám zaèít? prolétlo jí hlavou. Když teï vím, že jsem udìlala chybu, jak to celé rozplést a pak zase zaplést mnohem úhled nìji? Julie nechodila jen tak v nìjakých šatech sem a tam, stal se z ní jak ýsi sen. Sen o šatech. Tøpytných a živých a tak svùdnì dostupných. A v Gust ýniných vzpomínkách na módní pøehlídku Julie doslova záøila, jako kdyby byl a prosvícena zevnitø. Bylo to jako magie a nemìlo to péct koláèe. Odkašlala si.

„Nauèila jsem tì spoustu vìcí, že, Julie?“ obrátila se k Julii.

„To ano, Týno,“ hlesla Julie.

„A vždycky ti byly užiteèné, že?“

„Ano, Týno. Dobøe si pamatuju, jak jsi mi øíkala, že mám vždycky držet ruku na svý kasièce, a jsem moc ráda, že jsi mi to øíkala.“

Pepe vydal podivný zvuk, Gustýna ucítila, jak jí rudne tváø, a neodvážila se na nìj podívat.

„No, mám pro tebe ještì jednu radu, Julie.“

„Ano, Týno.“

„Za prvé, nikdy se neomlouvej za nic, za co se omlouvat nemusíš,“ øekla Gus týna, „a zvláštì se nikdy neomlouvej za to, že jsi sama sebou.“

„Ano, Týno.“

„Budeš si to pamatovat?“

„Ano, Týno.“

„Bez ohledu na to, co se stane, pamatuj si, že teï už víš, jak upéct dobrý kolá è.“

„Ano, Týno.“

„Pepe pøišel, protože Tvùj glanc o tobì chce nìco napsat,“ pokraèovala Gu stýna. „Dnes ráno byl v novinách znovu tvùj obrázek a –“ Gustýna umlkla.

„Bude v poøádku, že?“ obrátila se k Pepemu.

Pepe ztuhl uprostøed pohybu. Vytahoval právì z jedné skøíòky láhev. „V t om smìru mùžeš mnì a madam dùvìøovat,“ øekl. „Jen lidé tak dùvìryhodní j ako já a madam si mohou dovolit vypadat tak nedùvìryhodnì jako ona a já.“

„A jediné, co bude dìlat, je, že bude pøedvádìt šaty – to nepij, to je vinný oc et!“

„Já z toho piju jenom tu vinnou èást,“ odpovìdìl bez zaváhání Pepe. „Jo, jed iné, co bude muset udìlat, je pøedvést nìjaké šaty, ale jestli mám soudit po dle toho davu v obchodì, je tam celá øada lidí, kteøí chtìjí, aby pøedvádìla boty, klobouky, úèesy…“

„Žádné techtle mechtle,“ pøerušila ho Gustýna varovným hlasem.

„Myslím, že na svìtì bys tìžko našla vìtšího experta na techtle mechtle, n ež je madam. Upøímnì ti øeknu, Gustýno, že by mì pøekvapilo, kdybys o tech tlích mechtlích znala jen setinu z toho, co o nich ví madam, už kvùli tomu

, že mnohé z nich sama vymyslela. Takže protože je poznáme, když je uvidím e, budeme na ni dávat pozor.“

„A taky musí pravidelnì jíst a chodit brzo spát,“ pokraèovala Gustýna.

Pepe pøikývl, i když mìla podezøení, že jedno jak druhé je pro nìj nìco zce la neznámého.

„A dostane poøádnì zaplaceno,“ dodala.

„Když bude pracovat exkluzivnì pro nás, dáme jí podíl ze zisku,“ odpovìdìl jí Pepe. „Madam chce, aby sis s ní o tom promluvila.“

„Jasnì, nìkdo by jí mohl nabídnout víc než vy,“ pøikývla Gustýna.

„Ale, ale, no tohle. Uèíme se po èertech rychle. Jsem si jistý, že až s tebou bude mluvit madam, tak se skvìle pobaví.“

Julie se dívala z jednoho na druhého a tváø mìla stále ještì mírnì pomaèka nou spánkem. „Vy chcete, abych se vrátila do vobchodu?“

„Já nechci nic,“ odpovìdìla jí Gustýna. „Záleží jen na tobì, rozumíš? Je to je n na tobì, ale tak nìjak bych øekla, že pokud zùstaneš tady, pak jediné, co bu deš dìlat, jsou koláèe.“

„No, nejenom koláèe,“ odpovìdìla Julie.

„Dobrá, ne jenom, pravda, jsou tady taky slané koláèe, palaèinky, bábovky, peèené bùèky, lívance, zapékané hovìzí, vdoleèky, pískavé bubloto a celá øada dalších noèních pochoutek. Ale ty víš, co myslím. Na druhé stranì mùž eš jít a pøedvádìt všechny ty nádherné šaty, dostat se na spoustu pøekrásn ých míst bùhvíjak daleko, poznat øadu nových lidí a pøitom vìdìt, že když se ti nebude daøit na pøedvádìcím mole, k pøípravnému stolu se mùžeš vráti t vždycky.“

„Ha, ha, to bylo vtipné,“ zabruèel Pepe, který našel další láhev.

„Já bych vážnì ráda šla,“ øekla Julie.

„Tak bìž hned. Tím myslím teï, hned teï, nebo aspoò hned, jak dopije ten ke èup.“

„Ale budu si muset zajít pro vìci!“

Gustýna sáhla do vnitøní kapsy své vesty a vytáhla knížeèku s vínovì zab arvenými deskami a znakem Ankh-Morporku na pøední stranì.

„Co je to?“ nakrèila Julie èelo.

„To je tvoje vkladní knížka. Peníze máš bezpeènì v bance a mùžeš si je vybr at, kdykoliv budeš chtít.“

Julie obracela knížeèku v rukou. „Myslím, že z naší rodiny v bance ještì ni kdy nikdo nebyl, s výjimkou strýce Bohumíra, a toho s penìzma chytli ještì døív, než se dostal domù.“

„O tom nikde nemluv. Domù se nevracej. Nakup si spoustu nových vìcí. Poøádn ì si to všechno vyzkoušej a rozmysli, a pak se vra• a navštiv otce a ostatn í, když to jinak nepùjde. Háèek je totiž v tom, že i když hned neodejdeš, v duchu budeš neustále na odchodu. Proto je dùležité jít hned. Odstìhovat se

. Pustit se do toho. Zaèít stoupat. Všechno to, co jsem mìla udìlat já.“

„A co Hašt?“ zeptala se Julie.

Nad tím se musela Gustýna zamyslet. „A jak to teï mezi vámi vypadá? Vidìla jsem vás vèera veèer, jak jste si povídali.“

„Mluvit není zakázáno,“ odpovìdìla Julie, jako by se bránila. „A vùbec, on mi jen øíkal, že si zaène shánìt nìjaký lepší místo.“

„Co chce dìlat?“ zajímala se Gustýna. „Já jsem ho za celé ty roky, co ho zná m, nevidìla dìlat nìjakou poctivou denní práci.“

„Von øikal, že si nìco najde,“ potøásla hlavou Julie. „Øekl, že mu Sráž øekl

, aby to udìlal. Øekl, že Sráž øekl, že až Hašt zjistí, kdo Hašt je, tak bud e hned vìdìt, teda Hašt, co mùže dìlat, ne? Tak jsem mu øekla, že je Haštal Nejspíš, a von øek, rozumíš, že mu to dost pomohlo.“

Teï jsem se trochu zasekla, že? pomyslela si Gustýna. Mluvím o tom, jak se má Julie zmìnit a zbavit minulosti, takže musím pøipustit, že by to mohl ud ìlat i on. Nahlas pak øekla.: „To záleží na tobì, ale musíš dbát na to, aby nemìl zbyteènì nenechavé ruce.“

„Von nemìl nikdy nenechavý ruce,“ odpovìdìla jí Julie. „Dìlá mi to trochu starosti. Nikdy jsem ani nemusela pøemejšlet vo tom, jestli už ho nemám na kopnout do toho jeho camprlíka. Fakt, ani jednou.“

Smìrem od Pepeho, který právì objevil omáèku ohó-ohó, se ozval pøidušený smích. Láhev už byla skoro prázdná, a on už, teoreticky, nemìl mít žádný žaludek.

„Vážnì nikdy?“ ujiš•ovala se Gustýna, zaskoèená touhle nepøirozenou histor ií.

„Ne, von byl vždycky hroznì slušnej, akorát mi vždycky pøipadal tak jako t rochu smutnej.“

To znamená, že má nìco za lubem, nadhodilo okamžitì Gustýnino druhé vnitø ní já. Øekla: „No, jak øíkám, je to na tobì. V tom ti pomoct nemùžu, ale nikdy nezapomínej, že kolena máš s sebou vždycky.“

„A co s…?“ zaèala Julie

„Podívej,“ pøerušila ji Gustýna rozhodnì, „buï pùjdeš hned, podíváš se do s vìta, vydìláš spoustu penìz, tvé obrázky budou v novinách a bùhvíkde ještì a budeš dìlat všechno to, o èem vím, že po tom toužíš, nebo nepùjdeš a bude š si s tím muset poradit sama.“

„Nìjaký èas tady ještì zùstaneme,“ øekl Pepe. „Víte, že tahle omáèka by mo hla být skvìlá, kdyby se do ní pøidalo trochu vodky? Ta by tomu rozhodnì d odala øíz. Jiskru. A když tak o tom pøemýšlím, tak spousta vodky by byla j eštì lepší než trocha vodky.“

„Ale já ho miluju!“ zalkala Julie.

„Dobrá, tak tady zùstaò,“ pøikývla Gustýna. „Už jste se aspoò políbili?“

„Ne! On se k tomu tak nìjak nikdy nedostal!“

„Tøeba je to jeden z tìch gentlasù, co si nepotrpìj na ženské,“ komentoval t o Pepe škrobenì.

„Myslím, že bychom se docela dobøe obešly bez tìch tvých poznámek,“ vyšt ìkla na nìj Gustýna.

„Víš, co myslím, když šlo o ty ostatní, jako je tøeba Jeník Vohnílek, tak j sem mìla vlastnì koleno poøád jako napøažený, ale Hašt, on je… poøád takove j sladkej.“

„Podívej, øeklas mi, abych se do toho neplet, a vím, že jsem býval strašlivý høíšník, a doufám, že mi to ještì nìjakou dobu vydrží, ale páè už jsem toho ve svìtì vidìl víc, než o kolik jsem stál, øeknu vám, že dùvod, proè ho vžd ycky postihne, když ji vidí, nahou… –belesovatost, je jasný,“ ozval se zase Pepe. „Ten jeho selský rozum mu øíká, že by ji mìl nìkdo namalovat, jak stoj í na velké skoøápce mušle, jen tak, jak ji rodièe stvoøili, a jak všude kole m z nìjakého nevysvìtlitelného dùvodu poletují malé rùžové dìtièky, a to buï me rádi, že je to jenom obyèejný kluk, který nemá vyšší studium kromì školy ulice. Chci tím øíct, že je to prostì zbyteèné, chápeš? On prostì nemá šanci a ví to, i když neví, že to ví.“

„Klidnì bych mu dala pusu, kdyby chtìl, a rozhodnì bych ho pøi tom nenakop la do pimpáska!“ zamraèila se na nìj Julie.

„To si budeš muset rozmyslet,“ opakovala Gustýna. „Tohle za tebe rozhodno ut nemùžu. Kdybych to zkusila, tak by se to zaruèenì zvrtlo.“

„Ale –“ zaèala Julie.

„Ne, tak to je,“ pøerušila ji Gustýna. „Pryè s tebou, bìž a nakup si spoustu hezkých vìcí – jsou to tvoje peníze. A ty, Pepe, jestli na ni poøádnì nedoh lídnete… tak koleno – to bude jenom zaèátek!“

Pepe pøikývl a velmi jemnì odtáhl Julii po kamenných schodech.

Tak a teï, co bych teï udìlala, kdybych byla v romantickém pøíbìhu? zeptala se Gustýna sama sebe, když jejich kroky zanikly v dálce. Její ètení z ní p rakticky udìlalo experta na to, co dìlat, kdyby byla v romantickém pøíbìhu, i když pravda je, jak se svìøila Panu Kolíbalovi, že na romantických pøíbì zích byla jedna vìc, která ji popouzela. Nikdo tam nevaøil. Ale vaøení je p øece dùležité. Ublížilo by snad nìkomu, kdyby tam byla kapitola o peèení ko láèù? Cožpak by opravdu nemohl existovat tøeba román s názvem Pýcha a koláè e? Pomohlo by tøeba i pár rad, jak upéct dobré koláèe, napøíklad v závìru n ebo na rozlouèenou. Byla by mnohem š•astnìjší, kdyby mohli být milenci vrže ni tøeba do díže svìta. Bylo by to alespoò nìjaké potvrzení toho, že lidé v e skuteènosti jedí.

Všeobecnì vìdìla a cítila to každièkým kouskem svého tìla, že by se teï mìla rozplývat v záplavì slz.

Zaèala mýt podlahu. Pak vyèistila a vyleštila trouby. Vždycky je nechávala dokonale èisté, ale to nebyl dùvod, proè by se nemìly vyleštit znovu. Pou žívala starý kartáèek na zuby, aby z rùžkù a spár odstranila drobné návìjk y prachu a neèistot, pak vydrhla všechny hrnce jemným pískem, vymetla rošt y a vysypala popelníky, zametla podlahu, pak svázala dohromady dva smetáky a ometla pavuèiny se stìn a se stropu, a pak znovu vydrhla podlahu, až my dlinky tekly po schodech a smyly všechny otisky nohou.

Ach, ano – a ještì jedna vìc. U ledu byly nìjaké anèovièky. Nìkolik jich p øihøála, pak pøešla k velkému tøínohému kotli v rohu kuchynì, na který vèe ra veèer napsala køídou Nesahat! Sundala víko a nahlédla do jeho hlubin. K

rab, kterého jí vèera dala Pravdomluva Strkvorová, což se dnes zdálo být h roznì dávno, na ni zamával oèima.

„Zajímalo by mì, co by se stalo, kdybych nechala víko ležet vedle,“ øekla si

. „Zajímalo by mì, jak rychle se krabové uèí?“

Vhodila dovnitø zmìklé sardelky, s èímž, jak se zdálo, krab zásadnì souhlasi l. Když s tím vším byla hotova, postavila se doprostøed kuchynì a hledala, c o by ještì mohla vyèistit. Èerné železo nebude záøit nikdy, ale každý kousek kuchynì byl ometen, oprášen, vydrhnut a usušen. A co se týkalo talíøù, z tì ch byste se mohli klidnì najíst. Když èlovìk chtìl, aby to bylo udìláno poøá dnì, tak si to musel udìlat sám. Juliina èistotnost se podobala zbožnosti –

byla tak trochu nevyzpytatelná, nepochopitelná a málokdy byla vidìt.

Nìco se jí otøelo o tváø. Nepøítomnì se to pokusila odstrèit a zjistila, že v ruce drží èerný ptaèí brk. Ty ubohé vìci v potrubí. Nìkdo by s nimi mìl nìco dìlat. Vzala své nejdelší koštì a zabušila na trubky. „No tak, vy tam!“ vykø ikla. „Okamžitì vylezte!“ V temnotì se ozval tichý šramot a pak nìco slabì ud ìlalo: „Skrríít! Skrríít!“

„Promiòte, sleèno,“ ozval se najednou hlas a ona se podívala na schody, na d nimiž vyènívala pokøivená tváø… jak že se to jmenuje? Aha, ano. „Dobré r áno, pane Malto,“ pozdravila trolla. Nemohla si nevšimnout hnìdých stružek

, které mu vytékaly z nosu. „Nemùžu najít pana Haštala,“ sdìlil jí Malta.

„Já ho taky nevidìla celé dopoledne,“ odpovìdìla mu Gustýna,

„Nemùžu najít pana Haštala,“ opakoval troll, tentokrát hlasitìji.

„A na co ho potøebujete?“ zajímala se Gustýna. Pokud vìdìla, nádrže bìžely prakticky samy. Maltovi se prostì øeklo, aby okapával svíèky, a on okapáv al svíèky, dokud mu nedošly svíèky.

„Pan Sráž, nemoc,“ informoval ji Malta. „Nemùžu najít pana Haštala.“

„Okamžitì mì odveïte k panu Srážovi!“ pøikázala mu Gustýna bez sebemenš ího zaváhání.

~~~

Nazvat nìkoho obyvatelem, nebo dokonce starousedlíkem je celkem bìžná vìc, a le pøestože byli tvorové žijící u nádrží obojím, jejich status by se dal nej spíš vyjádøit výrazem pobyvatelé – staronorníci. Prostory kolem nádrží, kde pobývali, fungovaly skuteènì jako jejich nory. Kdybyste je nìkdy náhodou zah lédli v podzemním bludišti, vždycky cupitali velmi rychle, ale vìtšinu èasu pracovali, spali a zùstávali naživu. Sráž ležel na staré matraci a pevnì si objímal hubené tìlo pažemi. Gustýna na nìj vrhla jediný pohled a obrátila se k trollovi. „Bìžte a najdìte pana Haštala,“ naøídila mu.

„Nemùžu najít pana Haštala!“ odpovìdìl jí troll.

„Tak hledejte dál!“ poklekla vedle Sráže. Oèi mìl obrácené v sloup. „Pane Sr áži, slyšíte mì?“

Zdálo se, že se trochu probral. „Musíte jít pryè,“ zasténal. „Bude to moc n ebezpeèné. Dveøe se otevøou.“

„O jakých dveøích to mluvíte?“ zeptala se a snažila se vypadat vesele. Podí vala se na kolemstojící staronorníky, kteøí ji pozorovali s jakousi pokorno u hrùzou. „Nemohl by nìkdo z vás najít nìco, co bychom pøes nìj pøehodili?“

Staèila tahle jednoduchá otázka, aby se v panice rychle rozplížili na všec hny strany.

„Vidìl jsem dveøe, takže se znovu otevøou,“ opakoval Sráž.

„Já žádné dveøe nevidím, pane Sráži,“ øekla Gustýna a rozhlížela se kolem.

Sráž rozevøel doširoka oèi. „Jsou v mé hlavì,“ øekl.

U nádrží nebylo žádné soukromí, byl to jen dlouhý rozšíøený kus nekoneèn é chodby. Kolem neustále nìkdo chodil.

„Myslím, že to možná trochu pøeháníte, pane Sráži,“ pokraèovala Gustýna. „P

obíháte kolem a neustále pracujete a staráte se, a upracoval jste se až k n emoci. Potøebujete si odpoèinout.“ K jejímu pøekvapení se jeden z obyvatel podzemí objevil s pøikrývkou, z níž byl ještì velký kus docela ohebný. Polo žila ji pøes Sráže právì ve chvíli, kdy se objevil Haštal, kterého Malta vl ekl za límec. Podíval se na Sráže a pak na Gustýnu. „Co se mu stalo?“ zepta l se.

„Já nevím.“ Pozvedla si prst k hlavì a zatoèila s ním dokoleèka v univerzál ním gestu „pøeskoèilo mu“.

„Musíte odejít. Vìci budou moc nebezpeèné,“ zasténal Sráž.

„Prosím, øeknìte nám, co se dìje,“ naklonila se k nìmu Gustýna. „Prosím, øe knìte mi to.“

„Nemohu,“ odpovìdìl Sráž. „Nemohu øíci ta slova.“

„Jsou nìjaká slova, co bys chtìl øíct?“ zeptal se Hašt.

„Slova, která nechtìjí být øeèena. Silná slova.“

„Nemùžeme nìjak pomoct?“ naléhala Gustýna.

„Je ti špatnì?“ snažil se Hašt.

„Ne, pane Hašte. Ráno jsem absolvoval pøimìøené pohyby a èinnost zažívací ho traktu.“ To byl záblesk starého Sráže – pøesného, i když ponìkud zvláš tního.

„Nemocný s hlavou?“ prohlásila Gustýna v bezradném zoufalství.

„Ano. V hlavì,“ souhlasil Sráž. „Stíny. Dveøe. Nemùžu vám to øíct.“

„Je nìkdo, kdo by tu nemoc dokázal vyléèit?“

Sráž chvilku mlèel, a pak øekl: „Ano. Musíte mi najít filosofa vycvièené ho v Überwaldu. Ten by mi pomohl narovnat myšlenky.“

„Není to totéž, co jste udìlal pro Hašta?“ zeptala se Gustýna. „Øekl jste mu, co si myslí o svém otci a kdoví co, a od té doby je mnohem š•astnìjší, je to tak, Hašte?“

„To je fakt,“ pøikývl Hašt. „A kvùli tomu mì nemusíš takhle š•ouchat do že ber. Ono mi to vážnì pomohlo. Nemùžeš bejt zhypnotizovanej?“ obrátil se zn ovu ke Srážovi. „Kdysi jsem vidìl v music hallu chlápka, co na lidi akorát zamával lesklejma hodinkama, a nevìøili byste, co všechno dìlali. Dokonce štìkali jako psi.“

„Ano. Hypnóza je dùležitou souèástí filosofie,“ pøisvìdèil Sráž. „Napomáhá k uvolnìní pacienta, takže jeho myšlenky dostanou možnost být slyšeny.“

„No, tak to je ono,“ øekla Gustýna. „Proè byste to nezkusil sám na sobì? Ur èitì bychom tady dokázali najít nìco, co by se lesklo a èím byste na sebe m ohl zamávat.“

Haštal z kapsy vytáhl svou milovanou plechovku od konzervy. „Tradá! A m yslím, že tady nìkde mám i kousek provázku.“

„To je všechno moc hezké, ale já si pak nedokážu položit ty správné otázky

, protože budu zhypnotizovaný. Zpùsob, jakým jsou otázky pokládány, je vel mi dùležitý,“ vrtìl hlavou Sráž.

„Já vím, co,“ prohlásil Hašt. „Já ti øeknu, aby sis pokládal ty správné otázk y. Vìdìl bys, jaké otázky máš položit, kdyby to byl nìkdo jiný, nebo ne?“

„To ano, pane Hašte.“

„Ale Hašta jste zhypnotizovat nepotøeboval,“ upozornila Gustýna.

„To ne, ale jeho myšlenky byly blízko u povrchu. Obávám se, že ty moje ta k snadno pøístupné nebudou.“

„A vážnì mùžete být zhypnotizován tak, že byste dokázal øíci, jaké otázky by vám mìly být položeny?“

„V díle Brána klamu referuje Fussbinder o zpùsobu, jak zhypnotizovat sám sebe,“ mluvil Sráž dál. „Bylo by to pøípadnì možné, kdyby…“ hlas se mu vy tratil.

„Tak se do toho dejme,“ pobízel Hašt. „Lepší jsou prdy než bøicho tvrdý, ja k øíkala moje babièka, když se najedla kapusty.“

„No, nevím, mnì to zase jako tak skvìlý nápad nepøipadá.“

„Tedy, mnì to nikdy neublížilo,“ odpovìdìl Hašt rozhodnì.

„Ty vìci, které nevím… vìci, které nevím…“ mumlal Sráž.

„Co je s nimi?“ zeptala se Gustýna.

„Myslím, že ty vìci, které neznám…“ zaèal zase Sráž, „jsou za tìmi dveømi, jenže si myslím, že jsem je tam zavøel já sám, protože si myslím, že je nec hci vìdìt.“

„Jenže vy pøece musíte vìdìt, co to nechcete vìdìt?“ ujiš•ovala se Gustýna.

„Ano.“

„Dobøe, jak zlý to mùže bejt?“ zeptal se Haštal.

„Nejspíš je to velmi zlé,“ odpovìdìl Sráž.

„A co byste mi øekl, kdybych byla na vašem místì já?“ naléhala Gustýna. „A teï chci slyšet pravdu.“

„No,“ zaèal Sráž pomalu a mírnì pøi tom zadrhával, „myslím, že bych øekl, že byste mìla nahlédnout za ty dveøe a postavit se tìm vìcem, které nech cete znát, abychom se jim mohli postavit spoleènì. Rozhodnì by nám nìco t akového poradil von Pluspól v Doppelte Berührungssempfindung. Samozøejmì že kdybychom to udìlali, byla by to témìø elementární èást analýzy skryté ho vìdomí.“

„Tak dobrá,“ souhlasila Gustýna a ustoupila.

„Ale jaké špatné vìci by tak asi mohly být ve vaší hlavì, sleèno Gustýno?“ p odíval se na ni Sráž, kterému se podaøilo být galantní i za nepøíliš vonných okolností kolem nádrží.

„No, pár jich tam je,“ øekla Gustýna. „Žádný èlovìk neprojde životem, aniž b y si nìjaké nenasbíral.“

„Mìl jsem v noci sny,“ sdìlil jim Sráž.

„Každý má nìkdy ošklivé sny,“ uklidòovala ho Gustýna.

„Bylo to víc než jen sny,“ potøásl Sráž hlavou. Uvolnil ruce, kterými si svír al hrudník, a jednu pozvedl.

Hašt tiše hvízdl.

Gustýna øekla „Oh,“ a pokraèovala, „mají vypadat takhle?“

„Já nevím,“ odpovìdìl jí.

„Bolí to?“

„Nebolí.“

„No, tøeba se to stává, když skøeti trochu zestárnou,“ uvažoval Hašt.

„Ano, tøeba potøebují drápy,“ øekla Gustýna.

„Vèerejší den byl nádherný,“ øekl Sráž. „Byl jsem souèástí týmu. Tým byl kolem mì. Byl jsem š•astný, a teï…“

Hašt pozvedl kousek umolousaného provázku, na jehož konci se houpala lesk lá plechovka. „Možná že bys to mìl zjistit.“

„Možná že to všechno chápu úplnì špatnì,“ ozvala se Gustýna, „ale když nechc ete vìdìt, co je to za vìci, které nechcete vìdìt, pak to znamená, že tìch v ìcí, které nechcete vìdìt, bude pøibývat, a myslím si, že pokud to tak bude pokraèovat, tak døív nebo pozdìji se vám do té prázdné díry propadne hlava.“

„Na tom, co vy dva øíkáte, nìco je,“ souhlasil Sráž váhavì.

„Tak mi pomoz, položíme ho na gauè,“ øekl Hašt. „Mìl by být takhle zpoce ný?“

„Myslím, že nemìl,“ zamraèila se Gustýna.

„Byl bych š•astnìjší, kdybyste mì pøivázali na øetìz,“ podíval se Sráž z jed noho na druhého.

„Cože? Proè si myslíte, že bychom mìli dìlat nìco takového?“ nechápala Gus týna.

„Myslím, že byste se mìli mít na pozoru. Nìkteré z tìch vìcí sáknou kolem d veøí. Mohly by být zlé.“

Gustýna se podívala na jeho spáry. Byly leskle èerné a svým zpùsobem skoro elegantní, ale bylo velmi tìžké pøedstavit si je tøeba jako nìco, èím byste namalovali obrázek nebo pøipravili omeletu. Byly to drápy a drápy jsou na drápání, ne? Ale tohle je pan Sráž. Dokonce i s drápy je to pan Sráž.

„Nemìli bychom zaèít?“ rozhlédl se Hašt po svých dvou spoleènících.

„Já na tìch øetìzech trvám,“ prohlásil Sráž. „Na téhle chodbì, o ètvery dveøe dál, je staré skladištì, kde jsou odloženy všechny možné kovové vìci. Vidìl jsem tam i øetìzy. Prosím, pospìšte si!“

Gustýna se automaticky znovu podívala na Srážovy paøáty a vidìla, že se zas e o nìco prodloužily. „Ano, Hašte, prosím tì, pospìš si.“

Hašt sledoval smìr jejího pohledu a pøikývl: „Budu nazpìt døív, než si všim neš, že jsem odešel.“

A opravdu, netrvalo déle než nìjaké dvì minuty, a Gustýna zaslechla chøestì ní øetìzù, které za sebou Hašt vlekl chodbou.

Gustýna se tak tak bránila slzám pøi pomyšlení na podivný smutek celé situa ce. Sráž ležel a mlèky upíral pohled ke stropu chodby, i když ho zvedli a p eèlivì omotali øetìzy.

„Zámky tady jsou, ale nejsou tady žádné klíèe. Mùžu je zavøít, ale pak už j e nedokážu otevøít.“

„Jen je zavøete,“ pobídl ho Sráž. Gustýna plakala opravdu jen velmi zøídka, a i teï se pokoušela neplakat. „Myslím si, že tohle bychom prostì nemìli dìl at. Rozhodnì ne tady dole, u nádrží. Pozorují nás lidé.“

„Prosím, rozkývejte svùj pendl, pane Hašte,“ pobídl Haštala Sráž.

Hašt pokrèil rameny a zaèal.

„A teï mi musíte zaèít øíkat, že mi tìžknou víèka a že se cítím ospalý, pane Hašte,“ pokraèoval Sráž.

Hašt si odkašlal a rozkýval lesklou plechovku sem a tam. „Cítíte se urèitì v elmi ospalý. Výjimeènì ospalý.“

„To je dobré,“ souhlasil Sráž unavenì. „Cítím se opravdu velmi ospalý. A te ï mi musíte øíci, abych sám sebe analyzoval.“

„Co to znamená?“ ozvala se ostøe Gustýna, která se mìla vždycky na pozor u pøed nebezpeènými slovy.

„Omlouvám se,“ øekl Sráž, „Tím míním, aby mi pomohl prostøednictvím ur èitých otázek a odpovìdí do podrobností prozkoumat zpùsob, jakým pracu je mùj mozek.“

„No jo, ale já nevím, na jaké otázky se tì mám ptát?“ stìžoval si Haštal.

„Já to vím,“ odpovídal trpìlivì Sráž, „ale vy mi musíte øíci, abych vám to øe kl.“

Haštal znovu pokrèil rameny. „Pane Sráži, musíte zjistit, co je s panem Sr ážem v nepoøádku,“ øekl.

„Aha, ano,“ pøikývl Sráž, ale tón jeho hlasu se ponìkud zmìnil. „Zítíte se pochodlnì, pan Sráž? Ano, dìkuji vám. Ty øetìzy mì skoro vùbec nedøou. Fý bornì. Tak, a teï mi poveïte nìco o své mutti, mamá, pan Sráž. Ten výraz z nám, tedy ve smyslu jako pojem, ale pokud si vzpomínám, nikdy jsem matku n emìl. Ale dìkuji vám za optání,“ odpovìdìl Sráž.

A tak zaèal monologický dialog. Gustýna s Haštalem sedìli na kamenných sc hodech a poslouchali, jak tichý hlas rozkrývá sám sebe až do okamžiku, kd y zaznìla slova: „Ach, ano, knihovna. Co je f knichofnì, pane Sráž?“

„V knihovnì je mnoho knih.“

„A co jiného je f knichovnì?“

„V knihovnì je také mnoho židlí a žebøíkù.“

„A co je to f knichovnì za fìc, co fy mi nechcete øíci o ní, pane Sráž?“ Èeka li. Po nìjaké chvíli se hlas ozval znovu. „V knihovnì je skøíò.“

„Je na té skržini nìco nesfyklého, pan Sráž?“

Další odmlka, a znovu slabý, ustrašený hlásek. „Nesmím skøíò otevøít.“

„Proè jedna jeho pùlka mluví jako nìkdo z Überwaldu?“ naklonila se Gustýn a k Haštalovi a zapomnìla pøi tom na výjimeènì ostrý Srážùv sluch.

„Otázky pokladené s mírným pøísfukem z Überwald totávají pacientofi klit a j istotu,“ odpovìdìl jí Sráž. „Ale teï bych byl já rát, kdyby fy mì nerušili.“

„Omlouvám se,“ pospíšila si Gustýna.

„To nic. Tak… proè fy nesmíte otefržít tu skøíò, pan Sráž?“

„Protože jsem slíbil Její Jasnosti, že skøíò neotevøu.“

„A… otefržel jste tu skržíò, pan Sráž?“

„Slíbil jsem Její Jasnosti, že skøíò neotevøu.“

„A otefržel jste tu skržíò, pan Sráž?“

Tentokrát zavládla velmi dlouhá pauza. „Slíbil jsem Její Jasnosti, že skøíò neotevøu.“

„Nauèil jste se f sámku chodnì fjecí, pan Sráž?“

„Nauèil jsem se tam mnoho vìcí.“

„A nauèil fy se tam i tìlat šperchák, pan Sráž?“

„Ano.“

„Kde jsou te• ty dverže, pán Sráž?“

„Jsou pøímo pøede mnou.“

„Fy jste otefržel ten dferže, pán Sráž. Fy myslíte, že fy neotefržel, ale fy ot efržel. A teï moc nutné, aby vy je otefržel znofa.“

„Ale to, co je za tìmi dveømi, je špatné!“

Oba naslouchající natáhli krky, aby jim neuniklo ani slovo.

„Nic neni špatné. Fùbec nic špatné. F minulosti fy otevržel ten dferže s chlo uposti mládí. Tak. Te•, ktyž chcete pochopit tajemstvo dferží, fy musíte je o tefržít z moutrostí tospìlécho. Otevržete ten dverže, pan Sráž, a já tam s fá mi fejdu!“

„Ale já už nemám šperhák!“

„Pržíroda si fypomùže, pan Sráž.“

Gustýna se otøásla. Musela to být její pøedstavivost, ale jako by už nebyli u kotlù, kde se vyrábìly svíce.

Pøed Srážem se rozkládala chodba. Cítil, jak z nìj najednou všechno spadlo

. Øetìzy, šaty, maso, myšlenky. Jediné, co zbývalo, byla chodba a skøíò, k terá jako by se vznášela ve vzduchu a pomalu plula smìrem k nìmu. Mìla pro sklené dveøe. Na zabroušených okrajích tabulek se lámalo svìtlo. Pozvedl r uku a natáhl dráp. Prošel døevem a sklem, jako by to byl vzduch. Ve skøíni byla jediná police a na polici jediná kniha. Na høbetì mìla støíbrem vyra žen název a byla omotaná ocelovým øetìzem. Tentokrát jej pøetrhl mnohem sn áze než minule. Sedl si na židli, která tam nebyla, dokud si nesedl a neza èal si v knize èíst. Kniha se jmenovala ORK.

Když se ozval výkøik, nevyrazil ho Sráž, ale pøišel odnìkud shora, ze zmìti potrubí. Na kamenné dlaždice odnìkud seskoèila hubená žena v dlouhém èerné m rouchu a rozhlédla se kolem jako koèka. Nejspíš je to èarodìjnice, pomysl ela si Gustýna, zaskoèená tou náhlostí. Ne, nerozhlíží se jako koèka, oprav ila se vzápìtí, spíš jako pták, trhanì.

Pak podivná žena otevøela ústa a zavøeštìla: „Skrríít! Skrríít! Nebezpeèí! N

ebezpeèí! Støežte se! Støežte se!“ Pak zamíøila ke gauèi, na kterém ležel Sr áž, ale Haštal jí zastoupil cestu. „Hlupáci! Ork vám vyžere oèi!“

Jeden hlas se zmìnil v duet, protože ze stínù pod klenbou se snesla další p odobná bytost, která dolù sklouzla na nìèem, co vypadalo jako vzdutý èerný pláš•, ale mohla to být také velká èerná køídla. Obì bytosti byly neustále v pohybu, každá vždy míøila jiným smìrem a obì se pokoušely dostat blíž ke gauèi.

„Nebojte se,“ skøehotala jedna z nich, „my jsme na vaší strranì. Jsme tady, abychom vás chrránily.“

Gustýnì, která se roztøásla leknutím, se podaøilo vstát. Pak si založila ruc e. Se založenýma rukama se vždycky cítila lépe.

„Co si o sobì vlastnì myslíte – takhle seskakovat se stropu a pokøikovat na lidi? A pelicháte! To je nechutné. Tohle je… tohle místo prakticky leží vedl e prostoru pro pøípravu jídla.“

„Jo, koukejte vysmahnout,“ pøidal se k ní Haštal.

„Tak, to jsi jim to dal,“ ucedila Gustýna koutkem úst. „Vìøím, že ti to dalo spoustu pøemýšlení, co?“

„Vy to nechápete,“ vnucovalo se dál jedno z obou stvoøení. Jejich tváøe by ly opravdu divné, jako kdyby nìkdo promìnil ženy v ptáky. „Hrrozí vám velk é nebezpeèí. Skrríít!“

„Od vás?“ ušklíbla se Gustýna.

„Od orrka,“ odpovìdìlo stvoøení. A to slovo zaznìlo jako skøek. „Skrríít!“

~~~

Ve stínech pøed otevøenou knihovnou obrátil Srážùv duch další list knihy. Naj ednou ucítil, že vedle nìj nìkdo stojí, a když zvedl hlavu, spatøil Její Jasn ost.

„Proè jste mi øíkala, že nesmím otevøít tu knihu, Vaše Jasnosti?“

„Protože jsem chtìla, aby sis ji pøeèetl,“ odpovìdìl její hlas. „Musel sis pr avdu najít sám. Tak nacházíme pravdu všichni.“

„A co když je pravda strašná?“

„Myslím, že odpovìï na tuhle otázku znáš, Sráži,“ odpovìdìl hlas Její Jasnost i.

„Odpovìï je, že a• je strašlivá, nebo ne, je to pravda,“ øekl Sráž.

„A dál?“ pokraèoval její hlas, jako uèitel dodávající odvahu slibnému žákovi

.

„Dál pak, že každá pravda mùže být zmìnìna,“ odpovìdìl jí Sráž.

~~~

„Pan Sráž je skøet,“ øekl Haštal.

„Jo, jasnì,“ pøikývlo stvoøení. A ta vìta se zdála být neobyèejnì exotická v ústech tvora, jehož oblièej se èím dál tím víc podobal oblièeji ptaèímu.

„Jestli zaènu køièet,“ varovala tvory Gustýna, „pøibìhne velmi rychle velmi mnoho lidí.“

„A co udìlají?“ zeptalo se stvoøení.

A co udìlají? pomyslela si Gustýna. Budou stát kolem a øíkat: „Co se to tady vlastnì dìje?“ a klást tytéž otázky, které teï klademe my. Znovu se pøesunu la, protože jeden z tvorù se pokusil dostat k lùžku, kde Sráž ležel.

„Orrk bude zabíjet,“ øekl tøetí hlas a prakticky Gustýnì pøímo pøed oblièeje m spadl shora další stejný tvor. Jeho dech páchl jako tìlo v rozkladu.

„Pan Sráž je laskavý a jemný a nikdy nikomu neublížil,“ øekla Gustýna.

„A nic zlého si nezaslouží,“ dodával spìšnì Haštal.

„Ale orrk teï už ví, že je orrk,“ zašklebil se tvor. Teï se toèili dopøedu a d ozadu jako v jakési neskuteèné pavanì.

„Myslím, že se nás nesmíte dotknout,“ øekl Hašt. „Vlastnì si myslím, že se nás ani dotknout nemùžete.“

Najednou si sedl vedle nehybného Sráže a Gustýnu stáhl vedle sebe. „Myslím

, že se musíte øídit nìjakými pravidly,“ pokraèoval Haštal. Pohybující se postavy se okamžitì zastavily. To bylo jakýmsi zvláštním zpùsobem ještì hr ozivìjší než jejich pohyb. Stály nehybnì jako sochy.

„Ony mají drápy,“ øekla tiše Gustýna. „Vidím jejich drápy.“

„Paøáty,“ øekl Haštal.

„O èem to mluvíš?“

„Tìm velkým drápùm se øíká paøáty. Ty, co mají na zadních nohou, se jmenu jí spáry – to jsou ty, ve kterých si mohou odnášet koøist. Kdekdo to má p opletené.“

„Až na tebe,“ øekla Gustýna. „Z tebe je najednou nìjaký velký odborník na dìsivé tvory podobné ptákùm, co?“

„Já za to nemùžu,“ skoro se omlouval Haštal. „Obèas prostì na takové vìci n arazíš.“

„Musíme vás chrránit,“ opakovala jedna z žen.

„Nepotøebujeme ochranu pøed panem Srážem. Je to náš pøítel,“ protestoval a Gustýna.

„A kolik z vašich pøátel má drrápy?“

„Èeho bychom se mìli bát tady, na Neviditelné univerzitì, která má vysoké, silné a pevné zdi a všeobecnì se hemží mágy?“

Jedna z žen natáhla krk, až byl její oblièej jen nìkolik centimetrù od Haštalo vy tváøe. „Je tady s vámi orrk.“

Ozvalo se zacinkání øetìzu. Sráž se malièko pohnul.

„Vy pro nìkoho pracujete, že jo?“ zamraèil se Haštal. „Máte jen malé hlav ièky. Nemùžete mít dost velké mozky na to, abyste tohle vymyslely samy. V

ìdí mágové, že jste tady?“

Gustýna vykøikla. Nikdy pøedtím ještì nevykøikla, ne tím správným, skuteè ným zpùsobem, který má pùvod až u dna lidské hrùzy. Nìjaký výkøik, když s e pøi neopatrném krájení øízla do prstu, se nepoèítá a rozhodnì by nebyl tak hlasitý. Výkøik se odrazil ozvìnou chodbami, vnikal do sklepení a roz echvìl kamenné klenby.#

Gustýna vykøikla podruhé, a protože se její plíce zaèínaly pøiuèovat, byl jej í druhý výkøik ještì hlasitìjší než ten první. Z obou stran se ozval zvuk spì chajících krokù.

To bylo uklidòující.

Nebyla si však jistá, jak uklidòující bylo tiché zacinkání a zachøestìní kovov ých èlánkù, které signalizovalo, že øetìz praskl.

Ptaèí tvorové oèividnì propadli okamžité panice a všichni souèasnì se pokouš eli vzlétnout. Byli neohrabaní jako jeøábi a pletli se jeden druhému do cest y.

„A už se nevracejte!“ zajeèela za nimi Gustýna, když mizeli v temnotách. Pa k se s bušícím srdcem obrátila k Haštalovi a øekla: „Co je to ork?“

„To nevím. Myslím, že je to nìjaký starý strašidlo,“ odpovìdìl jí,

„A co to bylo za tvory?“

„Tedy… já vím, že to zní hloupì,“ pokraèoval Haštal, „ale my jsme jednoho v idìli pøed pár nocema a zdálo se, že si myslí, že jsou nìco jako… pøátelé.“

Z temných chodeb se zaèali sbíhat lidé, øezník, pekaø, univerzitní sloužící a zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo), který byl z jakéhosi nevysvìtliteln ého dùvodu obleèen jen v úøední klobouk, sí•ovaný nátìlník a spodky, pøíliš krátké a pøíliš tìsné na muže velikosti zadela Nóblhócha (žádné pøíbuzenst vo).

Podíval se na Gustýnu a pak se zaškaredil na Haštala. Lidé jako Haštal byli

, co se zadela Nóblhócha (žádné pøíbuzenstvo) týèe, automaticky nepøátelé.

„Vy jste køièela? Co se to tady dìlo?“ øekl.

„Omlouvám se, udìlal jsem jí nemístnej návrh,“ øekl Hašt. Podíval se na G

ustýnu a jeho výraz øíkal: „Tak mi pomoz!“

„Bohužel, musím pøiznat, že tady byla moje dívèí poèestnost silnìjší než já,

“ øekla a proklínala ho oèima.

„No, to musel být pìknì nemístný návrh,“ prohlásil pekaø, který zøejmì uso udil, že výjimeènì dlouhá veka bude vhodná zbraò, ale usmíval se, a úsmìv

– to bylo dobré.

Jestli to skonèí pochechtáváním a úsmìšky, pak budeme všichni spokojení, po myslela si Gustýna. Život tady dole bude o nìco tìžší, ale poøád ještì pøíj emný.

„Ale proè je ten chlápek pøipoutaný ke gauèi?“ zajímal se zadel.

„Jo, taky by mì zajímalo, o jak moc nemístný návrh se tady jednalo,“ pøipoji l se k nìmu i pekaø. Zaèínal se opravdu bavit.

Než tohle všechno skonèí, tak asi nejspíš nìkoho zabiju, a mohla bych to bý t dokonce já, pomyslela si Gustýna.

„A není to pan Sráž?“ pokraèoval zadel. „Za nìjakých pìt minut by nám mìl z aèínat trénink.“

Za Gustýnou se ozvalo další zacinkání a hned nato Srážùv hlas. „Nedìlejte si starosti, Alfonsi. Tenhle trik pøedvádím èasto. Víte, dynamické napìtí pomá há posílit svaly.“

„Alfons?“ opakoval pekaø a vrhl na zadela nevìøícný pohled. „Vždycky jsem s i myslel, že se jmenujete Alfréd, tedy krátce Alf. Alfons je quirmské jméno

, tedy jestli jsem kdy nìjaké slyšel. Vy nejste odsud, že ne?“ To byla stej nì tak otázka, jako obvinìní.

„A co je na tom špatnýho, když se zkrátí Alfons na Alf?“ zamraèil se zadel

. Mìl obrovské ruce, které by dìlaly pøi høe paci, paci, pacièky potíže i samotnému Vzoromilu Výsmìškovi. Teï mu navíc zaèínaly rudnout uši, což u m uže jeho velikosti nikdy není dobré znamení.

„No… já pøece neøíkám, že to není hezké jméno,“ couvl pekaø a zmatenì za mával vekou. „Ale nikdy by mì nenapadlo, že byste se jmenoval Alfons. To jenom ukazuje, že jeden nikdy neví.“

„Jsem ork,“ øekl Sráž tiše.

„Tedy, musím øíct, že Alfons vlastnì je moc hezké jméno,“ pokraèoval pekaø.

„To fons to sice trochu kazí, ale Alf se mi docela líbí.“ Na okamžik se od mlèel, obrátil se ke Srážovi a øekl: „Co myslíte tím ork?“

„Ork,“ opakoval Sráž znovu.

A nìkde daleko, v trubkách ústøedního vytápìní, se ozval výkøik „Skrríít! Skr ríít!“

„Nebuïte blázen, èlovìèe, takové vìci, jako jsou orkové, už dávno neexistují.

Všichni byli vybiti už pøed stovkami let. A nìkde jsem èetl, že zabít takové ho orka bylo po èertech tìžké,“ ozval se jeden z univerzitních sloužících.

„Co se týèe druhé èásti vašeho prohlášení, ta je ve své podstatì správná,“ ozv al se Sráž, stále ještì pøipoutaný øetìzem ke gauèi. „Pøesto, tak èi tak, já j sem ork.“

Gustýna sklopila oèi. „Mnì jste øekl, že jste skøet, pane Sráži. To jste mi øe kl. Skøet.“

„Byl jsem chybnì informován,“ odpovìdìl jí Sráž. „Já vím, že jsem ork. Mys lím, že jsem vždycky vìdìl, že jsem ork. Otevøel jsem dveøe a èetl knihu, a odhalil jsem pravdu ukrytou v mé duši – jsem ork a z jakéhosi dùvodu jse m ork s dìsivým nutkáním vykouøit si doutník.“

„Ale to byly pøece ty obrovské obludy, které nikdy nepøestávaly bojovat a š

•astnì si utrhly vlastní ruku, aby ji použily jako zbraò,“ ozval se zadel N

óblhóch (žádné pøíbuzenstvo). „Byl o tom velký èlánek v Lucích a støelivu.“

Všechny pohledy zamíøily k Srážovým pažím. „No jistì, tak soudí historie,

“ øekl Sráž. Podíval se na Gustýnu. „Opravdu se velmi omlouvám,“ pokraèov al. „Neposlechl jsem, ale dìlá to každý, víte. Schnupfennudeln to rozebír á ve své knize Poslušnost neposlušnosti. Pøemýšlel jsem tehdy, co mùže bý t v té skøíni. A už jsem mìl nìjaké zkušenosti se šperháky. Otevøel jsem skøíò, pøeèetl knihu a…“ zmìnil polohu a øetìzy zacinkaly. „Neposlechl js em. Myslím, že každému se to obèas stane. Když nìco nechceme vìdìt, umíme se sami pøed sebou velmi dobøe schovávat. Vìøte mi, já jsem to dokázal s ám pøed sebou velmi dobøe skrývat. Ale ono to pomalu proniká na povrch, v íte, ve snech a ve chvílích, kdy nejste dostateènì ve støehu. Jsem ork, o tom není pochyb.“

„Prima, tak dobrá, ale když jste tedy ork, tak proè mi už netrháte hlavu od tìla?“ nadhodil zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo).

„A pøál byste si, abych to udìlal?“ podíval se na nìj Sráž.

„No, když už o tom mluvíme… ani ne.“

„Ale, koho to zajímá?“ øekl Haštal. „Dy• je to jenom nìjaká stará historie.

Dneska vidíte po celým baráku viset upíry. A máme tady trolly a golemy a z ombie a bùhví jaký ještì lidi a všichni tady makaj. Koho zajímá, co se stal o pøed kdoví kolika lety?“

„Tak okamžik. Minutku poèkejte,“ øekl univerzitní sloužící. „On vám prostì netrhá hlavu proto, že je pøipoután øetìzy.“

„Proè jste chtìl, abychom vás pøivázali øetìzy?“ zeptala se Gustýna.

„Proto, abych nikomu neutrhl hlavu. Obával jsem se pravdy, i když jsem vlas tnì nevìdìl, z èeho se vlastnì podezøívám. Alespoò si myslím, že to tak byl o.“

„Takže to znamená, že se nemùžete osvobodit a roztrhat nás na kusy,“ ujiš•

oval se zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo). „Tedy, bez urážky, ale znamen á to, že už nás dál nebudete trénovat?“

„Lituji,“ zavrtìl Sráž hlavou, „ale jak vidíte, jsem jistým zpùsobem znevýho dnìn.“

„To jste všichni padlí na hlavu?“ To zvolání ze sebe pøekvapivì vyrazila Jul ie, která stála v chodbì. „Je to Sráž. Toulá se tady kolem, okapává svíèky a dìlá další vìci. Vidím ho tady den co den a nikdy jsem ho nevidìla držet v rukou nìèí ruku, nohu ani hlavu. A taky má rád svùj fotbal!“

Gustýna mìla dojem, že doslova slyší tep Haštalova srdce. Rychle si pospíšila k dívce stojící opodál. „Øekla jsem ti, abys šla,“ zasyèela.

„Vrátila jsem se, abych Haštalovi o všem øekla. Hele, vždy• mi napsal tako vou krásnou básnièku.“

„Na tom nìco je,“ vložil se do rozhovoru muž v øeznické zástìøe. „Já ho taky vidìl tùdle a támdle a bùhví kde ještì a nikdy jsem nevidìl, že by nesl nìèí konèetiny.“

„No bodej•,“ pøikyvoval vehementnì pekaø. „A mimo to… nedìlal právì on všechny ty pøekrásné svíce pro vèerejší banket? To mnì vùbec orkské nep øipadá.“

„A taky,“ øekl zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo), „když nás vèera trénova l, neøekl ani jednou ‚vrhnìte se na nì a utrhnìte jim hlavy, mládenci‘.“

„No jo, to je ono,“ uvažoval nahlas univerzitní sloužící, který si v minulost i, pokud Gustýna vìdìla, mnoho pøátel neudìlal. „Lidi si pøece netrhají hlavy jako orkové.“

A odnìkud z dálky se doneslo ozvìnou volání „Skrríít, skrríít!“

„Uèil nás takové vìci, že by vás to nenapadlo ani ve snu,“ pokraèoval zadel,

„jako tøeba hrát hru se zavázanýma oèima. Úžasné vìci. Víc jako filosofii n ež jako fotbal, ale sakra dobré vìci!“

„Taktické myšlení a rozbor bojové situace je vrozenou souèástí orkského ch arakteru,“ vmísil se jim do hovoru Sráž. „Patøí, abychom tak øekli, k jeji ch pøirozenému make upu.“

„Vidíte! Nikdo, kdo používá make up, vám hlavu neutrhne, nemám pravdu?

“

„Vy jste se asi nesetkal s mou bývalou ženou, že ne?“ podíval se na mluvèí ho pekaø.

„Tedy, nìco vám øeknu. U make upu já bych tedy konèil,“ prohlásil k všeobe cnému pobavení øezník. „Být orkem, no prosím, to je jedna vìc, ale o nìjak ého sranda orka tedy nestojím.“

Gustýna se podívala na Sráže. Plakal.

„Pøátelé, dìkuji vám za to, že mi tak vìøíte,“ vyrazil ze sebe.

„Tedy, jak bych to… je to, jako když jste souèástí týmu,“ obrátil se k nìm u zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo), jehož úsmìv témìø dokonale maskoval jeho nervozitu.

„Dìkuji vám, pane Nóblhóchu, to pro mì opravdu moc znamená,“ øekl Sráž a vstal.

Byl to pomìrnì velmi složitý pohyb.

Ten obrázek zùstal Gustýnì v pamìti už navždy, nìco jako zpomalený film, v nìmž se tøíští døevo a trhají øetìzy, když Sráž vstal, jako kdyby ho poutal y jen obyèejné pavuèiny. Kousky øetìzu odletovaly se zasvištìním na všechny strany a odrážely se od zdí. Zámky pukaly. Co se týèe gauèe, ani dvì z jeh o mnoha èástí nezùstaly spojeny. To, co z nìj spadlo na zem, se dalo použít už jen jako palivové døíví.

„ZACHRAÒ SE, KDO MÙŽEŠ!“

Potøebovali byste speciální mikrometr, pokud byste chtìli zmìøit, kdo z pøít omných to vykøikl první, ale úprk chodbou byl rychlý a skonèil ještì rychlej i.

„Teda øeknu vám,“ ozval se Haštal po delší chvilce ticha, „v jednom okamži ku jsem mìl dojem, že to jde skvìle.“

„Ty ženy,“ ozvala se Gustýna. „Co byly zaè?“

Sráž stál ztracený a opuštìný kousek od nich. Poslední zbytek øetìzu mu skl ouzl z nohy na kamenné dlaždice jako had a tiše zachøestil. „Ty?“ øekl nepø ítomnì. „To jsou Sestøièky Vìèné rychlosti. Pocházejí z Efebe. Myslím, že n ázev jejich druhu je Fúrie. Myslím, že Její Jasnost je za mnou poslala pro pøípad, že bych chtìl nìkomu ublížit.“ Jeho vysvìtlení bylo jasné a bez emo cí.

„Ale vy jste pøece nikomu neublížil,“ øekla Gustýna.

„Ale oni utekli kvùli tomu, co jsem.“

„No, víte, jsou to jen obyèejní lidé,“ zastala se ostatních Gustýna. „Jsou to –

“

„Troubové,“ doplnil Hašt.

Sráž se obrátil a vykroèil chodbou a z cesty odkopával zbytky døeva a kousk y øetìzù. „Jenže svìt je plný obyèejných lidí,“ odpovìdìl pøes rameno.

„Poslyš, nemùžeš ho pøece nechat jen tak odejít!“ zvolala Julie. „To nejde.

Podívejte se na nìj! Vypadá, jako kdyby ho zrovna nìkdo kopl!“

„Já jsem jeho šéf, to je moje zamìstnání,“ øekl Haštal.

Gustýna ho chytila za ruku. „Ne. Tohle vyøídím já. A teï mì poslouchej, Haš tale Nejspíši! Pod vším tím pøetvaøováním jsi slušný èlovìk, takže já ti te ï nìco øeknu. Vidíš Julii, jak támhle stojí? Znáš ji, pracuje v kuchyni. Na psal jsi jí krásnou báseò, je to tak? Slyšel jsi nìkdy o Popelce? Každý pøe ce slyšel o Popelce. Ne že bys u mì byl prvním kandidátem na prince Bezchyb omila, to ani náhodou, ale nejspíš by se našlo mnoho horších.“

„O èem to tady, k sakru, mluvíš?“ nechápal Hašt.

„Julie už brzo odjede, je to tak, Lio?“

Juliin oblièej se podobal oživlému obrazu. „Teda, víš, já –“

„A to proto, že to ona je tou dívkou z novin.“

„Cože? Tou lesklou trpaslicí? S plnovousem?“

„To je ona!“ potvrdila Gustýna. „Ona odjede s tím cirkusem, tedy, víš, co myslím. S tou módní šou.“

„Ale ona pøece žádné vousy nemá,“ nechápal poøád Hašt.

Julie zrudla jako pivoòka, sáhla si do zástìry a ke Gustýninu pøekvapení vy táhla falešný plnovous. „Dovolili mi, abych si ho nechala,“ sdìlila jim s n ervózním chichotáním.

„Dobrá,“ pøikývla Gustýna. „Ty tvrdíš, že ho miluješ. Nevím, Haštale, jestl i miluješ ty ji, ale teï pøišla chvíle, kdy se musíš rozhodnout. Oba jste d ospìlí, tedy alespoò podle vìku, a tak byste si to mìli všechno dobøe rozmy slet, protože já tady nevidím žádnou kmotøièku sudièku. A co se týèe pana S

ráže, ten nemá vùbec nikoho.“

„Ona chce odjet z mìsta?“ ujiš•oval se Haštal a v jeho mužském mozku se p omalu rozednívalo.

„Pøesnì tak a bude to na hodnì dlouho, pokud se nemýlím,“ pøikývla Gustýn a.

Pozornì sledovala jeho tváø. Ty moc vzdìlání nemáš a v životì jsi neotevøel je dinou knihu, Haštale Nejspíši, ale jsi chytrý a inteligentní a musíš vìdìt, že na to, co jsem ti právì øekla, existuje dobrá odpovìï a špatná odpovìï.

Pozorovala rychlé zmìny kolem jeho oèí, bylo jasné, že rychle pøemýšlí, a na konec øekl: „No, to je prima. To je pøesnì ta vìc, o které vždycky snila a p o které toužila. Jsem velmi š•astný, že se jí to nakonec splnilo.“

Ty mazaný prevíte, tys to vážnì pochopil, pomyslela si Gustýna. Jak se zdá, tak se snažíš, aby to nevypadalo, že myslíš na sebe, protože víš, že kdyby t o tak vypadalo, vùbec bych se s tebou nebavila. A kdo ví, tøeba to ani vùbec nehraješ. Já sama si tedy myslím, nebe mi budiž milostivo, že ano, ale radì ji bych si nechala vytrhat všechny zuby, než bych ti to øekla do oèí.

„Ona má ráda tebe, ty máš rád ji a já udìlala spoustu hloupých chyb. Vy dva se rozhodnìte, co chcete dìlat. A teï, kdybych byla vámi, dala bych se na útìk, než vás tady nìkdo objeví. A mohla bych ti poskytnout jednu radu, Haš te? Nebuï mazaný, buï chytrý.“

Haštal položil Gustýnì ruce na ramena a políbil ji na obì tváøe. „Jak to mys líš s tím mazaný a chytrý?“

„Zmiz už, Haštale Nejspíši!“ øekla, odstrèila ho od sebe a doufala, že si ne všiml, jak zèervenala. „A teï se jdu podívat, kam nám odešel pan Sráž.“

„Já vím, kam šel,“ øekl Haštal.

„Mám dojem, že jsem vám dvìma øekla, abyste co nejrychleji zmizeli a žili š•

astnì až do smrti,“ utrhla se na nìj Gustýna.

„Beze mì ho ovšem nenajdeš,“ upozornil ji Hašt. „Promiò, Týno, ale my ho máme taky rádi.“

„Nemìli bysme to nìkomu øíct?“ podívala se Julie z jednoho na druhého.

„A co si myslíš, že by udìlali,“ odsekla jí Gustýna. „Budou stejní jako ti, co tady byli. Všichni budou jen tak postávat a èekat, že nìkoho nìco napadne

. A kromì toho,“ dodávala, „jsem si skoro jistá, že mágové tam nahoøe o nìm všechno vìdí. Jasnì, vsadila bych se, že ano.“

O deset minut pozdìji musela pøipustit, že mìl Haštal pravdu. Více než pra vdìpodobnì by si nebyla všimla malých dveøí na protìjší stìnì velkého nepo užívaného sklepení pøeplnìného haraburdím. Pode dveømi prosvítalo svìtlo.

„Jednou jsem šel za ním,“ pøiznával se Haštal. „Každý by mìl mít nìjaké mí sto, kde by mìl své soukromí.“

„Souhlasím,“ pøikývla Gustýna a opøela se do dveøí. Výsledek byl stejný, j ako kdyby otevøela rozpálenou troubu. V místnosti byly svíce všech velikos tí a barev a mnoho z nich hoøelo.

Uprostøed místnosti sedìl za rozviklaným stolem Sráž. Stolní deska byla p okryta svícemi, jejichž plameny hoøely v mnoha barvách. Upíral oèi s práz dným výrazem do plamenù, a když trojice vstoupila, nepohnul se, ani nezve dl oèi. „Víte, obávám se, že se mi nikdy nepodaøí vytvoøit pìknou modrou barvu,“ øekl všem a nikomu. „Oranžová je samozøejmì až smìšnì jednoduchá, o èervené ani nemluvím. Zelená také není tìžká, ale musím pøipustit, že ta nejlepší modrá, jaké jsem schopen docílit, má poøád ještì blíž k zelen é…“ hlas se mu vytratil.

„Jste v poøádku?“ zeptala se Gustýna.

„Myslíte, jestli jsem v poøádku kromì toho, že jsem ork?“ podíval se na ni Sráž se slabým úsmìvem.

„No, ano, ale to pøece není vaše vina.“

„To pøece nemùže být skuteènì pravda, že ne?“ ozval se Haštal.

Gustýna se k nìmu obrátila.

„K èemu jsou takové øeèi dobré?“

„No, vždy• se pøedpokládá, že všichni vymøeli pøed stovkami let.“

„Byli vyhubeni,“ opravil ho Sráž. „Jenže nìkteøí pøežili. Obávám se, že až to hle pøehlédnutí vyjde najevo, objeví se øada lidí, kteøí budou chtít tuhle si tuaci napravit.“

Haštal se nechápavì podíval na Gustýnu. „On tím chce øíct, že si myslí, že h o budou chtít zabít,“ vysvìtlila mu.

Sráž se díval do plamenù svých svící. „Musím nashromáždit užiteènost. Mu sím být platný. Musím být pøátelský. Musím si udìlat kamarády.“

„Jestli sem nìkdo pøijde, aby vám ublížil,“ øekla Gustýna, „zabiju ho. Jsem si jistá, že vy byste jim nohu neutrhnul, ale já bych mohla. Hašte, tohle vy žaduje ženský pøístup.“

„No jasnì. To koukám.“

„To nebylo moc chytré, Haštale Nejspíši. Ne, pane Sráži, vy zùstaòte tady,“

øekla Gustýna a odtáhla Hašta a Julii s sebou na chodbu. „Bìžte. Ráda bych si s ním promluvila o samotì.“

Když se vracela, sklopil Sráž hlavu. „Omlouvám se, já vím, že to všem kazí m.“

„Kampak se podìly vaše paøáty, pane Sráži?“

Natáhl ruku a z koncù prstù mu s tichým zvukem vyjely drápy.

„No ne, to je velmi praktické,“ usmála se Gustýna. „Pøinejmenším to zname ná, že si mùžete bez problémù pøevléci košili.“

Pak udeøila do stolu, až svíèky poskoèily. „A teï vstávejte!“ zajeèela na nì j. „Èeká se od vás, že budete trénovat mužstvo, pane Sráži, nebo jste zapomn ìl? Èeká se od vás, že pùjdete tam nahoru a ukážete jim, jak se hraje kopaná

!“

„Musím nashromáždit užiteènost,“ øekl Sráž a dál upíral oèi do plamenù.

„Pak trénujte mužstvo, pane Sráži! Mimochodem, jak si mùžete být jistý, že o rkové byli tak zlí, jak se øíká?“

„Dìlali jsme strašlivé vìci.“

„Oni dìlali,“ opravila ho Gustýna. „To oni, ne vy, a jsem si jistá jednou vìc í – když je válka, ani jedna, ani druhá strana o svých nepøátelích rozhodnì n ebude vykládat, že jsou to hroznì hodní a pøíjemní lidé. A teï, co kdybyste s e rozbìhl na trénink? Copak je to opravdu tak tìžké?“

„Vidìla jste, co se málem stalo,“ odpovìdìl jí Sráž. „Mohlo to dopadnout opravdu moc špatnì.“ Pozvedl témìø modrou svíci. „Musím pøemýšlet.“

„Dobrá,“ pøikývla Gustýna.

Zavøela za sebou opatrnì dveøe, popošla kousek po temné klenuté chodbì a zvedla pohled k trubkám pod stropem, na nichž se sráželo vlhko. „Vím, že mì nìkdo poslouchá. Slyším, jak trubky skøípají. Okamžitì vylezte!“

Žádná odpovìï. Pokrèila rameny a vyrazila bludištìm podzemních chodeb a prostor, až dorazila ke schodùm do knihovny. Vyšla po nich, vstoupila do knihovny a zamíøila pøímo ke knihovníkovu stolu.

Když se k nìmu pøiblížila, objevila se nad jeho deskou knihovníkova velká, usmívající se tváø.

„Chtìla bych –“

Knihovník pomalu vstal, pøiložil prst ke rtùm a položil pøed ni na stùl knih u. Její název, složený ze tøí støíbrem ražených liter na èerném podkladì, zn ìl ORK.

Prohlédl si Gustýnu od hlavy k patì, jako kdyby dìlal nìjaké dùležité rozh odnutí, pak knihu otevøel a s neobyèejnou péèí, což byl vzhledem k mohutno sti jeho prstù obdivuhodný výkon, zaèal obracet stránky. Nakonec našel, co hledal, a podržel knihu pøed ní. Dnes sice nemìla èas na snídani, ale èlo vìk dokáže zvracet i po tom, co mu už v žaludku nic nezbývá. A když už by èlovìk potøeboval zvracet, pak døevoøez, který knihovník vyhledal a ukázal Gustýnì, byl výstøelem najisto.

Knihovník odložil knihu na stolní desku, sáhl do zásuvky a vytáhl témìø nep oužitý kapesník, a když se pak chvilku tiše prohraboval ve stolních útrobác h, pøidal sklenici vody.

„Já tomu nevìøím,“ øekla po delší chvíli Gustýna. „Je to jen kreslené. Není to skuteèné.“

Knihovník obrátil ruku palcem nahoru a pøikývl. Pak si zasunul knihu pod pa ži, druhou uchopil pod paží Gustýnu a vedl ji s udivující rychlostí dveømi ven, do nekoneèného bludištì síní, chodeb a sklepení Univerzity.

Dlouhá cesta pak náhle skonèila, když oba udýchaní zùstali stát pøed dveø mi, na nichž byl barvou podle šablony vyveden nápis „Oddìlení Posmrtné ko munikace.“ Barva se ale tu a tam už zaèínala loupat a pod jasným novým ná tìrem se dala spatøit písmena NEKRO a pak kus nìèeho, co díky svému oblém u tvaru silnì pøipomínalo polovinu lebky. Dveøe se otevøely – každé dveøe

, do nichž strèil knihovník, se obvykle otevøely. Gustýna slyšela, jak na druhé stranì dopadla na zem západka.

Uprostøed prostoru, který se pøed nimi otevøel, stála dìsivá postava. Její strašlivý vzhled byl o nìco ménì strašlivý díky tomu, že mìla na krku pov ìšenou tabulku, na níž bylo èitelnì napsáno Inovovaná maska Dìsivého nekro manta – prodejní cena 2.99 tol. (vèetnì DPH). Maska byla odstranìna, aby s e na jejím místì objevila mnohem pøíjemnìjší tváø doktora Zïáblíkova.

„Není snad zapotøebí dìlat tady takový –“ zaèal doktor, ale pak uvidìl kn ihovníka. „Ale! Mohu vám nìjak pomoci?“

Knihovník pozvedl knihu a dr. Zïáblíkov zasténal. „Zase tohle,“ zamraèil se

. „Dobrá, co chcete?“

„Máme dole ve sklepeních jednoho orka,“ sdìlila mu Gustýna.

„Ano, já vím,“ pøikývl dr. Zïáblíkov. Knihovník mìl opravdu velký oblièej, ale v této chvíli bylo jasné, že ne dost velký na to, aby se tam vešel vš echen úžas, který by byl rád vyjádøil. Hlava oddìlení Posmrtné komunikace pokrèila rameny a povzdechla si. „Podívejte,“ pokraèoval Zïáblíkov, jako k dyby ho už unavovalo vysvìtlovat jednu a tu samou vìc pøíliš èasto, a znov u si povzdechl. „Ode mì se èeká, že tady budu podle definic zdejšího ústav u za toho zlého, je to tak? Ode mì se èeká, že budu naslouchat za dveømi a nahlížet do klíèových dírek. Koketovat s èernou magií. Já nosím prsten s umrlèí hlavou… Já mám hùl zakonèenou støíbrnou lebkou a –“

„A masku z obchodu s žertovnými pøedmìty?“ dokonèila Gustýna,

„No, náhodou je celkem praktická,“ odpovìdìl ponìkud uraženì dr. Zïáblíkov

. „Je mnohem dìsivìjší než skuteèná a dá se prát, což je v tomhle oddìlení vždycky dost dùležitá vìc. Kromì toho, ani bych se nedivil, kdybyste tady byli kvùli tomu samému, kvùli èemu tady byl už pøed nìkolika týdny arcika ncléø.“

„Byli orkové strašní tvorové?“ zeptala se Gustýna.

„Myslím, že vám k tomu mohu nìco ukázat,“ odpovìdìl jí Zïáblíkov.

„Tady ten gentleman mi už ukázal obrázek v knize,“ øekla Gustýna.

„Byl to ten s oèními bulvami?“

Gustýna si náhle uvìdomila, jak nesmírnì živou má pamì•. „Ano!“

„No, jsou tam horší, než je ten,“ pøikývl dr. Zïáblíkov spokojenì. „Takže pøedpokládám, že chcete dùkaz?“ Pootoèil hlavu. „Karlíku?“ Na vzdáleném ko nci místnosti se rozhrnuly èerné závìsy a vyšel z nich kostlivec. V ruce d ržel velký hrnek s nápisem, který pùsobil výjimeènì depresivnì: Nekromanti se èiní celou noc.

„Nebojte se,“ uklidòoval je dr. Zïáblíkov.

„Já se nebojím,“ ohradila se prudce Gustýna, které strachem naskoèila husí k ùže i v nose. „Byla jsem se podívat na jatkách. Je to souèást podnikání a kr omì toho je vyleštìný.“

„Dì-uji -á- -ockrát!“ odpovìdìl mírnì nezøetelnì kostlivec.#

„Takže, Nekromanti se èiní celou noc, co? Nepøipadá vám to trochu žalostné

? Nemyslíte, že na to jdete pøece jen trošku tvrdì?“

„Bylo to dost tvrdé na to, aby se podaøilo vyrobit tady toho,“ odpovìdìl jí dr. Zïáblíkov. „My vážnì nepatøíme k tìm oblíbeným katedrám univerzity. Ka rlíku, tady ta mladá dáma by se ráda dozvìdìla nìco o orcích.“

„Zase?“ podivil se kostlivec a podal hrnek doktorovi. Mìl dost hrubý hlas, ale zdaleka ne tak strašidelný, jak by obyèejný smrtelník èekal. Kostrou celé vìc i, když si odmyslíme samotnou kostru, byly jeho kosti plující ve vzduchu, jako by to byly jediné viditelné souèásti neviditelného tìla. Èelisti se pohnuly a Karlík pokraèoval: „-íte, -yslí-, že-á-e -a-ì• - zásoníku, -rotože neza-o-íne jte, že js-e ji -y-olali -ro -ýsìška. Ještì jse- ne-ìl èas ho -yèistit.“

„Pamì• èeho?“ nechápala Gustýna,

„Je to jistý druh magie,“ odpovìdìl jí Zïáblíkov ponìkud povýšenì a pokraèov al. „Trvalo by pøíliš dlouho, než bych vám to vysvìtlil.“

To se Gustýnì nelíbilo. „Tak se mi to pokuste vysvìtlit v kostce.“

„No, dobøe. Jsme si teï už naprosto jistí, že to, èemu øíkáme bìh èasu, je ve skuteènosti proces, pøi nìmž je vesmír nièen a okamžitì znovu vytváøen v tìch nejmenších zlomcích skuteènosti, jaké mohou existovat. Myslíme si, že i když je ten proces v každém svém zlomku okamžitý, vytvoøení celého V

esmíru trvá zhruba pøibližnì pìt dní. To je velmi zajímavé –“

„Mohl byste to vyjádøit v menší kostce?“

„Takže nechcete slyšet o Hausmanovì teorii Univerzální pamìti?“

„Co takhle dlažební kostka?“ doplnila svou žádost Gustýna.

„Dobrá, takže… mùžete si to pøedstavit takhle: Bìžná pøedstava je, že sta rý vesmír není znièen v témže okamžiku, kdy je vytvoøen ten nový, což je proces, k nìmuž došlo bìhem doby, kdy s vámi mluvím, milionkrát a milionk rát –“

„Ano, tomu bych vìøila. Víte, jak velká je kostka ke høe Èlovìèe, nezlob se?

“ zeptala se Gustýna.

„Kopie vesmíru jsou uchovávány. Nevíme jak, nevíme kde, a když si pokusím pøedstavit, jak to celé funguje, tak jsem z toho úplnì mimo. Ale posledn í dobou zjiš•ujeme, že je nìkdy možno, hm… é… za jistých okolností tuhle pamì• pøeèíst. Jak si vedu v termínech kostkových velikostí?“

„Takže vy máte jednoduše nìco jako kouzelné zrcadlo?“

„No, mohli bychom to tak øíci, pokud je vám kostka od Èlovìèe, nezlob se je štì velká.“

„No, žádná menší kostka mì teï právì nenapadá,“ øekla blahosklonnì Gustýna

. „Takže vy mi tady øíkáte, že všechno, co se stane, zùstává nìkde znehybn ìno, a protože to víte, mùžete se na to nìkdy podívat?“

„To je dokonale koncentrovaný výtažek ze všech mých informací,“ souhlasil Zïáblíkov. „Což je nesmírnì užiteèné, ale na druhé stranì souèasnì chybné ve všech možných smìrech. Ale jak øíkáte, používáme“ – na tomto místì se m írnì otøásl – „magické zrcadlo, jak jste to popsala. Nedávno jsme se pro a rcikancléøe dívali na bitvu u Orèího žlebu. To byla poslední známá bitva, v níž se objevila rasa známá jako orkové.“

„Objevila?“ ujiš•ovala se Gustýna;

„No, kde byla použita,“ vysvìtloval jí doktor Zïáblíkov.

„Použita? A vy dokážete najít nìco podobného v celkové historii všeho, co s e kdy stalo?“

„Hm… dost pomáhá, když máte nìjaké pevné body,“ øekl Zïáblíkov. „Nìco, co bylo na místì. A jediné, co vám øeknu, mladá dámo, je, že máme kus lebky, který byl nalezen na místì bitvy, a protože to byla právì lebka, spadá to zcela jasnì pod pravomoc mého oddìlení.“ Obrátil se ke knihovníkovi. „Bude to v poøádku, když jí to ukážu, že?“ zeptal se. Knihovník zavrtìl hlavou.

„Dobrá. To znamená, že to mohu podle univerzitního øádu udìlat. Vyžaduje se ode mì jistá dávka tajné neposlušnosti. Provedl jsem to s pomocí omnisk opu. Mùj kolega si je naprosto jistý tím, že bych nìco takového dìlat nemì l, a tak mu nebude vadit, když to udìlám. Je to jen opravdu velmi kratièký úlomek èasu, ale na arcikancléøe to udìlalo velký dojem, tedy pokud se to mu dá øíkat dojem.“

„Ráda bych si vyjasnila jednu vìc,“ podívala se na nìj Gustýna. „Vy skuteè nì mùžete neuposlechnout pøíkazù nìkoho takového, jako je arcikancléø?“

„Ale samozøejmì,“ pøikývl Zïáblíkov. „Já mám pøíkazy to tak dìlat. Oèekáv á se to ode mì.“

„Ale jak je možné, že to funguje?“ vyzvídala Gustýna dál. „Co by se stalo, kdyby vám dal pøíkaz, že si nepøeje, abyste porušoval jeho pøíkazy?“

„Je tøeba k tomu pøistupovat zdravým selským rozumem a s dobrou vùlí na vš ech stranách,“ odpovìdìl jí Zïáblíkov. „Tak napøíklad, když mi arcikancléø dává nìjaký pøíkaz, který nesmí být neuposlechnut, dodá vìtšinou nìco jak o ‚Zïáblíkove, ty malý èerve (podle univerzitního øádu), jestli neuposlech neš tohoto pøíkazu, rozbiju ti hlavu.‘ Ve skuteènosti tady platí ‚chytrému napovìz.‘ Všechno to samozøejmì probíhá na základì dùvìry. Ve mì se vklád á dùvìra, že budu opravdu naprosto nedùvìryhodný. Nedokážu si pøedstavit, co by beze mì arcikancléø dìlal.“

„No jo, -odej•,“ souhlasil Karlík a strnule se zašklebil.

O pìt minut pozdìji už byla Gustýna v jiné temné místnosti a stála pøed ku latým èerným zrcadlem, které bylo vysoké pøinejmenším jako ona. „Aha, takž e to bude nìco jako Pohyblivé obrázky,“ prohlásila jízlivì.

„To je humorné pøirovnání,“ usmál se dr. Zïáblíkov, „až na to, že za prvé: nemáme popcorn, a za druhé: i kdybychom ho mìli, neužila byste si ho, pro tože by vás pøešla veškerá chu•. To, co bychom snad mohli nazvat kamerou, bylo to poslední, co jeden z lidských váleèníkù vidìl.“

„Je to ta osoba, jejíž lebku jste získali?“

„Skvìle! Vidím, že jste mì pozornì sledovala,“ zamnul si ruce dr. Zïáblíkov.

Nastala chvilka ticha. „Bude to strašidelné, že?“

„Ano,“ pøikývl Zïáblíkov. „Noèní mùra? Velmi pravdìpodobné. Dokonce i já si myslím, že je to výjimeènì znepokojivé. Jsi pøipravený, Karlíku?“

„-øi-ra-ený,“ odpovìdìl Karlík odnìkud ze tmy. „Jste si jistá, sleèno, že to ch cete -idìt?“

Gustýna si jistá nebyla, ale cokoliv bude lepší, než se postavit Zïáblíkovov u blahosklonnému úsmìvu Vždy• já to vìdìl. „Ano,“ øekla a snažila se, aby je jí hlas znìl pevnì.

„Fragment, který jsme vám schopni ukázat, je velmi krátký, trvá necelé tøi vteøiny, ale pochybuji o tom, že byste ho chtìla vidìt znovu. Jsme pøiprave ni? Díky, Karlíku.“

Gustýnina židle odlétla dozadu a Zïáblíkov, který byl na nìco takového oèivi dnì pøipraven, ji zachytil. „Tak to je jediný známý obrázek orka v boji,“ sd ìlil Gustýnì doktor a pomohl jí vstát. „A mimochodem, byla jste skvìlá. Doko nce i arcikancléø velmi hlasitì zaklel.“

Gustýna zamrkala a pokusila se ze své pamìti odøíznout kousek asi tak necelé tøi vteøiny dlouhý. „A je to jisté?“ ujiš•ovala se. Ale musela to být pravd a. Na zpùsobu, jakým se jí obraz pøilepil na zadní stranu mozku, bylo nìco, co jí napovídalo, že to pravda je.

„Chtìla bych to vidìt ještì jednou,“ øekla.

„Cože byste chtìla?“ podíval se na ni nevìøícnì Zïáblíkov.

„Musí tam toho být víc,“ odpovìdìla mu Gustýna. „Je to jen èást obrázku.“

„Trvalo nám celé hodiny, než se nám to podaøilo,“ potøásl Zïáblíkov nechá pavì hlavou. „Jak jste si toho mohla všimnout hned napoprvé?“

„Protože jsem vìdìla, že to tam bude,“ odpovìdìla mu Gustýna.

„Tak ta nás teda dostala, šé-e,“ zacvakal zuby Karlík.

„Dobrá. Pus• to znovu a tentokrát zvìtši pravý horní roh. Je to hodnì rozmaz ané,“ obrátil se ke Gustýnì.

„Mùžete to zastavit?“ zeptala se.

„Jasnì. Karlík vymyslel i tohle.“

„Pak víte, který kousek myslím.“

„Samozøejmì.“

„Tak mi to ukažte znovu.“

Karlík zmizel za závìsem. Nìkolikrát zablesklo svìtlo a pak…

„Tady!“ ukázala na ztuhlý obraz. „To jsou muži na koních, je to tak? A mají bièe. Vím, že je to rozmazané, ale to, že mají bièe, se poznat dá.“

„No ano, dobrá, je to tak,“ pøikyvoval Zïáblíkov. „Je velmi tìžké pøinutit j akéhokoliv tvora, aby vbìhl do deštì šípù, pokud ho poøádnì nepobídnete.“

„Oni byli zbranìmi. Živí tvorové použití jako zbranì. A nezdá se, že by vypad ali o tolik jinak než lidé.“

„Za Zlého vládce se odehrála spousta zajímavých vìcí,“ øekl Zïáblíkov kon verzaèním tónem.

„Zlých vìcí,“ opravila ho Gustýna.

„Ano,“ zabruèel Zïáblíkov, „spíš by se to dalo øíct takhle. Ale o to šlo. Zlý vládce. Øíše zla. Je to jako se železnou pannou, dìlali jen èest svému jménu

.“

„A co se stalo s orky?“

„No, úøednì jsou všichni mrtví,“ odpovìdìl Zïáblíkov. „Ale tu a tam se vynoø ily nìjaké povìsti.“

„A lidé je honili do bitev jako dobytek.“

„Jestli to tak chcete pojmenovat, pak ano, pøedpokládám, že to tak bylo. Ale nejsem si jistý, že to na vìci nìco mìní.“

„A já si myslím, že to mìní všechno,“ odsekla mu Gustýna. „Rozhodnì, když j ediné, o èem lidé mluví, jsou obludy a ne bièe. Tvorové, kteøí se lidem vel mi podobají, vlastnì nìjaký druh lidí. Možná to, co byste mohl udìlat z lid í, kdybyste se opravdu hodnì snažil?“

„No, to je vážnì zajímavá teorie,“ naklonil Zïáblíkov hlavu ke stranì, „ale ne dokážete ji.“

„Když král bojuje s jiným králem a vyhraje, obvykle tomu poraženému králi utne hlavu, není to tak?“ podívala se na nìj Gustýna.

„Obèas,“ pøikývl Zïáblíkov.

„Tím chci øíct, že nemùžete obviòovat zbraò za to, jak byla použita. Jak se to øíká? Nikdo nemùže za to, jak byl stvoøen? A já si myslím, že orkové byli stvoøeni.“ Gustýna se obrátila ke knihovníkovi, který upíral oèi ke stropu.

„Vy tady pracujete jako kuchaøka, že? Nechtìla byste pracovat pro mou kat edru?“

„Každý ví, že ženy nemohou být mágy,“ øekla Gustýna.

„No, to ano, ale nekro – posmrtná komunikace – to je nìco jiného,“ odpovìd ìl jí Zïáblíkov pyšnì. A dodal: „Bohové vìdí, že by se nám tady hodili nìj ací inteligentní lidé. A ženský pøístup by nám mohl být velmi užiteèný. A nemyslete si, že vás sem lákám jen proto, abych vás pak nechal utírat prac h. Našeho prachu si tady ceníme jako zlata a vaše kuchaøské zkušenosti by byly v našem resortu nedocenitelné. Koneckoncù, základní øeznické úkony js ou souèástí naší práce. A jsem pøesvìdèen, že Bimbùv obchod má na skladì s kvìlý kostým ženské nekromantky, co ty na to, Karlíku?“

„Deset tolar- -èetnì krajko-ého ži-tk-. Sk-ìlý ochod -ro každého,“ odpovída l Karlík dutým hlasem zpoza svého závìsu, „-el-i ra-ino-ané!“#

Odpovìdi se mu nedostalo, protože Gustýnina ústa ztuhla v procesu otevírání se, ale nakonec se jí pøece jen podaøilo vypravit ze sebe rozhodné „Ne.“

Vedoucí katedry Posmrtné komunikace si krátce povzdechl. „No, myslel jsem si to, ale všichni jsme nemìnnou souèástí schématu vìcí. Svìtlo a temnota.

Noc a den. Sladkost a kyselost. Dobro a zlo (v rámci daných univerzitních pravidel). Vìcem prostì pomáhá, když se na obou stranách pohybují chytøí a rozumní lidé, ale jsem pøesto rád, že jsme vám mohli být nápomocni. Tady dole lidi èasto nevídáme. Tedy, ne lidi v tom ryzím slova smyslu.“

~~~

Tentokrát prošla Gustýna chodbou nahoru. „Ork,“ pomyslila si. „Tvor, který je n zabíjí.“ Pokaždé, když mrkla, se jí vrátil ten obrázek. Tesáky a drápy dìsi vého tvora ve skoku, tak jak ho vidìl ten, a• už to byl kdokoliv, na nìjž se hrùzostrašný tvor vrhal. Bojovníci, kteøí se nedali zastavit. A Sráže podle H

ašta zabili, a on se pak tak nìjak zmìnil v nezabitého, vrátil se na Univerzi tu a snìdl jí všechny slané koláèe.

V tom všem byla velká èerná mezera, ale tu lidé s bièi zcela vyplnili. Nemùž ete mít nìkoho, kdo jen bojuje, pomyslela si. Ten nìkdo musí dìlat i jiné vì ci. A Sráž není o nic divnìjší než spousta lidí, s nimiž se v dnešních dnech bìžnì potkáváte. Není to právì mnoho, z èeho se dá vyjít, ale na druhé stra nì, Zlý vládce byl èerný mág, to vìdìl každý. Každý ví, že nemùžete za to, j ak vypadáte. Rozhodnì to stojí za pokus. Je to malý kousek nejistoty.

Jakmile dorazila pøed Srážùv zvláštní úkryt, vycítila, že bude prázdný. Otevø ela dveøe a zjistila, že tam není jediná svíèka, ale co hùø, také žádný Sráž.

Ale vždy• já mu øekla, aby šel a pomohl jim s tréninkem. Takže urèitì šel tr énovat fotbalové mužstvo, urèitì bude tam, øekla si. Takže je zbyteèné si dìl at starosti.

Bohužel, zøetelnì cítila, že nìco není v poøádku, a plná nervozity se vydala do Noèní kuchynì.

~~~

Byla skoro tam, když potkala pana Ctimila Šikézu. Prominentní ohryzek mìl èervený a lesklý jako kuøecí drùbky.

„Ták, takže my tady dole máme lidožravého orka, je to tak?“ prohlásil. „Tak to se lidem líbit nebude. Nìkde jsem slyšel, že dokážou bojovat i po tom, co se jim usekne hlava.“

„To je zajímavé,“ pøikývla Gustýna. „A jak potom poznají, kterým smìrem m ají útoèit a na koho?“

„Tohle? No, oni dokážou jít po èichu,“ ušklíbl se zadel.

„A jak to dìlají, když mají useknutou hlavu? Chcete mi øíct, že mají nosy n a zadku?“ Tím, co øekla, šokovala sama sebe, to byla vulgární øeè, ale Šiké za byl nìco jako vulgární øeè v zhmotnìlé podobì.

„Jsem zásadnì proti tomu,“ pokraèoval, jako kdyby její otázky neslyšel. „Vít e, co jsem ještì slyšel? Že je tak jako vyrobili. Když Zlý vládce potøeboval váleèníky, pøinutil nìjaké Igory, aby pøetvoøili skøety na orky. Vùbec to n ejsou normální tvorové. Budu si stìžovat arcikancléøovi.“

„Ten už to ví,“ zchladila ho ponìkud Gustýna. Urèitì o tom musí vìdìt, pomy slela si. A Vetinari taky, dodala sama pro sebe. „Nemáte v úmyslu dìlat pan u Srážovi nìjaké potíže, že ne?“ podívala se na zadela. „Protože jestli ano

, pane Šikézo“ – naklonila se kupøedu – „taky už by vás nikdy nikdo nemusel najít.“

„Takhle byste mluvit nemìla,“ zamraèil se.

„Máte pravdu, nemìla bych,“ pøikývla Gustýna. „Takhle ne. Mìl jsem øíct, že už by tì nikdo nemusel najít, ty profláknutý slizký blbeèku. Bìžte a øeknìte to klidnì arcikancléøovi, jestli chcete, a uvidíme, jak dopadnete.“

„Oni žerou lidi zaživa!“ snažil se Šikéza.

„To trollové taky,“ odsekla Gustýna. „Pøipouštím, že je zase vždycky vypliv nou, ale to už si ti lidé života rozhodnì moc neužijí. Kdysi jsme bojovali s trpaslíky, a když vám pøesekli nohy v kolenou, nebyla to legrace. My ale víme, pane Šikézo, že vlk mùže natáhnout roucho beránèí.“ Popotáhla nosem a dodala: „A myslím, že by nebylo špatné, kdybyste nìco takového udìlal také

. A jestli uslyším o nìjakých potížích z vaší strany, vy uslyšíte o mnì. Ta m nahoøe je arcikancléø, tady dole, ve tmì, je kuchyòské náøadí.“

„Ohlásím mu, co jste øekla,“ odpovìdìl neš•astný zadel a pomalu couval ch odbou.

„Budu vám velmi vdìèná, když to udìláte,“ øekla Gustýna. „A teï se ztra•te.“

Proè si øíkáme, že vlk nedokáže obléct roucho beránèí? pøemýšlela, když se dívala, jak zadel odchází. Vidìl nìkdy nìkdo vlka nosit beránèí roucho? A j ak by si ho vlastnì oblékl? Kdyby nìjaké nosil. Ale my si to øíkáme dál, ja ko kdyby to byla nìjaká svatá pravda, když to vlastnì znamená jen to, že ná m došly argumenty.

~~~

Vìdìla, že je tady nìco, co musí udìlat, ale co to bylo? Aha, ano. Pøešla ke kotli, na který napsala køídou „Nesahat,“ a zvedla víko. Z vody se na ni up írala korálková oèka. Pøešla do chladírny, vzala tam nìkolik kouskù ryby, kt eré hodila smìrem k èekajícím klepetùm. „No, tak už koneènì vím, co s tebou,

“ øekla.

Plnì funkèní kuchyò obsahovala velké množství rùzných pøedmìtù, mezi nimiž pomìrnì velkou èást tvoøily vìci, kterými by bylo možné spáchat ty nejdìsiv ìjší vraždy, ale i takové, které umožòovaly zbavit se dùkazù. Tohle nebylo poprvé, kdy jí hlavou probìhla podobná myšlenka. Byla docela ráda. Teï tedy vytáhla ze zásuvky jedny zvláštì silné rukavice, oblékla si svùj starý plá š•, sáhla do kotle a vytáhla kraba. Pokusil se ji štípnout. Vìdìla, že to z kusí. Nikdy neèekejte vdìènost od tìch, kterým pomùžete.

„Zaèíná odliv,“ sdìlila korýši, „takže si vyjdeme na malou procházku.“ Vho dila kraba do nákupní tašky a vydala se pøes univerzitní trávníky k východ u.

Dva mágové – studenti pracovali v nedaleké univerzitní lodìnici. Jeden se na ni podíval a øekl: „Máte povolení k procházce po univerzitních pozemc ích, madam?“

„Ne, kuchyòskému personálu je to pøísnì zakázáno,“ odpovìdìla mu Gustýna

.

Studenti se podívali jeden na druhého. „No tak jo,“ prohlásil pak jeden z nic h.

A to bylo všechno.

Bylo to tak jednoduché.

Bylo to jen metaforické kladivo. Udeøilo vás jen tehdy, když jste pøipustili, že existuje.

Vytáhla kraba z tašky a on na ni popuzenì zamával klepety. „Vidíš támhleto

?“ øekla a zamávala volnou rukou. „Tomu se øíká Slípkokuøecí plácek.“ Je v elmi nepravdìpodobné, že by se krabí oèi, by• byly na stopkách, dokázaly z aostøit na travnatou pláò za øekou, ale pro jistotu ukázala tím smìrem. „L

idé si myslí, že se tak jmenuje proto, že se tam kdysi držela drùbež,“ pok raèovala konverzaèním tónem, zatímco oba mladí mágové se nejistì podívali jeden na druhého. „Ve skuteènosti je to úplnì jinak. Na tom místì byli pop ravováni lidé, vìtšinou obìšením, a když vyšla ze starého vìzení, které ta m stávalo, øada odsouzených k smrti a transportovaných galejníkù, vedl je knìz. Vypadal ve svém hnìdém rouchu, nadouvaném vìtrem, jako slepice, kter á si vede øadu kuøat. To je nìco, èemu my, lidé, øíkáme ironický smysl pro humor. A já nemám nejmenší ponìtí, proè ti o tom všem vykládám. Udìlala j sem, co jsem mohla. Teï toho víš mnohem víc než kterýkoliv jiný krab.“

Popošla na okraj toho, èemu se v tomto úseku, kde øeka protékala mìstem, ø íkalo voda, a kraba do toho upustila. „Drž se co nejdál od krabích kýblù a už se nevracej.“ Obrátila se k odchodu a uvìdomila si, že ji oba mágové c elou tu dobu pozorují. „No co je?“ vyštìkla na nì. „Existuje snad nìjaký z ákon, který by zakazoval mluvit s kraby?“ Když pak procházela kolem nich, obdaøila je mírným úsmìvem.

Když se vracela dlouhými temnými chodbami k nádržím, mìla pocit jakési le hkosti. Nìkteøí z obyvatel podzemí ji pozorovali s neskrývanou nervozitou

, ale po Srážovi nebylo ani vidu, ani slechu, i když je pravda, že ho neh ledala. Když míøila k Noèní kuchyni, objevili se Haštal s Julií. Gustýna si nemohla nevšimnout, že Julie má záøící oèi a ponìkud pomaèkaný vzhled.

Ona si ani nemohla nevšimnout, protože si dobøe všímala pokaždé. Náhradn í polorodièovská zodpovìdnost je hrozná vìc.

„Co tady poøád ještì dìláte?“

Podívali se na ni a v jejich výrazu bylo mnohem víc než pouhé rozpaky.

„Vrátila jsem se, abych se rozlouèila s dìvèaty, a taky jsem èekala, až Hašto vi skonèí trénink.“

Gustýna si sedla. „Udìlej mi hrnek èaje, prosím.“ A protože staré zvyky nik dy nerezaví, dodala: „Vodu uvaø v té èerné konvici a do porcelánové konve n a èaj dej dvì vrchovaté lžíce èaje. Voda se musí vaøit, když budeš èaj zalé vat. Ne abys hodila èaj rovnou do vaøící vody!“ Pak se obrátila k Haštalovi

. „Kde je pan Sráž?“ zeptala se ho a z jejího hlasu èišel okázalý nezájem.

Haštal sklopil oèi k zemi. „Já nevím, Gustýno,“ odpovìdìl. „Byli jsme –“

„Zaneprázdnìní,“ doplnila ho stroze Gustýna.

„Ale žádné techtle mechtle,“ pospíšila si Julie.

Gustýna si uvìdomila, že právì teï by jí asi nevadilo, kdyby došlo k nìjakým techtlím, ba dokonce ani kdyby došlo na mechtle. Byly vìci, které byly dùle žité, a vìci, které ne, a taky èas, kdy vám byl ten rozdíl dokonale jasný.

„Tak jak to panu Srážovi šlo?“

Hašt a Julie se podívali jeden na druhého. „My nevíme. On tam nebyl.“

„My jsme si mysleli, že je asi s tebou,“ pokraèovala Julie a podala Gustýnì hrnek toho, co obvykle dostanete, když požádáte o hrnek èaje nìkoho, kdo m á sklony pokazit každý kuchaøský pøedpis i ve dnech, kdy je v té nejlepší f ormì.

„On ve Velké síni nebyl?“ ujiš•ovala se Gustýna.

„Ne, nebyl – Okamžik.“ Haštal se rozebìhl dolù po schodech a za chvilku slyš ely, jak se jeho kroky vrací. „Jeho brašna s náøadím zmizela,“ hlásil. „Neby la sice nic moc, sám si ji ušil a vybavil tím, co našel v podzemí, ale bylo to všechno, co mìl.“

Vìdìla jsem to, pomyslela si Gustýna. Jasnì, že jsem to vìdìla. „Kde by mohl být? Nemá kam jít, jediné místo, které znal, je tohle podzemí.“

„No, je tady to místo v Überwaldu, o kterém tak èasto mluvil,“ napadlo Hašt ala.

„Ale to znamená ujít pìšky skoro dva tisíce kilometrù!“ odpovìdìla Gustýna.

„Víš, asi si myslí, že je jedno, jestli je tam, nebo tady,“ prohlásila Julie n evinnì. „Tedy, víte, co myslím? Ork, brr, od takového jména bych na jeho místì chtìla taky utéct.“

„Poslyšte, já si myslím, že se jen zatoulal nìkde tady, v budovì,“ potøásla hlavou Gustýna, i když si v duchu byla naprosto jistá, že to tak není. Ale když budu pevnì vìøit, že ho potkám za nejbližším rohem, nebo že si jen ta k odbìhl… pøepudrovat nos, nebo že si prostì jen tak na pùlhodinku nìkam od skoèil – na což má samozøejmì právo; tøeba si vyrazil koupit nové ponožky?

– když tomu tedy budu pevnì vìøit, každou chvíli už se objeví, rozhodnì by mohl, i když vím, že se neobjeví.

Odložila hrnek. „Pùl hodiny,“ øekla. „Lio, ty bìž a prohlédni Velkou síò. Ha šte, ty se pus• tímtéž smìrem, ale tunely. Pokud narazíš na nìkoho, komu mùž eš vìøit, zeptej se na nìj.“

O víc než pùl hodiny pozdìji se Gustýna znovu objevila v Noèní kuchyni a ku podivu byla poslední. Napùl oèekávala, že ho tam najde, i když vìdìla, že t o tak nebude. „Vìdìl by, jak má nastoupit do dostavníku?“ zeptala se.

„Pochybuju o tom, že kdy v životì vùbec dostavník vidìl,“ zavrtìl hlavou Ha štal. „Víte, co bych udìlal já, kdybych byl na jeho místì? Zaèal bych zdrha t. Jako když zemøel táta. Celou noc jsem prochodil po mìstì. Bylo mi jedno, kudy jdu. Chtìl jsem prostì jenom utýct sám pøed sebou.“

„Jak rychle dokáže ork utíkat?“ zajímala se Gustýna.

„Vsadil bych se, že mnohem rychleji než èlovìk,“ odpovìdìl Haštal. „A taky hodnì dlouho.“

„Poslouchejte,“ ozvala se Julie, „Vy to neslyšíte?“

„Neslyšíme? Co?“ podívala se na ni Gustýna.

„Nic,“ sklopila oèi Julie.

„No tak!“

„Co se stalo s tìma skrríít, skrríít!?“

„Myslím, že je najdeme tam, kde najdeme jeho,“ ožil Haštal.

„Podívejte, nemùže pøece bìžet celou cestu až do Überwaldu,“ uvažovala G

ustýna nahlas. „Ty bys to rozhodnì nedokázal.“

Nakonec to Gustýna pøece jen øekla: „Myslím, že bychom se mìli vydat za ním.“

„Já pùjdu,“ nabídl se Haštal.

„Tak jestli ty, tak já jdu taky,“ prohlásila Julie. „Kromì toho, poøád mám pe níze a ty je budeš potøebovat.“

„Tvoje peníze jsou v bance,“ upozornila ji Gustýna, „a banka je zavøená. Ø

ekla bych ale, že mám pár tolarù v penìžence.“

„Tak mì na chvilku omluvte,“ podíval se Haštal z jedné na druhou. „Za mom ent jsem zpátky. Øek bych, že je tady nìco, co bychom mìli vzít s sebou…“

~~~

Koèí koòbusu do Sto Lat se podíval dolù a øekl: „Dva tolary padesát pencí za každého.“

„Ale vy pøece jedete jenom do Sto Lat,“ podivila se Gustýna.

„Správnì,“ pøikývl muž klidnì. „To máme i vpøedu napsáno. Sto Lat.“

„Možná budeme muset cestovat mnohem dál,“ vysvìtloval Haštal.

„Prakticky každý koèár v téhle èásti svìta jede pøes Sto Lat.“

„Jak dlouho tam pojedeme?“

„No, tohle je noèní koòbus, OK? Je pro lidi, kteøí se musí dostat do Sto La t èasnì ráno a nemají moc penìz, a v tom je ta potíž, jasné? Èím míò penìz, tím pomalejší jízda. Nakonec tam ale dojedem. Dorazíme tam tak nìkdy za sv ítání.“

„Celou noc? Myslím, že bych tam rychleji došel po svých.“

Muž mìl tiché, pøátelské chování èlovìka, který zjistil, že nejlepší zpùsob

, jak procházet životem, je nelámat si s nièím pøíliš hlavu. „Poslužte si,“

pøikývl. „Až pojedeme kolem, zamávám vám.“

Gustýna se podívala do koòbusu. Byl z poloviny plný takových lidí, jací jez dí noèním spojem proto, že nemají moc penìz, lidí, kteøí si vìtšinou jídlo na cestu pøinesou v papírovém sáèku, a když už se o tom mluví, tak vìtšinou ani ten sáèek už není nový.

Seskupili se do hlouèku. „Je to jediná doprava, kterou si mùžeme dovolit,“

øekl Haštal. „Obávám se, že bychom si nemohli dovolit ani jeden z poštovn ích dostavníkù.“

„Nemohli bychom se pokusit s ním nìco usmlouvat?“

„Dobrej nápad,“ rozzáøil se Haštal a vydal se nazpìt ke koòbusu.

„Tak znovu zdravím,“ øekl vozka koòbusu.

„Kdy asi odjíždíte?“ zeptal se ho Haštal.

„Bìhem pìti minut.“

„Takže všichni, kdo chtìjí dnes v noci cestovat, už si nastoupili?“ Gustýna nahlédla øidièi pøes rameno. Cestující, který sedìl pøímo za ním, si s neoby èejnou peèlivostí loupal vajíèko natvrdo.

„Mùže být,“ pøikývl øidiè.

„Takže proè byste nemohl odjet hned a nejel rychlejc? Je to moc dùležitý.“

„Je to pozdní spoj,“ zdùraznil koèí. „Už jsem vám to øekl.“

„A kdybych vás zaèal ohrožovat tuhle tím kusem olovìný trubky, jel byste ry chlejc?“ zamraèil se na nìj Haštal.

„Haštale Nejspíši!“ Gustýna zesílila hlas. „Nemùžeš jen tak z nièeho nic oh rožovat lidi olovìnou trubkou!“

Koèí se podíval na Haštala a øekl: „Mohl byste mi to zopakovat ještì jednou

?“

„Øek sem vám, že mám tendle kus olovìný trubky,“ opakoval Haštal a za•u kal zmínìným kusem kovu na dvíøka koòbusu. „Omlouvám se, ale my se opra vdu velmi nutnì potøebujeme dostat do Sto Lat.“

„Hm, ano, já to chápu, vidím i vaši olovìnou trubku,“ pøikývl koèí a s tìm i slovy sáhl na opaènou stranu svého sedadla, „takže mi nezbývá nic jiného

, než vám ukázat tuhle váleènou sekeru a pøipomenout vám, že kdybych vás n áhodou musel pøeseknout vejpùl, neberte si to osobnì, zákon by byl na mé s tranì. Vy si musíte myslet, že jsem nìjaký natvrdlý pitomec, ale sami mi t ady poskakujete kolem vozu jako kozy na ledì, takže o co vám vlastnì jde?“

„Musíme dohonit našeho kamaráda. Mohl by být v nebezpeèí,“ odpovìdìl Ha štal.

„A je to velmi romantické,“ doplnila Julie.

Koèí se na ni dlouze zadíval.

Dostala nápad. „Když nám ho pomùžete dohonit, dám vám velikou pusu,“ us mála se na nìj.

„No, prosím!“ zvolal potìšenì koèí a obrátil se k Haštalovi. „Proè nìco tak ového nenapadlo vás?“ dodával.

„No dobrá, já vám dám taky velkou pusu,“ sliboval Haštal.

„Ne, díky, pane,“ odpovìdìl s podezøelým spìchem koèí, který se oèividnì za èínal bavit. „Myslím, že ve vašem pøípadì bych dal pøednost té olovìné trub ce, ale rovnou vás prosím, nic nezkoušejte, protože dostat z potahù krvavé skvrny, to je fakt pekelná práce. Nic s nimi nepohne.“

„Dobrá, tak když nedáte jinak, tak já vás praštím tou olovìnou trubkou,“ pro hlásil Haštal. „Jsme zoufalí.“

„A dáme vám i nìjaké peníze,“ dodávala Julie.

„Promiòte?“ díval se koèí z jednoho na druhého. „Takže já jako dostanu poli bek, peníze i olovìnou trubkou? Tedy, podívejte, klidnì vám odpustím tu tru bku, když místo ní dostanu ještì jedno políbení.“

„Dvì políbení, tøi tolary a žádná olovìná trubka,“ nezaváhala Julie.

„Nebo to risknu a bude to jenom ta olovìná trubka,“ doplnil její prohlášení H

aštal.

Gustýna, který celý rozhovor sledovala v užaslé hrùze, øekla: „Pokud jde je n o to, dám vám políbení i já.“ Nemohla si nevšimnout, že její prohlášení n evychýlilo šance ani na jednu, ani na druhou stranu.

„No jo, ale co mí pasažéøi?“ napadlo najednou koèího.

Všichni ètyøi se podívali do zadní èásti koòbusu a uvìdomili si, že jsou cíl em pøinejmenším pùltuctu užaslých pohledù. „Berte to políbení!“ zvolala nìja ká žena, která mìla na klínì velký proutìný košík s prádlem.

„A ty prachy taky!“ radil muž, který sedìl za ní. „A mnì je to fuk, jestli dostane hudlana nebo volovìnou trubkou pøes kokos, dyž nás pøedtím vysadí t am, co jedem,“ ozval se další muž, který sedìl daleko vzadu.

„A co my?“ nadhodil jeden z dvojice rozhihòaných mladíkù. „My žádný po líbení nedostaneme?“

„Vážnì to chceš?“ utrhla se na nìj jízlivì Gustýna. Rychle se usadil zpìt na s edadlo.

Julie uchopila obìma rukama koèího tváø a po dobu, která se jak Gustýnì, t ak Haštalovi zdála nepøimìøenì dlouhá, znìlo nìco, jako když se nìkdo poko uší vysát tenisový míèek pøes výplet tenisové rakety. Pak koèí, kterému se protáèely panenky a mírnì se potácel, o jeden dva kroky ustoupil. „No, ta k tomu já øíkám rána olovìnou trubkou!“

„Možná, že bych mìl øídit já,“ navrhl Haštal.

Koèí se na nìj usmál. „Ne, budu øídit sám a vy byste se nemìl pøeceòovat, mladý muži. Poznám grázla, když na nìj narazím, a vy se nìèemu takovému ne blížíte ani náhodou. To by mì tou olovìnou trubkou spíš praštila moje star á matièka než vy. Co kdybyste ji radìji zahodil, nebo se s vámi nìkdo rozl ouèí zpùsobem, na který do smrti nezapomenete?“

„Což ve mnì vzbudilo dojem, že už by bylo naèase nechat konì trochu probìhn out.“ Pak mrkl na Julii. „Všichni cestující do Sto Lat na palubì?“

Konì od koòbusu obvykle nebývají nijak zvláš• rychlí, a když vozka øíkal „p robìhnout“, mìl oèividnì na mysli „projít“, ale nakonec se mu je podaøilo p øinutit k pohybu aspoò tak rychlému, že vìtšinu stromù u cesty minuli døíve

, než se jim okoukaly.

Koòbus byl, jak vozka zdùraznil, pro lidi, kteøí si nemohli dovolit rychlos t, ale mohli si dovolit èas. Pøi jeho stavbì se tedy nepoèítalo s žádnými v elkými výdaji. Nebylo to vlastnì nic víc než obyèejný selský vùz, zepøedu o d zvýšeného kozlíku až dozadu opatøený dvojicemi sedadel. Plátìné zástìny n a obou stranách chránily cestující pøed nejhoršími rozmary poèasí, ale našt ìstí vpouštìly dovnitø dostatek proudícího vzduchu a vìtru, aby rozptýlily pach starého èalounìní, které zažilo a pamatovalo lidství ve všech jeho mno hoèetných projevech a nevyhnutelných potøebách.

Gustýna nabyla dojmu, že nìkteøí z cestujících jsou zde štamgasty. Starší ž ena sedìla a tiše pletla. Oba mladíci se poøád tajnùstkáøsky pochechtávali, jak to dìlá vìtšina mladých v jejich vìku, a trpaslík se díval ven okýnkem

, aniž by pozoroval nìco konkrétního. Nikdo se neunavoval tím, že by se sna žil rozmlouvat se spolucestujícími, až na jednoho muže úplnì vzadu, který v edl dlouhou konverzaci sám se sebou.

„To není dost rychlé,“ vykøikla Gustýna po deseti minutách kodrcání po vý molech. „Dokázala bych bìžet rychleji.“

„Já si myslím, že se moc daleko ještì nedostal.“

Slunce rychle zapadalo a zelná pole pomalu zaèaly halit stíny, ale kus pøed vozem na silnici zápasil hlouèek postav. Haštal vyskoèil z vozu.

„Skrríít, skrríít!“

„To jsou ti mizerní tvorové,“ øekla Gustýna a rozbìhla se za ním. „Dej mi tu trubku!“

Sráž se napùl krèil v prachu cesty. Oblièej si chránil rukama a kolem nìj n apùl poletovaly a napùl poskakovaly Sestøièky Vìèné rychlosti. Cestujících z koòbusu si nikdo z nich nevšímal, dokud na místo dìje nedorazil kus olovì né trubky vzápìtí následovaný Gustýnou. Bohužel to nepøineslo efekt, který oèekávala. Sestry byly opravdu jako ptáci. Nedokázala je trubkou srazit k z emi, spíš jen odpálit do vzduchu.

„Skrríít, skrríít!“

„Pøestaòte mu ubližovat!“ zajeèela. „Neudìlal nic špatného!“

Sráž zvedl ruku a chytil ji za zápìstí. Necítila žádný tlak, ale pøesto nedo kázala rukou vùbec pohnout. Jako kdyby jí najednou vrostla do kamene. „Ony t ady nejsou proto, aby mi ublížily,“ øekl. „Jsou tady, aby vás chránily.“

„Pøed kým?“

„Pøede mnou. Alespoò tak by to mìlo fungovat.“

„Ale pøed vámi pøece žádnou ochranu nepotøebuju. To nedává vùbec žádný smysl.“

„Ony si myslí, že byste ji potøebovat mohla,“ odpovìdìl Sráž. „Ale to ještì ne ní to nejhorší.“

Ptaèí ženy kroužily vzduchem a ostatní pasažéøi, kteøí pochopitelnì sdíle li onen nakažlivý ankh-morporský smysl pro improvizovanou poulièní zábavu

, se vyhrnuli z koòbusu a vytvoøili kroužek vdìèných divákù, což Sestøièk y evidentnì vyvádìlo z míry.

„Tak co je to nejhorší, o èem mluvíte?“ zeptala se Gustýna a ohnala se trubkou po nejbližší sestøe, která jí spìšnì uskoèila z cesty.

„Mohly by mít pravdu.“

„Dobrá, tak jsi ork,“ vmísil se jim do hovoru Haštal. „A ti kdysi jedli lidi

. Tak jo. Snìdl jsi v poslední dobì nìkoho?“ dokonèil konverzaèním tónem.

„Ne, pane Hašte.“

„No, vidíš, a máš to.“

„Nemùžete zatknout nìkoho za nìco, co neudìlal,“ ozval se jeden z cestujíc ích koòbusu a vìdoucnì pøikyvoval. „To je základní zákon.“

„Co je to ork?“ zeptala se dáma, která stála hned vedle nìj.

„Hm, kdysi, za starých èasù, žili v Überwaldu nebo kde a trhali lidi na kusy a požírali je.“

„Ale teï už jsou dávno vyhynulí,“ dodával muž.

„To je roztomilé,“ prohlásila žena. „Nedal by si nìkdo trochu èaje? Mám s s ebou láhev.“

„Všichni jsou mrtví, až na mì. Ale obávám se, že jsem opravdu ork,“ øekl Sr áž. Podíval se nahoru na Gustýnu. „Je mi to líto,“ pokraèoval. „Byla jste k e mnì velmi laskavá, ale jasnì vidím, že to, že jsem ork, mì bude neustále pronásledovat. Budou s tím potíže. Nerad bych vás do toho zatáhl.“

„Skrríít, skrríít!“

Žena odšroubovala vršek své láhve. „Ale vy nemáte v úmyslu nìkoho sníst, že ne, drahoušku? Jestli máte vážnì hlad, mám s sebou nìjaké makaróny.“ P

odívala se na nejbližší Sestøièku a øekla: „A co s vámi, zlatíèko? Já vím

, nikdo nemùžeme za to, jak vypadáme, ale jak je možné, že vy vypadáte ja ko kuøe?“

„Skrríít, skrríít!“

„Nebezpeèí! Nebezpeèí!“

„Tak to se mi ale vùbec nezdá,“ ozval se další cestující. „Vùbec nevypadá, ž e by nám chtìl nìco udìlat.“

„Prosím, prosím,“ ozval se zase Sráž. Na cestì vedle nìj ležela krabice. S ho reènatým spìchem ji otevøel a zaèal z ní vytahovat vìci.

Byly to vìtšinou svíèky. Ve spìchu je kácel, pak zase spìšnì stavìl, a zatím co stavìl další, ty první znovu nervózníma rukama srážel. Koneènì se mu je p odaøilo všechny postavit na kameny lemující cestu. Z kapsy vytáhl sirky, kle kl si a roztøesenými prsty, které se mu zaplétaly do sebe, se pokoušel jednu rozškrtnout. Když vzplály první svíce, zaèaly mu po tváøích stékat slzy.

Svíce vzplály, rozhoøely se… a svìtlo se zaèalo mìnit.

Modré, žluté, zelené. Vždy po chvíli na nìkolik zakouøených vteøin uhasínal y, aby zaprskaly a vzplály znovu svìtlem jiné barvy, za hlasitých „och“ a „

ach“ pøihlížejících divákù.

„Vidíte? Vidíte?“ zvolal Sráž. „Líbí se vám? Líbí?“

„Myslím, že byste na tom mohl vydìlat spoustu penìz,“ prohlásil jeden z cest ujících.

„Jsou nádherné,“ pøikyvovala stará paní. „Vážnì, je úžasné, co dneska vy, m ladí, dokážete.“

Sráž se obrátil k nejbližší Sestøe a odplivl si: „Nejsem bezcenný. Mám svou cenu.“

„Mùj švagr má dole ve mìstì obchod s novinkami a zajímavostmi,“ naklonil s e ke Srážovi nedávný expert na orky. „Napíšu vám jeho adresu, jestli chcet e. Ale øekl bych, že takováhle vìcièka by se musela skvìle prodávat i v ob chodech, které se zabývají organizováním oslav dìtských narozenin.“

To všechno Gustýna pozorovala s otevøenými ústy, jako úžasný druh demokrac ie praktikovaný logicky uvažujícími a pøátelskými, i když ne právì chytrým i lidmi. Lidé, jejichž vzdìlání nezahrnovalo jedinou knihu, ale zahrnovalo spoustu jiných lidí, teï obklopili Sráže neviditelnýma pomocnýma rukama.

To bylo velmi povzbudivé, témìø to høálo u srdce, ale Gustýnino srdce bylo na povrchu ponìkud mozolnaté a ztvrdlé. Tohle byl ten nelepší kýbl s krab y. Sentimentální a odpouštìjící, ale udìlejte nìco nevhodného – jediné špa tné slovo, jediný úsmìv na špatném místì, jediná špatná myšlenka, a tyhle vstøícné a otevøené ruce se mohou lehce zmìnit v za•até pìsti. Sráž mìl pr avdu: Být orkem znamenalo žít v neustálém nebezpeèí.

„Poslyšte, vy tam! Nemáte nejmenší právo ohrožovat tady tímhle zpùsobem to ho chudáka,“ prohlásila rezolutnì stará dáma a zahrozila prstem na nejbliž ší Sestru. „Jestli tady chcete žít, musíte se nauèit dìlat vìci po našem, rozumíte? A to znamená žádné zobání do lidí! Tak my v Ankh-Morporku vìci n edìláme.“

Pøi tìch slovech se usmála dokonce i Gustýna. Ozobávání byla legrace v p orovnání s tím, co všechno mohl nabídnout Ankh-Morpork.

„Vetinari dneska pustí do mìsta každýho,“ ozval se další cestující. „V životì jsem neslyšel slovo tøeba proti trpaslíkùm, i když –“

„To je dobøe,“ ozval se hlas za jeho zády. Ustoupil stranou a Gustýna spatøil a trpaslíka, který stál hned za ním.

„Promiò, kámo, já tì nevidìl, s tou tvou vejškou, nic ve zlým,“ prohlásil muž

, který nemìl nic proti trpaslíkùm. „Jak jsem øikal. Ta vaše parta se tady pr ostì usadila, pøizpùsobili jste se a nejsou s váma žádný potíže, ale v posled ní dobì se ve mìstì objevujou fakt nìkterý dost divný týpci.“

„Vezmìte si napøíklad tu ženu, co vzali do Hlídky minulý mìsíc,“ pøidala se k nìmu stará paní. „Tu divnou, prý je odnìkud od Efebe. Závan vìtru jí sfouk l èerné brýle, a tøi lidé se zmìnili v kámen.“

„Je to Medúza,“ ozvala se Gustýna, která o tom pøípadu èetla v Kometì. „A le mágùm se je podaøilo promìnit nazpìt.“

„No, já tím vším chci øíct akorát to,“ pokraèoval muž, který nemìl nic proti trpaslíkùm, „nám pøece nevadí žádnej, dokáï se stará o svý a nedìlá žádný p itomosti.“

Tohle Gustýna slyšela tolikrát, že už to pro ni bylo nìco jako rytmus svìta

. Ale nálada davu teï smìøovala proti Sestøièkám. Døív nebo pozdìji nìkdo z nich sáhne po kameni. „Já bych odsud zmizela,“ øekla. „Zmizela bych odsud a vrátila bych se k té dámì, pro kterou pracujete. A kdybych byla na vašem místì, udìlala bych to hned teï.“

„Skrríít, skrríít!“

Jenže v tìch podivnì tvarovaných hlavách byly mozky. A tøi Sestry byly oèiv idnì dost bystré, aby vycítily nebezpeèí, které jim hrozilo, kdyby se dál z držovaly na místì, takže se daly na útìk. Chvilku pobíhaly a poskakovaly ko lem, podobné jeøábùm, až se ukázalo, že to, co vypadalo jako pláštì, jsou v e skuteènosti køídla, která zabušila do vzduchu, jak nabíraly výšku. Nakone c k hlouèku na silnici dolehl poslední výkøik „Skrríít, skrríít!“

Vozka koòbusu si odkašlal. „Takže, jestli jste si to už všechno vyøíkali, ta k navrhuju, abyste si zase nastoupili, dámy a pánové. I vy všichni ostatní.

A vy si tady nezapomeòte své svíèky, pane.“

Gustýna pomohla Srážovi na døevìné sedadlo. Bedýnku s náøadím mìl položeno u na kolenou a svíral ji, jako by to byl nìjaký zázraèný ochranný štít. „K

am jste se to pokoušel dostat?“ zeptala se ho, když se dal vùz zase do poh ybu.

„Domù,“ odpovìdìl jí.

„Nazpìt k Ní?“

„Dala mi mou užiteènou hodnotu,“ odpovìdìl Sráž. „Nebyl jsem nic a ona m i dala mou hodnotu.“

„Jak mùžete øíct, že jste nebyl nic?“ zamraèila se Gustýna. Na dvojsedadle pø ed nimi si šeptal Haštal s Julií.

„Nebyl jsem nic,“ potøásal hlavou Sráž. „Nevìdìl jsem nic. Nerozumìl jse m nièemu. Nechápal jsem. Neumìl jsem –“

„Ale to pøece neznamená, že je èlovìk bezcenný,“ pøerušila ho Gustýna roz hodnì.

„To znamená,“ trval Sráž na svém. „Neznamená to, že je nìkdo špatný. Jen jsem byl bezcenný. Ona mi ukázala, jak získat hodnotu, a já teï mám svou hodnotu.“

Gustýna mìla pocit, že používají výrazy ze dvou rùzných nauèných slovníkù

. „Co vlastnì znamená ta vaše ‚hodnota‘, pane Sráži?“

„To znamená, že opustíte svìt lepší, než jaký byl, když jste na nìj pøišli.“

„Dobrá øeè,“ ozvala se dáma s makaróny. „Dneska už žije ve mìstì pøíliš mn oho lidí, které by nenapadlo pøiložit ruku k užiteèné práci ani náhodou.“

„No dobrá, ale co takoví lidé, co jsou tøeba slepí, aha?“ To se ozval muž s vajíèky natvrdo, který sedìl na druhém konci koòbusu.

„Já znám ve Sto Latech chlápka, který tam vede bar,“ pøispìl se svou troškou do mlýna starší gentleman. „Ví pøesnì, kde co má, a když položíte peníze na pult, pozná jen podle sluchu, jestli je to správná èástka. Vede si výbornì a øeknu vám, že je skoro zázrak, jak pøes pùl hluèného baru pozná, že nìkde u stolu cinkla falešná šestipence.“

„Nemyslím si, že je nìkdo naprosto dokonalý,“ pokraèoval Sráž. „Myslím, že Její Jasnost tím mínila, že každý by se mìl snažit tak, jak to sám umí, pod le svých vlastních možností.“

„To vypadá, že je to rozumná dáma,“ okomentoval jeho slova muž, který nem ìl nic proti trpaslíkùm.

„Je to upírka,“ oznámila mu Gustýna zlomyslnì.

„No, nic proti upírùm, dokud se drží sami mezi sebou,“ broukla dáma s mak aróny, která se momentálnì zabývala olizováním nìèeho odpudivì rùžového.

„V naší ulici pracuje jedna upírka u košer øezníka a je moc pìkná.“

„A já si myslím, že není tak docela dùležité, s èím skonèíte,“ vmísil se do ho voru trpaslík. „Já si myslím, že je dùležité, s èím skonèíte v porovnání s tím

, s èím jste zaèínali.“

Gustýna se pohodlnìji opøela a na tváøi se jí usadil mírný úsmìv, zatímco f ilosofické úvahy pøeskakovaly od sedadla k sedadlu. Vùbec si nebyla jistá t ím, že jsou vìci v poøádku, ale Sráž tady sedìl a zdálo se, že je mnohem mé nì zbìdovaný, a všichni ostatní se k nìmu chovali, jako kdyby byl jedním z nich.

V temnotì pøed nimi se objevila kalná svìtla, Gustýna sklouzla se sedadla a vydala se dopøedu ke koèímu. „Už jsme skoro tam?“

„Ještì tak pìt minut.“

„Omlouvám se za tu hloupou záležitost s olovìnou trubkou,“ øekla.

„Jako by se nic nestalo,“ odpovìdìl dobromyslnì koèí. „Vìøte mi, v noèním s poji se objeví rùzní podivní týpci. Dneska alespoò nikdo nezvracel. Ten mlá denec, co jste ho sebrali cestou, je vážnì moc zajímavý.“

„Nemáte ani pøedstavu, jak moc,“ odpovìdìla Gustýna.

„Pokud tomu rozumím, tak jediné, co zatím øekl, je, že se každý musí snažit dìlat to nejlepší,“ pokraèoval vozka. „A èím schopnìjší jeden je, tím víc do brého by mìl udìlat. Podle mì je to pravda.“

Gustýna pøikývla. K tomu se vlastnì nedalo nic øíci. „Vracíte se hned nazpìt

?“

„Ne. Já s koòmi tady zùstáváme a budeme se vracet ráno.“ Obdaøil ji ponìku d zatrpklým pohledem èlovìka, který už slyšel pøíliš mnoho podivných vìcí a kupodivu jich i pøíliš mnoho vidìl, zatímco pro ty na sedadlech byl jeno m hlavou, která se dívá kupøedu a pozoruje cestu. „To bylo úžasné políbení

, co mi dala. Víte, nìco vám øeknu. Vùz bude na dvoøe, všude kolem je spou sta sena a slámy, a kdyby se tam nìkdo uložil na kutì, já bych o tom tìžko vìdìl, nemám pravdu? Odjíždíme v šest s èerstvými koòmi.“ Když vidìl její výraz, usmál se. „Øíkal jsem vám, že v noèním koòbusu se objevují ti nerù znìjší týpci, dìti, které utíkají z domova, manželky, které utíkají od man želù, manželové, kteøí utíkají pøed manžely jiných žen, a tak dále. Nìkdy tomu vozu øíkáme taky omnibus, a to omni znamená všechno a sakra øeknu vám

, že se v nìm taky skoro všechno stane, a proto tady taky mám tu sekeru, v íte? Ale jak to tak vidím, tak lidský život by nemìl být samá sekera.“ Pak zesílil hlas. „Tak je tady Sto Lat, lidièky! Zpáteèní jízda v šest hodin pøesnì.“ Mrkl na Gustýnu. „A jestli tam nebudete, jedu bez vás,“ dodal. „P

otom byste si museli chytit pravidelnou linku.“

„No, tak to nedopadlo zase tak špatnì, co?“ øekla Gustýna, když se svìtla mìs ta pøiblížila.

„Náš táta bude øádit,“ nadhodila Julie.

„Bude si myslet, že jsi se mnou.“

Haštal mlèel. Podle zákonù ulice byl mužem, který se pøed oèima dívky, o n iž stál, prakticky znemožnil, protože byl odhalen jako nìkdo, kdo nemá dos t odvahy, aby praštil bližního svého pøes hlavu kusem olovìné trubky. To b ylo výjimeènì zahanbující, i když si toho, jak se zdálo, nikdo nevšiml.

„Tak se zdá, že tam došlo k nìjakým potížím,“ zavolal na nì vozka z kozlíku

. „Lancreská létavice neodjela.“

Jediné, co zatím vidìli, byly pochodnì a svìtla luceren, které osvìtlovaly obrovský zájezdní hostinec stojící hned vedle mìstské brány, pøed nímž stál o nìkolik vozù a dostavníkù. Když se pøiblížili, køikl vozka na jednoho hub eného, køivonohého muže s tváøí lasièky, jací se nejspíše v místech, která mají nìco spoleèného s koòmi, líhnou a pak množí dìlením. „Létavice neodjel a?“ vyzvídal.

Muž s tváøí lasièky vytáhl z koutku cigaretu. „Kùò ztratil podkovu.“

„No a? Mají tady pøece kováøe, ne? Zrychluje to poštu a tak dál, ne?“

„Ten dlouho nic neurychlí, protože si rozplácnul ruku po celý kovadlinì,“

odpovìdìl mu ten dobrý muž.

„No, tak to bude velikej malér, jestli Létavice neodjede,“ prohlásil koèí. „T

o je pošta, chápete? Podle Létavice si mùžete øídit hodinky.“

Sráž vstal. „Já bych rozhodnì dokázal pøekovat konì, pane, pokud je to potøe ba,“ øekl, vstal a pøitiskl si na hruï svou døevìnou skøíòku s náøadím. „Mož ná, že byste mìl jít a nìkomu to øíci.“

Muž se odloudal a koòbus zastavil na velkém dvoøe. To už ale k nìmu pøibí hal dobøe obleèený muž. „Nìkterý z vás je kováø?“ volal a upíral pohled p øímo na Gustýnu.

„Já,“ odpovìdìl Sráž.

Muž pøesunul pohled. „Vùbec jako kováø nevypadáte, pane.“

„Oproti všeobecnému pøesvìdèení je vìtšina kováøù spíše drobnìjších a šlach ovitých než obrovitých lamželezù. Kováøství je spíše záležitostí šlach než svalù.“

„Skuteènì se umíte pohybovat kolem kovadliny?“ ujiš•oval se muž.

„Až byste se divil,“ pøikývl klidnì Sráž.

„V kovárnì jsou rùzné podkovy,“ pokraèoval muž. „Budete muset jednu pøe kovat na potøebnou velikost.“

„Vím, jak se to dìlá,“ pøikývl Sráž. „Pane Hašte, byl bych vám vdìèný, kdy byste mohl jít se mnou a pomoci mi s mìchy.“

~~~

Hostinec byl velký a plný lidí, protože jak to v zájezdních hostincích po ce lém svìtì bývá, pracovní den tam trval ètyøiadvacet hodin a ani o vteøinu mé nì. Nebyly tam tøeba pravidelné èasy, co se týèe jídel. Teplé jídlo pro každ ého, kdo si to mohl dovolit, bylo k mání neustále a studená jídla byla na ve lkém stole uprostøed hlavní haly. Pøijíždìli sem lidé, kteøí tady byli tím n ejrychlejším zpùsobem vyprázdnìni, naplnìni a znovu vysláni na další cestu, protože prostor, který zabírali, byl potøebný pro další pøijíždìjící cestují cí. Zdálo se, že nebylo okamžiku, kdy by na dvoøe necinkaly postroje. Gustýn a našla tichý kout. „Víš co?“ øekla Julii, „bìž a sežeò mládencùm pár oblože ných chlebù.“

„Je to zvláštní, že je pan Sráž kováø,“ uvažovala Julie nahlas.

„Je to prostì muž mnoha nadání a tváøí,“ odpovìdìla Gustýna.

Julii se zatváøila soustøedìnì a nakrabatila èelo. „Kolika tváøí?“

„To byl takový øeènický obraz, Lio. A teï mazej.“ Potøebovala èas na pøemýšl ení. Ty podivné létající ženy. Pan Sráž. Bylo toho trochu pøíliš mnoho najed nou. Ráno vstanete do nìjakého obyèejného dne, a pak to je najednou úplnì ji ný den a vy jste úplnì nìkde jinde než obvykle, i když máte to štìstí, že js te neskonèili jako silnièní lupièi. Najednou sedíte v cizim mìstì a nemáte s sebou nic jiného než to, co máte na sobì, a nevíte, co bude dál.

Na druhé stranì to bylo svým zpùsobem vzrušující. Chvíli jí trvalo, než ten hle svùj pocit rozebrala a dokázala pojmenovat, protože vzrušení nebylo pra videlným jevem jejího života. Koláèe jako takové, bez ohledu na to, zda jso u sladké nebo masové, nijak vzrušující nejsou. Vstala, a aniž si jí kdo vší mal, procházela davem. Mìla pøi tom jakousi nepøesnou pøedstavu o tom, že b y se mohla zaskoèit podívat, jak vypadají zdejší kuchynì, ale zjistila, že jí cestu blokuje nìkdo, jehož zpocená, neklidná, mírnì zmatená tváø a okrou hlost tìla signalizovaly, že to bude sám hostinský. „Kdybyste mohla malou c hvilièku poèkat, madam,“ a obrátil se spìšnì k dámì, která vycházela z míst nosti vyhlížející jako soukromá jídelna nebo salonek. „Bylo nám potìšením, madam, díky za to, že jste nás poctila svou návštìvou, madam,“ drmolil a pr avidelnì, i když jen mírnì, se pøi tom uklánìl. „Je pro nás vždy velkou ctí

, když Vaše Jasnost navštíví náš skromný podnik.“

Její Jasnost.

Gustýna se podívala na ženu, která mìla všechno, co si Gustýna pøedstavoval a, když o ní Sráž poprvé mluvil. Vysoká, hubená, tmavá, odmítavá, osoba, kt erá budila spíše strach než dùvìru. Její výraz byl kamenný a jediné, co úse ènì øekla, bylo: „Je tady pøíliš hluèno.“

„Ale hovìzí bylo skvìlé,“ ozval se jiný hlas a Gustýna si uvìdomila, že lady prakticky zastínila jinou, menší ženu, docela pøíjemnou, nijak zvláš• velko u, která pùsobila mírnì nervóznì.

„Vy jste lady Margolotta?“

Vysoká dáma ji obdaøila krátkým pohledem plným nesouhlasu a odplula smìre m k hlavnímu vchodu. Její spoleènice se ale zastavila a øekla: „Vy jste o d lady nìco chtìla?“

„Necestuje do Ankh-Morporku?“ zeptala se Gustýna. „Každý ví, že ona je Veti nariho šmajchlovka.“ Hned poté, co to slovo vypustila z úst, se zastydìla, vyvolávalo pøedstavy, které se nechtìly do pøíslušných prostor její hlavy v ejít.

„Opravdu?“ pozvedla malá paní oboèí. „Myslela jsem, že jsou velmi blízcí p øátelé.“

„No, já jsem si s ní chtìla promluvit o panu Srážovi,“ zabruèela Gustýna.

Žena na ni vrhla ustaraný pohled a odvedla ji k prázdné lavici opodál. „Cop ak, vznikl nìjaký problém?“ øekla, sedla si a poklepala rukou na místo vedl e sebe.

„Ona mu øekla, že je bezcenný,“ zaèala Gustýna. „A mám pocit, že obèas má v hlavì jedinou vìc – jak být užiteèný.“

„A vy jste užiteèná?“ podívala se na ni žena.

„Co za otázky to kladete cizímu èlovìku?“

„No, zajímavé a možná odhalující. Myslíte si, že svìt je lepší místo díky to mu, že na nìm žijete? A udìlala byste mi jednu laskavost? Zamyslete se nad s vou odpovìdí, netahejte na mì nìjakou tu urážlivì odrazující, ano? Obávám se

, že takových odpovìdí je v dnešním svìtì více než dost. Lidé si myslí, že j ednat a myslet je totéž.“

Tváøí v tváø takové logice Gustýnì nezbylo než pøikývnout. „Ano.“

„Myslíte, že jste udìlala svùj díl na vylepšení svìta?“

„Myslím, že ano. Pomohla jsem celé øadì lidí a vymyslela jsem Oráèùv kolá è.“

„A ti lidé, kterým jste pomohla, o vaši pomoc stáli?“

„Cože? Samozøejmì… pøišli a požádali mì o to.“

„Výbornì. A ten Oráèùv koláè?“

Gustýna jí øekla co a jak.

„Aha, vy musíte být kuchaøkou na Univerzitì,“ usmála se žena. „To znamená

, že máte mnohem lepší podmínky a zdroje než obyèejná kuchaøka. Øekla byc h, že když chcete v koláèi udržet nakládané cibulky køupavé, dáte je tìsn ì pøed peèením do chladírny, aby byly skoro zmrzlé, možná je ještì zabalí te pro lepší izolaci do plátku sýra, a pokud máte dobøe pøipravené tìsto a hlídáte peèlivì dobu peèení… myslím, že by se to mìlo podaøit.“ Zmlkla.

„Haló?!“

„Vy jste kuchaøka?“ øekla Gustýna.

„Dobrý bože, ne!“

„Takže jste na to pøišla jen tak? Pan Sráž mi øíkal, že Její Jasnost zamìstnáv á velmi chytré lidi.“

„No, jsem trošku na rozpacích, když to øíkám, ale ano, je to pravda.“

„Dobrá, ale nemìla panu Srážovi øíkat, že je bezcenný. Nìco takového by lid em prostì øíkat nemìla.“

„Ale on pøece bezcenný byl, ne? Když ho našli, nedokázal dokonce ani poø ádnì mluvit. To, co udìlala, mu rozhodnì pomohlo.“

„Jenže on se celou tu dobu jen užíral, a teï ještì vyšlo najevo, že je ork. O co tady vlastnì jde?“

„A dìlá podle vašeho mínìní nìco opravdu orkského?“

Gustýna váhavì odpovìdìla: „Obèas se jeho nehty zmìní v paøáty.“ Zdálo se, že to v ženì náhle probudilo zájem. „A co dìlal potom?“

„No… nic,“ odpovìdìla Gustýna. „Ony se mu potom zase zatáhly.“

„Ale dìlá úžasné svíèky,“ dodala rychle. „Poøád nìco dìlá. Jako kdyby… kdyb y užiteènost byla nìco, co se neustále ztrácí, takže ji musíte neustále dop lòovat.“

„Když to øíkáte takhle, možná, že na nìj byla pøece jen trochu pøísná.“

„Má ho ráda?“ zeptala se Gustýna.

„Prosím?“

„Myslím tím, jestli ho mìl vùbec nìkdo nìkdy rád.“

„Hm, myslím, že ona svým zpùsobem ano,“ pøikývla žena. „I když je to upírka

, víte? Oni vidí svìt dost jinak.“

„Tedy øeknu vám, že kdybych se s ní opravdu setkala, øekla bych jí, co si o tom myslím. Takhle ho poplést. Poslat za ním ty mizerné létající ženské. J

á bych jí nìco takového nedovolila.“

„Podle toho, co vím, je výjimeènì silná,“ odpovìdìla jí žena.

„To jí nedává žádné právo,“ zamraèila se Gustýna. „A víte, co vám øeknu?

Pan Sráž je tady. Je samozøejmì na dvoøe a ková právì jednoho konì pro La ncreskou létavici. Je opravdu úžasný.“

„Podle všeho, co øíkáte, to tak vypadá,“ pøikývla dáma s jemným náznakem úsmìvu. „Tak se mi zdá, že jste jeho velký obhájce.“

Gustýna zaváhala. „To má nìco spoleèného s foxteriéry?“ zeptala se.

„Tím jsem myslela s velkým zápalem,“ vysvìtlovala žena. „Chováte k panu S

rážovi velké sympatie, sleèno Motýlokvìtá? A pamatujte si jedno, prosím, jsem ráda, když mnì lidé prokazují tu èest, že než promluví, pøemýšlejí.“

„Dobrá,“ prohlásila Gustýna rezolutnì, „mám ho opravdu ráda.“

„To je úžasné,“ øekla žena. „Tak mì napadá, že pan Sráž je mnohem užiteènìj ší, než jsem si myslela, že by mohl být.“

„Buïte tak hodná a vyøiïte Její Jasnosti, co jsem øekla,“ prohlásila Gustýna a cítila, jak se jí po krku rozlévá rumìnec. „Pan Sráž má pøátele.“

„Spolehnìte se, vyøídím to,“ øekla žena a vstala. „A teï mì omluvte, myslím

, že náš koèár odjíždí každou chvilku. Musím letìt.“

„Nezapomeòte jí vyøídit, co jsem vám øekla!“ køikla za ní Gustýna.

Vidìla, jak se žena ohlédla a usmála se na ni, a pak jí zmizela z oèí v hlo uèku cestujících, kteøí pøijeli posledním dostavníkem a právì vpadli dovnit ø roztøesení chladným noèním vzduchem.

Gustýna, která vstala souèasnì se ženou, si zase tìžce sedla. Co si, pro všec hno na svìtì, ta ženská o sobì myslí? Nejspíš je to ta knihovnice Její Jasnos ti. Sráž se o ní nìkolikrát zmínil. Na Gustýnin vkus mìla pøíliš mnoho nápadù

, které se nehodily k jejímu postavení. Nemìla ani tolik slušnosti, aby se Gu stýnì pøedstavila.

Pak ale kdesi v tìch nejvzdálenìjších zákoutích její pamìti zaèaly znít pop lašné rohy té nejèistší hrùzy. Ptala se ta žena Gustýny na jméno? Neptala!

Ale rozhodnì ho znala, a jak mohla vìdìt o „té kuchaøce“ z Neviditelné univ erzity? A jak jí to myslelo! Pøišla na tajemství Oráèova koláèe, co by lusk l prsty! Ten malý kousek jejího mozku, který byl pøedtím osvobozen díky she rry, se teï rozdrnèel: Tvoje potíž spoèívá v tom, že dìláš falešné úsudky a vycházíš z chybných pøedpokladù. Nìco vidíš a myslíš si, že víš, co jsi vi dìla. Ta ženská rozhodnì nemluvila jako knihovnice, že ne?

Gustýna velmi pomalu zvedla pravou ruku, za•ala ji v pìst, klouby ruky si pøitiskla na ústa a zakousla se do ní v jakémsi zoufalém pokusu vymazat po sledních patnáct minut ze záznamù vesmíru a nahradit je nìèím ménì trapným

, jako tøeba tím, že by jí spadly na veøejnosti spodní kalhotky.

~~~

I tady a teï, pozdì v noci, byla kovárna srdcem celého podniku a støedem poz ornosti. Dostavníky neustále pøijíždìly a odjíždìly. Hostinec se neøídil slu ncem, bìžel podle jízdního øádu a lidé, kteøí tady bezcílnì bloumali, zatímc o èekali na svùj spoj, byli pøitahováni ke kovárnì, protože to bylo místo, k de probíhalo pøedstavení zdarma, a navíc tam bylo v sychravé noci teplo a út ulno.

Sráž koval konì. Haštal už vidìl nìkolikrát pøedtím, jak se kovají konì, a le ještì nikdy nevidìl nìco takového jako teï. Zvíøe stálo jako ochromené a jemnì se tøáslo. Jakmile se sebeménì pohnulo, mlaskl na nì Sráž jazykem.

Když chtìl, aby zvedlo nohu, použil jiné mlasknutí, a kùò poslechl jako c vièený psík. Haštal cítil, že tady nepozoruje muže kovajícího konì, ale mi stra, který pøedvádí své umìní svìtu amatérù. Když byla podkova pøipevnìna

, kùò za pøihlížení fascinovaného davu couval, otáèel se a popocházel sem a tam jako modelka na pøehlídkovém mole, a to vše jen na tiché Srážovo mla sknutí nebo drobný pokyn ruky. Zvíøe nevypadalo jako zvláštì š•astný kùò, ale u všech svatých, rozhodnì to byl kùò výjimeènì poslušný. „Ano, zdá se, že je všechno v poøádku,“ zabruèel Sráž.

„Kolik nás to bude stát?“ zeptal se koèí. „Úžasná práce, to musím øíct.“

„Kolik? Kolik? Kolik?“ opakoval Sráž a obracel si otázku v hlavì. „Byl jse m opravdu užiteèný, pane?“

„To bych øekl, kámo. V životì jsem nevidìl nìkoho okovat konì tak hladce a dokonale jako teï.“

„Pak bude staèit, že jsem byl užiteèný,“ odpovìdìl Sráž „a že mì a mé tøi pøátele vezmete zpátky do Ankh-Morporku.“

„A pìt tolarù,“ dodal Haštal, který až dosud stál opøený o zeï opodál a pøi zm ínce o placení ožil jako ještìrka na slunci.

Vozka popotáhl nosem. „To je dost tvrdá cena,“ potøásl hlavou.

„Cože?“ podivil se nahlas Haštal. „Za práci uprostøed noci? Lepší než tu, co obvykle odvádí Burleigh-Silnoruka? To není špatný obchod.“

Mumlání vìtšiny pøihlížejících Haštala podpoøilo. „Nikdy jsem nevidìla ni koho, kdo by dokázal nìco podobného,“ øekla Julie. „Kdybys mu øekl, dokáz al by toho konì pøimìt k tanci.“

Koèí na Haštala mrkl. „Tak dobøe, mládenèe. Co mùžu øíct? Starej Habakuk je hodný kùò, ale pøiznám, že trochu náladový. Jednou prokopl koèího stìn ou. Nevìøil bych, že ho kdy uvidím takhle stát a zvedat na požádání nohu jako cvièeného pejska. Váš kamarád si ty peníze i jízdu opravdu vydìlal p rávem.“

„Prosím, odveïte si ho,“ øekl Sráž. „Ale buïte opatrní a poøádnì ho držte, p rotože až ode mì bude dál, mohl by být trošku jankovitý.“

Zástup se rozptýlil. Sráž systematicky otøel kovadlinu a zaèal ukládat náøa dí do své bedýnky. „Jestli se máme vrátit nazpìt, mìli bychom to udìlat hne d. Vidìl nìkdo z vás sleènu Gustýnu?“

„Jsem tady,“ ozvala se Gustýna a vystoupila ze stínù. „Hašte, bìžte s Liou napøed a obsaïte pro nás místa v dostavníku. Potøebuju si promluvit s pan em Srážem.“

„Byla tady Její Jasnost,“ obrátila se k nìmu, když Haštal s Julií odešli.

„To by mì vùbec nepøekvapilo,“ odpovìdìl Sráž kupodivu velmi klidnì a s c vaknutím zavøel západky na své krabici s náøadím. „Tudy projede prakticky každý a ona cestuje velmi èasto.“

„Proè jsi utekl?“

„Protože jsem vìdìl, co se stane,“ odpovìdìl Sráž. „Jsem ork. Je to tak prosté

.“

„Ale lidé v koòbusu byli na tvojí stranì,“ upozornila ho Gustýna.

Sráž si protáhl ruce a z koncù prstù mu na okamžik vyjely paøáty. „A co zít ra?“ øekl. „A když se nìco zvrtne? Každý ví, že orkové trhají lidem ruce a nohy. Každý, kdo se v tom jen trochu vyzná, pøece ví, že orkové lidem trhaj í hlavy. To není dobré.“

„Dobrá, proè se potom ale vracíš?“ naléhala Gustýna.

„Protože jste laskaví a pøijeli jste pro mì. Jak bych to mohl odmítnout? To a le nijak nezmìní to, co každý ví.“

„Ale pokaždé, když vyrobíš svíèku, pokaždé, když okováš konì, mìníš právì t y vìci, o nichž každý ví,“ pøerušila ho Gustýna. „Víš, že orkové byli –“ za váhala, „vlastnì vytvoøeni?“

„No jistì, bylo to v knize.“

Skoro vybuchla. „Tak? A proè jsi mi to neøekl?“

„Je to dùležité? Jsme to, co jsme teï.“

„Ale ty to pøece být nemusíš!“ zajeèela na nìj Gustýna. „Každý ví, že troll ové jedí lidi a pak je zase vyplivují. Každý ví, že trpaslíci lidem sekají nohy nad koleny. Ale zároveò každý ví, že to, co ví každý, obvykle není pra vda. A orkové se nerozhodli sami, že budou tím, èím jsou. Tomu budou lidé r ozumìt.“

„Bude to strašlivá zátìž.“

„Já ti pomùžu!“ vylétlo z Gustýny tak rychle, že to šokovalo dokonce i ji samotnou. „Pomùžu ti,“ zamumlala ještì jednou, mnohem tišeji. Uhlíky výhnì

, které pomalu chladly, vydávaly tichý praskot. Oheò v používané kovárnì m álokdy vyhasínal docela. Po nìjaké chvíli øekla Gustýna: „Tu báseò jsi nap sal pro Haštala ty, že?“

„Ano, sleèno Gustýno. Doufám, že se jí líbila.“

Gustýna si øekla, že tady by mìla být radìji velmi opatrná. „Myslím, že bych ti mìla øíct, že ona mnoha slovùm tak docela pøesnì nerozumí. Musela jsem j í to zèásti pøeložit.“ V duchu pøiznávala, že to ale zase tak tìžké nebylo.

„A vám se to líbilo?“ podíval se na ni Sráž zvìdavì.

„Je to úžasná báseò,“ pøikývla Gustýna.

„Napsal jsem ji pro vás,“ øekl Sráž. Díval se na ni s výrazem, v nìmž se rov ným dílem mísil strach i vzdor.

Chladnoucí uhlíky pøi jeho slovech prudèeji zadoutnaly. Koneckoncù, kovárn y mají svou duši. Gustýnì se na špièce jazyka zaèaly šikovat odpovìdi, jak o kdyby tam byly dávno pøipravené. Cokoliv teï udìláš, bude velmi dùležité

, pomyslela si. Skuteènì, výjimeènì velmi dùležité. Nezaèínej pøemýšlet o tom, co by udìlala ta zatracená služebná Málèa v jednom z onìch laciných r ománù, které èítáváš, protože Málèu si vymyslel nìkdo, kdo by se klidnì mo hl jmenovat jako ty. Ona není skuteèná, ale ty ano.

„Mìli bychom radìji nastoupit do koèáru,“ øekl Sráž a zvedl svou krabici s náøadím.

Gustýna zanechala pokusù o myšlení a propukla v pláè. Je tøeba øíci, že to nebyly žádné tiše plynoucí slzy, jakými by plakala služebná Málèa, ale ta kové ty skoro støíkající, doprovázené popotahováním a èerveným nosem, jaké roní lidé, kteøí pláèou jen výjimeènì. Ulepené, s náznakem øídké nudle vi sící tak tak na krajíèku. Byly však skuteèné. Služtièka Málèa jim tìmi svý mi rozhodnì nemohla konkurovat.

A právì v té chvíli se ze tmy vynoøil Haštal Nejspíš a øekl: „Už ohlašují o djezd dostavníku – Jste vy dva v poøádku?“

Sráž se podíval na Gustýnu. Slzy se nedají zamaskovat snadno, ale jí se pø es nì podaøilo pøetáhnout úsmìv. „Já myslím, že mùžeme øíci, že jsme,“ odp ovìdìl Sráž.

~~~

Lidé, kteøí cestují na støeše rychlíkového dostavníku, jsou dokonce i za mí rné podzimní noci vystaveni teplotì, která by dokázala zmrazit i kliky u dv eøí. Jsou tam k dispozici kožené pøehozy a hounì rùzného stáøí, síly a pach ù. Pøežít mùžete jen tak, že na sobì z dostupného materiálu vytvoøíte co ne jvìtší kokon, ideálnì dohromady s nìjakou druhou osobou, protože dva lidé s e zahøejí rychleji než jeden. Teoreticky vzato to všechno mùže vést k vážný m techtlím mechtlím, ale na druhé stranì, koèárová sedadla a nerovnost cest y mají na svìdomí, že podobné hrátky zdaleka nejsou to první, co zaujímá my sl cestovatele, která je vìtšinou naplnìna touhou po co nejvìtší hromadì mì kkých polštáøù. Navíc se ještì dalo do jemného deštì.

Julie zvedla hlavu, ohlédla se a natáhla krk, aby co nejlépe vidìla na seda dla za sebou, ale jediné, co vidìla, byly hromady vlhkých pokrývek, které b yly jedinou odpovìdí dostavníkové spoleènosti na chladný noèní vzduch a èer stvé ranní povìtøí. „Poslyš, nemyslíš, že by se jeden k druhému mìli, že ne

?“ øekla.

Haštal, zabalený až po bradu do nìkolika vrstev pøikrývek, nejdøív nesrozum itelnì zabruèel, ale pak øekl: „Myslím, že ji opravdu obdivuje. Vždycky se mi zdálo, že mu v její pøítomnosti trochu tuhne jazyk, víc ti neøeknu.“

~~~

Tohle musí být romantická situace, pomyslela si Gustýna. Nebyl to sice ta kový románek, jaký každý týden popisovala Jasmína Èesalová-Kvìtovonná, al e byl mnohem skuteènìjší a velmi, velmi zvláštní.

„Víte, že po válce byli orkové honìni a loveni jako zvìø? Všichni, vèetnì dìtí

?“ øekl Sráž.

Takové vìci lidé v romantických situacích obvykle neøíkají, pomyslela si Gu stýna. Ale i tak romantická je, dodala sama pro sebe.

„Jenže lidé k tomu byli prakticky pøinuceni,“ odpovìdìla mu. „I oni mìli d ìti, chápeš?“ Mìla bych mu snad øíci o magickém zrcadle? zauvažovala. Vyle pšila bych tím nìco? Nebo zhoršila?

„Byly to velmi zlé èasy,“ øekl Sráž.

„No, podívej se na to takhle,“ zaèala Gustýna ze široka. „Vìtšina lidí, kte øí v dnešní dobì hovoøí o orcích, prakticky neví, o èem mluví, ale jediný o rk, se kterým se kdy v životì setkají, budeš ty. Vyrábíš nádherné svíce. Tr énuješ fotbalový tým. To bude znamenat mnoho. Ukážeš jim, že orkové nechodí sem a tam a netrhají lidem hlavy. To bude nìco, na co budeš moci být pyšný

.“

„Víte, upøímnì vám musím øíci, že když uvažuji o množství síly, která by v yvinula dostateèný kroutivý moment potøebný k tomu, aby byla èlovìku ukrou cena hlava proti vùli jejího majitele, jsem ponìkud ohromen. Ale to jen te ï, když sedím tady s vámi. Proto jsem chtìl tenkrát utéct nahoru do kopcù.

Myslím, že právì tak se nám podaøilo pøežít. Když se nebudete držet co ne jdále od lidí, zemøete.“

„Ano, øekla bych, že je to velmi dobrý argument,“ souhlasila Gustýna, „ale myslím, že by sis to mìl prozatím nechat pro sebe.“ Všimla si vydìšené so vy, kterou na okamžik ozáøily koèárové svítilny.

Pak øekla, s oèima upøenýma pøímo pøed sebe: „To s tou básní…“

„Jak jste to vìdìla, sleèno Gustýno?“ odpovìdìl Sráž.

„Mluvil jsi tam hodnì o laskavosti.“ Odkašlala si. „A myslím, že za tìchto o kolností staèí ‚Gustýno‘.“

„Byla jsi ke mnì laskavá,“ øekl Sráž. „Jsi laskavá ke každému.“

Gustýna rychle vypudila z mysli obraz pana Šikézy a øekla: „Ne, to nejsem

, na všechny poøád jen køièím.“

„Ano, ale to je pro jejich vlastní dobro.“

„Co teï budeme dìlat?“ povzdechla si Gustýna.

„To si opravdu nedokážu ani pøedstavit. Ale mohl bych ti øíct nìco nesmírn ì zajímavého o lodích?“

To sice nebylo pøesnì to, co Gustýna èekala, ale tak nìjak to byl pøesnì sto procentní Sráž. „Prosím, øekni mi tu zajímavou vìc o lodích,“ pøikývla.

„Zajímavá vìc na lodích je mimo jiné ta, že když se dvì lodi potkají na moøi a jsou velmi blízko, musí být kapitáni strašnì opatrní, zvláštì když je moøe klidné. Lodi mají totiž tendenci do sebe narazit.“

„Protože tøeba fouká vítr a tak?“ zeptala se Gustýna a myslela si: Teoret icky je to situace z romantického pøíbìhu a já se nauèím nìco o lodích. J

asmína Èesalová-Kvìtovonná nikdy ve svých románech lodi nepoužívá. Asi ne mají dost háèkovaných doplòkù.

„Ne,“ potøásl hlavou Sráž. „Ve skuteènosti je to tak, abych to øekl jednoduš e, že každá loï z jedné strany chrání tu druhou pøed úèinkem boèních vln, a tahle nepatrná zmìna vnìjších sil zpùsobí, že do sebe nakonec narazí, aniž s i to uvìdomují.“

„Oh! To je metafora?“ øekla Gustýna s úlevou. „Ty si myslíš, že nás k sobì p rostì pøistrèily okolnosti.“

„Ano, tak nìjak to je,“ souhlasil Sráž. Zakývali se, protože dostavník v t om okamžiku vjel do zvláštì hlubokého výmolu na cestì…

„Takže když nic neudìláme, budeme se poøád pøibližovat?“

„Ano,“ pøikývl Sráž.

Dostavník znovu poskoèil a zaskøípìl, ale Gustýna mìla pocit, že se pohybu je po velmi tenkém ledì. Velmi nerada by øekla nìco špatného.

„Vzpomínáš, jak Hašt øekl, že jsem zemøel?“ pokraèoval Sráž. „Tak to byla pr avda. Nejspíš. Lady mi øekla, že jsme byli vyrobeni pro Zlého vládce ze skøe tù. Udìlali to Igorové. A ti do nás vložili nìco velmi zvláštního. Je to tak ová naše èást, která není tak docela naše. Øíkali jí Malý bratr. Je zasunuta hluboko uvnitø, dokonale chránìna, jako kdybys s sebou mìla neustále vlastn í malou nemocnici. Vím, že mì velmi silnì udeøili, ale Malý bratr mì udržel pøi životì a všechna poškození prostì spravil. Existují zpùsoby, jak orka za bít, ale není jich mnoho, a kdokoliv z lidí by to chtìl na živém orkovi vyzk oušet, ten by rozhodnì nemìl dost èasu zjistit, které to jsou. Dìlá ti to nì jaké starosti?“

„Ne, prakticky žádné,“ odpovìdìla Gustýna. „Já tomu vlastnì nerozumím. Mys lím si, že je mnohem dùležitìjší prostì být tím, kým opravdu jsi.“

„Ne. Já si myslím, že bych nemìl být tím, kým jsem, protože já jsem ork. A le v tom smìru mám jisté plány.“

Gustýna si znovu odkašlala. „To s tìmi loïmi… stane se to hodnì rychle?“

„Zaèíná to docela pomalu, ale ke konci už je to opravdu dost rychlé,“ odpovì dìl Sráž.

„Totiž,“ pokraèovala Gustýna, „myslela jsem… nemùžu prostì odejít ze zamìs tnání a jsou tady ty staré dámy, o které se starám a které navštìvuju, a t y budeš mít plné ruce práce s fotbalem…“

„Ano. Já si myslím, že bychom mìli dìlat ty vìci, k nimž jsme urèeni, a zítra je poslední den tréninku, což znamená, že je to vlastnì už dnes,“ øekl Sráž.

„A já musím upéct spoustu koláèù.“

„Bude to pro nás oba velmi namáhavý a rušný den,“ øekl velmi vážnì.

„To ano. Ehm, hm, vadilo by ti, kdybych øekla… v té tvé krásné básni… ten ø ádek ‚Krypta je místo úžasné, kde dech se zatají, však nedobré je opouštìt ho po èaji,‘ tak to já tak docela –“

„Nelíbí se ti? Já vím,“ pøisvìdèil Sráž. „S tím veršem jsem byl opravdu vel mi nespokojený.“

„To ne! Zbyteènì! Je to opravdu pøekrásná báseò!“ vybuchla Gustýna a cíti la vlnky na klidném moøi.

~~~

Vycházejícímu slunci se podaøilo vyhlédnout mezi mohutnými sloupy kouøe, které neustále stoupaly z Ankh-Morporku, mìsta mìst, a hlásaly celému s vìtu až po okraj vesmíru, že kouø znamená pokrok, nebo rozhodnì alespoò to, že lidé hází rùzné vìci do ohnì. „Myslím, že budeme mít tolik práce, že nebudeme mít moc èasu na… sebe,“ øekla Gustýna.

„S tím souhlasím,“ pøikývl Sráž. „Ponechat vìci, jak jsou, bude rozhodnì t o nejmoudøejší, co mùžeme udìlat.“

~~~

Když dostavník projíždìl Širokou cestou, cítila se Gustýna lehká jako vzdu ch a nebylo to jen nedostatkem spánku. To s tìmi loïmi… vážnì doufám, že s i nemyslel, že je to všechno jen na posádce.

Když dorazili na místo, byl pøed Univerzitou, stejnì jako vèera, dav lidí, al e jak se zdálo, mìl ponìkud jiné složení. Lidé zírali na ni a na Sráže a ve z pùsobu, jakým se na nì dívali, bylo nìco nedobrého.

Natáhla se ke kopci pokrývek, v nìmž se ukrýval Haštal. Pøedstírala, že nes lyší dívèí chichotání, a øekla: „Hašte, mohl by ses, hm, podívat na tohle?

Myslím, že by mohly být nìjaké potíže.“

Haštal, opravdu velmi rozcuchaný, vystrèil hlavu a øekl: „Hmm, taky se mi zdá. Vezmeme to radìji zadem.“

„Mohli bychom zùstat ve voze a vystoupit až na Poštovním dvoøe,“ navrhov ala Gustýna.

„To ne,“ zavrtìl Haštal hlavou. „Nic špatného jsme neudìlali.“

Když slézali z dostavníku, obrátil se jakýsi malý chlapec ke Srážovi a øekl:

„Vy jste ork, pane?“

„Ano,“ odpovìdìl mu Sráž a pomáhal Gustýnì na zem, „já jsem ork.“

„Teda! A už jste nìkomu ukroutil hlavu?“

„To asi ne. Nìco takového bych si rozhodnì pamatoval,“ usmál se na nìj Sráž

.

To sice nevyvolalo pøímo aplaus, ale mezi pøihlížejícími to vzbudilo jisté projevy souhlasu. To ten jeho hlas, pomyslela si Gustýna. Mluví snad ještì vznešenìji než mág. Nikdo by si nedokázal pøedstavit takový hlas a k nìmu r uce, které kroutí nìèí hlavou.

V tom okamžiku se otevøela zadní brána a z ní spìšnì vyšel Rozšafín Ctibum.

„Vidìli jsme vás z Velké sínì,“ volal a chytil Sráže za rukáv. „Pospìšte si!

Kde jste všichni byli?“

„Museli jsme si zajet do Sto Lat,“ odpovìdìl Haštal.

„Za obchodem,“ doplnila Julie.

„Soukromým,“ pospíšila si Gustýna a její pohled upozornil Rozšafína, že j akékoliv dotazy by mohly být nebezpeèné. „Dìje se snad nìco?“

„Dnes ráno byla v novinách taková vìc… Nebyly to právì nejpøíjemnìjší oka mžiky,“ odpovìdìl Rozšafín a odvedl je do relativního bezpeèí podzemí.

„Co? Psali tam snad nìco ošklivého o panu Srážovi?“ zeptal se Haštal.

„Ne tak docela,“ potøásl hlavou Rozšafín. „Zhruba o pùlnoci zabušil na brá nu Univerzity osobnì vydavatel Komety, který pøišel navštívit arcikancléøe

. Zajímal se pøedevším o vás a chtìl vìdìt všechno,“ øekl Srážovi pøímo do oèí.

„Vsadila bych se, že tím, kdo jim to øekl, byl ten zatracený Šikéza,“ zavrèe la Gustýna. „Co udìlali?“

„No, podívejte, tedy, není to dlouho, co tady byly všechny ty trable s Medúz ou v Hlídce,“ zaèal Rozšafín trochu ze široka.

„Ale to jste pøece vy, mágové, vyøešili.“

„Jo, jenže nikomu se nelíbí, když se zmìní v kámen, i když je to jenom na p ùl hodiny,“ povzdechl si Rozšafín. „Kometa tentokrát odvedla celkem dobrý k us práce. Byli dost ohleduplní, takže to, podle mì, není až tak špatné. Cit ovali arcikancléøe, který øekl, že pan Sráž je tìžce pracující èlen kolekti vu univerzitních zamìstnancù a že rozhodnì nedošlo k jedinému incidentu, pø i kterém by byla nìkomu utržena noha.“

„A oni to tak vytiskli?“ ujiš•ovala se Gustýna s oèima navrch hlavy.

„Jestli je ètete, tak víte, jak to v novinách chodí,“ prohlásil Rozšafín. „Vážnì bych øekl, že si v redakci myslí, že je jejich povinností uklidòovat lidi tím, že nejdøív vysvìtlí, proè by se mìli vážnì vzrušovat a dìlat si veliké starosti.

“

„Aha, já vím, že to tak dìlají,“ pøikývla Gustýna. „Jak by si lidé dìlali staro sti, kdyby jim nejdøív nìkdo neøekl, proè a jak velké si je mají dìlat?“

„Okamžik,“ pøerušil ji Rozšafín, „tak zlé to zase nebylo, jenže tu zprávu pø evzalo ještì nìkolik dalších listù, a skuteènost se zaèala tak trochu… pøizp ùsobovat. Tazatel napsal, že Sráž trénuje fotbalový tým.“

„To je pravda,“ pøikývla Gustýna.

„No, ve skuteènosti jsem to já. Jen jsem ho povìøil v té vìci zastupováním.

Doufám, že je to tak chápáno? No, každopádnì o tom uveøejnili kreslený vti p.“

Gustýna si zakryla rukou oèi. Nenávidìla kreslené novinové vtipy. „Bylo to orèí fotbalové mužstvo?“ nadhodila.

Pohled, který na ni Rozšafín Ctibum po tìch slovech vrhl, byl témìø obdivn ý. „Bylo,“ pøikývl. „A uveøejnili èlánek o tom, že by mìly být položeny dù ležité otázky ohlednì Vetinariho zásad otevøených dveøí, ale souèasnì zdùr aznili, že povídaèky o tom, jak musí být pan Sráž neustále pøikován v øetì zech, jsou velmi pravdìpodobnì nesmysl.“

„A co Pakrácká polnice?“ zajímala se Gustýna. „Ti nikdy nenapíšou nic, kd yž v tom neteèe krev a nefiguruje alespoò jedna odporná vražda.“ Odmlèela se, a pak dodala: „Nebo pár obrázkù dívek v minimu textilií.“

„To je fakt,“ souhlasil Rozšafín. „Tentokrát tam byl dost zrnitý obrázek mladé dámy s obrovskými melouny.“

„To jako myslíte…“ zaèal ponìkud nejistì Haštal.

„Ne, byly to vážnì jen obrovské melouny. Ty zelené. Trochu hrbolaté. Dostala za jejich vypìstování nìjakou cenu, ale v textu pod obrázkem øíká, že teï, když ví, že do mìsta pøicházejí orkové, má strach a bude se jí špatnì usínat

.“

„Bude s tím lord Vetinari nìco dìlat?“

„Nic takového jsem neslyšel,“ zavrtìl Rozšafín hlavou. „Aha, ano, a Tvùj gla nc chce s panem Srážem udìlat rozhovor. Takový ten, co mu øíkají ‚Mùj životn í styl‘.“ Poslední tøi slova vyslovil tak, jako kdyby si je snažil udržet al espoò na délku paže od tìla.

„Pøišli muži na trénink?“ zeptal se Sráž nevzrušenì.

„No jistì! Zem duní!“

„Takže my teï pùjdeme a budeme je trénovat,“ pokraèoval Sráž. „Žádný stra ch, já nikomu hlavu neutrhnu.“

„Ne, jen žádné žertíky,“ obrátila se k nìmu Gustýna. „Mám strach, že by to mohlo být opravdu moc ošklivé.“

„Víme, že se s týmy nìco dìje,“ navázal Rozšafín. „A v noci došlo ve mìstì k celé øadì rvaèek.“

„Kvùli èemu?“

„Kvùli tomu, kdo proti nám bude hrát.“ Rozšafín Ctibum se zastavil a zmìøil si Sráže od hlavy k patì. „Velitel Elánius se vrátil do mìsta a rád by vás zavøel,“ dodával. „Jen do ochranné vazby, samozøejmì.“

„Tím myslíte, že by ho uklidil nìkam, kde by ho nenašli?“ ujiš•ovala se Gus týna.

„Øekl bych, že pravdìpodobnost, že by dav vnikl do Pseudopolského dvora, je velmi nízká,“ pøikývl Rozšafín.

„Jenže ho chcete zavøít. Tak to prostì bude. Bude pod zámkem a policajti ml uví jako všichni ostatní. Ork bude zavøený ve vìzení, a když lidi nebudou v ìdìt proè, tak si to vymyslí, protože lidé už jsou takoví. Nemùžete nìco ud ìlat vy, mágové?“

„Samozøejmì,“ pøikývl Rozšafín. „Mùžeme udìlat prakticky cokoliv, ale ned okážeme zmìnit lidskou mysl. Nemùžeme je okouzlit tak, aby mysleli logick y. Vìøte mi, že kdyby to bylo možné, udìlali bychom to už dávno. Mùžeme p omocí magie lidem zabránit ve válèení, ale co pak musíme udìlat? Dál je d ržet pod magickým vlivem, aby zase válèit nezaèali. Museli bychom neustál e používat magii, aby nebyli hloupí. A kde by to všechno skonèilo? Takže si dáváme velký pozor, aby to vùbec nezaèalo. Proto je tady univerzita. P

rávì to pøesnì dìláme. Musíme posedávat kolem a nedìlat nic, kvùli tìm st ovkám pøípadù z minulosti, kdy se potvrdilo a dokázalo, že jakmile se jed nou dostanete dál než za tu jednoduchou magii typu abrakadabra, hej, pres to! nebo promìòování holubù na pingpongové míèky a naopak, nadìláte si mn ohem více problémù, než kolik jich vyøešíte. Bylo dost špatné, když jsme zjistili, že v podkroví se nám uhnízdily pingpongové míèky.“

„Pingpongové míèky hnízdí?“ zeptal se Hašt.

„Nechci o tom mluvit,“ prohlásil Rozšafín nakysle.

„Pamatuju si, jak jeden z vás, gentlemani, dostal v noci hlad a pronesl zaø íkadlo, které mu mìlo pøikouzlit peèený brambor,“ ozvala se najednou Gustýn a.

Rozšafín se otøásl. „To byl kvestor,“ pøikývl. „On mìl vážnì velké potíže, k dyž se jednalo o desetinnou èárku.“

„Pamatuju si všechna ta koleèka,“ pokraèovala Gustýna, která se pøi pohled u na Ctibumovy oèividné rozpaky docela bavila. „Trvalo celé dny, než se vì tšinu brambor podaøilo vyvézt. Slyšela jsem, že jste krmili každého žebrák a ve mìstì a každou praseèí farmu až do Sto Lat. Celé týdny!“

Rozšafín Ctibum ze sebe vyrazil jakýsi nesouhlasný zvuk. „Dobrá, prosím, to je jeden z tìch pøípadù, který názornì ukazuje, jak nesmírnì musíme být op atrní.“

„Ale zítra se bude i tak hrát zápas a já bych rád dokonèil svùj tréninkový pr ogram,“ pøerušil ho Sráž.

„Hm, máme tady ale ještì jeden problém. Víte, že lord Vetinari propùjèil ke konání turnaje Hippo? Dobrá, nìkterá mužstva tam trénují právì teï. Znáte to, chtìjí si tak nìjak zakopat. Ale pøi tom všem jde vlastnì jen o jedno: kdo bude hrát s Nevídanými Akademiky.“

„Ale to je pøece na druhé stranì mìsta!“ podivila se Gustýna.

„Velitel Elánius øekl, že Hlídka nám zajistí doprovod,“ dodával Rozšafín. „J

en tak, kvùli ochranì.“

„Èí ochranì?“ ušklíbla se Gustýna, „Každý pøece vidí, co se tady dìje? Lid é budou považovat pana Sráže za problém.“

„Ale bìžte, to je jen legrace, pøi každé høe obèas nìkdo ztratí hlavu,“ ozval se hlas tìsnì za Gustýnou. Poznala ten hlas a musela bohužel øíci, že jí vžd ycky pøipadal, jako kdyby se jí snažil strèit ruku pod blùzku.

„Pepe? Co tady, k èertu, dìláš?“

„A jak jste se dostal dovnitø?“ dodával Rozšafín Ctibum. „Hlídka má celé t ohle místo obklíèené!“

Pepe se na nìj ani nepodíval. „A ty jsi kdo, ty chytráku?“

„Já zajiš•uju bìh téhle Univerzity!“

„Tak na tvým místì bych se dal do bìhu a bìžel bych nìkam hodnì daleko, pro tože tady nejseš vùbec nic platnej!“

„No, co to… vy tuhle osobu znáte, sleèno Gustýno?“ dotazoval se Rozšafín.

„Ehm, ano. On je… ehm, on navrhuje obleèení.“

„Jsem módní návrháø,“ zamraèil se Pepe. „Já dokážu se šatama vìci, vo ktere jch bys nevìøil, že sou možný,“ prohlásil.

„Tak tomuhle bych vìøil,“ ozval se Haštal.

„A vím taky pár vìcí o srocení lidùch a vzbouøenejch davech.“

Gustýnu najednou nìco napadlo, a rychle pošeptala rozzuøenému Rozšafínovi do ucha: „Je to velké zvíøe v trpaslièích kruzích, pane. Zná spoustu vlivn ých lidí.“

„To já taky,“ odsekl jí Rozšafín. „Abych øekl pravdu, sám jsem jedním z nic h. Ale vèera jsem musel vést trénink osobnì a já si pøeci nemùžu pamatovat všechny ty vìci, které si pan Sráž vymyslel, takže jsem je nechal klusat na místì. Hm, nemyslím, že by to bylo nìjak zvláš• užiteèné.“

„Zaèíná to být ošklivé,“ øekl Haštal. „Já tohle mìsto znám. Pùjdu a zkontrolu ju si pár vìcí. Myslím, že v téhle chvíli mì nijak zvláš• nepotøebujete.“

„Já ano,“ špitla Julie.

Haštal zaváhal, ale Sráž mu vysvìtlil, jak takové situace øešit. Natáhl ruku, a když procházel dveømi, poslal jí vzdušný polibek.

„Vidìlas to?“ obrátila se Julie nadšenì ke Gustýnì. „On na mì fouknul!“

Gustýna se podívala na Pepeho, který obrátil oèi k nebi tak vysoko, že mu by lo vidìt jen bìlma – i když je mìl prakticky èervená.

O malou chvilku pozdìji už vìtšina èlenù mužstva NU klusala mìstem k Hippu a Julie s Gustýnou se jim držely v patách jako dìti za cirkusem. Z nìkolika m íst, která si vybrali na tichou cigaretu, vystoupilo asi pùl tuctu èlenù Hlí dky a pøidalo se k nim. Všichni dìlali, jako kdyby mìli náhodou stejnou cest u.

Haštal mìl pravdu, pomyslela si Gustýna. Zaèíná to být ošklivé.

~~~

Haštal nedošel nijak daleko, když mu onen smysl, který má vìtšina lidí žijíc ích na ulicích velkých mìst, sdìlil, že ho nìkdo sleduje. Rychle probìhl nìk olika úzkými ulièkami a pak èekal na následujícím rohu, aby se podíval na to ho, kdo mu jde v patách… ale nikdo se neobjevil. Ulièka za ním byla prázdná až k poslední širší ulici. Uvìdomil si to pøesnì v té chvíli, kdy mu nìkdo p øitiskl na krk nìco, co ze všeho nejvíc vnímal jako nùž.

„Sakra, že to ale v jednom vyvolává vzpomínky na starý èasy, to ti povim,“ o zval se tichý hlas. „Øek bych, že si v techdle místech eštì pamatuju i ty ne jzapadlejší ulièky.“

„Já tì znám, ty seš Pepe, že jo? A seš trpaslík?“ øekl Haštal a snažil se neotá èet.

„Nìco jako trpaslík,“ odpovìdìl Pepe.

„Ale já s tebou pøece nemám žádnej spor ani úèty, nebo jo?“ nadhodil Hašta l.

Na okraji Haštova zorného pole se objevilo nìco malého a lesklého. „Vzorkov ý kousek mìsíèního støíbra,“ øekl Pepeho hlas. „To bych udìlal vìtší škodu s rozbitou flaškou od šampaòskýho, a že sem to mockrát dokázal, to mi teda vìø. Neohrožoval bych kluka, jako seš ty, nožem, ne když vim, jak na tobì t a køehulka visí. Jak se zdá, je s tebou fakticky š•astná a já bych byl moc rád, kdyby taky š•astná zùstala.“

„Nìco se dìje na ulici,“ oznámil mu Haštal.

„Cože? Na celý ulici? To vypadá na pìknou srandu.“

„Nìco se nìjak zvrtlo, že jo?“ øekl Haštal.

Teprve teï Pepe postoupil tak, aby na nìj Haštal vidìl. „Hele, to vùbec nej ni mùj problém,“ ušklíbl se. „Ale jedou v tom urèitý lidi, který prostì nem ám rád. Už jsem jich vidìl spoustu, tìch libovejch frajerù, špinavejch rváè ù a tupejch surovcù, a mám jich tak akorát po krk. Jestli se chceš nauèit n ìco vo tvrdým sportu a taky rychle utíkat, musíš se narodit tady v tìch mís tech a mít pøitom voko pro módu, talent pro návrháøství a pár podobných vìc ièek. Lord Vetinari to všechno pochopil špatnì. Myslel si, že ovládne fotba l, ale vono to nefunguje. Pochop, to nejni jako s Cechem zlodìjù. Cech zlod ìjù – to je brnkaèka. Protože Cech zlodìjù je vorganizovanej. Jenže fotbal organizovanej nejni. To, že vyhrál nad kapitánama, neznamená, že se za nì v šichni ostatní poslušnì postavìj do øady. Vèera v noci se to v celým mìstì rvalo. Ti tví kamarádíèkové s jejich novým lesklým balónem a novejma vlnìne jma trikama dostanou zejtra vošklivou nakládaèku. Co nakládaèku, budou to f aktický jatka.“

„Myslel jsem, že seš akorát nìkdo, kdo vyrábí šaty?“ podíval se na nìj Haštal užasle.

„Akorát. Nìkdo. Kdo. Vyrábí. Šaty. Akorát nìkdo? Já nejsem akorát nìkdo, já jsem Pepe a já šaty nevyrábím, ale navrhuju, tvoøím úžasný umìlecký kreace

, který jen náhodou uvnitø potøebujou tìlo, aby se pøedvedly, protože by je každej mìl vidìt. Šaty vyrábìjí krejèí a švadleny. Já formuju historii! Už jsi slyšel o mikroužkový zbroji?“

„Vim vo ní, jo,“ pøikývl Haštal.

„Výbornì,“ pøikývl Pepe. „Tak a dál: Cos vo mikroužkový zbroji slyšel?“

„Teda… že nedøe…“

„No, vona má ještì jedno nebo dvì další malý tajemství…“ øekl Pepe. „Podív ej, já osobnì nemùžu øíct, že bych mìl mágy nìjak zvláš• v lásce. Jsou vle zlí. Všude strkaj nos, rypáci rypákovští. Ale to zejtra tam nebude hra, to bude válka. Znáš nìjakýho chlápka jménem Tóny? Tóny Køivák?“

Haštalovi pokleslo srdce. „Co ten s tím má co spoleènýho?“

„Jen jsem zaslech to méno, ale øek bych, že podobný týpky znám. Lord Vetinar i udìlal, co chtìl. Rozbil fotbal jako takovej, ale to znamená, že po nìm zù stala spousta vostrejch støepù, jestli chápeš, co tim myslim.“

„Zítra tam bude i Hlídka,“ øekl Haštal.

„Cože? Co to má znamenat? Takovej poulièní týpek jako ty a vypadá to, jak o že budeš rád, že nìkde bude zrovna Hlídka?“

„Bude tam spousta lidí, který se pøijdou podívat.“

„Jasnì, nebude to sranda?“ pøikyvoval spokojenì Pepe. „A víš, že v tomhle mì stì je spousta lidí, který by se pøišli podívat i na popravu a eštì by pøito m zvedali nad hlavu svý dìti, aby na to líp vidìly? Takže já ti øeknu, co ud ìlám. Nìco ti dám. A je to pìknì vostrý, i když to nejni zbraò. Poslední vìc

, vo kterou bys zejtra stál, je, aby nìkdo vyrukoval se zbranìma. Dám ti to proto, že seš koneckoncù pøece jenom kluk Davida Nejspíše.“

„Já nehraju,“ odpovìdìl Haštal. „Slíbil jsem to svý mámì.“

„Tak tys to slíbil svý mámì?“ øekl Pepe. Ani v nejmenším se nepokoušel zast øít svoje znechucení. „A ty si myslíš, že je v tom nìjakej rozdíl, jo? Drží š svou hvìzdu v ruce, mladíku. Ty hrát budeš, to mi vìø, takže já ti øeknu, co udìlám. Pøídeš za mnou k zadnímu vchodu do Hornodolu, promiò, že to øik ám jen tak, v trpasliètinì to zní mnohem líp, a nìjak kolem pùlnoci kopni d o dveøí. Mùžeš si s sebou pøivýst nìjakýho kámoše, jestli chceš, ale dej si k sakru pozor, abys pøišel.“

„A proè mám kopnout do dveøí?“ zajímal se Haštal.

„Protože v každý ruce poneseš flašku tý nejlepší brandy. Nedìkuj mnì, nedì lám to pro tebe. Chráním svý investice a svým zpùsobem to znamená chránit i ty tvoje. A teï už zmiz, mládenèe. Už tak pøídeš na trénink pozdì. A já?

Já sem zatracenej génius!“

Když se Haštal vydal na další cestu, všiml si nìkolika dalších èlenù Hlídky.

Dokázali být zatracenì nepøíjemní, když mìli pocit, že je to potøeba, ale s ám Elánius nenechal v Hlídce jediného policajta, který by nebyl i v tìch nej užších ulièkách jako doma. Hlídka byla nervózní.

~~~

Boukal vìtšinou pøespával v matèinì sklepì, dokud ho nepronajala rodinì tr paslíkù, takže teï žil v mansardì pod støechou, kde se v létì pekl a v zim ì mrznul. Boukal pøežil, protože stìny byly izolovány silnou vrstvou strán ek vytrhaných z celé škály populárnì nauèných èasopisù, od známých, jako b yly Luky a støelivo a Co nového ve známkách Slavoje Zálepky, pøes Špendlík y, jak je neznáte, Dívky, úsmìvy a podvazky, až po Stopaøe golemù a Øezbáø ství dnes. Ty ovšem tvoøily jenom tu nejhornìjší vrstvu. V sebeobranì prot i živlùm nalepil stránky ze starých vydání pøes vìtší praskliny a díry ve støeše. Pokud Haštal vìdìl, Boukalovi nikdy nevydržel žádný z jeho koníèkù

, které se odrážely ve výbìru èasopisù, déle než týden, snad s výjimkou sk ládacích trojlistù ze støedu èasopisu Dívky, úsmìvy a podvazky.

Paní Boukalová mu otevøela dveøe a ukázala mu na schody s onou srdeènou po hostinností, kterou matky prokazují špatným pøátelùm, které jejich hodní s ynové sebrali nìkde na ulici. „Byl nemocnej,“ prohlásila, jako kdyby to by l spíš výraz zájmu než úèasti.

Ukázalo se, že uvedenou skuteènost velmi podcenila. Jedno Boukalovo oko hr álo všemi barvami duhy a na tváøi mìl èerstvý rudý šrám. Než to Haštal zji stil, chvíli to trvalo, protože Boukal na nìj neustále vykøikoval, a• jde pryè, ale protože vetché dveøe byly uzavøeny jen kouskem provázku, staèilo

, aby se o nì Haštal opøel ramenem, a byl uvnitø.

Haštal se díval na mládence, který se krèil v koutì svého nevyslovitelnì ubohého lùžka, jako kdyby oèekával, že ho každou chvíli nìkdo udeøí. Hašt al nemìl Boukala rád. Boukala nemìl rád nikdo. Bylo to prostì nemožné. Do konce ani paní Boukalová, která by mìla teoreticky projevit alespoò jakou s takous náklonnost k vlastnímu synovi, nemìla Boukala ráda. Byl od pøíro dy nemilováníhodný. Bylo smutné, øíci to právì takhle, ale Boukal, a• už prdìl nebo ne, byl obdaøen nepøekonatelným druhem odtažlivosti. Dokázal b ýt den nebo dva okouzlující a úžasný, a pak náhle pronesl nìjakou naprost o hloupou poznámku, nevhodný vtip nebo provedl nìco nepochopitelného, a t o okamžitì zlomilo celé kouzlo. Haštal se s ním ale scházel, protože v nì m nejspíš vidìl, co by z Haštala mohlo být, kdyby nebyl, abychom tak pøes nì øekli, sám sebou. Možná, že v každém mladíkovi byl v nìkterém období j eho života kousek Boukala, ale v Boukalovi to nebyl jen kousek, tam to by l Boukal celý.

„Co se stalo?“ zeptal se Haštal.

„Ale, pendrek.“

„Já sem Haštal, Boukale. Vím, co to znamená, když se stane pendrek. Musíš s tím do nemocnice.“

„Je to ještì horší, než to vypadá,“ zasténal Boukal. Haštal se zamraèil. „Se š fakticky tak pitomej? To øíznutí máš sotva cen•ák vod voka!“

„Byla to moje vina,“ protestoval Boukal. „Namích sem Tónyho.“

„Jó, je mi to úplnì jasný, že to musela bejt tvoje vina,“ ušklíbl se Haštal.

„Kdes byl vèera v noci?“ podíval se na nìj Boukal jedním okem.

„To bys mi teda nevìøil.“

„Teda øeknu ti, to byl masakr, nic jinýho než masakr.“

„Z jistejch velmi vážnejch dùvodù jsem musel strávit krátkej èas ve Sto Lat.

Takže ve mìstì se to mydlilo, jo?“

„Kluby podepsaly ty nový fotbalový pravidla a existujou nìkterý lidi, kterejm se to po èertech nelíbí.“

Haštal øekl: „Tóny?“ a znovu se podíval na živou rozšklebenou jizvu v Bouka lovì oblièeji. Jo, to by tak mohlo bejt, že z toho byl Tóny neš•astnej.

Bylo výjimeènì tìžké cítit lítost s nìkým tak elementárnì protivným, jako b yl Boukal, ale právì proto, že se narodil s nápisem Kopnìte mì do prdele vy tetovaným na duši, nebyl dùvod k tomu, dìlat to. A vùbec už ne Boukalovi. B

ylo to totéž, jako kdybyste trhali køidélka mouše.

„Není to jenom Tóny,“ potøásl hlavou Boukal. „Taky je v tom Zmatkin Vol ejnoha, Kuba Lžíce a Hasák.“

„Hasák?“ ujiš•oval se Haštal.

„Jo, a taky pani Volejnohová.“

„Paní Volejnohová?“

„No, a Vilém Troglodysta, Harold Sukovec a kluci Hovìzákovi.“

„Ti? Ale dy• my je nenávidíme! Tóny je nenávidí. Oni nenávidí Tónyho. Staèí šlápnout na jejich trávník, a ponesou tì domù v pytli.“

„No, víš, jak se to øíká,“ zamraèil se Boukal. „Nepøítel mého nepøítele je m ùj nepøítel.“

„Myslim, že to máš trošku popletené,“ øekl Haštal. „Ale vím, co tím myslíš.

“

Haštal chvíli zíral do neurèita, protože byl úžasem bez sebe. Nositelé jmen z pøedchozího rozhovoru byli Ksichti. Mìli výjimeèný vliv ve svìtì mužstev, ale, a to bylo mnohem dùležitìjší, i ve svìtì fanouškù. To oni ovládali skru máž. Pepe mìl pravdu. Vetinari si myslel, že mužstvùm velí kapitáni, ale oni jim neveleli. Velela skrumáž a skrumáži veleli Ksichti.#

„Pro zítøejší den má být vybráno výjimeèné mužstvo a z tyhle party se jich tam chce dostat co nejvíc,“ svìøil se mu Boukal.

„Jo, nìco už sem zaslechl.“

„Chtìjí ukázat Vetinarimu, co si o tom jeho novém fotbalu myslí.“

„Neslyšel jsem tam jméno Stolipnejch,“ podíval se na nìj Haštal.

„Slyšel jsem, že je otec nechává prakticky veèer co veèer zpívat ve sboru,“

odpovìdìl Boukal.

„Kapitáni se podepsali,“ uvažoval Haštal nahlas, „takže by je to postavilo do moc špatnýho svìtla. Jenže o to se asi Tóny a jeho kamarádíèkové houby s taraj, co?“ Naklonil se kupøedu. „Na druhý stranì, Vetinari má Hlídku, že j o? A znáš Hlídku. No, fakt je, že se mezi tìma prevítama najde celá øada sl ušnejch existencí, když je potkáš každýho zvláš•, ale když se nìco podìlá a vystupujou úøednì za mìsto, vytáhnou velký, ale fakticky velký klacky a ve lký trolly a nijak zvláš• se nestaraj o to, koho praštìj, protože voni jsou Hlídka, což znamená, že je to legální. A když je vážnì hodnì namíchneš, kl idnì tì obvinìj z toho, žes jim ty jejich pendreky poškodil vlastním ksicht em. A když už mluvíme o oblièejích, øekni mi, ale pøesnì, jak došlo k tomu, žes sotva o dva cen•áky minul kandidaturu na bílou hùl?“

„Øek sem Tónymu, že si myslím, že to nejni dobrej nápad,“ odpovìdìl Bouka l.

Haštal nedokázal skrýt pøekvapení. Taková odvaha byla Boukalovi naprosto ci zí. „Dobrá, mohlo by bejt, žes mìl štìstí v neštìstí, jak se øiká. Zùstaò t ady hezky zalezlej a nedostaneš se do presu mezi starýho Sama a Tónyho.“

Umlkl, protože se ozvalo hlasité zašustìní.

Od té doby, co Boukal lepil stránky svých oblíbených èasopisù na stìny lep idlem z vody a mouky, stala se mansarda domovem mnoha skvìle živených myší a jedna z nich si právì v tomto okamžiku z neznámých dùvodù prokousala ce stu na svobodu skrze bujné poprsí loòské Miss duben, a tak jí vytvoøila tø etí bradavku. Teï z ní vyhlížela na Haštala a byl to pohled, který by pøin util lidi se slabším žaludkem zbavit se posledního jídla.

„Co budeš dìlat?“ zeptal se Boukal.

„Všechno, co mùžu,“ odpovìdìl Haštal.

„Víš, že tì Tóny hledá, aby tì vodkrouhnul? Tebe a toho divnýho kluka.“

„Tónyho se nebojím,“ odpovìdìl Haštal. Jako prohlášení to bylo naprosto pra vdivé. Necítil z Tónyho strach. Cítil smrtelnou hrùzu, která mu postupovala od temene hlavy až do prstù u nohou a nazpìt, dìs, který mu odkapával ze ž eber jako tající sníh.

„Každej, kdo má trochu rozumu, se Tónyho bojí,“ zamraèil se Boukal.

„Hele, Pšoukalmistøe, já jsem Haštal Nejspíš!“

„Myslim, že budeš potøebovat vo hodnì víc než to.“

~~~

Budu potøebovat mnohem víc než to, pomyslel si Haštal, který se rychle pøe souval ulicemi mìsta. Když vìdìl dokonce i Pepe, že se nìco chystá, pak to bude rozhodnì vìdìt i starý Sam, ne? Hoplá.

Rychle pøebìhl na zadní plošinu koòbusu a vyskoèil na dlažbu døíve, než se k nìmu dostal prùvodèí. Když tì nechytí pøímo v koòbusu, tak už nemají šanc i, a pøestože byli vybaveni velkými lesklými sekáèky, aby odstrašili neplat ící cestující, každý vìdìl, že za a) mìli strach je použít, a za b) množstv í nepøíjemností, které by je oèekávalo v pøípadì, že by sekáèek doopravdy z a•ali do nìkterého z ctihodných obèanù mìsta a èlenù spoleènosti, by bylo t akové, že je nìco takového ani ve snu nenapadlo.

Probìhl úzkou ulièkou do ulice U kotvy a ráhna, uvidìl další koòbus, který s e kodrcal tím správným smìrem, naskoèil na rozkývanou zadní plošinu a chytil se tyèe. Tentokrát mìl štìstí. Prùvodèí se na nìj dlouze zadíval, a když se nic nedìlo, zaèal okázale dìlat, že Haštala nevidí.

Ve chvíli, kdy dorazili na velkou køižovatku známou jako Pìticestí, byl už skoro na druhé stranì mìsta prùmìrnou rychlostí, která byla vyšší než hodnì rychlá chùze, a za celou tu dobu skoro nemusel bìžet. A to byl pro Haštala Nejspíše velmi uspokojivý výsledek, zvláštì proto, že nikdy nebìžel nikam, kam se mohl svézt.

A pøímo pøed ním se zvedalo Hippo. Kdysi tady byla závodní dráha, pak ji ale pøestìhovali na vzdálenìjší konec Ankhu. Teï to byl jen obrovský prázdný pr ostor, jaký každé mìsto potøebuje na trhy, jarmarky, nìjakou tu rebélii a, s amozøejmì, èím dál tím populárnìjší bleší trhy, které využívali pøedevším ti lidé, kteøí si chtìli a byli ochotni koupit nazpìt svùj majetek.

I teï tady bylo plno, ale na celé ploše byste nenašli jediný kradený rýè. Vš ude se pohybovali lidé, kteøí kopali do míèù. Haštal se ponìkud uvolnil. O k ousek dál bylo vidìt špièaté klobouky, a jak se zdálo, nikdo nikoho nevraždi l.

„Tìbuch, kámo, jak to de?“

Sklopil o nìco pohled. „Tì zdravím, Píco! A co ty?“

„Hm, poslyš, slyšel jsem, že jsi nìjak spojenej s Nevídanými Akademiky?“ o dpovìdìl otázkou Kolík A•sepicnu, jeden z nejpodnikavìjších, ale pøitom ne vysvìtlitelnì jeden z nejneúspìšnìjších obchodníkù mìsta.

„Neøíkej mi, žes sem pøišel prodávat masový koláèe?“

„Takhle datli,“ ušklíbl se mazanì Kolík. „Na to je tady dneska strašlivý m nožství amatérù. A navíc, moje koláèe nejsou jen tak nìco uplácanýho z kdo víjakejch zbytkù pro smeèku ožralejch fotbalovejch fanouškù.“

„Takže tvoje koláèe jsou pro –?“ Haštal nechal otázku viset ve vzduchu jak o provaz se smyèkou na konci.

„A vùbec, masové koláèe už jsou hudbou vèerejška,“ pokraèoval Kolík s p ohrdavým výrazem. „Já jsem se pustil do obchodování s fotbalovými suven ýry a pamìtihodnostmi.“

„A to má bejt jako co?“

„Jako skuteènì pravé dresy fotbalových mužstev podepsané jejich nositelem a takové vìcièky. Hele, koukni na tohle.“ Kolík zvedl z velkého podnosu, který mìl povìšený kolem krku, menší verzi toho, jak by vypadal jeden z tìch nových Bummpin! Bummpin! míèù, kdyby byl o polovinu menší a nìkdo ho špatnì vyøezal ze døeva. „Vidíš ty bílý kousky? Ty jsou tam proto, aby s e mìla mužstva kam podepsat!“

„A ty si je chceš dát podepsat, jo?“

„Teda… to ne… víš, myslel jsem si, že to by si lidi nejradìji obstarali sami

. Takový ten osobní dotek, víš, co tím myslím?“

„Takže jsou to jenom omalované døevìné koule a nic víc?“ ujiš•oval se Hašt al.

„Ale jsou autentický!“ ohradil se Kolík. „Zrovna jako ty trika. Chceš jedno

? Pro tebe pìt toláèù, a a• se picnu, estli na tom vydìlám jedinej cent!“ V

ytáhl dosti ubohý kousek èervené bavlnìné látky a lákavým gestem s ním zamá val ve vzduchu.

„Co je to?“

„To jsou pøeci barvy tvýho mužstva, ne?“

„Dvì velký žlutý U na prsou?“ zamraèil se Haštal. „To je špatnì! Ten náš má malý propletený na levý stranì, jako se nosí odznak. Je to fakt stylový.“

„No, vždy• je to skoro to samý,“ mávnul Kolík ledabyle rukou. „Toho si ni kdo nevšimne. A musím udržet cenu dole, už kvùlivá dìtem.“

Naklonil se k Haštalovi. „Moh bys mi nìco øíct o zítøejší høe, Hašte? Všeck o ukazuje na to, že týmy dávají dohromady pìknì tvrdou skvadru. Zdá se, že tentokrát Vetinari zjistí, že vždycky nemusí být po jeho, co?“

„Sehrajeme s nima dobrou hru, uvidíš,“ øekl Haštal.

„Výbornì! Mužstvo, kde hraje Nejspíš, nemùže prohrát.“

„Já jen pomáhám vokolo. Nehraju. Slíbil jsem to svý mámì, když táta umøel

.“

Kolík se rozhlédl po zaplnìné ploše starého Hippa. Jak se zdálo, teï mìl na mysli nìco jiného než touhu po dalším tolaru. „Co se stane, když ta vaše par ta prohraje?“

„Vždy• je to jenom hra,“ odpovìdìl Haštal.

„To jo, ale Vetinari si na ní tentokrát založil svou povìst.“

„Je to hra. Jedna strana vyhraje, druhá prohraje. Prostì hra.“

„Jenže spousta lidí takhle neuvažuje,“ øekl Kolík A•sepicnu. „Vìci vždycky hrajou na ruku Vetinarimu, vždycky to pro nìj dobøe dopadne,“ pokraèoval a soustøedìnì se rozhlížel po obloze. „A v tom je ta magie, chápeš? Všichn i si myslí, že má vždycky pravdu a vždycky dosáhne svého. Co si myslíš, že se stane, když se teï ukáže, že pravdu nemìl?“

„Je to jenom hra, Píco, jenom hra… tak nashle.“ Hašt se vydal na další cestu.

Lidé stavìli podél jedné strany arény øady døevìných stánkù, a protože to by l Ankh-Morpork, mìsto, kde staèilo, aby se na ulici dali do øeèi více než dva lidé, a zùstala stát tisícovka dalších, kteøí se zajímali proè, hemžil se pr ostor Hippa lidmi.

Byl tam i Rozšafín Ctibum, který sedìl u dlouhého stolu s nìkterými z fotb alových kapitánù. Aha, ano, Výbor pro pravidla. O tom se mluvilo. I když b yla pravidla zaznamenána písemnì a polovina z nich byla starých jako hra s ama, bylo tady nìkolik vìcí, které bylo tøeba zcela pøesnì vyjasnit. Hašta l dorazil na místo v okamžiku, kdy Rozšafín øíkal: „V nové høe nesmí nasta t situace, kdy by se nìkolik nepøátelských hráèù zdržovalo kolem protivník ovy branky.“

„Ale to vždycky fungovalo,“ ozval se jeden z kapitánù.

„Ano, jenže míè teï létá. Jeden dobrý kop ho pošle pøes polovinu celého Hi ppa. Jakmile si to nìkdo uvìdomí, nemá brankáø šanci.“

„Takže vy nám tady chcete øíct,“ ozval se pan Stolipný, který více ménì v ystupoval jako mluvèí kapitánù, „že když má hráè mužstva B dát gól, musí pøed ním být alespoò dva hráèi z mužstva A?“

„Ano, to je skoro pøesné,“ pøikývl Rozšafín ponìkud škrobenì, „ale jeden z nich je brankáø.“

„A co se teda stane, když jeden z tìch dvou probìhne kolem do pole døív, n ež kopne do balónu?“

„Pak bude v postavení, kdy tak nìjak vybìhl ze své strany, a to znamená mi mo hru,“ odpovìdìl Rozšafín.

„To spíš mimo vlastní smysly,“ ušklíbl se jeden z kapitánù. A protože to ne mìlo daleko k humoru, vzbudilo to smích. „Jestli je to tak, mohli bychom sk onèit se skupinou chlápkù, kteøí bìhají jeden kolem druhého a pokoušejí se dostat ty ostatní chlápky do postavení proti pravidlùm, a pøitom by se prak ticky žádný z nich nedostal z místa, není to tak?“

„No, my právì na tomhle pravidle trváme. Vyzkoušeli jsme si ho v praxi. Dov oluje to volný pohyb po høišti. Pøi staré høe nebývalo neobvyklé, že si hrá èi pøinesli obìd a nìjaký ten výtisk Dívek, úsmìvù a podvozkù a pak jen v k lidu èekali, až míè poletí kolem.“

„Tìbùh, Hašte, tak jak to jde?“ Byl to Tóny a zjevil se pøímo za Haštalem.

Dnes tady musí být snad tisícovka lidí, pomyslel si Haštal a myšlenky se mu hlavou pohybovaly pomalu a skoro š•astnì. Spousta èlenù Hlídky. Jen od sud vidím alespoò dva. Tady si Tóny rozhodnì nic netroufne, že?

No, ale na druhé stranì by mohl, protože to byl právì Tóny. Staèilo, aby ta malá vèelka, která mu bzuèela nìkde v hlavì, v letu narazila do špatného m ísta, a on by vám klidnì rozøezal oblièej. Ano, a hned vedle stál Zmatkin V

olejnoha se svou matkou a vypadali, jako když jdou na procházku.

„V poslední dobì jsem tì moc nevidìl, Hašte,“ pokraèoval Tóny. „Asi jsi mìl napilno, co?“

„Já myslel, že se schováváš?“ odpovìdìl mu Haštal zoufale.

„No, víš, jak se to øíká. Døíve èi pozdìji jsou všechny høíchy vodpuštìny.“

Ve tvém pøípadì o hodnì pozdìji, pomyslel si Haštal.

„Kromì toho,“ dodával Tóny, „Rozhodl jsem se, že zaènu úplnì znovu.“

„No ne, vážnì?“

„Vodejdu ze skrumáže,“ sdìlil mu Tóny. „Musím zapomenout na svý špatný z pùsoby. Je na èase se pøizpùsobit, zapadnout.“

„To rád slyším,“ pøikývl a èekal, kdy se objeví nùž.

„A proto jsem klíèovým hráèem Ankh-morporských Spojených mužstev.“ Nebyl to nùž, ale úèinek byl prakticky stejný. „Jak se zdá, ten nápad jim vnukl o samo jeho lordstvo,“ pokraèoval Tóny a neustále hovoøil oním hladkým, p øátelským tónem. „Je jasné, že si to žádný mužstvo nechce rozdat s tìmi t vými mágy. Takže se pro tuhle pøíležitost sestavil úplnì nový tým.“

„Myslel jsem, že ty nikdy nehraješ,“ prohlásil Haštal mdle.

„Samozøejmì, ale to bylo ještì za starejch špatnejch dnù, než se fotbal votev øel a poskytl tak vìtší pole pùsobnosti snahám jedincù. Vidíš tohle trièko?“

dodával.

Haštal se podíval. Bylo mu celkem jedno, co mìl ten èlovìk na sobì, staèilo, že tam vùbec stál.

„Bílý s modrým lemováním,“ pokraèoval Tóny vesele. „Sou fakt epesní.“ Ot oèil se kolem dokola. Na zádech mìl velkou, sytì modrou jednièku a nad n í jméno Antonín Køiváèek. „To byl mùj nápad. Fakt praktický. Viditelný u ž z dálky. Poznáme se i zezadu.“

„Øekla jsem vašim mágùm, že byste to mìli udìlat stejnì,“ øekla paní Vole jnohová, jeden z nejobávanìjších Ksichtù, která vždy s dokonale promyšlen ou zlomyslností vládla nabroušeným deštníkem. Pøed paní Volejnohovou couv ali i dospìlí muži, jinak dospìlí muži krváceli. Pøesnì to byste ještì po tøebovali, pomyslel si Haštal. Abychom mìli vlastní jména na zádech. Ušet øilo by vám to èas potøebný na pohled zepøedu, než nám vrazíte kudlu pod lopatku.

„No, ale jsem já to… to. Nemám èas stát tady a vybavovat se s tebou celý den. Musím si promluvit s mužstvem. Musíme si spoleènì promyslet taktiku.

“

Bude tady sudí, pomyslel si Haštal. Bude tady Hlídka. Bude tady i lord Vetin ari. Naneštìstí tady bude i Tóny Køivák a Sráž chce, abych mu dìlal asistent a, a proto tady budu muset být i já. Jestli se to celé zvrtne, pak høištì na Hippu bude to poslední místo, kde by mìl èlovìk být, a právì tam já budu.

„A jestli pøemejšlíš vo tom, kde je ta tvoje nudná myš, je támhle, s tou tlus tou holkou. Co ty si vo mnì vlastnì fakticky myslíš?“

„Až doteïka sem si nemyslel nic, dokud si neøek tohle,“ odpovìdìl Haštal. „

Ale teï už si myslím svý.“

„Jo, a mnohý pozdravení tomu orkovi,“ pokraèoval spokojenì Tóny. „Škoda, že už je poslední.“

Pak trojice pokraèovala v cestì, ale Haštal byl naštìstí dost rychlý, aby ji m ustoupil z cesty døíve, než mu paní Volejnohová staèila deštníkem rozøízno ut nohu.

Musí najít Julii. Musí najít Sráže. Musí najít Gustýnu. Sehnat pomoc. Lístek na Ètyøiks.

Haštal nikdy nebojoval. Nikdy skuteènì nebojoval. Samozøejmì že se stávalo

, když byl ještì mladší, že byl zatažen do poulièních šarvátek, patøilo to k vìci, držet krok s ostatními dìtmi a svírat v ruce nìjakou provizorní z braò. Mìl dar objevovat se zdánlivì všude, hodnì køièel a pak se vrhal do nejrušnìjší vøavy, ale ve skuteènosti se nikdy pøímé akce nezúèastnil. Moh l by jít za nìkým z Hlídky a øíci jim… co? Že mu Tóny vyhrožoval? Tóny poø ád nìkomu vyhrožoval. Jenže když došlo k potížím ve skrumáži, když se sraz ili fanouškové dvou nepøátelských týmù, vždycky tam byl les nohou, mezi kt eré se mohl èlovìk vrhnout, a jednou, když už byl Haštal opravdu zoufalý, celá øada ramenou, po nichž pøeskákal do bezpeèí… Co si myslel? On tam pro stì nebude. Nebude hrát. Slíbil to pøeci své staré matce. Každý vìdìl, že to Haštal své staré matce slíbil. On sám by hrál hroznì rád, ale jeho star é matce by se to nelíbilo. Bylo to, jako kdyby mu jeho stará matièka napsa la omluvenku: „Drahý Tóny, nezabíjej dnes Haštala, protože mi slíbil, že n ebude hrát.“

Zamrkal a setøásl se sebe pocit, že k nìmu už už letí hozený nùž, a zaslech l Srážùv hlas, který právì øíkal: „Jestli jsem slyšel o Tvém glancu? Samozø ejmì.“ V malém hlouèku tam stála Gustýna s Julií a Sráž s Julií a mírnì ust araná mladá dáma, která jednou rukou držela zápisník a druhou Julii. Byla t am i Julie, ale té bylo velmi tìžké si všimnout, protože tam byla pøedevším sama Julie.

„Ona øíká, že chce napsat èlánek,“ øekla Gustýna, která oèividnì èíhala na každou novináøèinu chybu. „Jmenuje se sleèna –“

„Róza,“ doplnila dívka. „Každý o vás mluví, pane Sráži. Odpovìdìl byste mi laskavì na nìkolik otázek, prosím? Naši ètenáøi jsou velmi moderní.“#

„Ano?“ odpovìdìl rozpaèitì.

„Jaký je to pocit, být orkem, pane Sráži?“

„No, nejsem si jistý. Jaký je to pocit, být èlovìkem?“ odpovìdìl Sráž.

„Ovlivnily nìjak vaše zkušenosti orka zpùsob, jakým budete hrát fotbal?“

„Já jsem v mužstvu jen jako náhradník. Mou hlavní rolí je funkce trenéra, a co se týèe první èásti vaší otázky, abych øekl pravdu, až dosud jsem mnoho zkušeností jako ork nemìl.“

„A mohu se zeptat… radíte jako trenér svým hráèùm, aby trhali svým proti vníkùm hlavy?“

Gustýna otevøela ústa, ale Sráž odpovìdìl zcela vážnì: „Ne, to by bylo proti pravidlùm.“

„Podle toho, co jsem slyšela, vás považují za velmi schopného trenéra. Proè si myslíte, že tomu tak je?“

Navzdory oèividné imbecilitì této otázky se Sráž hluboce zamyslel. „Každý musí uvážit, kde leží horizont možností,“ odpovìdìl po chvilce pomalu. „

E pluribus unum, mnozí stávají se jediným celkem, ale stejnì tak mùžeme ø íci, že se jedno stává mnohým, ex uno multi, a samozøejmì, jak odvozuje V

on Drachek v knize Výron a tok reality, budeme-li peèlivì uvažovat, mùže se jeden promìnit v mnohé v rozlièných pøevlecích.“

Gustýna se podívala dívce do tváøe. Ta se ani nepohnula, natož její tužka.

Sráž se sám pro sebe usmál a pokraèoval: „Nuže, pojïme to, nebo• taková n astává situace, všechno posoudit ve svìtle letícího míèe. Odkud pøilétl, z ajisté víme, ale kam dopadne, to je prùbìžnì se mìnící hlavolam, dokonce i když míè uvažujeme pouze ve ètyørozmìrném prostoru. A pak tady máme exist enciální rébus, který se týká toho, kdo míè odrazil, protože on je tím, kd o udeøil a souèasnì byl také udeøen. Míè tedy letí a všechny faktory jsou nevyhnutelnì propojeny, jak ve svém díle Das Nichts des Wissens øíká Herr Frgaal: ‚Ich kann mich nicht genau erinnern, aber es war so etwas wie eine Vanillehaltige süsse Nachspeisenbeigabe,‘ i když já osobnì vìøím, že v do bì, kdy to napsal, musel být na nìjaké medikamentózní léèbì. Kdo je hybate l a kdo je hýbaný? Je-li dáno, že odpovìï na tuto otázku mùžeme získat jen prostøednictvím jejího uchopení v pojmech propojených, jak vìøím, s vìdom ím transfinitiního prostoru, ukáže se zcela jasnì, že mezi výslednými možn ostmi je i ta, že míè dopadne ve stejném èase na všech místech nebo že zmi zí beze zbytku, aby už nikdy nebyl nakopnut. Mou povinností je snížit tent o metafyzický strop a poskytnout našim chlapcùm alespoò jakž takž pøijatel né paradigma, jako tøeba, øeknìme, nakopni ho pøímo doprostøed, synu, a je stli se to vùbec brankáøi podaøí chytit, dá mu to fakt pìknì zahulit, takž e na to ještì dlouho nezapomene.

Víte, zvláštní vìc na fotbalu je, že to vlastnì není o fotbale. Je to ta nej úžasnìjší mnohorozmìrná filosofie, jakýsi extrakt toho, co doktor Oberpinder vyhlásil v knize Das Meer von Unvermeidlichkeit. Jsem si jist, že teï mi ji stì øeknete,“ pokraèoval, „co takhle 4-4-2, nebo snad dokonce 4-1-2-1-2, že?

A moje odpovìï na tuto otázku bude znít: že je tam pouze jeden. Tradiènì øí káme, že je v mužstvu jedenáct hráèù, ale to jen proto, že naše vnímání je v elmi nedokonalé. V pravdì jest tam hráè jediný, a proto bych øekl,“ krátce a tiše se zasmál, „nebo spíše pøizpùsobil úryvek z knihy Brána klamu: nezálež í na tom, jestli vyhrajete, nebo prohrajete, pokud vsítíte vìtšinu branek.“

Dívka sklopila oèi ke svému poznámkovému bloku. „Mohl byste mi to øíci n ìjak trochu jednodušeji?“

„Moc se omlouvám,“ øekl Sráž. „Myslel jsem si, že to jsem právì udìlal.“

„A já si myslím, že to právì tak staèilo,“ øekla Gustýna a vzala dívku za paži

.

„Ale já se ho ještì nezeptala na jeho oblíbenou lžíci,“ zakvílela.

Sráž si odkašlal. „A víte, docela bych pøivítal zmínku o takové otázce, pr otože tady se nám nabízí velmi široké pole, ale øekl bych, že Velká bronzo vá lžíce z Cladhu, která vážila více než tunu, by rozhodnì byla mým favori tem, i když rozhodnì nesmíme zapomínat na sadu onìch lžièek, z nichž každá je menší než zrnko rýže a které vyøezal jakýsi neznámý génius pro konkubí ny imperátora Whizina. Podle toho ale, co jsem slyšel, ty všechny byly nep ochybnì zastínìny proslulou lžící s hodinovým strojem, kterou navrhl Zatra cený hlupec Johnson a která podle všeho dokázala zamíchat kávu tak rychle, že se šálek zvedl z talíøku a narazil do stropu. Kdybych tak pøi tom mohl býti muškou na zdi, ale ne pøíliš blízko! Pravdìpodobnì ménì známá je zpí vající lžíce proslulého mnicha Li-Tin O’Wevidla, která dokázala pøi veèeøi bavit celý stùl svým zpìvem komických písní. Mezi další velké lžíce –“

„Tak to už vážnì staèilo,“ øekla Gustýna a odtáhla dívku pro její vlastní dob ro pryè.

„A on je vážnì ork?“ podívala se na ni dívka.

„Každý to aspoò øíká,“ odpovìdìla jí Gustýna.

„A byli všichni takoví? Myslela jsem si, že pro nì bylo nejdùležitìjší trhání hlav?“

„Víte, já si myslím, že se všichni døíve èi pozdìji unaví, když dìlají jedno a t otéž.“

„Ale jak je možné, že vìdí o všech tìch lžících?“

„Vìøte mi, že jestli nìkdo nìkdy napsal knihu Nejslavnìjší lžíce svìta, pan Sráž ji jistì èetl.“

Haštal slyšel nevýrazný dívèin hlas, když ji Gustýna témìø násilím odvádìla pryè, nebo alespoò pryè od Sráže. „Vážnì bych si hroznì chtìla popovídat s L

ilií,“ øíkala, když procházela kolem Julie, aniž na ni vrhla jediný pohled,

„ale všichni øíkají, že se nìkde ukrývá.“

Spìšnì pøešel dál a pøitáhl zbylé dva k sobì. „Zítra dojde k vraždì,“ øekl.

„Mágové nesmìj používat magii a Ankh-morporský Spojený jsou složený z tìch nejtvrdších a nejodpornìjších lumpù a grázlù, kerý právì nesedìj v Pakráci

.“

„V tom pøípadì se budeme muset pøizpùsobit a zmìnit naši taktiku,“ øekl Sr áž.

„Ty ses snad posra– zbláznil? Mluvím vo lidech, jako je tøeba Tóny, Sráži, a von z nich ještì nemusí bejt ten nejhorší.“

„Ale všechno je jen otázkou taktiky. Èlovìk musí mít stejnì tak respekt pøed silou, jako pøed slabostí, a dokonale využít všechny vìdomosti,“ øekl Sráž.

„Poslouchej!“ zamraèil se Haštal. „Na takovéhle vìcièky nebude èas.“

„Pokud mohu citovat –“ zaèal Sráž.

„A já øikám, abys mì poslouchal! Znáš nìjaký citace vod lidí, který byli bod nuti nožem do zad, a pak je nìkdo nakopal do kou –“ zarazil se, a pak pokraè oval: „Nakopal do ledvin, když leželi na zemi, co? Protože to je pøesnì to, na co bys mìl v téhle chvíli myslet.“

„Vždy• tam pøece bude Hlídka,“ odpovìdìl Sráž.

„Jenže Hlídka vobvykle komplikovaný záležitosti vyøizuje tak, že prostì vš echny pøítomné položí na zem,“ øekl Haštal. „To celou situaci zjednodušuje

.“

„Jsem si jist, že dokážeme porazit jakékoliv fotbalové mužstvo na svìtì,“ øe kl mu Sráž konejšivì.

Haštal se rozhlédl kolem sebe a zoufale hledal nìkoho, kdo by mu pomohl.

„Takhle to ale pøece nefunguje! To už nemluvíme vo fotbale!“

„Ale já nechci, aby se nìkomu nìco stalo,“ øekla Julie.

„Pak budeš ovšem muset zavøít voèi,“ oznámil jí Haštal. „Sráži, myslíš si, že všechno bude tak pìkný a sportovní, protože právì tak byl novej fotbal n avrženej, ale nezapomínej, že ho hrajou poøád ty samí lidi. Víš, co si mysl im?“

„Náš táta øiká, že to nebude vypadat pro Vetinariho dobøe, jestli Akademici prohrajou,“ øekla Julie.

„A von by byl rád, kdyby prohráli?“ zeptal se Haštal.

„No, øekla bych, že asi jo, jenže náš táta øíká, že je mnohem lepší mít toho zatracenýho Vetinariho než vìtšinu tìch blbcù, co tu byli pøed ním.“

To je proto, pomyslel si Haštal, že mìsto funguje. Pøedtím, než pøišel Vetin ari, vládl ve mìstì pøíšerný zmatek a nepoøádek, pak se toho chopil Patricij

, aniž kdo vìdìl jak. Dokázal pøinutit Hlídku, aby dokonale fungovala. Dokáz al ukonèit a srovnat i válku mezi trpaslíky a trolly. Nechával lidi, aby si dìlali, co chtìjí, pokud to ovšem bylo to, co chtìl on. A kromì toho, mìsto bylo nabito lidmi a penìzi. V Ankh-Morporku chtìl žít prostì každý. Bylo by vážnì možné, že by teï Patricij padl jenom proto, že by se s tím novým fotba lem nìco zvrtlo? Odpovìï bohužel zní: Samozøejmì že ano – protože takoví už jsou lidé.

Haštal se o tom zmínil Gustýnì, která právì odvedla zmatenou Rózu z dosahu dalšího Srážova filosofování. Podívala se na Haštala a øekla: „Myslíš, že o tom Vetinari ví?“

„Nevím,“ odpovìdìl jí Haštal. „Hele, je jistý, že má všude spoustu zvìdù, špio nù a informátorù, ale nejsem si jistej, že ti všichni vìdìj právì vo tomhle.“

„Nemyslíš, že by mu to mìl nìkdo øíct?“

Haštal se zasmál. „Co mi to tady povídáš? Že bysme mìli zajít do paláce, dojí t rovnou k Patricijovi a øíct: ‚Teda, nezlobte se, pane, ale je tady pár vìci èek, který tak nìjak unikly vaší pozornosti?‘“

„Pøesnì tak,“ pøikývla Gustýna.

~~~

„Dìkuji vám, Važuzle, to bude prozatím všechno,“ øekl Vetinari.

„Jistì, pane,“ pøikývl sekretáø. Uklonil se lady Margolottì a naprosto nehluè nì vyplul z místnosti.

„Havelocku, chápu, že je Važuzel neobyèejnì schopný, ale nemohu si pomo ci, poøád mi pøipadá jako velmi podivný mužíèek.“

„Víte, byl by to legraèní starý svìt, kdybychom byli všichni stejní, madam, i když musím pøipustit, že kdybychom byli všichni jako Važuzel, nebyl by t en svìt zase tak veselý. Ale je mi oddaný a výjimeènì dùvìryhodný,“ øekl Ve tinari.

„Hmm,“ okomentovala jeho odpovìï Její Jasnost. „Má bohatý soukromý živ ot?“

„Pokud vím, sbírá rùzné druhy kanceláøských potøeb,“ usmál se témìø nezna telnì Vetinari. „Obèas jsem si øíkal, že by možná svùj život zmìnil k lep šímu, kdyby potkal nìjakou mladou dámu, která by byla ochotná obléci si v elkou manilovou obálku.“

Stáli na balkónì pøed Oválnou kanceláøí, který nabízel dokonalý výhled na st øed mìsta, zatímco sami vyhlížející byli prakticky neviditelní.

„Dohoda pokraèuje?“ zeptal se Vetinari.

„Jistì,“ odpovìdìla lady. „Koneènì mír mezi trolly a trpaslíky.“

Vetinari se usmál. „Výraz mír je všeobecnì definován jako èasový úsek od poèinku a pøezbrojování pøed další válkou. Bylo tøeba mnoha inhumací?“

„Havelocku, obèas býváte až pøíliš pøímoèarý!“

„Omlouvám se, ale oba víme, že historický pokrok vyžaduje stejnì tak øezní ky, jako pastýøe.“

„Nedošlo k žádným vraždám,“ øekla lady. Obrátila oèi vzhùru. „Ale došlo boh užel k tìžkému dùlnímu neštìstí a k velmi neobvyklému sesuvu kamene. Jenže je tady poøád ještì ta záležitost Loko, kterou je tøeba doøešit. Trpaslíci stále trvají na úplné likvidaci.“

„Kolik orkù ještì existuje?“

„To nikdo neví. Sráž by je možná dokázal najít.“

„Nesmíme pøipustit genocidu,“ prohlásil Vetinari. „Historie zná cesty, jak s e pak pomstít.“

„Jak se ukazuje, on pro nás bude velkým pøekvapením.“

„Taky jsem to tak pochopil. Podle hlášení, která dostávám, je vším tím, èím orkové nikdy nebyli.“

„Ale pod tím vším pøesto zùstane orkem,“ upozornila ho lady.

„Tak by mì zajímalo, co všechno zùstává v každém jednom z nás?“ potøásl h lavou Vetinari.

„Víte, myslím si, že to od vás byl opravdu velký risk,“ øekla lady Margolott a.

„Madam, ujiš•uji vás, že celé tohle mìsto je jeden jediný velký risk.“

„A moc je hrou kouøe a zrcadel,“ pøikývla Její Jasnost a natáhla se pro svo u sklenku s vínem.

„Zvláštní na tom je, že to mi velitel Elánius pøipomíná skoro každý den.

Žádná policejní síla na svìtì by nedokázala dlouho vzdorovat rozzlobeným a odhodlaným obèanùm mìsta. Trik spoèívá v tom, nedovolit obèanùm, aby si to uvìdomili. Ano?“

Ozvalo se zaklepání na dveøe. Ve škvíøe se znovu objevil Važuzlùv oblièej.

„Omlouvám se, že vás ruším, madam, pane, ale za souèasných okolností si m yslím, že je to dobrý nápad.“ Povzdechl si. „Je to ta dáma s koláèi.“

„Aha, sleèna Motýlokvìtá, povìstná vynálezkynì proslulého Oráèova koláèe,

“ pøikývl Vetinari. Podíval se na lady. „A velká kamarádka pana Sráže.“

„Setkala jsem se s ní, Havelocku. Udìlala mi kázání a pokárala mì.“

„Ano, to umí skvìle. Èlovìk se pak cítí, jako kdyby si dal pøíjemnou chladno u koupel. Uveïte ji, Važuzle.“

„Je s ní ještì jeden mladý muž. Poznal jsem jej, je to Haštal Nejspíš, syn toho známého fotbalisty Davida Nejspíše, a ta mladá dáma mi sdìlila, že vám samozøejmì pøinesla Oráèùv koláè.“

„Vy pøijmete nìjaké neochutnané jídlo od èlovìka z ulice?“ zdìsila se lady.

„Od tohoto obèana rozhodnì,“ pøikývl Vetinari. „Tady neexistuje možnost, že by do nìèeho pøidala jed. Ne snad proto, že by si mì tak vážila, chápejte, ale proto, že si tak váží jídla. Neodcházejte. Myslím, že to budete považo vat za… zajímavé.“

Když Gustýna pøekraèovala práh Oválné kanceláøe, byl koláè, který nesla, je štì teplý. Pøi pohledu na lady Margolottu témìø zkamenìla, ale pak pøeci je n zvítìzila její zdravá pøímoèarost.

„Mám se uklánìt?“ zeptala se.

„Ne, pokud to sama necítíte jako potøebu.“

„Pøišli jsme vás varovat,“ pøidal si Haštal.

„No ne,“ podíval se na nìj Vetinari a pozvedl oboèí.

„Ankh-morporská Spojená rozdupají Nevídané Akademiky a vezmou si na to tìžké okované boty.“

„Ale božíèku. Vážnì tomu vìøíte?“

„Nejsou to obyèejní hráèi!“ chrlil ze sebe Haštal. „Jsou to chlapi vybraní ze skrumáže! A budou ozbrojení!“

„Aha, chápu. Fotbal jako váleèné hrátky,“ pøikývl Vetinari. „No, dìkuji vám, že jste mì na to upozornil.“

Pak zavládlo ticho. Vetinari jej pøerušil: „Máte na srdci ještì nìco jiného?

“ Podíval se na koláè, který Gustýna držela pøed sebou jako nìjaké nové zaøí zení na ochranu cudnosti.

„Nemùžete s tím nìco udìlat?“ zeptala se.

„Je to hra, sleèno Motýlokvìtá. Právì proto, že jsem to utkání sám navrhl, jak si myslíte, že by to vypadalo, kdybych teï intervenoval? Koneckoncù, js ou tady pravidla. A samozøejmì tam bude soudce.“

„To jim vadit nebude,“ ušklíbl se Haštal.

„Pak ovšem bude muset konat svou povinnost Hlídka. A teï, jestli mì omluvít e, potøebuji se zabývat státními záležitostmi, ale ten koláè tady, prosím, nechte.“

„Okamžik,“ vložila se do rozhovoru lady. „Proè jste vlastnì pøišla jeho lor dstvo varovat, mladá dámo?“

„Není to snad ta správná vìc, kterou by mìl udìlat každý?“ odpovìdìla jí Gus týna.

„A vy jste sem prostì jen tak pøišla?“

„Tedy… dost mi pomohl ten koláè.“

„Víte, my už jsme se setkaly,“ øekla lady.

Upøela pohled Gustýnì do oèí, Gustýna jí pohled chvilku oplácela a pak øekl a: „Ano, vím to, ale nebojím se a nelituju toho.“

Souboj pohledù ještì nìjakou chvíli pokraèoval, trval mnohem déle, než bylo obvyklé, až nakonec lady Margolotta prudce odvrátila hlavu a øekla: „No do brá, rozhodnì alespoò jednoho z nich jste odhadl naprosto pøesnì, takže dou fám, že si na tom koláèi opravdu pochutnám a že si stejnì užiji i zítøejší utkání.“

„Jistì, jistì,“ pøikyvoval Vetinari. „Dìkuji vám obìma za návštìvu, ale teï už nás opravdu musíte omluvit, protože musíme probrat øadu státních záležito stí.“

„No tedy!“ ozvala se lady Margolotta, když se za obìma návštìvníky zavøely dveøe. „Co vy to v tom vašem mìstì pìstujete za lidi, Havelocku?“

„Já bych øekl, že jsou mezi nimi ti nejlepší,“ odpovìdìl Vetinari.

„Dva obyèejní èlovíèkové si sem za vámi dojdou a ani se nenamáhají ohlási t se pøedem?“

„Ale pøinesli koláè,“ pospíšil si Vetinari.

„Vy jste je èekal?“

„Øeknìme spíš, že jsem jejich pøíchodem nebyl nijak zvláš• pøekvapen,“

odpovìdìl Vetinari. „Já samozøejmì vím o pøípravách Ankh-morporských Sp ojených. A Hlídka také.“

„A vy dovolíte, aby vstoupili na høištì s hlouèkem starých mágù, kteøí slíbi li, že nebudou používat magii?“

„Hlouèek starých mágù a pan Sráž,“ pøikyvoval Patricij s pobaveným výrazem

. „Jak se zdá, je pøímo geniální v oblasti taktického plánování.“

„To nemohu dovolit.“

„Je to moje mìsto, Margolotto. V Ankh-Morporku nemáme otroky.“

„Ale on je mým poddaným. Ale pøedpokládám, že to máte v úmyslu ignorov at.“

„To mám skuteènì v plánu. Vždy• je to, koneckoncù, jenom hra.“

„Jenže není hra jako hra. Høe jakého druhu budeme zítra pøihlížet? Co mysl íte?“

„Bude to válka,“ pøipustil Vetinari. „A já si myslím, že válka je válka a nic jiného.“

Lady Margolotta natáhla ruku kupøedu, takže se jí shrnul dlouhý rukáv šatù a v ruce se jí jako zázrakem objevila pomìrnì dlouhá dýka s èepelí z modrav ì kalené oceli.

„Navrhuji, abyste jej rozkrojila napùl,“ navrhl Patricij a ukázal na koláè, „

a já si pak jednu z obou polovin vyberu jako první.“

„Ale co když bude v té jedné polovinì víc nakládaných cibulek než v té dru hé?“

„Pak navrhuji, aby to bylo pøedmìtem dohody a abychom to projednali prùbì žnì. Dala byste si ještì trochu… vína?“

„Všiml jste si toho, že se mì pokusila pøinutit, abych odvrátila pohled?“ po dotkla Margolotta.

„Jistì,“ odpovìdìl jí Vetinari s nehybnou tváøí. „A vidìl jsem, že se jí to poda øilo.“

~~~

Když Gustýna s Haštalem dorazili nazpìt na Hippo, Sráž už je nedoèkavì vy hlížel. „Skoro nás neposlouchal,“ oznámil mu Haštal.

„Samozøejmì,“ pøikývl Sráž. „Já pevnì vìøím, že zítra budeme mít úspìch.

Jsem si jistý, že budeme takticky mnohem dokonalejší.“

„Já jsem jenom rád, že nebudu hrát, to je všechno,“ prohlásil Haštal.

„Ano, pane Haštale, je to vážnì velká škoda.“

Od nedalekého stolu, kde Výbor pro pravidla dohadoval poslední podrobnosti, se ozval hlas nìkoho, kdo øíkal: „Ale ne, kdepak! Podívejte, vy to chápete úplnì špatnì. Jestliže hráè ze strany B je blíž k brankáøi – ne, moment, t o øíkám špatnì – když je blíž k brance než brankáø, pak urèitì okamžitì zas kóruje. To dá rozum.“

Pak se ozval vzdech, který ze sebe mohl vydat jen Rozšafín Ctibum. „Ne, obávám se, že tomu poøád ještì nerozumíte…“

Do hovoru se vmísil jiný hlas. „Jestli je brankáø tak daleko od svý branky, ta k je to trouba!“

„Heleïte, co kdybysme zaèali znova,“ pøidal se další hlas. „Tak øeknìme, že já jsem tady ten chlápek v poli.“ Haštal se podíval a vidìl, že jeden z mu žù hodil na stùl kus zmaèkaného papíru. „Heleïte, teïka jsem kopl balón až sem a já jsem jako tady ten papír. Tak co potom?“ Znovu cvrnkl do papíru a kulièka narazila do Rozšafínova pera.

„Ne! Tohle už jsem vysvìtloval nìkolikrát. A pøestaòte tady rozhazovat zmaè kané papírky, mì to hroznì ruší.“

„Ale musí to fungovat, když se na tom zapracuje,“ øekl nìjaký hlas.

„No ale stejnì, poèkejte moment,“ další hlas. „A teda… co se stane, když d ostaneš balón ve svým vlastním území, teda, a pobìžíš s ním celou cestu pø es druhou polovinu, nikomu ho nepøihraješ a dostaneš ho do sítì?“

„To by bylo naprosto v poøádku,“ odpovìdìl mu Rozšafín.

„Jasnì, ale nejni pøece možný, aby se nìco takovýho stalo, ne?“ zamraèil se muž, který právì odhodil papírovou kulièku, což se mu zalíbilo natolik, že h odil další.

„Ale kdyby to nìkdo zkusil a podaøilo by se mu to, nebyla by to úžasná uká zka fotbalu?“ odpovìdìl Rozšafín.

„Kde je náš tým?“ zeptal se Haštal a rozhlížel se kolem.

„Rozhodl jsem, že dnes musí jít brzo spát,“ sdìlil mu Rozšafín.

„Brzo do postele? To pro normálního mága znamená dvì hodiny ráno,“ neodp ustila si Gustýna.

„Vydal jsem také pokyn, že mužstvo bude mít dnes k veèeøi zvláštní jídlo,

“ odpovìdìl tentokrát Sráž. „A z toho dùvodu vás musím, sleèno Gustýno, p ožádat, abyste zamkla Noèní kuchyò.“

~~~

Ten veèer panovalo v jídelnì hrobové ticho.

„Já nejím saláty!“ ozval se zasmušile zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo).

„Jak mùže èlovìk existovat bez tìstovin?“ stìžoval si Bingo Macarona. „To j e barbarské!“

„Doufám, že jste si všimli, že mùj talíø je stejnì prázdný jako ty vaše, gen tlemani,“ pøerušil je Výsmìšek. „Trénuje nás pan Sráž, a já se tedy plnì svì øuji pod pánì Srážovo velení. Takže dnes veèer ani žádné kouøení, pánové.“

Ozvalo se mnohohlasné nesouhlasné reptání, ale arcikancléø si pozvednutím ruky zjednal ticho.

„Dál tady v jeho instrukcích stojí…“ Naklonil se blíže k papíru, popsaném u dosti neupraveným Srážovým rukopisem, a mírnì se usmál. „Žádné sexuální aktivity.“ Bohužel, jeho prohlášení se nesetkalo s oèekávanou reakcí.

„To znamená o tom mluvit, že jo?“ ujiš•oval se profesor Neurèitì mlhavých s tudií.

„Ale ne, to je orální sex,“ vysvìtlil mu s pøevahou Mrakoplaš.

„Ne, ne! To je, když to posloucháš.“

Bingo Macarona sedìl a na tváøi mìl omámený výraz.

„A pozor! Nepøeju si, aby nìkdo poøádal tajné výpravy za nìjakým tím pùl noèním mlsem!“ varoval Výsmìšek. „Máme tady pravidla! Paní Vidláková a s leèna Motýlokvìtá byly informovány, že v této vìci plnì stojím za panem Srážem. Byl bych rád, gentlemani, kdybyste ukázali, že máte nìjakou páte ø!“

„Snažím se být solidární se zbytkem mužstva,“ ozval se lektor Zaniklých run

, „a proto hlásím, že v myší pastièce v mém pokoji je kus sýra!“

Výsmìšek najednou zùstal v místnosti sám a jedinou spoleèností mu byla ozv ìna padajících židlí.

Arcikancléø se pøesunul do svého vlastního pokoje a hodil klobouk na vìšák na stìnì. Nìjaká pravidla tady být musí, pomyslel si, a musí být tady pravi dla pro nì a pravidla pro mì. Pøešel ke své osmisloupkové posteli a otevøel zásuvku, v níž mìl uloženu porcelánovou nádobu s tabákem. Jenže ta teï mís to zásobníku obsahovala jen malý lístek se slovy:

~

Drahý arcikancléøi,

v souladu s vaší ratifikací závazných pokynù pana Sráže, konkrétnì s instr ukcemi o zákazu potravin a tabákových výrobkù pro dnešní veèer, jsem si do volila odnést vaše cigarety a dýmkový tabák. Dovolte, abych vám ještì zdìl ila, že abych pøedešla pøípadnému pokušení, odnesla jsem ze spíže studenýc h jídel tradièní studená masa, uzeninové náøezy, saláty i nakládanou zelen inu.

~

„A do hajzlu,“ vydechl Výsmìšek.

Pøešel k velké šatní skøíni, otevøel ji a chvíli se pøehraboval v kapse své ho kuøáckého kabátku. Nakonec vytáhl kartièku, na níž bylo napsáno:

~

V souladu s vaší vlastní ratifikací závazných pokynù pana Sráže, arcikanclé øi (a bylo neuvìøitelné, jak silnou výèitku dokázala paní Vidláková vložit do svých spisovných sdìlení), jsem si dovolila odstranit i peprmitky, které máte uschovány pro pøípad nouze.

~

„Hniloba a zkáza!“ prohlásil Výsmìšek do noèního vzduchu. „Jsem obklopen z rádci! Zrazují mì na každém kroku.“ Pak se sklíèeným výrazem ve tváøi vykr oèil podél knihovny. V jednom místì se zastavil a vytáhl tlustou Zbodlryso vu knihu Prùvodce okultismem, knihu, kterou znal nazpamì•. A právì proto, že ji znal nazpamì•, otvírala se od strany 14 úhledná dutina, v níž se ukr ýval balíèek zvláštì silných lékoøicových pokroutek, tøicet deka tabáku Š•

astný námoøník a balíèek cigaretových papírkù Krutihlav… a, jak se ukázalo

, malý lístek s nápisem:

~

Drahý arcikancléøi,

já prostì nemìla to srdce. Vidláková.

~~~

Zdálo se, že je vìtší tma než obvykle. Arcikancléøovy pokyny byly povšec hnì dodržovány a èlenùm Nevídaných Akademikù na lovu za potravou se zdál o, že jsou pøed nimi všechny dveøe zamykány, nebo spíš zabouchnuty. Každ á spíž byla zamèená a zaklínadluvzdorná. Mužstvo se bezmocnì toulalo z j edné sínì do druhé.

„Mám v pokoji nìjaké instantní tìstoviny,“ ozval se Bingo Macarona. „Dala mi je moje babièka, než jsem se vydal sem, na NU. Vydrží deset let a moje babièka øíkala, že budou chutnat úplnì stejnì jako v den, kdy je vyrobili.

Obávám se, že mohla øíkat pravdu.“

„Když je donesete, mohli bychom si je uvaøit v mém pokoji,“ navrhl lektor Zaniklých run.

„Jestli chcete… Obsahují krokodýlí varlata, aby byly výživnìjší. U nás doma jsou velmi oblíbené.“

„Nevìdìl jsem, že mají krokodýli varlata,“ podíval se na nìj lektor Zaniklých run.

„No, teï už je nemají,“ zavrèel zadel Nóblhóch (žádné pøíbuzenstvo).

„Mám sušenku, mohli bychom se o ni podìlit,“ ozval se Rozšafín Ctibum. Oka mžitì se do nìj zapíchlo nìkolik pronikavých pohledù. „Ne,“ odvìtil, „víte

, o víc ty arcikancléøovy instrukce nepøekroèím. Jistì bych pak o tom slyš el až do smrti. Bez hierarchie nejsme nic, gentlemani.“

„Poslyšte, knihovník bude mít nìjaké banány!“ rozjasnil se Mrakoplašovi obl ièej.

„Jste si jistý?“ ujiš•oval se Macarona.

„Myslím, že pro takovéto pøípady má knihovník své motto: Jestliže se mi po kusíte sebrat mé banány, vezmu si je pak já nazpìt z vašich chladnoucích r ukou.“

Haštal, který se držel ve stínu, poèkal, dokud škrundání a kruèení žaludkù nezaniklo v dálce, pak se obrátil a rychle se vrátil k zamèeným dveøím Noèn í kuchynì. Zaklepal. „Všichni se sešli a teï míøí do knihovny.“

„Výbornì, myslím, že se s nimi o své banány podìlí,“ odpovìdìl Sráž.

„Já vážnì nechápu, jaký to má smysl.“ Gustýna se podívala z jednoho na dr uhého.

„Podstata vìci je, že jsou to pøátelé. Spoleèníci v nouzi. Jedno mužstvo. T

o je kopaná. Musíte vycvièit mužstvo tak, aby to bylo opravdu mužstvo, a mn ì vùbec nebude vadit, když si ráno dají velkou opulentní snídani.“

Sráž se mìní, pomyslel si Haštal. „Moh bych se tì zeptat na nìco osobního, p ane Sráži?“ øekl.

„Prakticky všichni lidé mi kladou osobní otázky, takže si klidnì poslužte, pa ne Haštale.“

„Tak teda, hm, dobrá. Nìkdy vypadáš velkej a nìkdy vypadáš malej. Jak je to možný?“

„To je nìco, co máme vrozené,“ odpovìdìl Sráž. „Já si myslím, že to má sou vislost s naším morfickým polem, které nìkdy houstne a jindy øídne. To ovl ivòuje vaše vnímání.“

„Když jste rozèílený, vypadáte velmi malý,“ ozvala se Gustýna.

„Jak velký vypadám teï?“

„Pìknì velkej,“ odfoukl si Haštal.

„Výbornì,“ pøikývl Sráž a vzal si kousek koláèe. „A mám v úmyslu zítra vypa dat ještì vìtší.“

„Poèkej, musíme ale udìlat ještì jednu vìc,“ pøerušil ho Haštal. „Pepe mi ch ce pomoct. Myslí si, že budu hrát.“

„Dobrá, budete hrát fotbal,“ pøikývl Sráž.

„Ne! Víš dobøe, že ne! Slíbil jsem to svý mámì a slib, kterej jsi dal svý st arý mámì, se nedá porušit, a• její duše odpoèívá v pokoji! Máš klíèe od vinn ýho sklepa, Týno?“

„A ty si myslíš, Haštale Nejspíši, že bych ti to øekla?“

„Myslím, že ne. Ale potøebuju dvì flašky tý nejlepší brandy. A, hm, mohli byste jít všichni se mnou? Øek bych, že to Pepe myslí dobøe, ale… no prost ì… znáte ho, je pùlnoc a vùbec.“

„Myslím, že já Pepeho znám,“ ozvala se Gustýna.

~~~

U zadního vchodu do Hornodolu stála stráž, ale ještì døíve, než Haštala a jeho gardu napadlo dát se na spìšný ústup, se objevil Pepe. „A sakra! Vzal si s sebou hned tøi kamarádíèky! Že já ale musim nahánìt strach!“ prohlás il s potmìšilým úsmìvem. „Nazdar, partièko, máte brandy?“

„Ano, ale o co tady jde, Pepe? Ty jsi pouštìl na Haštala hrùzu,“ zamraèila s e Gustýna.

„To teda ani náhodou! V posledních dnech už nikomu hrùzu nenaháním! Já m u jen øek, že bude hrát fotbal.“

„Slíbil jsem to svý starý mámì,“ zasténal Haštal, který na svém prohlášení visel, jako kdyby to byl malý vor na rozbouøeném moøi.

„Jenže máš v dlani hvìzdu, a navíc nemáš nijak zvláš• na vybranou.“

Haštal se zadíval do dlanì. „Je to akorát spousta Unií, no.“

„Víš, existují lidé, kteøí mají dar vidìt, a ti druzí, kteøí ho nemají. Já js em jedním z tìch, kteøí vidí. To jako metaforicky, chápeš. Teï ale jediný, vo co tady de, je to, že bych ti rád dal nìco, co by ti mohlo bejt zejtra moc u žiteèný. Ale, co to žvanim. Mohlo by ti to sakra zachránit život,“ øekl Pepe.

„Rozhodnì ti to zachrání manželství. Jsem si jistý, že pøítomné dámy si rády vzpomenou na to, jak pro tebe Hornodùl udìlal to nejlepší, co mohl.“

„A• už je Pepe, jaký chce, po tom, jak ho znám, mu vìøím,“ naklonila Gust ýna hlavu ke stranì…

„A tohle je pan Sráž,“ pøedstavoval Haštal. „Je to mùj pøítel.“

„Jo. Já vím, co je pan Sráž zaè,“ pøikývl Pepe. „Vy s námi mùžete jít taky, moc mì tìší, že jsme se… seznámili.“

„Vy, dìvèata, zùstaòte tady, sleèno,“ obrátil se pak Pepe ke Gustýnì. „Todl e není nic pro dámy,“ øekl a vedl oba mladíky do temného vchodu. „To, co vá m teï ukážu, pánové, je pøísnì tajné, a jestli mì, Haštale Nejspíši, podraz íš, udìlám ti vìci, po nichž ti bude Tóny Køivák pøipadat jako hospodskej r váè.“

„Tóny Køivák je hospodskej rváè,“ odpovìdìl mu Haštal, když vešli do místno sti, v níž byla oèividnì kovárna.

„Mikroužková zbroj,“ øekl Pepe spokojenì. „Svìt o ní ještì neví ani polovinu

.“

„Vypadá to jako hodnì jemná kroužková zbroj,“ uvažoval Sráž nahlas.

„Je to zvláštní vìcièka,“ pokraèoval trpaslík. „Mùžu vám dát každému vestu a krátký kalhoty, ale pak je tady chci mít zpátky, jinak to bude mít opravdu tragický následky, protože bych ti musel nakopat tvoji… to, a to si fakt ned ìlám prdel. Tahle vìcièka není jen na to, aby v ní holky vypadaly pìknì, ale divili byste se, co se stane, když jen nepatrnì upravíme pomìry slitiny.“ U

kázal na lesklou hromádku. „Je to lehký jako peøíèko a nedøe to, abyste vìdì li.“

„A co to ještì umí?“

„Bìhem minutky vám to ukážu. Natáhnìte si ty kra•asy.“

„Co? Tady?“ podíval se na nìj užasle Haštal.

Pepe z jakéhosi dùvodu vypadal ve svìtle kováøské výhnì jako malý démon. „

No né, podívejme se na pana Stydlivýho!“ ušklíbl se Pepe. „Tak si je zatím natáhni pøes kalhoty a já ti øeknu, co udìlám já. Já se k tobì, než to ud ìláš, dokonce otoèím zády.“ Odvrátil se a zaèal si hrát s náøadím u kovadl iny. „Už je máš na sobì?“ øekl pøes rameno, když nìkolik minut poslouchal namáhavý dech za svými zády.

„Jo, a musím øíct, že se v nich cejtim dobøe.“

„Dobrá,“ pøikývl Pepe. „Teï tady chvilku poèkejte.“ Zmizel v temnotì a po øadì podivných zvukù se znovu objevil v jejich zorném poli. Vešel pomalu a neohrabanì.

„Co to máš na sobì, Pepe?“ zeptal se Haštal. „Mnì to pøipadá, jako kdyby ses zabalil do nìjakejch závìsù.“

„To je jen taková ochrana,“ odpovìdìl Pepe. „Tak, a teï, jestli byste mohl k ousek ustoupit, pane Sráži, a ty, Haštale, udìlej mi tu laskavost a polož si ruce na hlavu, pomáhá to správnì odhadnout míry.“ Pak se k nim obrátil zády

. „Tak jo, Haštale, máš ruce na hlavì?“

„Jo, jasnì.“

A v tom okamžiku se Pepe otoèil a ze všech sil ho uhodil mezi nohy des etikilovým kováøským kladivem…

K všeobecnému úžasu to mìlo jediný následek, a sice ten, že zpìtnou silou n árazu byl Pepe odmrštìn až k protìjší stìnì, na kterou s dunivým zvukem nar azil. „Skvìlý!“ ozval se jeho hlas, ztlumený vycpávkami.

~~~

Pak pøišlo ráno, ale Gustýnì se zdálo, že vlastnì není žádná noc ani den, žá dná práce ani hra, že je pøed nimi jen fotbal, který je všechny vtahuje do s ebe. Ve Velké síni mìlo mužstvo stùl samo pro sebe. Sloužící i mágové sedìli pomíchaní bok po boku a sytili se, jak to dokážou jen èlenové Neviditelné u niverzity.

Den patøil fotbalu. Nedìlo se nic, co by se fotbalu netýkalo. Nekonaly se ž ádné pøednášky. Ony nebyly žádné pøednášky nikdy, ale dnes na nì nikdo neše l spíš proto, že všude panovalo vzrušení z nadcházejícího zápasu, než proto

, že na nì nikdo chodit nechtìl. Po nìjaké chvíli si Gustýna uvìdomila, že slyší zvuk, který pøichází z ulic mìsta.

Za hradbami Univerzity se pohybovaly davy lidí, dokonce i teï, a ti všichni stáli ve frontách na vstupenky na Hippo. Zvuk statisícù lidí smìøujících k j ednomu cíli znìl jako bzukot vzdáleného roje.

Gustýna se vrátila do požehnané svatynì Noèní kuchynì a pokusila se ukrátit si èas nìjakým peèením, ale tìsto jí padalo z rukou.

„Jsi rozrušená?“ zeptala se Julie.

„Doufám, že vyhrajeme,“ odpovìdìla jí Gustýna.

„No jasnì, samozøejmì že vyhrajeme,“ odpovìdìla nevzrušenì Julie.

„Jasnì, to je všechno hezké, ale jen do chvíle, než prohrajeme,“ zamraèila se na ni Gustýna. „Ano? Kdo je to?“

Dveøe se rozletìly a objevil se v nich Pepe, který vypadal ještì elegantnì ji než obvykle. „Nazdar, dámy,“ prohlásil. „Mám pro vás vzkázek. Jak a odk ud máte v úmyslu shlídnout ten maè?“

„No, to záleží na tom, jak blízko se dostaneme,“ odpovìdìla mu Gustýna.

„Tak já vám nìco øeknu,“ usmál se Pepe. „Madam koupila ty nejlepší sedadl a na tribunách. Žádná èernota ani levárna, jen èistý a jasný úplatek z ru èky do ruèky. Hornodùl musí být vidìt, musí se prezentovat, chápete! Musí me udržovat mikroužkovou zbroj v ohnisku veøejné pozornosti.“

„Dìsnì ráda bych šla!“ vykøikla Julie. Dokonce i Gustýna zjistila, že ji opo uští její automatický, bezmyšlenkovitý cynismus.

„A bude sherry,“ vábil je Pepe jako siréna.

„A bude tam nìkdo slavný?“ zajímala se Julie.

Pepe pøešel kuchyò, jemnì ji píchl prstem do hrudi a øekl: „To si pište. Vy, sl eèno. Všichni chtìjí vidìt Lilii.“

~~~

Jako kdyby se hodiny najednou vydaly nazpìt. Volna i dovolené Hlídky byly z rušeny, ale bylo tìžké si pøedstavit, k jakým zloèinùm by mohlo dojít na ul icích, kde se nikdo nemohl ani hnout. Lidská záplava… tedy, pøevážnì lidská

… se hnala ke stadionu, odrazila se od nìj, vytvoøila zpìtnou vlnu, která s e vracela a postupnì zaplavovala vìtší a vìtší èást mìsta. Hra se mìla odeh rát na Hippu, davy se stáhly zpìt k námìstí Náhlého osvícení, a nakonec tla k takového množství oèí na ruèièky tolika hodin posunul èas kupøedu.

~~~

Ve Velké síni zùstalo jen mužstvo a Haštal, protože všichni ostatní odešli už mnohem døíve, aby se vìnovali marným pokusùm zajistit si nìjakým zpùso bem místo na stadionu. Bezcílnì se potulovali velkým prostorem a kopali si míè, dokud se neobjevili Rozšafín Ctibum, Sráž a arcikancléø.

„Dobrá, den D je tady, mládenci!“ zahlaholil Výsmìšek. „Zdá se, že nám pøej e i poèasí a budeme mít vyslovenì hezký den. Všichni se tam sešli a èekají na to, že jim pøedvedeme nìco, co opravdu stojí za to. Byl bych rád, abyste k nadcházejícímu zápasu pøistoupili v duchu nejlepších sportovních tradic Neviditelné univerzity. To znamená podvádìt, kdykoliv to nikdo nevidí, i kd yž se obávám, že šance udìlat dnes nìco tak, aby to nikdo nevidìl, je prakt icky mizivá. V každém pøípadì chci, abyste do toho všichni šli aspoò na sto deset procent.“

„Promiòte, arcikancléøi,“ Rozšafín Ctibum pozvedl ruku. „Chápu, v jakém s myslu to asi myslíte, ale máme pøece jen sto procent.“

„No, když se do toho opravdu dají, mùžou to dokázat na sto deset procent,“

trval na svém Výsmìšek.

„Tedy… ano a ne, pane. Víte, ve skuteènosti jste jen zvìtšil tìch sto procen t, ale poøád to je jenom sto procent. Kromì toho, èlovìk mùže bìžet jen tak rychle, jak mùže, a vyskoèit jen tak vysoko, jak dokáže. Chtìl jsem jen, aby chom mìli v tomhle smìru jasno.“

„Výteèná úvaha, skvìlá práce,“ pøikývl Výsmìšek, a tím celou debatu smet l se stolu. Rozhlédl se po okolních tváøích. „Ach, pan Nejspíš, pøedpokl ádám, že není zpùsob, jakým bych vás pøesvìdèil, abyste pøece jen vstoup il do našeho mužstva? Kdyby za Nevídané Akademiky hrál syn Davida Nejspí še, bylo by to nìco jako ozdobné pero za naším kloboukem. Á, a jak vidím

, náš kolega, profesor Mrakoplaš, si už s humorem jemu vlastním ozdobil svùj klobouk bílým peøím.“

„No, pane, vždy• víte, jak se vìci mají,“ mumlal Haštal.

„Vaše stará paní matka,“ pøikyvoval s pochopením Výsmìšek.

„Slíbil jsem jí to,“ opakoval Haštal. „Já vím, že už je to nìjakou dobu, co od ešla, ale já jsem si jistý, že mì poøád shora pozoruje, pane.“

„No ano, to je od vás hezké a slouží vám to ke cti. Je tady snad ještì nìco jiného, co by se dalo øíci? Poèkejte, vím, že jsem ještì nìco… aha, ano. P

aní Vidláková, která celou vìc rozhodnì nebere na lehkou váhu, zorganizoval a všechna svá dìvèata tak, že se obleèou do pøíslušných pestrých kostýmù a budou nás povzbuzovat z prostoru za postranními liniemi.“ Pøi tomto prohláš ení zùstávala jeho tváø zcela nehybná. „Naprosto neoèekávanì paní Vidláková v tìchto vìcech zastává nadšený a pro ni velmi necharakteristický atletick ý pøístup. Bylo mi øeèeno, že se v jejich sestavì objeví vysoké vykopávání nohama, ale když si dáte pozor na to, kam necháte sklouznout své oèi, nemìl i byste vidìt nic, co by vás pøíliš rozrušilo.“

„Promiòte, pane,“ ozval se Mrakoplaš. „Je pravda, že nìkteøí muži v muž stvu Ankh-morporských Spojených jsou jen obyèejní hrdloøezové vybraní z e skrumáže?“

„Myslím, že takové tvrzení je ponìkud pøehnané,“ zaèal Výsmìšek.

„Promiòte, pane,“ øekl Haštal, „ale tohle je ryzí pravda. Øekl bych, že asi t ak polovina z nich jsou poèestní amatéøi a hráèi, ale zbytek z nich jsou skut eènì pìkní zkurvysyni.“

„No, já jsem si jistý, že to pøežijeme,“ prohlásil Výsmìšek žoviálnì.

„Já bych také mìl pár poznámek, než odejdeme, pane,“ øekl Sráž. „Možná pár dobrých rad. V tìch minulých nìkolika dnech jsem vás nauèil všechno, co v ím, i když nevím, proè to vím. Jak víte, jsem ork, a a• jsme byli, co jsme byli, vždycky jsme byli týmoví hráèi. Proto i vy musíte hrát ne jako jedn otlivci, ale jako tým. Myslím, že to byl právì Von Haudenbrau, kdo øekl, ž e –“

„Myslím, že nám na to, projít tìmi zástupy venku, už pøíliš èasu nezbývá,“

pøerušil ho Výsmìšek, který nìco takového èekal. „Dìkuji vám, pane Sráži, a le já si opravdu myslím, že už bychom mìli jít.“

~~~

Pokud by nìkdo celou scénu sledoval odnìkud z výšky, vidìl by, jak se dav y v pøeplnìných ulicích mìsta pohnuly, když jimi smìrem ke stadionu proch ázel jako èervený èervík tým Nevídaných Akademikù. Ozýval se nadšený jáso t, ale také pohrdavé výkøiky a pískot, a protože tohle byl pøece jen Ankh

-Morpork, každý støídal jak jásot, tak pohrdavé výkøiky dle libosti.

Po celou tu dobu svobodník Modrojíl z Hlídky a dva další trollové silou zaj iš•ovali brány proti tlaku tìl a pùvodnì silný hluk se zmìnil v jediné veli ké ohlušující kladivo, které bušilo do uší všech pøítomných. Trollí dùstojn íci jim vyklidili cestu s pøedvídavostí a jemností, které se staly pro poli cejní síly doslova pøísloveènými. Tato cesta vedla k ohrazenému a tìžce stø eženému místu, v jehož støedu sedìl arcikancléø døíve známý jako dìkan, cel é mužstvo Ankhmorporských Spojených a Jeho Vznešenost, vévoda z Ankhu, veli tel Mìstské hlídky sir Samuel Elánius, jehož oblièej vypadal jako špatnì st rávený obìd. „Co se, vy šašci, ke všem èertùm, chystáte udìlat s mým mìstem

?“ zeptal se Elánius nahlas a vrhl popuzený pohled na Vetinariho, který sed ìl ve své lóži uprostøed ohrazeného prostoru. Pak ještì zesílil hlas. „Posl ední mìsíc jsem pracoval jako šílený, abych koneènì vyèistil závìreènou ver zi Dohody KÚ, a ve chvíli, kdy si trpaslíci a trollové potøesou rukama a st anou se z nich kamarádi, vy tady zaèínáte nìjakou svou vlastní verzi KÚ.“

„Ale no tak, Same, uklidni se,“ øekl Výsmìšek. „Vždy• je to jenom takový v eselý den.“

„Lidé vytváøejí dlouhé fronty u bran,“ oznámil mu Elánius. „A tím myslím skuteèné brány mìsta. Za kolik z toho mùže magie?“

„Pokud my víme, Same, tak v tom žádná magie není. Bìhem celé hry nebude p oužita žádná magie, to jsme probrali a odsouhlasili a dì–“ Výsmìšek se od mlèel a namáhavì polknul, „– arcikancléø z Prašnekovy univerzity pøebírá zodpovìdnost za preventivní antimagiènost stadionu.“

„Tak v tom pøípadì dovol, abych ti øekl jednu vìc,“ øekl velitel. „Ani jeden z mých mužù nevkroèí do herního pole, a• se dìje, co se dìje. Je to naprost o jasné?“

„Jasné jako køiš•ál, Same.“

„Omlouvám se, arcikancléøi, ale v této chvíli pro vás nejsem žádný Sam, ale velitel Mìstské hlídky, pokud vám to nevadí,“ øekl Elánius. „Celé tohle za tracené mìsto èeká jenom na to, až se stane nìjaká nehoda – vlastnì ani ne, protože nehod už se stalo nìkolik, a pokud se teï ještì nìco zvrtne, zhorš í se to velmi rychle. Nestojím o to, abych se nakonec doslechl, že za všech no vlastnì mùže Hlídka. Vážnì, Vzoromile, od tebe bych byl èekal nìco chytø ejšího.“

„Buïte tak laskav, veliteli, a oslovujte mì arcikancléøi,“ odpovìdìl mu Výs mìšek odmìøenì.

„Co se mì týèe,“ ušklíbl se Elánius, „je to prostì rvaèka mezi soupeøícími gangy. Víte, jaké je mé zamìstnání, arcikancléøi? Udržovat klid, mír a poøá dek, a kdyby bylo po mém, už bych vás dávno všechny sebral, ale jeho lordst vo si to nepøeje.“

Výsmìšek se rozkašlal. „Mohl bych vám, sire, vyslovit své upøímné blahopø ání a neskonalý obdiv k práci, již jste odvedl v Koumském údolí?“

„Dìkuji vám,“ pøikývl Elánius. „Takže si jistì dovedete pøedstavit, jak nadše ný jsem z toho, když vidím, jak se snažíte zaplést do další, i když ponìkud j iné války.“ Pak se Elánius obrátil k arcikancléøi Jindøichovi. „Rád vás zase vidím, pane,# je hezké zjistit, že jste ve svìtì povýšil. Úøednì vám tímto sd ìluji, že na tomto místì skládám právo a zákony, a na vás, jako na soudci, je

, abyste se jich chopil a nesl je dál. Uvnitø tìch linií… tam je fotbal. Jedi ný krok za nì, a jsem tady já.“ Obrátil se a znovu se podíval na Výsmìška. „D

ávejte si dobrý pozor, arcikancléøi.“

Pak se otoèil k odchodu a za ním v øadì odcházeli policisté.

„Hm, pøedpokládám, že náš dobrý velitel Elánius toho má v posledních dnec h na starosti trochu mnoho,“ ozval se arcikancléø Jindøich lehce konverza èním tónem. Pak vytáhl hodinky. „Rád bych si promluvil s kapitány mužstev

.“

„Tedy pokud vím, já jsem jedním z nich,“ ozval se Výsmìšek.

Ze skupiny hráèù Ankh-morporských Spojených vystoupil muž.

„Josef Voveèka, Balièi vepøovýho, jako mužstvo. Teïka kapitán Spojenejch, a dobøe mi tak, že jo.“

Oveèka natáhl ruku k Výsmìškovi a slouží mu ke cti, že když mu ji arcikanc léø stiskl, baliè vepøového skoro nemrkl.

„Nuže, gentlemani,“ zaèal bývalý dìkan. „Jsem si jistý, že znáte pravidla, prošli jsme si je spoleènì mnohokrát. Chci vidìt èistou, slušnou hru. Jed no dlouhé zapískání mé píš•alky znamená, že pøerušuji hru pro porušení pra videl, zranìní nebo z nìjakého jiného vážného dùvodu, který v tom okamžiku znám jen já sám. Jedno ještì delší zapískání, které bude znít spíš jako j ekot, bude ohlašovat konec poloèasu a chvíli urèenou k odpoèinku, po níž b ude zápas pokraèovat. Pokud se nepletu, bude návštìvníky bìhem pøestávky b avit ankh-morporská akordeonová skupina, ale myslím, že takové vìci na nás sesílají bohové jako zkoušku. Hm… aha. Dále bych vám, pánové, rád pøipomn ìl, že po pøestávce dochází ke zmìnì polovin. Také laskavì zdùraznìte svým mužstvùm, že branku, k níž míøí, by nemìli mít za zády. Pokud uvidím hráè e, který se vážnì provinil proti pravidlùm, bude vylouèen ze hry. Ještì mn ohem delší hvizd, který, co se mì týèe, bude trvat tak dlouho, dokud mi ne dojde dech, bude znamenat konec hry. Rád bych vám pøipomnìl to, co zdùrazn il velitel Elánius – že uvnitø tìchto ètyø dosti ulepených køídových linií vládnu já veškerou mocí, jsem ten první po bozích. Kdykoliv se jasnì ukáž e, že jsou pravidla pro tu kterou situaci nepraktická, zmìním je. Až zapís kám na píš•alku, pozvednu svou hùl a odjistím zaklínadlo, které bude mít z a následek, že uvnitø tìchto posvátných linií nebude možno až do konce hry použít žádnou magii. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ pøikývl pan Oveèka.

„Vzoromile?“ pronesl bývalý dìkan významným hlasem a obrátil se k arcika ncléøi.

„Ano, ano, samozøejmì,“ zavrèel Výsmìšek. „Ty si tu svou chvilku na slunc i chceš vážnì vychutnat beze zbytku, co? Tak se trochu pohnìme, co øíkáš?

“

„Pánové, mohli byste laskavì nechat nastoupit svá mužstva ke slavnostním u zpìvu státní hymny? Pane Ctibume, myslím, že jste mi nìkde sehnal mega fon… aha, ano, dìkuji vám.“ Pozvedl troubu ke rtùm a vykøikl do ní: „Dám y a pánové, zazní státní hymna, prosím, povstaòte!“

Zpìv státní hymny byla vždycky trochu potrhaná a rozevlátá záležitost, vzhle dem k tomu, že dobøí lidé ankh-morporští cítili, že je nepatriotické zpívat o tom, jak jsou patriotiètí, když se vezme úvahu, že vìtšina tìch, kteøí zpí vali o tom, jak jsou patriotiètí, už stát nìjakým zpùsobem podvedla.#

Další dnešní problém spoèíval v akustice arény, která byla až pøíliš dobrá

, což se ještì komplikovalo tím, že rychlost zvuku na jednom konci stadion u ponìkud pøedbíhala rychlost na konci druhém, a to se ještì komplikovalo pokusy obou koncù vznikající mezeru vyplnit.

Pro ty, kdo stáli poblíž Vzoromila Výsmìška, ovšem tyto akustické anomáli e celkem nic neznamenaly, protože arcikancléø patøil k tìm mužùm, kteøí z pívali nádhernì, se správnou výslovností, pøízvukem i pauzami, a pøedevší m velmi, velmi nahlas.

„Když draci chrlí oheò svùj a hroši nebe køižují, Mé myšlenky, Ankh-Morporku, se jen u tebe zdržují,“ zaèal.

Ke svému úžasu si Haštal všiml, že Sráž stojí v dokonalém pozoru. Zatímco se Haštova ústa automaticky pohybovala, rozhlížel se po tìsných øadách A nkh-morporských Spojených. Asi tak fifty-fifty, pomyslel si nakonec. Tak polovina z nich byli staøí poctiví borci a druhou tvoøili Tóny a jeho chl api. V okamžiku, kdy si to pomyslel, se podíval na Tónyho, Tónymu po tváø i pøebìhl nenápadný úsmìv a kratièce na Haštala ukázal prstem. Jenže já n ehraju, pomyslel si Haštal, kvùli mý starý mámì. Podíval se na dlaò ruky, urèitì tam žádnou hvìzdu nemám, tím si byl jistý. A kromì toho, pøemýšle l dál a znovu pohledem pøeletìl øady protivníkù, kdyby se to opravdu nìja k zvrhlo, rozhodèím je koneckoncù mág.

„O èinech hrdinských jiní nech• si kvílí, nebo• my jsme nad penìzi slavnì zv ítìzili,“ øvaly zástupy v rozlièných tóninách a rùznými rychlostmi.

Pøece by si nevypnul svou vlastní magii, no ne? pøemýšlel dál Haštal.

„Koupili jsme vaše lesklé helmy, koupili jsme vaši skvìlou zbroj.“

Tedy, to by pøece vážnì neudìlal, ne? Jediná osoba, která by to všechno moh la zastavit, kdyby se to opravdu nìjak ošklivì zvrtlo, by pøece takovou chy bu neudìlala?

„Koupili jsme vaše generály, staèí nám lusknout prsty, a prohráli jste boj!“

Ano, udìlal to! Pøesnì tohle on udìlal!

„Morporkia! Morporkia! Morporkii teï patøí den!“ køièel Haštal, aby v sobì potlaèil rostoucí paniku. Udìlal to, všichni jsme to pøece vidìli, on podrž el svou vlastní hùl v poli, kde nikdo nemùže použít magii! Podíval se na Tó nyho a Tóny pøikývl. Jasnì, jemu to došlo taky!

„Øídíme váš obchod veškerý, muknìte jen, a jste z kola ven.“

Na Stoských pláních panuje všeobecný názor, že druhou sloku národní hymny znají jenom lumpové, protože kdo tráví èas tím, že se uèí nazpamì• druhou sloku státní hymny, jistì nemá v úmyslu nic dobrého. Ankh-morporská státní hymna mìla proto druhou sloku napsanou tak, že její slova znìla hm, hm, l a, la, hm, hm a mezi tìmito výrazy bylo obèas vloženo srozumitelné slovo, které se zoufale snažilo udržet vlastní podobu, a to v upøímné snaze zacho vat zvuk tak pøirozený, jak jen to bylo možné. Haštal jí naslouchal s ješt ì vìtším utrpením než obvykle.

Poslední øádek ovšem zaznìl hlasitì a nadšenì, protože ho znal samozøejmì každý: „Máme vás v hrsti, to každý ví, peníze pùjèujem na úrok chamtivý.“

Gustýna s pravou rukou nataženou pøes mohutný hrudník tak daleko k srdci, j ak dosáhla, riskovala pohled k místu, kterému se pravdìpodobnì i dneska øík alo královská lóže. Právì v té chvíli Vetinari pozvedl zlatavý pohár, a sta dionem se rozlehl mohutný jásot. Ankh-morporští nebyli nijak zvláš• žhaví d o zdravení Patricije, ale co se týkalo penìz, ty mohli pozdravovat mnohokrá t dennì, každý den v týdnu vèetnì nedìle. Gustýnì se ale zdálo, že ten pozd rav velmi dokonale ladil, jako by ho vydávala samotná plocha, jako kdyby ce lé to místo byla jediná obrovská ústa… Pak ten pocit ale zmizel, a den se v rátil zpìt do normálních kolejí.

„Gentlemani? Hráèi mužstev na místa,“ zvolal arcikancléø Prašnekovy unive rzity okázale.

„Ehm, mohl bych jen na slovíèko, pane?“ øekl Haštal a pøesunul se k nìmu ta k rychle, jak to jen dokázal.

„Aha, to jste vy, syn Davida Nejspíše,“ rozzáøil se bývalý dìkan. „My se tady právì chystáme hrát fotbal, pane Nejspíši. Jistì jste si toho všiml.“

„Ano, pane, samozøejmì, jenže…“

„Víte o nìjakém dùležitém dùvodu, proè bych mìl zaèátek hry ještì odkládat?

“ podíval se na nìj rozhodèí.

Haštal to vzdal.

Jindøich vytáhl z kapsièky u vesty minci. „Vzoromile?“ nadhodil.

„Hlava,“ zvolal arcikancléø, a jak se ukázalo, mýlil se.

„Výbornì, pane Oveèko… a kdo má míè?“

Bummpin! Bummpin!

Sráž odnìkud vytáhl míè a podal mu jej. „Já, pane.“

„Aha, vy jste ten trenér Akademikù.“

„Ano, ale pokud to bude nutné, budu i hrát.“

„Gentlemani, teï uvidíte, jak kladu míè do støedu høištì.“ Je pravda, že arcikancléø døíve známý jako dìkan si tu situaci skuteènì užíval. Udìla l nìkolik krokù zpìt, pro dramatický efekt se zastavil, pak z kapsy vytá hl píš•alku a vložil si ji do úst. Nakonec z ní vyloudil pískot, jaký do kázal stvoøit jen muž jeho velikosti, a foukal tak dlouho, až se mu v tv áøi zaèalo natrhávat nìkolik svalù a zrudl jako krocan. Pak pozvedl k ús tùm megafon a vykøikl: „KAŽDÝ HOCH, KTERÝ SI NEPØINESL CVIÈEBNÍ ÚBOR, BU

DE HRÁT VE SVÝCH KALHOTÁCH!“ Hned potom následoval mnohem slabší výkøik, který se vydral ze rtù Rozšafínu Ctibumovi: „Chci vìdìt, kdo mu to pods trèil!“

Davy se nadšenì rozeøvaly a bylo slyšet, jak se smích ve vlnách valí kamsi do dálky, koulí se ulicemi mìsta, tak jak si výkøik pøedával jeden obèan druhému. Vìta vyvolala takové vzpomínky, že jen na stadionu zaèali nejménì dva lidé padìlat písemné omluvenky od svých matek.

Knihovník ve své brance chvilku pøecházel sem a tam, ale pak se vyhoupl na horní bøevno, aby mìl lepší výhled. Karel Bartoò, zvaný také Karel Veliký

, brankáø Ankh-morporských Spojených, si peèlivì zapálil dýmku. A muž, kte rý mìl s výjimkou Haštala na høišti nejvìtší problémy, byl vydavatel denní ho listu Kometa, pan Mikuláš ze Slova, který nevìøil nikomu ze svých podøí zených a rozhodl se, že reportáž z této unikátní a nejprestižnìjší událost i napíše sám, ale vùbec nevìdìl, jak by to mìl udìlat.

Když zaznìl hvizd píš•alky, podaøilo se mu zapsat toto:

~

Náèelník Spojených… mùžu øíkat šéf? Pro tuto funkci zøejmì existuje nìjaký lepší výraz, ale to si už mùžu ovìøit a upravit v kanceláøi, jak se zdá, ne ví, co by mìl teï udìlat. Arcikancléø Výsmìšek (B. Sc., ne, ne, to si dopln ím pozdìji) kopl míè smìrem, tedy, ve skuteènosti zasáhl Jakuba Viklína, pù vodnì z Kancù, který si není tak docela jist, co má s míèem dìlat. Ne, ne, pozor, on ho zvedl! Zvedl míè! Soudce, což je bývalý dìkan Neviditelné univ erzity, ho k sobì zavolal, aby mu podle mì poskytl, alespoò tak mi to pøipa dá, nìco jako opakovací rychlokurz pravidel této nové fotbalové hry.

~

Megafon, pomyslel si pan ze Slova, ten bych teï tady potøeboval, nìjaký ho dnì velký megafon, abych mohl každému øíct, co se tady dìje.

~

Míè byl pøedán, poèkejte, podívám se, èíslu 66, ó ano, to je profesor Bing o Macarona, muž mnoha talentù, který v souladu s pravidly, tedy tìmi novým i pravidly, teï mùže provést to, co je známo jako volný pøímý kop z místa, kde došlo k potyèce, a tady už pøichází Bingo Maca – omlouvám se, profeso r Bingo Macarona za Neviditelné Akademiky a – no, tohle! Proletìlo to pøím o støedem ve výšce ramen a vydávalo zvuk jako køepelka (zkontrolovat s Poz námkami o pøírodì, abych zjistil, jestli jsem ten výraz použil správnì). M

íè zasáhl pana Karla, zvaného „Veliký“, Bartonì do žaludku s takovou silou

, že ho odnesl až do zadní sítì. Jak nádherná ukázka hry! A jak se zdá, bu de to gól. Tedy rozhodnì alespoò jeden gól, øekl bych! A diváci jsou na no hou… i když, technicky vzato, vìtšina z nich stojí od zaèátku, psal svìdom itì, se známým nutkáním novináøù zachytit vìci co možná nejpøesnìji. A ano

, teï oslavují hrdinu okamžiku a refrén, který vychází ze rtù pøíznivcù Ne viditelných Akademikù v jejich zvláštním žargonu, zní asi takto: „Jediný M

acarona, je jen jediný Macarona, jediný Macaronááá.“# Ne, ne, jak se zdá, nìco se dìje: Macarona opustil hrací plochu a živì hovoøí k divákùm. Jak s e zdá, tak je kárá. Zdá se, že ti, ke kterým mluvil, se tváøí provinile.

~

V tomto okamžiku pøibìhl jeden z asistentù pana ze Slova s krátkou zprávou o tom, co se odehrálo na opaèné stranì høištì. V pevné víøe, že ho jeho d oma vytvoøený tìsnopis nezklame, si pan ze Slova rychle zapsal:

~

S onou horkokrevnou rozhodností, která je tak pøekrásnì typická pro rodil ého Genovana, profesor Macarona, jak se zdá, trvá na tom, aby v každém os lavném pokøiku bylo používáno jeho celé jméno a kompletní tituly, a ochot nì je divákùm píše na kousek papíru. Oèividnì došlo k jakémusi uklidnìní i kolem branky Ankh-morporských Spojených, protože nìkteøí hráèi z mužstv a Karla Bartonì mu pomohli najít jeho dýmku a také, jak vychází najevo (v ydavatel Komety mìl velmi rád spojení „jak vychází najevo“), druhou polov inu koláèe s vepøovým masem, který, jak vychází najevo, jedl v okamžiku, kdy byl gól zaznamenán. Všechno ukazuje na to, že podobnì jako mnozí z ná s, i on podcenil rychlost nového míèe.

A teï se míè ocitá znovu na støedové èáøe, kde probíhá další spor.

~

„Ale vždy• právì dali gól!“ øekl pan Oveèka.

„Ano, pøesnì tak,“ pøikyvoval bývalý dìkan, jehož dech tiše sípal. „To znam ená, že teï vykopávají.“

„To znamená, že my ne, ale právì jsme dostali branku!“

„Ano, ale pøesnì tak to øíkají pravidla.“

„Ale to není fér, my chcem vykopávat, protože oni si kopli naposled.“

„Jenže ono nejde o kopance, pane Oveèko, ale o to, jaký je jejich výsledek.“

~

Arcikancléø Výsmìšek se rozbíhá k míèi. Bleskovì se otáèí a odkopává míè k e své vlastní brance!

~

Vydavatel zuøivì psal:

~

Témìø všichni hráèi Spojených bìží, aby využili tohoto podivného faux pas, které zøejmì nebude zcela vìdomé (redaktor mìl rád i toto spojení, bylo o t olik pìknìjší než slovo úmyslné), ale proslulý knihovník Neviditelné univer zity právì –

~

Zarazil se, zamrkal a chytil jednoho ze svých asistentù, toho, který pøines l kompletní seznam hodností profesora Binga Macarony, a vtiskl ho do židle.

„Pište všechno, co vám budu diktovat!“ zvolal. „A doufám, že je váš tìsnopi s lepší než mùj, a pokud není, ráno máte padáka. To je šílené!“

~

Udìlali to schválnì, pøísahám, že to udìlali schválnì. Kopl míè pøímo na sv ého brankáøe, protože vìdìl, teï je mi to jasné, že mùže využít výhody obro vské síly horní èásti tìla proslulého knihovníka, který dokázal hodit míè t émìø pøes celou délku høištì. A tam stojí Bingo Macarona, víceménì nepozoro ván svými protivníky, a již míøí k letícímu míèi, zatímco Spojení opustili svoji citadelu, stejnì jako ti neš•astní Maranidé bìhem první Prodostiánské války (redaktor se rád považoval za klasika).

~

„V životì jsem nìco takového nevidìl!“ vykøikl na svého již napùl hluchého asistenta. „Podaøilo se jim vylákat všechny Spojené na špatná místa.“

~

A tam bìží Macarona. Míè jako by byl pøilepen k jeho noze. Pøed ním se ob jevil jediný èlen neš•astného mužstva Spojených, který ví, co se dìje. Je to pan Karel „Veliký“ Bartoò, který kývavým krokem vybíhá z brány jako o br Oktopal, když spatøil hordy Mormidonských.

~

Vydavatel ztichl, protože jak se vzdálenost mezi obìma muži zkracovala, z apomnìl na všechno. „Oh ne, ne!“ vydechl.

Z davu zaznìl mohutný jásot. „Co se stalo?“ zeptal se asistent s tužkou pøi pravenou nad papírem.

„Nevidìl jste to? Vy jste to nevidìl?“ øekl vydavatel. Vlasy mìl rozcuchané a vypadal jako èlovìk, který už už pøekroèí hranici šílenství. „Macarona h o obìhl! Nevím, jak se mu podaøilo udržet míè na noze.“

„To myslíte, že pøed ním uhnul?“ ujiš•oval se asistent.

Kdyby byl hluk vydávaný davem vidìt, žhnul by jako rozžhavené železo. „Da lší gól,“ øekl vydavatel a ramena mu poklesla. „Dva góly ve dvou minutách

! Ne, on pøed ním neuhnul, obìhl ho! Dvakrát! A pøísahám, že pak bìžel je štì rychleji.“

„Aha, ano,“ øekl asistent, který stále psal. „Byl jsem kdysi na pøednášce, kd e se o téhle vìci zmiòovali. Šlo o to, jak vìci nenarazí na želvu, která nese svìt, pane. Bylo to jako ten efekt pøi støelbì z praku. Pravdìpodobnì nabral další rychlost, když obìhl brankáøùv obrovský obvod, pane.“

„A teï se zaposlouchej do øevu zástupù!“ øekl vydavatel. „A teï to zapiš.“

„Ano, pane, takže to bude takto: Jediný profesor Macarona, Dr. Thau. (Gu m), Dr. Myš. (Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Bla bol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntièkáøstv í (Univerzita Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátù, Genova

)), Primo Octo (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (A l Kali), KØzpJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Supremius (Unki), emeritní profesor Analýzy blabolového koncent rátu (Chubb), vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy), jó, jen jeden profesor Macarona, Dr. Thau. (Gum), Dr. Myš.

(Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Blabol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntièkáøství (Univerzit a Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátù, Genova)), Primo Oc to (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (Al Kali), KØz pJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Sup remius (Unki), emeritní profesor Analýzy blabolového koncentrátu (Chubb)

, vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy)

, jéééééédinýýýý na svìtì je profesor Macarona, Dr. Thau. (Gum), Dr. Myš

. (Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Blabol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntièkáøství (Univerzi ta Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátù, Genova)), Primo O

cto (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (Al Kali), KØ

zpJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Su premius (Unki), emeritní profesor Analýzy blabolového koncentrátu (Chubb

), vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy

), vááááááážnì jééééééédiný profesor Bingo Macaronáááááá, Dr. Thau. (Gum

), Dr. Myš. (Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Blab ol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntièkáøství (Univerzita Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátù, Genova)

), Primo Octo (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (Al Kali), KØzpJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Supremius (Unki), emeritn í profesor Analýzy blabolového koncentrátu (Chubb), vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy). Poslyšte, pane, ale ne byl on tím pádem vlastnì v postavení mimo hru?“

„Jak se zdá, právì to bude pøedmìtem stížnosti neš•astných bojovníkù na st ranì Spojených,“ pokraèoval vydavatel. „Právì se shromažïují kolem soudce, a já bych dal nevím co na svìtì za to, kdybych mohl být tou muškou, která tam sedí na stìnì!“

„Tam žádná stìna není, pane.“

„Jak se zdá –“ A vydavatel najednou v pùli vìty umlkl. „Kdo je to?“

„O èem to mluvíte, pane?“

„Podívejte se do lóží! Myslím do lóží vyšší tøídy, k èemuž bych mohl dodat

, kam jsme nebyli pozváni.“

Právì tuhle pøíležitost si vybralo slunce, aby vyšlo zpoza mrakù, a obrovská mísa Hippa se naplnila svìtlem.

„To je pøece ta dívka v mikroužkové zbroji, pane,“ odpovìdìl asistent.

Dokonce i nìkteøí z protestujících èlenù mužstva Spojených teï zaèali obrac et pohledy k místu, kam ukázal pan ze Slova. Pøi pohledu na ni doslova bole ly oèi, ale stejnì k ní byly znovu a znovu pøitahovány.

„Mám její obrázek na stìnì ložnice,“ øekl asistent. „Všichni ji hledali.“ Odka šlal si. „Øíkají, že to vùbec nedøe, víte.“

~~~

Všichni fotbalisté hrající momentálnì v poli, pochopitelnì s výjimkou neš•a stného Karla „Velikého“ Bartonì, který byl èásteènì omámený, se teï shromáž dili kolem soudce, a ten prohlásil: „Opakuji, byl to naprosto regulérní gól

. Jeho vsítìní bylo provedeno ponìkud tvrdì a se zbyteènou okázalostí, ale pøesto v rámci daných pravidel. Vidìli jste mládence Nevídaných pøi trénink u. Hra je živá a rychlá. Nikdo vám nebude posílat zprávy semaforem, aby vás upozornil na to, co se bude dít v následující minutì.“

Hlas, který zaznìl odnìkud z nižších poloh, øekl: „Je to elementární chyba, myslet si, že by jediný, by• sebeobjemnìjší strážce brány staèil sám na so ustøedìný nápor útoèníkù nepøátelského týmu.“ To byl Sráž.

„Pane Sráži, nepøedpokládá se, že jim budete vykládat takovéhle vìci,“ ozv al se Výsmìšek.

Pan Oveèka vypadal znièenì. Muž zrazený mužstvem, dìjinami i oèekáváním.

„Pochopil jsem, že se máme opravdu hodnì co uèit,“ øekl.

Haštal odtáhl Sráže stranou. „A teï zaèínají ty chvíle, kdy se to zaène všech no zhoršovat,“ øekl.

„Ale bìžte, pane Haštale. Vedeme si dobøe. Tedy, zvláštì Bingo.“

„Toho nesleduju. Já hlídám Tónyho a Tóny hlídá Binga. Hrají pìknì o èas. C

htìjí, aby se do toho ti ubozí staøí mamlasové co nejvíc namoèili, a pak t o prostì pøevezmou sami.“

A v tom okamžiku dostal Haštal krátkou lekci, v níž mu bylo vysvìtleno, p roè jsou mágové mágy.

„Mám tady jistý solidní návrh a napadlo mì, že byste mì mohl vyslechnout, soudce. I když jsme my z Neviditelné univerzity naprostí nováèkové, mìli j sme mnohem víc èasu na to, pøiuèit se nové fotbalové høe, než mìli naši so uèasní protivníci. Proto navrhuji, abychom jim dali jednu ze svých branek,

“ ozval se Výsmìšek.

„To nemùžete udìlat, pane!“ zvolal Rozšafín.

„Proè, je to proti pravidlùm?“ Výsmìškùv hlas o nìco poklesl, stal se zvuè nìjším a mnohem pompéznìjším. „Já se vás ptám, rcete mi, je snad poctivý s portovní duch, kamarádství a velkomyslnost proti pravidlùm?“ Ještì pøed ko ncem této vìty nabyl jeho hlas takové síly, že mu bylo zøetelnì rozumìt i v posledních øadách divákù na stadionu.

„Tedy, samozøejmì, o nièem takovém se v pravidlech nemluví, pane. Nemáme ale ani pravidlo, které by vám zakazovalo prát si prádlo uprostøed hry –

a to jednoduše proto, že by to nikoho ani nenapadlo.“

„Výbornì. Pane Oveèko? Jeden z našich gólù je teï váš. Jsme teï, abychom t ak øekli, vyrovnáni.“

Zkoprnìlý Oveèka se rozhlédl po svých spoluhráèích. „Dobrá, ehm, jestli na tom trváte, pane?“

„Rozhodnì bych byl nepøijal ‚ne‘ jako odpovìï,“ prohlásil Výsmìšek rozpína vì.

„Co ho to, pro všechno na svìtì, napadlo?“ øekl vydavatel Komety, když mu vysílený bìžec pøinesl poslední novinky.

„Bylo to velmi velkorysé gesto.“

„Proè jste to, proboha, udìlal?“ obrátil se Rozšafín k Výsmìškovi.

„Já jsem pøece naprosto prùhledný, Ctibume. Velkorysý až k hlouposti, to j sem já. Není mojí vinou, že nevìdí, že jsou mnohem horší než my, a to jim celý zbytek hry bude pìknì brnkat na nervy.“

„To je pìknì… mazané, pane.“

„Ano, že je to mazané, viïte? Jsem na to pìknì pyšný. A máme znovu výkop. N

ení tedy divu, že je to tak populární hra.“

„To byl znamenitý kousek psychologie, co pøedvedl,“ obrátil se Sráž k Hašt alovi, když se vraceli k pomezním liniím. „Ponìkud krutý, možná, ale velmi chytrý.“

Haštal mlèel. Ostrý jek píš•alky zahájil další hru, a hned pot om zaznìl výkøik rozhodèího: „TROCHU BOJOVNÉHO POKØIKU BY VÁM

NEUŠKODILO, HOŠI. JE TO ZDRAVÉ A UDÌLÁ VÁM TO DOBØE.“

„To je magie,“ prohlásil Haštal. „Myslíš, že by se mìlo dít nìco takového?“

„Není to magie,“ øekl Rozšafín Ctibum, který stál za ním. „Je to jen posedlo st.“

„Ano, to je pravda, ale celá ta hra je vlastnì posedlostí, pane Haštale,“ odpov ìdìl Sráž.

Haštal se znovu podíval k lóžím. Vidìl tam záøící Juliiny tvary, které jisk øily sotva nìkolik krokù od samotného Vetinariho, a vedle nich vidìl Gustýn u a Pepeho. Mohla by být klidnì bohyní. Nikdy se to nestane, že ne? pomysle l si v duchu. Rozhodnì ne ona a nìjaký kluk od voskových nádrží.

Nestane se to. Ne teï.

A pak Bingo vykøikl a zdálo se, jako by se všechny hlasy na celém stad ionu spojily v jednom jediném výkøiku „ÓÓÓÓÓCH!“

A pak znovu zaznìla píš•alka.

„Copak se to stalo, pane?“ vyzvídal vydavatelùv asistent.

„Nejsem si tak docela jist. Nevídaní pøehráli míè na Macaronu, on se pak sr azil s dvojicí hráèù Spojených, a všichni skonèili na jediné hromadì.“

~~~

Sráž byl první, kdo dobìhl k ležícímu Macaronovi, a teï se s velmi vážným výrazem zadíval na Haštala. „Má vykloubeny obì pately,“# øekl. „Budeme p otøebovat pár mužù, aby ho dopravili k Lady Sibyle.“

Bývalý dìkan se rozhlédl po shromáždìných fotbalistech. „Tak co se to tad y stalo, pane Køiváèku?“ øekl pøísnì, zatímco mu z brady odkapávaly kapiè ky potu.

Tóny si letmo pøihladil prstem patku nad èelem.

„Tedy, pane, bìžel jsem právì kupøedu podle pravidel, abych pøipravil pana Macaronu o míè, a nemìl jsem vùbec tušení, že tuhle Jakub øeèený Lžíce má pøesnì ten samej nápad a pøibíhá z vopaèný strany, a najednou jsme se tam srazili a padli, vodpus•te mi mou klaètinu, na prdel.“

Haštal se zaškaredil.

Výraz na Tónyho tváøi byl zcela jasný. Lhal. On vìdìl, že lže. Vìdìl, že i vš ichni ostatní vìdí, že lže, ale bylo mu to jedno. Pravda byla taková, že si c elou tu situaci doslova vychutnával. Tónyho boty byly masivní a tak tìžké, že by se k nim pravdìpodobnì dala pøivázat i loï.

„Vzali ho do presu jako kus sejra mezi dva chleby, pane,“ stìžoval si Haštal soudci.

„Mohl byste to vyjádøit nìjak konkrétnìji, mladý muži?“

„Vidìl jste pøece, jak ten chudák dopadl.“

„Disponujete snad indiciemi o tom, že incident byl vyvolán s úmyslem ins ultovat pana Macaronu?“

Na Haštalovì tváøi se objevil nechápavý výraz, a Sráž mu šeptem vysvìtloval:

„On se tì ptá, jestli mùžeš dokázat, že to udìlali naschvál.“

„Mùže to snad dokázat nìkdo jiný?“ rozhlížel se soudce po kolem stojících hráèích. To samozøejmì žádný z nich nemohl. Haštal pøemýšlel, kolik z nich by to dokázat mohlo, kdyby nebylo toho, že tam stál Tóny, nevinný jako žr alok. „Jsem soudce, gentlemani, a mohu soudit jen to, co vidím. V tomto pø ípadì jsem nevidìl nic.“

„Ano, protože si dali dobrý pozor, abyste to nevidìl,“ zuøil Haštal. „A vùbec

, poslouchejte diváky. Oni to vidìli všichni!“

„Jasnì, podívejte se! Mají všichni na nohou boty, kterými by mohli loupat k ùru ze stromù,“ rozhoøèil se i Výsmìšek.

„Ano, to je pravda, Vzoromile, pardon, omlouvám se, chtìl jsem øíct kapitáne

, ale jednak neexistuje žádné pravidlo o tom, jaké boty by mìli hráèi pøi hø e nosit, a navíc takovéhle boty se pøi fotbalových hrách nosí tradiènì celé roky.“

„Ale vždy• ty boty dokážou mrzaèit!“

„Já samozøejmì chápu, k èemu míøíte, ale co byste chtìl, abych teï udìla l?“ prohlásil Jindøich. „Mám podezøení, že kdybych v tomto okamžiku zápa s ukonèil, ani vy, ani já bychom z toho nevyvázli živí, protože i kdyby se nám náhodou podaøilo uniknout hnìvu rozzuøeného davu, v žádném pøípad ì už bychom neunikli hnìvu Vetinariho. Hra bude pokraèovat. Nevídaní Aka demici mohou postavit náhradníka a já pak, okamžik –“ vytáhl z kapsy poz námkový blok. „Aha, ano, já naøídím volný pøímý kop z onoho místa, kde k tomuto politováníhodnému incidentu došlo. Také bych rád dodal, že budu velmi peèlivì hodnotit každé další podobné nehody. Pane Oveèko, doufám, že to svému mužstvu skuteènì dobøe vysvìtlíte.“

„Tak to si klidnì mùžeme jít hrát na vojáèky!“ zajeèel Haštal. „Voni nám pr ávì sejmuli nelepšího hráèe, vy je vùbec nepotrestáte a necháte je, aby se nám klidnì pošklebovali?“

Jenže sudím byl pøece jen bývalý dìkan. Muž, který byl zvyklý na tvrdé pot yèky s Vzoromilem Výsmìškem, s nímž si vymìòoval názory tváøí v tváø. Obda øil Haštala ledovým pohledem, pak se velmi ostentativnì obrátil k arcikanc léøovi a prohlásil: „A také doufám, kapitáne, že vy zase vysvìtlíte èlenùm svého týmu, že má rozhodnutí jsou koneèná. Dám vám pìtiminutovou pøestávk u na to, abyste to provedl, a kromì toho bych byl rád, kdyby nìkteøí z vaš ich pøíznivcù odnesli chudáka profesora Macaronu z pole a zjistili, jestli se tady nenajde nìjaký mastièkáø, který by se na nìj podíval.“

V tom okamžiku za nimi zadunìl hlas: „Jednoho máte pøímo tady, pane.“ Oto èili se. Pøed nimi se tyèila vysoká postava v cylindru a s malým kuføíkem v ruce. Vzhledem ke klobouku a hubenosti budila dojem, že je malièko nad životní velikosti.

„Doktor Mechorost,“ zkonstatoval Výsmìšek. „Tedy, vás bych tady neèekal.

“

„Skuteènì?“ opáèil doktor. „Nìco takového bych neminul ani za celý svìt. T

ak, pár vašich chlapù a• ho odnese támhle do toho kouta, a já se na nìj po dívám. Úèet pošlu vám, Vzoromile, ano?“

„A nechtìl byste ho radìji odnést nìkam, kde by mìl vìtší pohodlí a klid?“ zj iš•oval soudce.

„Jen se nestarejte! Chci vidìt na hru.“

„Takže ono jim to projde,“ vztekal se Haštal, když se vracel za pomezní èáru

. „Každý ví, že jim to prostì projde.“

„Poøád ještì máme zbytek týmu, pane Haštale,“ uklidòoval ho Sráž a šnìroval si pøi tom boty. Vyrobil si je, jak jinak, sám. Vypadaly jako rukavice na nohy. „Jsem první náhradník. Slibuji, že udìlám, co bude v mých silách.“

~~~

Po onom krátkém okamžiku na slunci to zatím bylo pro knihovníka dosti nudn é odpoledne. Mezi obìma žerdìmi branky nebylo nic zajímavého, knihovník do stával hlad, a proto ho pøíjemnì pøekvapilo, když se pøed bránou z nièeho nic objevil velký banán. Pozdìji se všichni shodli na tom, že k ovoci, kte ré se tajemnì objeví pøi fotbalovém utkání, by se mìlo pøistupovat s jisto u dávkou opatrnosti. Jenže on mìl hlad, pøed sebou mìl banán a metafyzika byla skvìlá. Snìdl ho.

Gustýna v lóži právì pøemýšlela, jestli byla jediná, kdo vidìl to úžasnì ž luté ovoce proletìt vzduchem velkým obloukem, jehož konec byl pøed knihovn íkovou bránou. Na jeho zaèátku v davu však byla paní Volejnohová, která se usmívala na všechny kolem. Byla to matka Zmatkina, který byl sám o sobì n eøízenou støelou. Každý, kdo byl alespoò jedinkrát ve skrumáži, ji znal ja ko pachatelku celé øady neobyèejnì vynalézavých útokù a napadení. Vždycky jí to prošlo, protože nikdo ve skrumáži by byl neuhodil staøenku, zvláštì ne tu, která stála hned vedle Volejnohy.

„Omluvte mì,“ øekla Gustýna a vstala. „Musím si hned teï skoèit tam dolù!“

„Na to zapomeò, milunko,“ odpovìdìl jí Pepe. „Je tam tìlo na tìlo. Je to skru máž a pùl!“

„Dej pozor na Julii,“ podívala se na nìj Gustýna. Pak se naklonila kupøedu a poklepala po rameni nejbližšího muže. „Musím se dostat tam dolù, co nej rychleji to jde. Nevadilo by vám, kdybych skoèila?“

Vrhl pohled pøes její rameno k záøivì tøpytné postavì Julie a odpovìdìl: „

Vùbec ne, když mi dá vaše pøítelkynì poøádnou hubièku.“

„To vám nedá, ale dám vám ji já.“

„Ehm, netrapte se tím, sleèno, ale pojïte. Podejte mi ruku.“

Byl to celkem rychlý sestup, protože si ji podávali z rukou do rukou. Cestou Gustýnu provázela celá øada lechtivých vtípkù, oplzlých žertù a neskonale u spokojující pocit spokojenosti nad tím, že si právì dnes vzala své nejvìtší a nejsilnìjší spodní kalhotky.#

Pøestože odkopávala lidi z cesty a odstrkovala je lokty, dorazila k brance pøesnì ve chvíli, kdy byl banán, celý najednou, pohlcen, a zùstala, celá udýchaná, bezmocnì stát pøed knihovníkem. Ten ji obdaøil širokým úsmìvem, na okamžik se zatváøil zamyšlenì, a pak upadl na záda.

Vysoko v lóži se lady Margolotta obrátila k Vetinarimu. „To patøí ke høe?“

zeptala se.

„Obávám se, že nikoliv,“ odpovìdìl jí.

Její Jasnost si zívla. „No, tak to alespoò pøinese trochu osvìžení v téhle nud ì. Zatím strávili víc èasu hádkami než hrou.“

Vetinari se usmál. „Jistì, madam. Jak se zdá, podobá se fotbal hodnì dipl omacii: krátká období bojù následovaná dlouhými obdobími vyjednávání.“

Gustýna strèila do knihovníka. „Hej? Jste v poøádku?“ Jediné, co slyšela, bylo tiché klokotání. Pøiložila ruce k ústùm a vykøikla: „Èlovìk… ehm, nìk do v nesnázích!“

Za doprovodu hromadných „fúúúj!“, ale, protože tady jsme v Ankh-Morporku

, i pochvalných výkøikù se cestovní výbor, ve který se teï hra zmìnila, pøesunul k brance Nevídaných Akademikù.

„Nìkdo mu hodil banán a já jsem vidìla, kdo to byl, a myslím, že byl otráv ený,“ vychrlila ze sebe Gustýna jedním dechem.

„Dýchá velmi tìžce,“ konstatoval Výsmìšek. Ta poznámka byla zbyteèná, prot ože knihovník chrápal tak, že se tøásla celá branka.

Výsmìšek si døepl a pøiložil ucho na knihovníkovu hruï. „Nemyslím si, že b y byl otrávený,“ øekl nakonec.

„Proè myslíte, arcikancléøi?“ podíval se na nìj Rozšafín.

„Protože kdyby nìkdo otrávil našeho knihovníka,“ odpovìdìl Výsmìšek vážnì,

„pak pøestože nejsem od pøírody mstivý èlovìk, dohlédl bych na to, aby na še Univerzita stíhala travièe všemi magickými, mystickými a okultními pros tøedky a aby mu pøipravila ze zbytku života nejen takové peklo, jaké si je n dovede pøedstavit, ale dokonce takové peklo, jaké si dokážu pøedstavit j en já! A mùžete se spolehnout, gentlemani, že už jsem na tom zaèal pracova t.“

Rozšafín se rozhlížel kolem, dokud nenašel Mrakoplaše. „Profesore Mrakopl aši? Byl jste… tedy, poøád jste jeho pøítelem, takže… nemohl byste mu str èit prsty do krku, nebo nìco takového?“

„No, abyste vìdìl, tak nemohl,“ odpovìdìl mu Mrakoplaš. „Mám své prsty mo c rád, lpím na nich a jsem pøesvìdèený, že ony budou ještì dlouho lpìt na mnì.“

Hluk vydávaný davem zesílil. Lidé sem pøišli proto, aby vidìli fotbal, ne nì jaké dohadování.

„Ale je tady pøece poøád ještì doktor Mechorost,“ ozval se váhavì Mrakoplaš

. „Ten si pøece vydìlává na živobytí tím, že strká ruce do rùzných tìlních otvorù. Má ten grif.“

„Aha, to je pravda,“ pøikývl sudí. „Možná bychom ho mìli pøivést, aby se p ostaral i o tohohle dalšího pacienta.“ Pak se obrátil k Výsmìškovi. „Musít e nasadit svého druhého náhradníka.“

„To bude Haštal Nejspíš,“ oznámil arcikancléø bez zaváhání.

„To ne!“ vykøikl Hašt. „Slíbil jsem to svý starý mámì!“

„Myslel jsem, že jste souèástí týmu?“ zamraèil se Výsmìšek.

„No, teda… ano, sire, svým zpùsobem… kde je potøeba pomoct a tak nìjak… S

líbil jsem to svý starý mámì, sire, hned potom, co otec zemøel. Vim, že j sem byl v seznamu, ale až na konci, a kdo moh vìdìt, že se to takhle zvrt ne?“

Výsmìšek upøel pohled k nebi. „Nuže, tak bych øekl, gentlemani, že nemáme právo nutit nìkoho, aby porušil slib, který dal své staré matce. To by byl zloèin ještì odpornìjší než vražda. Budeme muset hrát v deseti. Jak se zd á, budeme se muset bez našeho náhradníka obejít.“

~~~

Vydavatel Komety se zatím ve své provizorní kanceláøi chopil zápisníku a oz námil: „Jdu tam. Je nesnesitelné jen tak tady sedìt.“

„Jdete na høištì, pane?“

„Ano. Tak se alespoò dozvím, co se dìje.“

„Obávám se, že vám to sudí nedovolí!“

~~~

„Ty vážnì nebudeš hrát?“ zeptala se Gustýna.

„Už jsem ti to øek! Kolikrát to mám eštì lidem vykládat? Slíbil jsem to svý starý mámì!“

„Jenže jsi také souèástí týmu, Hašte.“

„Slíbil jsem to svý starý mámì!“

„Ano, ale já vìøím, že by to pochopila.“

„Tobì se to snadno øiká, ale doopravdy se to nikdy nedozvíme, že ne?“

„Tak to nemusí být tak docela pravda,“ ozval se vedle nich veselý hlas.

„Hm. Zdravím, doktore Zïáblíkove,“ øekla Gustýna.

„Nemohl jsem si pomoci a vyslechl jsem váš rozhovor, a jestli mi mùže pa n Haštal øíci, kde je jeho matka pohøbená, a pokud nám sudí poskytne mal ý èasový odklad… no, je možné, že bych mohl –“

„Varuju vás! Ne aby vás napadlo potulovat se nìkde v okolí hrobu mý starý mámy s rejèem!“ zajeèel Haštal a po tváøích se mu koulely slzy.

„Jsem si jistá, že tì všichni chápeme,“ uklidòovala ho Gustýna. „Se starými matkami to nikdy není jednoduché,“ a pak, aniž vlastnì myslela na to, co øík á, dodala: „A myslím, že to pochopí i Julie.“

Vzala ho za ruku a táhla jej z høištì. Hašt mìl pravdu. Všechno se to zaèínalo kazit. Záøivé jistoty, viditelné po zaèátku hry, zaèaly blednout.

„Vzdal jste se jednoho gólu v jejich prospìch, pane,“ øekl Rozšafín, když se spolu s arcikancléøem znovu seøadili k zahájení další hry.

„Mám neobyèejnou dùvìru k novému strážci naší svatynì, panu Srážovi,“ odp ovìdìl mu Výsmìšek. „A taky jim ukážu, co se pøihodí lidem, kteøí se poku sí otrávit mága.“

Zaznìla píš•alka.

„TEÏ SLEZTE A UDÌLEJTE DVACET DALŠÍCH! Promiòte, gentlemani, oml ouvám se, nechápu, proè jsem to øekl…“

~~~

Lidem, kteøí se pokusí otrávit mága, se v krátkodobém sledu událostí pøih odí to, že mají výhodu ve høe. Nepøítomnost profesora Macarony byla pro N

evídané smrtelným úderem. On byl tím sloupem, kolem kterého byla budována univerzitní strategie. Protivník, který si takto dodal odvahu, vyrazil d o útoku.

Ale i pøesto, pomyslel si vydavatel Komety, když si lehl na okraj hrací pl ochy vedle svého ikonografa, jak se zdá, mágùm se zatím zøejmì daøí držet své pozice. Psal tak rychle, jak to jen dokázal, a pokoušel se ze všech si l ignorovat jemný déš• obalù z masových koláèù, banánových slupek, prázdný ch mastných sáèkù od burských oøíškù a sem tam nìjaké té láhve od piva, kt erý se snášel na hrací plochu.

A kdo že je to teï u míèe? Podíval se na malý tahák se seznamem èísel, kte rý si už v prùbìhu hry vypracoval. Aha, tady. Spojení pronikli na stranu N

A a v èele byl pan Køiváèek, po všech stránkách nepøíjemný èlovìk, a… to a le urèitì nebyl klasický fotbalový postup. Ostatní hráèi se shromáždili ko lem nìj. Díky tomu bìžel uprostøed skupiny jakýchsi osobních strážcù. Doko nce ani hráèi protivníka nevìdìli, co se to vlastnì dìje a jak se mají v t akové situaci zachovat, a pak se panu Køiváèkovi podaøilo celkem dovednì v ystøelit na branku, ale míè jakoby kouzlem ve vzduchu zachytil… pan Sráž.

Vydavatel znovu nahlédl do svého taháku, aha, ano, to je ten ork, a rychle dopsal do svého zápisníku: „Který je oèividnì odborníkem na chytání vìtší ch kulatých pøedmìtù.“

Pak se ale zastydìl a poslední vìtu pøeškrtl. Navzdory tomu, kde zrovna le žíme, pomyslel si, nejsme žádná žumpa.

~~~

Ork.

Sráž tancoval sem a tam pøed svou brankou a pokoušel se najít nìkoho, kdo by byl na takovém místì, že by dokázal po pøihrávce s míèem nìco udìlat.

„Nemùžeš tady poskakovat celej den, orkáèi!“ øekl Tóny, který stál kousek pøed ním. „Už brzo budeš muset balón odhodit, orkáèi. A nikdo ti nìjak nej de na pomoc, co, orkáèi? Øiká se, že máš paøáty. Ukaž nám ty svý paøáty, o rkáèi. Ty by ale propíchly balón, že jo?“

„Øekl bych, že jste èlovìk, který v sobì nosí øadu nevyøešených problémù, pane.“

„Cože?“

Sráž vykopl míè Tónymu pøes hlavu a ze skupiny, která se k nìmu vrhla, se ozvalo køupnutí, které bylo následováno vyjeknutím, následnì následovaný m pískotem, a na zapískání pak navázalo skandování. Zaèalo nìkde v místec h, kde stála paní Volejnohová, ale velmi rychle se šíøilo: „Ork! Ork! Ork

! Ork! Ork! Ork! Ork!“

Výsmìšek se zvedl na nohy, ale bylo vidìt, že stojí jen velmi nejistì. „Ti h ajzlové mì dostali, Jindøichu,“ zajeèel hlasem, který pøes hlasité skandován í nebyl skoro slyšet. „Kolenní èéška! Ta blbá kolenní èéška!“

„Kdo to udìlal?“ ptal se rozhodèí.

„Jak to mám vìdìt? Je to obyèejná rvaèka jako za staré hry! A nemohl bys j e pøinutit, aby pøestali s tím posraným skandováním? Tohle nepatøí k vìcem

, co bychom tady rádi slyšeli!“

Arcikancléø Jindøich pozvedl k ústùm megafon. „Pane Oveèko?“

Kapitán Spojených si proklestil cestu davem a na tváøi mìl výraz pøihlouplé ovce.

„Nedokážete ovládat své fanoušky?“

Oveèka pokrèil rameny: „Moc se omlouvám, pane, ale co jeden s takovým davem nadìlá?“

Jindøich se rozhlédl po stadionu. Co mohl kdo dìlat? Byl to dav. Skrumáž. Nik do jí nevelel, nikdo ji neovládal. Nemìla zadek, do nìjž by se dala nakopat, ruku, za niž by se dala chytit, ani adresu, kam by se jí dala zaslat obsílka.

Prostì tady byla a každý øval, protože øval každý.

„No dobrá, ale doufám, že alespoò dokážete ovládat svùj tým?“ prohlásil. K

jeho pøekvapení pan Oveèka sklopil oèi.

„Ne tak docela, pane. Je mi to moc líto, pane, ale tak se vìci bohužel mají.“

„Ještì jeden incident podobného druhu, a já zruším utkání. Teï bych navrhov al, abyste opustil høištì, Vzoromile. Kdo je náhradní kapitán?“

„Já!“ odpovìdìl Výsmìšek, „ale za souèasných okolností jmenuji svým zás tupcem pana Nóblhócha.“

„To nemyslíš Nobyho Nóblhócha?“ vyjekl bývalý dìkan.

„Žádné pøíbuzenstvo,“ pospíšil si zadel Nóblhóch.

„No, tak to byla opravdu dobrá volba,“ oddechl si hlasitì Haštal. „Nobsy je ve svém nitru davový hráè.“

„Jenže v téhle høe by dav být nemìl,“ upozornila ho Gustýna. „A øeknu ti je štì jedno: A• si starý dìkan myslí cokoliv, teï už tu hru zastavit nemùže.

Tohle místo by vybuchlo!“

„Myslíš?“ ujiš•oval se Haštal.

„Poslyš,“ pokraèovala Gustýna. „Došlo mi, že máš pravdu. Mìl bys odsud v ypadnout.“

„Já? Ani nápad.“

„Ale mohl bys pøi tom být užiteèný a dostat odsud Julii. Odveï ji až tam, kde stojí starý Elán a jeho parta. Vsadila bych se, že stojí hned za branama. Ud ìlej to hned teï, dokud se dá ještì projít po schodech. Jak se zaène znovu hr át, nemáš šanci.“

Když odešel, pøešla Gustýna, které si nikdo nevšímal, až na pomezní èáru d o malého prostoru, kde doktor Mechorost hlídal své pacienty.

„Poslyšte, pane, chtìla jsem jen øíct… ten malý kožený kuføík, který nosít e s sebou…“

„Ano?“

„Myslím, že budete potøebovat mnohem vìtší. Jak se daøí profesoru Macaro novi?“

Profesor ležel na zádech, zíral k obloze a po tváøi se mu rozléval výraz ne pøíèetného štìstí. „Tohle byl jednoduchý pøípad,“ prohlásil doktor. „V nejb ližší dobì si rozhodnì nezahraje. Dal jsem mu malou dávku takové vìcièky, a by se cítil š•astný. Oprava… Dal jsem mu koòskou dávku jedné vìcièky, aby s e cítil š•astný.“

„A knihovník?“

„Sehnal jsem pár chlapù, aby mi ho pomohli obrátit hlavou dolù, a silnì zvr acel. Poøád je pìknì groggy, ale nemyslím, že by to bylo nìjak tragické. Je mu zle jak papouškovi.“#

„Takhle to být nemìlo, víte,“ øekla Gustýna, která mìla niterný pocit, že by mìla ten strašlivý zmatek nìjak omluvit.

„Obvykle to tak bývá, že to není tak, jak to být mìlo,“ pøikývl doktor. Pak se oba otoèili, protože zvuky, které vydával dav za nimi, se zmìnily. Juli e ve svém tøpytném odìvu sestupovala po schodech. V patách se jí táhlo tich o jako zamilovaný pes. Kromì ticha se jí v øeèených patách táhl ještì Pepe a za ním uklidòující mohutnost madam Šarmánové. Ta by se mohla stát, v pøíp adì, že by se ze stadionu stal vøítí kotel, užiteènou barikádou.

„Dobrá, drahoušku, tak o co tady vlastnì jde?“ prohlásil Pepe.

„Já neodejdu,“ prohlásila Julie, „neodejdu, dokud je Haštal tady. Bez Hašta la nikam nejdu. Pepe øíká, že Haštal vyhraje utkání.“

„Co to žvaníš?“ podívala se na ni užasle Gustýna.

„On to vyhraje,“ øekl Pepe a zamrkal. „Má na dlani hvìzdu. Chcete vidìt, jak to udìlá, sleèno?“

„Co to tady na mì zkoušíte?“ Haštal se vztekle díval z jednoho na druhého.

„Hm, já jsem tak trochu vìštec, abyste vìdìli. Nebo možná kmotøièka sudièk a.“ Pepe rozmáchlým gestem obsáhl vroucí arénu. „Vidíte ten dav? Jejich pø edci se dožadovali pro své pobavení boje muže proti muži na život a na smr t a s nesmírným potìšením sledovali, jak divoká zvìø rve zaživa bezbranné lidi na kusy. Muž s oštìpem bojoval proti muži s trojzubcem a sítí a další podobné odpudivé nesmysly.“

„A každou druhou nedìli tady bývaly bleší trhy,“# dodala Gustýna.

„Vždycky to bylo stejné,“ pokraèoval Pepe. „Je to jeden obrovský organismu s, jediný tvor. Nikdy neumírá. Pláèe a øve a miluje a nenávidí po celé gen erace a nikdo ho nedokáže zkrotit a nikdo ho nedokáže zastavit. Jen pro vá s, mladá dámo, a pro duši pana Haštala teï šelmì hodím kost. Bude to jen c hvilièka.“

Jeho štíhlá, mírnì pavouèí postava se vrátila zpìt po schodech pøesnì ve c hvíli, kdy znovu zaznìl hvizd píš•alky. Gustýna zahlédla zadela Nóblhócha, který vykopával, ale Výsmìšek bohužel udìlal tu chybu, že usoudil, že èlo vìk, který je stejnì velký jako on, je i stejnì chytrý. A bylo to tu zas, zase ta stejná stará hra. Spojení dusali pøes høištì a staøí borci dìlali místo Tónyho armádì, která míøila pøímo na Sráže. Rána ho zasáhla do hrudi

, zvedla ho ze zemì, a odnesla až k síti. Zaznìla píš•alka a hvizd následo val výkøik: NA TO NESAHEJ, MLADEJ! NEVÍŠ, KDE TO BYLO PØEDTÍM! Výkøik násl edovalo zvolání: „Já se opravdu velice omlouvám, nevím, jak se to mohlo st át,“ a zvolání následovalo… absolutní ticho.

To bylo vzápìtí proraženo hlasem: „Nejspíš, Nejspíš, Nejspíš.“ Hlas se oz ýval odnìkud od pódia s lóžemi, zhruba z míst, kam pøed okamžikem zamíøil Pepe.

Bestie zapomnìla na slovo „Ork“, ale tím rychleji si vzpomnìla na jméno „Ne jspíš“, jméno, které ji sytilo tak èasto, jméno, které sama stvoøila a pohl tila, jméno, které bylo synonymem fotbalu, samotným srdcem bestie! A tady, na tomto zvláštním váleèném poli, to bylo jméno, které se vyvolalo tak snad no! „NEJSPÍŠ! NEJSPÍŠ! NEJSPÍŠ!“ Nebylo snad dospìlého muže, který by ho ne vidìl hrát. Byl legendou. I po všech tìch letech to bylo jméno, které pøetí nalo vìtšinu nepsaných závazkù. Vyprávìli jste o nìm vnouèatùm. Vyprávìli j ste jim, jak tam ležel v krvi, a možná i to, jak jste si namoèili kapesník v jeho krvi a schovali jste si ho na vìènou památku.

„Nejspíš,“ ozval se baryton madam Šarmánové.

„Nejspíš,“ zašeptala Gustýna a pak znovu: „NEJSPÍŠ!“ Vidìla malou postaviè ku, která tanèila nad lóžemi a za sebou táhla pentlièku skandování.

Haštalovi stékaly po tváøích slzy. Gustýna mu bez nejmenšího slitování upø ela pohled do oèí. „Nejspíš! Nejspíš!“

„Ale co moje stará máma!“ zakvílel Hašt.

Pak se k nìmu naklonila Julie, políbila ho a slzy byly støíbrné. „Nejspíš ano

?“

Haštal stál na místì, a zatímco volání neutichalo, otvíral a svíral pìsti. N

akonec jako by pokrèil rameny. Pak vytáhl z kapsy kabátu svou potluèenou ple chovku, podal ji Gustýnì a znovu se obrátil k høišti. „Omlouvám se, mami,“ ø ekl a svlékl si kabát, „ale tohle je fotbal. A já ani nemám dres.“

„Myslely jsme na to,“ pøerušila ho Gustýna. „Už když je dávali šít.“ Pak z hloubi svého vaku vytáhla trièko.

„Ètyøka. To bylo èíslo mýho táty.“

„Ano,“ pøikývla Gustýna. „Víme to. Poslouchej, jak jásají, Hašte.“

Haštal vypadal jako nìkdo, kdo hledá záminku k útìku. „Nikdy jsem ten nový fotbal netrénoval. Znáte mì, vždycky to byla jen ta plechovka.“

„Je to jen fotbal. Jenom obyèejný fotbal,“ øekl Sráž. „Vpravíte se do toho b ìhem nìkolika vteøin.“

Ke skupince dlouhými kroky pøispìchal bývalý dìkan. „Dobrá, dobrá, dámy a p ánové, to všechno je velmi potìšující a cítím v tom i špetku vítaného dojet í, ale je èas, abychom pokraèovali v našem fotbalovém utkání, a byl bych ve lmi vdìèný, kdyby všichni, kdož nehrají, opustili hrací plochu a pøemístili se za pomezní linie,“ øekl a musel pøi tom dost køièet, aby v hluku davu s lyšel sám sebe.

Haštal nechal Sráže v brance. „Nedìlejte si žádné starosti, pane Hašte,“ ø ekl ork se širokým úsmìvem. „Se mnou v bránì a s vámi v útoku nemùžeme pro hrát. Podruhé už mì stejným zpùsobem nedostanou.“ Pak ztlumil hlas a chyti l Haštala za rameno. „Až to tady, na našem konci, zaène být divoké, bìžte jako ïábel na druhou stranu a já už se postarám, abyste vèas dostal míè.“

Haštal pøikývl a za nadšeného jekotu obecenstva vykroèil pøes trávník.

Vydavatel Komety to pozdìji popisoval následovnì:

~

V tomto okamžiku si Spojení, jak se zdá, uvìdomili, že mají fungující stra tegii, a napøeli všechny své síly proti Nevídaným Akademikùm, a to v chaot ickém útoku, který je zcela jasnì mimo soudcovu kontrolu.

Rezolutní ork, støežící bránu Nevídaných, se zøejmì pouèil z lekce, již do stal, a dvakrát nebo tøikrát zachránil den úžasnými zásahy. Pøi jednom z n ich, podle našeho mínìní, odkopl míè tak, že zasáhl hlavu jednoho z nepøát elských hráèù. Míè jej omráèil, ale odrazil se tak š•astnì, že se vrátil d o pánì Srážových rukou, a ten jej zachytil a vhodil na opaènou polovinu, n a nohu Haštala Nejspíše, syna slavného fotbalového hrdiny. Haštal Nejspíš dovedl míè hlava nehlava pøímo na bránu, kde š•astnì a spokojenì odpoèíval Karel Veliký Bartoò, vybavený židlí, stolkem, pozdním obìdem a dvìma mohu tnými obránci, jejichž jediným úkolem oèividnì bylo postarat se o to, aby k bránì nikdo neprošel.

Celý stadion zatajil dech, když mladièký paladin vypálil dìsivou ránu, kter á bránu bohužel minula o pár pídí, zarachotila na zadní ohradì a odlétla zp ìt k obráncùm. Pøesto Nejspíš vyrazil jako posedlý muž, jehož duch se zase pozvedl v okamžiku, kdy se oba obránci pøipletli jeden druhému do cesty, a umožnili tak mladíkovi zmocnit se znovu míèe a vypálit k jeho vytouženému c íli.

Váš dopisovatel si je témìø jist, že dokonce i fanoušci Spojených zasténali

, když ani tento druhý výstøel nenašel svùj cíl a odrazil se prakticky k no hám Harolda Sukovce, který neztrácel èas a odkopl ho na polovinu Akademikù døív, než došlo k nìjaké škodì.

Nezdolatelný pan Sráž odrazil nìkolik útokù, zatímco dosti smutné zbytky obrany univerzitních hochù jen dokázaly, že zruènost s kouzelnou hùlkou v ám není nic platná, když nevíte, k èemu vám slouží nohy.

V tomto okamžiku byl z pole vykázán doktor J. Zïáblíkov, mistr Temných um ìní, a to když naléhavé výkøiky zástupù „Kdo je ten podvodník v èerném?“

upozornily soudce na jeho pokusy srazit pana F. Hovìzáka, jednoho z nechv alnì známých Hovìzákových bratøí, Duše požírající dýkou Pavouèí královny dìsivých upírù. Posléze se ukázalo, že není ani kouzelná, dokonce ani vyr obená z kovu, ale je jedním z mnoha podobných pøedmìtù, které je možno za koupit v Bimbovì obchodì s žertovnými pøedmìty v ulici Na Desátém vejci.

Zatímco doktor Zïáblíkov vykøikoval dìsivá varování, která se týkala jeho univerzitní imunity, byl odvleèen z pole èleny svého vlastního týmu, a z anechal tak stateèné mágy v ještì vìtších nesnázích než pøedtím. Nedivil bych se, kdyby si vìtšina z nich pøála mít teï po ruce kouzelný koberec, který by jim umožnil odsud uniknout!

~

Kdyby nic jiného, výkøiky doktora Zïáblíkova a jeho pokusy vzít si s sebou èást høištì získaly Nevídaným nìjaký èas. Gustýna vbìhla do høištì a zamí øila pøímo ke znièenému Haštalovi.

„Co se stalo, Haštale?“ øekla. „Vždy• jsi mìl bránu pøímo pøed sebou. Všec hno bylo v tvých rukou, pøesnìji øeèeno na tvých botách.“

„Nedìlá to, co bych chtìl,“ odpovìdìl Haštal.

„Jenomže od tebe se èeká, že to pøinutíš dìlat to, co chceš. Je to jen fotbal.“

„Jasnì, ale já se to snažím rychle nauèit, zatímco kolem se dìje všechno to os tatní.“

„Dobrá, ale skoro se ti to už podaøilo. Zatím jsme ještì neprohráli a máme t eprve první poloèas.“

Když byla hra obnovena, pokraèovala podle vydavatelù Komety takto:

~

Jak se zdá, muži ve špièatých kloboucích se do jisté míry vzpamatovali, a k apitán Nóblhóch vedl øízený útok v pokusu znovu pøerušit pozdní obìd Karla Bartonì, ale ke zklamání všech syn Davida Nejspíše stále ještì neovládl tak docela umìní støílení gólù, a jak se zdá, jeho jedinou nadìjí, jak by doká zal doruèit jeden z nich do sítì Spojených, by bylo, kdyby míè zabalil a za slal do brány prostøednictvím poštovního úøadu.

A pak, k všeobecnému šoku, magická parta dokázala, že je mnohem lepší v ku leèníku než ve fotbale, když se další z Nejspíšových pokusù, mocný, ale šp atnì smìrovaný, odrazil k hlavì profesora Mrakoplaše, který bìžel opaèným smìrem, a odrazil se od nìj zpìt do brány døív, než si kdokoliv, vèetnì Ka rla Velikého, stihl uvìdomit, k èemu vlastnì došlo.

Branku pozdravilo všeobecné jásání, ale podle našeho mínìní jen proto, že se celá hra teï zmìnila v komedii. Bohužel, ménì veselá už je ta skuteènos t, že na nìkolika místech hledištì propukly rvaèky mezi skupinami nepøátel ských fanouškù, které byly bezpochyby inspirovány ostudnými výkony na høiš ti…

~

Když se hráèi obou stran odkulhali na svá místa, zavolal si rozhodèí znovu kapitány obou týmù. „Gentlemani, nejsem si tak docela jist tím, co tady pro vozujeme, ale jsem si naprosto jistý, že to není fotbal, a rozhodnì to v ne jbližší dobì velmi peèlivì provìøím. Mezitím, a to døív, než bude zranìn je štì nìkdo další, a hlavnì pøedtím, než davy zaènou trhat tohle místo na kus y a požírat jeden druhého, vám øeknu, že pøíští branka bude ta poslední, pø estože jsme teprve v prvním poloèase.“ Pak upøel významný pohled na Oveèku a øekl: „Upøímnì doufám, že nìkteøí z hráèù budou zpytovat své svìdomí. Pok ud bych si mohl dovolit použít frázi, gentlemani, bude to teï hlava, nebo o rel. Poskytnu vám pìt minut na to, abyste to vysvìtlili svým mužstvùm.“

„Velmi se omlouvám, pane,“ øekl Oveèka a rozhlédl se kolem, „ale nìkteøí z mých mládencù nejsou tìmi, které bych si vybral sám, pokud mi rozumít e. Opravdu je velmi vážnì pokárám.“

„Podle mého mínìní by to zabralo jen v pøípadì, že byste je pøi tom tlouk l kladivem, pane Oveèko. Chovají se ostudnì. A doufám, že mi rozumíte i v y, pane Nóblhóchu?“

„Myslím, že i my bychom rádi pokraèovali. Nikdy neøíkej, že dnešek už um øel.“

„Také bych byl nerad, kdyby tady došlo k úmrtí, ale mám podezøení, že vaše ž ádost o prodloužený èas ukrývá nadìji, že se pan Nejspíš nauèí hrát fotbal, ale obávám se, že se to nestane ani v pøípadì, že by se želva nauèila štriko vat.“

„Dobrá, pane, ale nemohl byste –“ zaèal Oveèka.

„Pane Oveèko, øekl jsem své, jsem soudce a právì v této chvíli jsem tady o soba nejbližší bohùm.“

Jsem osoba nejbližší bohùm. Ta slova se vrátila jako ozvìnou. Byla tišší a zøetelnìjší. Rozhlédl se kolem, „Cože? Øíkal nìkdo z vás nìco?“ Osoba n ejbližší bohùm. Ozval se zvuk, který znìl jako bummpin! Ale míè byl pøece poøád v jeho rukou! Podíval se na nìj. Zdálo se mu to, nebo skuteènì byl o nìco ve vzduchu? Nìco… ve vzduchu… to støíbrné chvìní krásných zimních dnù.

~~~

Zatímco se èekalo, udìlal Haštal nìkolik trapnì neohrabaných krokù na místì

. Když zvedl hlavu, zjistil, že ho pozoruje Tóny Køivák.

„Tvùj starej dobrej táta se musí vobracet v hrobì,“ zašklebil se Tóny pobave nì.

„Hele, Tóny, já tì znám,“ odpovìdìl mu Haštal unavenì. „Vím, jak to dìláš.

Vybereš si nìjakýho pošukanýho chudáka, zaženeš ho do kouta, a pak ho drážd íš tak dlouho, až mu prdne v kouli a zaène si, že jo? Jenže na to ti neskoè im, na tohle nehraju, Tóny.“

„No, ty teda fakt moc nehraješ, to máš pravdu.“

„Já tì neposlouchám, Tóny,“ odpovìdìl Haštal.

„Hm, øek bych, že jo.“

Haštal si znovu povzdechl. „Dával jsem si na tebe pozor. Ty a ti tví kámoši jste zatracenì dobrý v tom, kopnout nìkoho vokovanou botou, když se sudí n edívá, a s tím, co nevidí, nemùže nic dìlat.“

Tóny ztlumil hlas. „Øeknu ti jednu vìc, Hašte. Po svejch vocuï nevodejdeš, ty ne. Pøísahám ti, že tebe vodnesou.“

Vtom zaznìlo zahvízdání píš•alky, následované dìsivì výhrùžn ým: „TEN Z CHLAPCÙ, KTERÝ SI NEPØINESL CVIÈEBNÍ ÚBOR, BUDE C

VIÈIT VE VLASTNÍCH KALHOTÁCH!“

„Poslední gól, náhlá smrt,“ zvolal bývalý dìkan a obì strany se srazily. Z

chumlu mužù se vynoøil Tóny s míèem u nohy a po každém boku se mu držel j eden obrovitý hráè z jeho kriminálnické osobní stráže.

Rozšafín Ctibum, který jim stál pøímo v cestì, si rychle spoèítal nìkolik v ìcí, jako rychlost, smìr vìtru a pravdìpodobnost, že bude zaživa zašlapán d o trávníku. Pøesto podnikl pokus pøipravit Tónyho o míè, ale po srážce skon èil vleže na zádech. Jak to vyjádøil vydavatel Komety: pøi této scénì zoufa lství, hrùzy a chaosu stál v cestì vítìznému gólu Spojených jediný obránce

– Sráž…

Tìsnì za Srážem se najednou ozval øev. Neodvážil se ohlédnout, ale nìkdo d oskoèil na horní bøevno branky, až se celá zatøásla, a jedno opatrné š•ouc hnutí obrovským rohovitým palcem do zad naznaèilo Srážovi, že jeho pomoc n a tomto místì už není požadována. Knihovník mìl kolem úst zaschlý nazelena lý povlak, ale ten se zcela ztrácel vedle divokého lesku jeho oèí.

Podle vydavatele Komety se pak situace dál vyvíjela takto:

~

Køiváèek, kterého návrat proslulého muže z pralesa do mágské brány oèividn ì vyvedl z konceptu, podnikl další pokus vsítit vítìznou branku. Ten však byl zmaøen knihovníkem, který míè jakoby mimochodem odchytil jednoruè a je diným švihem vrátil do pole až na území Spojených. Teï, když šlo o všechno

, se nám zdálo, že se za míèem žene každý muž na trávníku, jako by to byla skupina chlapcù, kteøí si v pøíkopu u cesty kopají tradièní plechovkou. P

anu Nóblhóchovi, který není nijak pøíbuzný, jak jsme byli mnohokráte ujiš•

ováni, se nakonec podaøilo vytvoøit jistý prostor, aby poskytl neš•astnému panu Nejspíšovi další šanci vykroèit ve šlépìjích vlastního otce. Pan Nej spíš ji minul, podle našeho mínìní asi o ètyøi centimetry, a míèe se zmocn il Karel Veliký, ale ten se vzápìtí zøítil k zemi a zaèal se dusit. Jak js me pochopili, nacpal si do úst úctyhodný kus masového koláèe, aby si uvolnil ruce.

~

„Takhle by to být nemìlo,“ øekla Gustýna a ta myšlenka jako by se jí odrazil a hlavou. Takhle by to být nemìlo. „Hašt musí vyhrát, jinak to není možné.“

A její hlas se znovu vrátil. Mùže mít èlovìk ve vlastní hlavì ozvìnu? Jenže oni prohrají, že? Prohrají, protože Tóny ví, jak šikovnì porušovat pravidla.

Pravidla.

Já jsem pravidla.

Rozhlédla se kolem, ale kromì doktora a jeho sténajících pacientù – jedin ou výjimkou byl Výsmìšek, který zuøivì nadával – nebyl nikdo nablízku. Ve dle ní stála jen Julie, která pozorovala hru se svým obvyklým, mírnì nepø ítomným úsmìvem.

„Dobrá nebesa. Potøebuje dát jen jediný gól,“ øekla Gustýna nahlas.

Já jsem gól, øekl ten tichý hlas odnikud.

„Slyšelas to?“ nakrèila Gustýna oboèí.

„Co?“ odpovìdìla Julie. Otoèila se a Gustýna vidìla, že pláèe. „Haštal to pro hraje.“

Já jsem míè.

Tentokrát hlas pøicházel z její kapsy, a ona z ní vytáhla Haštalovu plechovk u.

~~~

Když doktor Mechorost zasténal a rozbìhl se pøes høištì k rudnoucímu Karlo vi Velikému (jak to pozdìji vyjádøila Kometa), rozbìhla se Gustýna za ním a pøitoèila se k panu Nóblhóchovi. „Jestli ode mì ještì nìkdy v životì chc ete dostat šálek dobrého èaje a nìco k zakousnutí, pane Nóblhóchu, kopnete pøíští míè ke mnì. Poznáte, kde jsem, protože budu jeèet a chovat se jako blázen. Udìláte, co vám øíkám, ano?“

Udìlejte, co vám øíká, ano? opakovala ozvìna jejího hlasu. „A co udìláte v y? Hodíte ho nazpátek?“

„Nìco takového,“ pøikývla Gustýna.

„A k èemu to bude dobré?“

„Díky tomu vyhrajete zápas, k tomu to bude dobré. Dokážete si vybavit pra vidlo 202?“

Nechala ho horeènatì pøemýšlet a sama si pospíšila k paní Vidlákové a její m rozjásalkám, které právì teï nemìly nad èím jásat. „Myslím, že bychom te ï mìly mládencùm pøedvést nìco opravdu velkolepého,“ navrhla. „Co ty na to

, Julie?“

Julie, která jí poslušnì šlapala v patách, øekla: „Ano, Týno.“

Ano, Týno. A bylo to tady zase. Jedna vìta. Dva hlasy.

Paní Vidláková nepatøila k lidem, kteøí by pøijímali pokyny od vedoucí Noèn í kuchynì, ale Gustýna se k ní naklonila a sdìlila jí: „Je to na arcikanclé øovo výslovné pøání.“

Vzkøíšení Karla Bartonì zvaného Veliký nebylo nic jednoduchého a dobrovolní kù, kteøí by byli ochotni mu vstrèit prst do krku, bylo ještì ménì, než kol ik jich bylo v pøípadì knihovníka. A jeho vyprázdnìní a oèista trvaly o nìc o déle.

Když rozhodèí vykázal mužstva zpìt na jejich pozice, pøibìhla k nìmu Gustý na, která sotva popadala dech, a podala mu kus papíru. „Co to má být?“

„To jsou pravidla, pane, ale všimnìte si, že jsem jedno z nich zakroužkovala

.“

Podíval se na oznaèené pravidlo a øekl odmítavì: „Pøipadá mi to jako hrom ada kecù.“

„Ale není, pane, když se na to budete chvíli dívat, pane, uvìdomíte si, že jso u to pravidla.“

Arcikancléø Jindøich pokrèil rameny a zastrèil papír do kapsy. Zadel Nóblhó ch se podíval na Gustýnu, která se vyjímala ve skupinì rozjásalek velmi nep atøiènì. O Gustýnì se vìdìlo, že je velmi velkorysá ke svým pøátelùm a že d ìlá ten nejlepší èaj na celé Univerzitì. V téhle situaci nešlo o fotbal, al e o velký hrnek dobrého sladkého èaje a pravdìpodobnì ještì o nìjaký ten sl adký vdolek navíc. Naklonil se ke Srážovi. „Gustýna øíká, že si máme pamato vat pravidlo 202,“ øekl.

Srážova tváø se rozjasnila. „Geniální nápad a urèitì zabere. Øekla vám, abys te vykopl míè z høištì?“

„Ano, pøesnì tak. Budeme švindlovat?“ podíval se na nìj zadel Nóblhóch.

„Nebudeme, naopak se budeme pøísnì držet pravidel, ale øeknu vám, že držet se pøísnì pravidel je nìkdy lepší než švindlovat.“

Nóblhóchova šance pøišla zanedlouho. Pøekvapivì díky oèividnì nepøesné pøi hrávce pana Oveèky. Nestál snad Oveèka tìsnì vedle nich, když spolu mluvil i? A neøekl snad pøi své špatné pøihrávce nìco, co znìlo jako „Tak do toho

!“? Rozhodnì to tak vypadalo. Jeho pøihrávka každopádnì míøila pøímo k roz jásalkám, kde ji Gustýna chytila ještì v letu a zastrèila nìkam do bohatýc h skladù suknì paní Vidlákové. „Tak tohle jste, dìvèata, nevidìla, nevíte, kam se míè podìl, a kdyby se dìlo cokoliv, nehnete se ze svých míst, jasné?“

Zatímco zástupy fanouškù buèely, køièely, pískaly a jásaly, vytáhla Gustýn a ze své kabely plechovku od konzervy a pozvedla ji jednou rukou do vzduch u. „Ztracený míè!“ zajeèela z plných plic. „Náhradní míè!“ A hodila plecho vku pøímo k zadelovi, který byl naštìstí natolik bystrý, že ji okamžitì pø ehrál Srážovi. Døív, než se staèil kterýkoliv z ostatních hráèù jen pohnou t, dopadla plechovka s tichým bummpin! na špièku boty Haštala Nejspíše…

Podle vydavatelù Komety pak hra pokraèovala takto:

~

Byli jsme rozhodnì ujištìni, že bìhem zápasu nebyla použita žádná magie, a nemohu si dovolit nevìøit ctihodným profesorùm Neviditelné univerzity. Je diné, co vám váš dopisovatel sdìlí, je, že Haštal Nejspíš odkopl „míè“ pro ti veškeré pravdìpodobnosti smìrem k bránì Akademikù, kde stál a oèividnì oèekával zuøivý nápor hráèù Spojených. Váš dopisovatel musí prohlásit, že to, co následovalo, nebyla jen branka, ale byl to trest a byla to odplata.

V tom okamžiku se jméno Nejspíš už podruhé zapsalo do análù fotbalové his torie, když Haštal, úžasný syn úžasného otce, vytøel høištì mužstvem Spoje ných, vyždímal je, a pak to udìlal ještì jednou. Bìhal. Klièkoval. Nìkdy j ako by omylem odkopl „míè“ pøímo k obránci, který ovšem vzápìtí zjistil, ž e vytoužený pøedmìt míøí úplnì jiným smìrem, a to pøesnì do míst, kde se p rávì Nejspíš nacházel. Zesmìšòoval je. Hrál si s nimi. Jeho vinou se sráže li jeden s druhým, protože se dva až tøi souèasnì vrhali k míèi, který už nebyl tam, kde si mysleli, že je. I tìm mnohem klidnìjším hráèùm Spojených muselo pøijít jako úleva, když se nakonec smiloval a odkopl „míè“ pøes hl avu momentálního brankáøe Michala Pùlfurta (hrajícího obvykle za Tuláky z Obludné tøídy) pøímo do sítì, v níž se zatoèil, vyletìl znovu ven, aby zno vu pøistál pøesnì na špièce Nejspíšovy boty. Nad stadionem se rozlilo ticho…

~

… jako roztopené máslo. Gustýna si byla jistá, že slyší vzdálený ptaèí zpì v, možná pohyb žížal pod zeleným trávníkem, ale rozhodnì slyšela dávení Ka rla „Velikého“ Bartonì, které se ozývalo z provizorního lazaretu doktora M

echorosta.

A bìhem této vlády ticha najednou zaznìl zvuk pøipomínající vodu, která v ystøíkne z protržené pøehrady. Byl složitý a pøímo fyzický. Diváci tu a t am zaèínali skandovat. Veškeré skandování všech týmù se spojilo a sladilo v jednom jediném dokonalém okamžiku.

Gustýna v úžasu pozorovala, jak Julie… Jako kdyby se módní pøehlídka znovu opakovala. Zdálo se, že se v ní rozhoøelo svìtlo, a z mikroužkové zbroje na všechny strany tryskaly zlaté paprsky. Rozbìhla se k Haštalovi, strhla si falešný plnovous a Gustýna si všimla, že se pomalu zvedá ze zemì, jako kdyby stoupala po schodišti.

Byl to podivný a úžasný pohled, a dokonce ani Karel Bartoò, který stále ješt ì zvracel, od nìj nedokázal odtrhnout oèi.

„Odpus•te,“ zeptal se pan Oveèka. „Byl to gól, že ano?“

„Ano, pane Oveèko, øekl bych, že byl,“ pøikývl soudce.

Oveèku z cesty odstrèil Tóny Køivák. „Nebyl! Šel pøíliš k jedný stranì. Jste sakra slepej, nebo co? A navíc to byla piksla od konzervy.“

„Ne, pane Køiváèku, to tedy nebyla. Pánové, copak nevidíte, co se vám dìje pøímo pøed oèima? Podívejte, všechno, co se stalo, bylo naprosto legální, p rotože to odpovídalo pravidlùm hry, abych byl pøesný, tedy pravidlu 202. Je velmi prastaré, ale je to pravidlo, a ujiš•uji vás, že tady nebyla použita žádná magie. Ale právì teï, gentlemani, nevidíte plout ve vzduchu zlatou d ámu?“

„No právì, a to je ještì divnìjší vìc než ten gól.“

„To je prostì fotbal, pane Køiváèku, všechno je to taková podivná dìtská hra

.“

„Takže utkání skonèilo,“ øekl pan Oveèka.

„Ano, pane Oveèko, skonèilo. Až na jednu vìc, ke které bych rád pøipoutal va ši pozornost, a tou je ona pøekrásná zlatá dáma, která se vznáší nad høištìm

. Jsem snad já jediný, kdo ji vidí?“

Oveèka se podíval smìrem ke vznášející se Julii. „Ano, opravdu moc pìkná, a le my jsme prohráli, je to tak?“

„Ano, pane Oveèko, zcela jasnì a nespornì jste prohráli.“

„A jen pro pøesnost,“ pokraèoval Oveèka, „další pravidla, abych tak øekl, u ž se na mì nevztahují?“

„Ne, pane Oveèko, teï už nejste subjektem fotbalových pravidel.“

„Tak vám dìkuju za vysvìtlení, vaše ctihodnosti, a když dovolíte, rád byc h vám jménem Spojených podìkoval za to, jak skvìlým zpùsobem jste zvládl nároèné události tohoto odpoledne.“

S tìmi slovy se obrátil a vší silou udeøil Tónyho do tváøe. Pan Oveèka byl mírný èlovìk, ale pracoval na jatkách a bìžnì dokázal každou rukou zvedno ut jednoho mrtvého vepøe, hodit si je pøes rameno a odnést na vùz. To dìla l celý den, a den co den už mnoho let, a to znamenalo, že i Tónyho hroší k ùže musela vzít jeho úder na vìdomí. I pøesto, když se Tóny vzpamatoval a nìkolikrát zamrkal, se mu podaøilo zasyèet: „Ty hajzle!“

„Kvùli tobì jsme prohráli,“ øekl Oveèka. „Kdybychom hráli fér, mohli jsme v yhrát, ale tys to prostì musel celý posrat.“ A hráèi, kteøí stáli kolem nìj

, cítili povinnost nespokojeným mumláním vyjádøit svùj souhlas s tímto obvi nìním.

„Já? To sem nebyl já, ale ten blbej Haštal Nejspíš a ten jeho malej orkskej kámoš. Urèitì používali magii. Neøíkejte mi, že v tom nebyla magie!“

„Jen skvìlé fotbalové umìní, ujiš•uji vás,“ ušklíbl se na nìj bývalý dìkan

. „Musím øíci, že je to výjimeèné umìní, pravda, ale pan Nejspíš je všeobe cnì známý svým dokonalým umìním v ovládání plechovky, která je sama o sobì jakousi fotbalovou ikonou.“

„A kde je vùbec ten zatracenej Nejspíš?“

Gustýna s oèima upøenýma do støedu høištì øekla hlasem èlovìka, který je v èásteèné hypnóze: „Ten už se zaèíná taky vznášet.“

„Hele, nesnažte se mi tvrdit, že v tom nebyla magie!“ trval na svém Tóny.

„Ne,“ potøásla hlavou Gustýna. „Víš, co si myslím já? Já si myslím, že je to víra. Neslyšíte?“

„Já neslyším vùbec nic, má drahá, pøi tom kraválu, který dìlají lidé,“ zavrtì l hlavou bývalý dìkan.

„No právì,“ øekla Gustýna, „poslouchejte ten dav.“

Poslouchal dav. Byl to øev, mohutný øev, který plnil nebeskou klenbu, starý a primitivní, který pøicházel bohové vìdí odkud, ale v jeho nitru se jako skryté poselství zaèínala tvoøit slova. Ta se pomalu vyjasòovala, jeho uši ho zaèínaly pomalu vnímat, i když je otázka, zda je skuteènì vnímal ušima.

Možná, že to bylo nìco, co k nìmu pøicházelo pøímo jeho kostmi…

~

Když gól se útoèníku vsítit podaøí,

Èi brankáø se za neúspìch svùj zastydí,

Ni jeden z nich nechápe jásot davu,

Já konám, snažím se, bojuji o svou slávu,

Protože já jsem dav, pískot i míè,

Jsem triumf, debakl i klíè,

Jsem trávník, koláè, vše, o èem ty sníš,

Jsem Hra, budu jí vždy a navìky, jsem vìrná,

Nezáleží na výsledku, kterého docílíš,

Co na tom, zda’s na stranì vítìzù èi poražených stál?

Sláva je jako poupì kvìtu, který v mrazu zèerná, Však pamatovat navìky si budu, jak jsi hrál!

~

A vždycky to tak zùstane, pomyslela si Gustýna, jako zvuk v praporu. Každý jest jeho souèástí.

Julie a Haštal ruku v ruce se zaèali snášet dolù, pomalu se otáèeli kolem svi slé osy, a nakonec pøistáli lehce na trávníku, ústa stále ještì spojená v pol ibku. Na stadion se zaèala pomalu vracet realita. A existují mezi námi lidé, kteøí, i když zaslechnou hlas slavièí, øeknou: „Co je to za zatracenej kravál?“

„Ten hnusnej švindlíø,“ øekl Tóny a vrhl se pøímo k Haštalovi. Vzdálenost mezi nimi se rychle zkracovala, ale Haštal stál na místì s užaslým a nesmí rnì š•astným výrazem v oblièeji. Nevšiml si bìžícího pøikrèeného Tónyho, d okud ho tìžká okovaná bota nezasáhla pøímo do klína tak tvrdì, že do oèí v šech mužských pøihlížejících vytryskly slzy bolesti.

Podruhé bìhem posledních ètyøiadvaceti hodin zaslechl Haštal zpìv mikroužk ové zbroje. Ve chvilce, kdy se tisíce drobouèkých èlánkù pohnuly a zase ry chle vrátily na svá místa. Jako kdyby mu kalhotami proletìl vánek. Kromì t oho necítil vùbec nic.

Tóny na druhé stranì ano. Ležel na zemi, zlomený v pase, a mezi zuby mu un ikal pískavý a syèivý, bolestivý sten.

Nìkdo poplácal Haštala po zádech. Byl to Pepe.

„Takže sis oblíkl ty mý kalhoty? No, teda jasnì, to nebyly mý kalhoty. Kdyb y sis chtìl oblíct mý kalhoty, musel bys bejt potencionální sebevrah. A víš co? Právì mì napadlo jméno pro ten materiál: budu mu øíkat retribušium. Ne troufám si øíct, že to ukonèí války, protože si nedokážu pøedstavit vùbec n ic, co by mohlo války ukonèit, ale každopádnì to odráží sílu do míst, odkud pøišla. Jo, a nedøe to, že ne?“

„Ne,“ odpovìdìl užaslý Haštal.

„No, dostal, co zasloužil! Ale dobøe mu tak. Jo, to mi pøipomíná, potøebuju s i tì v nich vyfotit.“

Tóny se pomalu zvedal a bylo vidìt, že se do vertikální polohy dostává tém ìø jen silou vùle. Pepe se pobavenì ušklíbl a Haštal najednou pochopil, že pokud by chtìl kdokoliv, kdo se zvedá se zemì, Pepemu jakkoliv vyhrožovat

, páchal by sebevraždu.

„Máš nùž, ty malej køivej hajzle?“ zavrèel Tóny.

„Ne, Tóny,“ øekl Sráž, který stál za ním. „Už ne. Hra skonèila. Štìstìna p octila svou pøízní Nevídané Akademiky, a pokud vím, tak tradièním koncem j e výmìna trièek v ovzduší dobrého pøátelství a sportovního ducha.“

„Kalhoty ale ne,“ øekl Pepe polohlasem Haštalovi.

„Co ty víš o takových vìcech?“ zamraèil se Tóny. „Seš jenom zasranej ork.

Já vo vás vim svý. Dokážete lidem trhat ruce a nohy. Jste èerná magie. Ale já se tì nebojím.“ Na muže s takovými bolestmi se vrhl na Sráže s úctyhod nou rychlostí.

Sráž uhnul. „Myslím, že to oèividné nepøátelství, které mezi námi vládne, má mírumilovné øešení.“

„Cože?“

Pepe a nìkolik hráèù se stahovalo k obìma mužùm. Tóny si mnoho pøátel neu dìlal. Sráž je zadržel pokynem ruky.

„Jsem si jistý, že ti mùžu pomoci, Tóny. Ano, máš pravdu, jsem ork, ale n emá snad ork oèi? Nemá ork uši? Nemá snad ork ruce a nohy?“

„Jo… zatím,“ zasyèel Tóny a vrhl se na nìj.

To, co se stalo potom, se odehrálo tak rychle, že Haštal z toho nedokázal zachytit prostøedek. Zaèalo to tím, že Tóny letìl vzduchem k Srážovi, a sk onèilo tím, že Tóny sedìl na trávníku a Sráž mu zezadu svíral hlavu rukama s vytaženými drápy. „Tak co teï,“ potøásl Sráž hlavou, zatímco se muž v j eho sevøení bezmocnì zmítal. „Nebylo by celkem nic tìžkého zakroutit vám h lavou tak silnì, že by vám praskla páteø a pøetrhla se mícha, protože to n ení volnì pohyblivé spojení. Navíc to má samozøejmì tu výhodu, že ušní a o èní otvory nabízejí velmi dobré úchopy, nìco na zpùsob bowlingové koule,“

pokraèoval vesele po krátkém zamyšlení.

Zatímco pokraèoval, kolem se šíøilo zdìšené ticho. „Kdybych k vyjádøení po užil mìrné jednotky síly, vytvoøené sirem Zrùžemilem Zajouklem, øekl bych, že by k tomu staèilo nìjakých 250 jouklù. Jenže, a to by bylo pro mnohé p øekvapující, právì pøetržení kùže, šlach a svalù by mi mohlo dìlat nìjaké potíže. Jste mladý muž a odolnost v tahu bude hodnì vysoká. Odhaduji, že j en sama kùže by vyžadovala sílu pøinejmenším tisíc jouklù.“

Tóny vyjekl, jak se jeho hlava zaèala pomalu stáèet stranou.

„Hej! No tak, poslyšte!“ ozval se Výsmìšek. „Legrace je legrace, ale…“

„A pak už to zaène být dost ošklivé,“ pokraèoval Sráž. „Svaly se odtrhnou od kostí pomìrnì snadno.“

Tónymu se z úst vydal další pøiškrcený výkøik.

„Ale když to uvážím všechno dohromady, mìla by na to staèit síla nìjakých t øí až pìti kilojouklù.“ Sráž se odmlèel. „To byl jen takový malý žertík, Tó ny. Vím, že se taky rád zasmìješ. Myslím, že bych ti taky dokázal vstrèit r uku do krku a vytáhnout žaludek ven.“

„Jen pokraèuj,“ zasípal Tóny.

A bestie obklopující arénu ucítila krev. Koneckoncù, nebyly to jen koòské do stihy, co se v minulých staletích na Hippu odehrávalo. To relativnì malé mno žství krve, které bylo prolito dnes, nebylo víc než kapkou v porovnání s tím moøem, které tudy proteklo v minulosti, ale když bestie ucítila krev, pozna la ji. Výkøiky a skandování houstly, a zatímco lidé vstávali, neustále sílil o volání: Ork, ork, ork!

Sráž stál s lhostejným výrazem, ale pak se obrátil k bývalému dìkanovi: „

Mohl bych požádat všechny pøítomné, aby odešli? Tohle by nemuselo být pìk né.“

„Ale no tak!“ vykøikl Haštal. „Ani náhodou!“

„No dobøe,“ pøikývl Sráž, „co takhle alespoò dámy?“

„Nejspíš ne,“ odpovìdìla mu Gustýna.

„Byl byste v tom pøípadì tak laskav, a pùjèil mi svùj megafon, soudce? A b yl bych vám moc vdìèný, kdybyste požádal nìkolik nejsilnìjších hráèù v pol i, aby se postarali o pana Køiváèka, u nìjž, jak se mi zdá, došlo k moment álnímu pominutí smyslù.“

Sudí mu megafon beze slova podal. Sráž si jej vzal, a zatímco bouøe výkøik ù „Ork, ork!“ sílila, poodešel kousek od skupinky a zùstal tam se založený ma rukama klidnì stát. Èekal, dokud se pokøik nevyèerpal a z nedostatku si l neutichl, a zatímco ho pozoroval každý pár oèí na stadionu, pozvedl mega fon k ústùm a øekl: „Gentlemani. Ano, máte pravdu, jsem ork a vždycky orke m budu. Dovolte mi øíci, že pro mì byla velká èest dnes tady hrát a s vámi všemi se tak setkat. Bohužel jsem pochopil, že být orkem ve mìstì je nìco

, co pro nìkteré z vás mùže pøedstavovat problém.“ Odmlèel se. „Omlouvám s e vám, ale byl bych rád, abychom si tuhle vìc vyjasnili jednou provždy.“

Z rùzných míst hledištì se ozval smích a nìjaké výkøiky, ale Gustýna mìla do jem, že bestie chce sama od sebe mlèet. Nastalo ticho, v nìmž by bylo slyšet upadnout i špendlík, natož náraz megafonu, který dopadl na trávník. Pak si Sráž vyhrnul rukávy a ztišil hlas, aby lidé museli napínat sluch, pokud ho c htìli zaslechnout.

A øekl: „Tak si pojïte, jestli si myslíte, že jste dost tvrdí.“

Nejdøív to byl šok, pak nevìøící ticho a tiché zvuky, jak se každá hlava ob racela ke každé hlavì a øíkala: „Vážnì to øekl?“, a pak nìkdo mezi obyèejný mi diváky vysoko na tribunì zaèal tleskat, nejdøíve pomalu, ale tempo se po øád zrychlovalo, a vzápìtí se situace dostala do okamžiku onoho zvláštního zvratu, kdy netleskat bylo nemyslitelné. Pøestat tleskat bylo právì tak nem yslitelné a bìhem minuty se jásot a ovace zmìnily v bouøi.

Sráž se obrátil ke zbytku týmu a bylo vidìt, že mu po tváøích stékají slzy.

„Byl jsem užiteèný?“ zeptal se Gustýny.

Rozbìhla se k nìmu a objala ho. „Vždycky jsi byl užiteèný.“

„Tak až zápas skonèí, musíme udìlat spoustu vìcí.“

„Ale zápas skonèil, už je to celou vìènost!“

„Ne, neskonèí, dokud rozhodèí nezapíská na svou píš•alku. To ví každý.“

„U Slepého Ia, má pravdu,“ pøikývl Výsmìšek. „Tak do toho, dìkane. A• to odsýpá!“

Arcikancléø Prašnekovy univerzity se považoval za natolik povznesené ho nad malichernosti, že se rozhodl nechat Výsmìškovu poznámku bez p ovšimnutí. Pøiložil ke rtùm obrovskou píš•alku, naplnil své mohutné plíce vzduchem a rozvibroval vyschlý hrášek. Navzdory všemu mìl posl ední slovo stín Bodypsala Pruhovaného: „ŽÁDNÝ CHLAPEC SI NEBUDE VE S

PRCHÁCH HRÁT!“

Davy se vylily ze sedadel a vyrazily na posvìcený trávník. Výsmìšek se obr átil k zachmuøenému panu Oveèkovi, poklepal ho po rameni a øekl: „Bude pro mì èest vymìnit si s vámi dresové trièko, pane.“ Odhodil klobouk na zem, stáhl své trièko a odhalil hrudník tak chlupatý, že pøipomínal dva spící l vy. Triko Spojených, které dostal výmìnou, mu bylo ponìkud tìsné, ale to n ebylo dùležité, protože jak Tóny pøedpovìdìl, øvoucí dav se zmocnil Nevída ných Akademikù, zvedl je na ramena (s výjimkou paní Vidlákové, která se za rputile bránila) a ve slavnostním prùvodu je nesl mìstem. Byl to triumf. N

ezáleželo na tom, jestli jste prohráli nebo vyhráli, byl to prostì triumf.#

Myslíte si, že tím všechno skonèilo?

Mágové Neviditelné univerzity opravdu umìli oslavovat. Na Pepeho a madam Šarmánovou# to udìlalo dojem. Jenže práce je práce a oni museli myslet na Julii. „Nikde ji nevidím,“ ozvala se madam.

„Myslím, že jsem ji pøed chvílí zahlédl, a dokonce dvakrát,“ zabruèel Pepe.

„Ti chlapci tady se fakt nemaj špatnì – tak rozmanité sýrové prkénko jsem v životì nevidìl. To skoro stojí za ten celibát.“

„Ale? Vážnì si to myslíš?“

„Ne. Mimochodem, všimla jste si toho vysokého mága, který po vás neustá le háže oèkem, má drahá?“

„To je profesor Bingo Macarona. Myslíš si, že by –“ zaèala madam.

„Bez nejmenší pochybnosti, má drahá. Vím, že si zranil nohy, ale to podle mì není žádný problém.“

Madam znovu natáhla krk, aby prozkoumala dav, v nìmž hledala blýskavou po stavu. „Já jen doufám, že se naše mladá modelka nìkde nezapletla do nìjak ých techtlí mechtlí.“

„Jak by mohla? Vždy• je dokonale obklíèena svými obdivovateli.“

„No, možné je všechno.“

Jenže Julie s Haštalem tou dobou sedìla v temnotì Noèní kuchynì. „Najdu si nìjakou práci,“ øíkal právì Haštal. „Pùjdu s tebou kamkoliv.“

„Mìl bys zùstat tady a hrát fotbal,“ odpovìdìla mu Julie. „Víš, co nìkterý lid i øíkali, když jsme pili? Øíkali, že David Nejspíš byl tvùj otec.“

„No, to je pravda.“

„Ano,“ pokraèovala Julie, „ale voni taky øíkali, že ty jsi jeho syn.“

„Teda… možná trochu v tom fotbalu,“ pøipustil Haštal, „ale nemyslím, že by mi to znovu prošlo s plechovkou od konzervy.“

Políbili se.

Obèas není nic víc zapotøebí.

Pøesto…

~~~

I Gustýna a Sráž by byli rádi našli nìjaké místo trošku za vìtrem a pokud možno tmavé. Gustýna š•astnou náhodou našla v kapse dvì vstupenky, které j í tam vsunul doktor Zïáblíkov v jednom ze svých pokusù rozšíøit svìtem pro støednictvím amatérského divadla temnotu a sklíèenost. Byli na høe Osudem pronásledovaní od Mášrechta zvaného Veršotepec. Sedìli tam ruku v ruce, po zorovali slavnostnì hru a cítili, jak jimi probíhají zvláštní vlnky. Na zp áteèní cestì mìstem si o høe povídali a pøitom se opatrnì vyhýbali skupiná m š•astných a opilých fanouškù.

„Tak co si myslíš?“ øekl Sráž po chvilce. „Mluvím o té høe.“

„Nevìøím, že v té dobì to bylo tak hroznì romantické,“ odpovìdìla Gustýna.

„Pøiznám se ti, že mi to pøipadalo trošièku hloupé.“

„Všeobecnì se to ovšem považuje za jednu z nejvìtších romantických her posl edních padesáti let,“ øekl Sráž.

„Vážnì? Ale jaký nám to vlastnì dávají pøíklad? Tak za prvé, copak se v té dobì v Genovì nenašel nikdo, kdo by umìl zmìøit puls? Bylo by pøíliš èeka t od nich alespoò základní znalost první pomoci? Pomohlo by jim dokonce i malé pøíruèní zrcátko a na lidském tìle je øada slušných míst, kde se dá z mìøit tep.“

„Já si myslím, že to bylo nejspíš tím, že ani jeden z nich nemyslel na sebe,“

odpovìdìl Sráž.

„Podle mì ani jeden z nich vùbec nemyslel,“ ušklíbla se Gustýna, „a rozhod nì nemysleli jeden na druhého jako lidé. Staèilo trochu selského rozumu, a zùstali by naživu. Je to prostì vymyšlené jako knihy. Nevìøím, že by se n ìkdo s trochou rozumu mohl chovat jako oni.“

Stiskli si ruce. „Ty nìkdy mluvíš jako Její Jasnost,“ øekl, „a to mi pøipomí ná…“

„A to ti pøipomíná co?“

„Že je èas setkat se s mým stvoøitelem.“

~~~

Tóny Køivák procházel nejistým krokem noèními ulièkami s bezpeèným vìdom ím, že tam nemùže narazit na nic horšího, než je on sám, což, jak se brz o ukázalo, byl krutý omyl.

„Pan Køiváèek?“

„Kdo se ptá?“ øekl, obrátil se a rukou zajel pod pláš•, aby vytáhl svou novou krátkou šavli.

Jenže pološerem se dvakrát mihnul jiný nùž, støíbrný a tenký, èísi noha mu zkušeným pohybem dupla na holeò, a srazila ho tak na zem. „To já! Jsem š•as tnej konec. Ale mùžeš mi také øíkat dobrá víla. Neboj se, až si vytøeš krev z oèí, prohlédneš, a jak se øíká, teï už nebudeš muset platit za pití v žá dném z barù tohoto mìsta, i když, jak se obávám, jsi toho nikdy moc nezapla til.“

Útoèník se ledabyle opøel o zeï.

„Dùvod, proè tohle dìlám, pane Køiváèku, je, že jsem bastard. Jsem starý gráz l. Jsem lump. U všech ti tvoje chování procházelo, protože to byli milí a hod ní lidi, a já si myslím, že svìt potøebuje i takový, jako jsem já, aby vobèas srovnali skóre. Takový lidi, jako jsi ty, jsem znal už dávno pøedtím, než se s narodil. Trapièe, násilníky a zlodìje. Ano, zlodìje. Zlodìje, který kradou tìm ostatním sebeúctu, zlodìje, který jim kradou klid myšlenek. Podívej, pan Sráž je ork a slyšel jsem, že svými slovy dokáže lidi polepšit. Kéž by to tak bylo. Jestli to je pravda, je geniální, ale nespraví tím, co už se stalo, ro zhodnì ne podle mejch mìøítek, a proto jsem si myslel, že by ses mìl setkat s Pepem jen tak, abyste si øekli nazdar. Jestliže mnì pøijdeš ještì jednou na voèi, budou tì dávat dohromady po kouskách, a divil bych se, kdyby je našli v šechny. Ale abych ti dokázal, že i ve mnì je nìco dobrýho, tumáš nìco, co si mùžeš pøiložit na rány.“

Nìco s tichým nárazem dopadlo vedle Tónyho tápající ruky. Zatímco pružné drobné kroky zanikaly v dáli, Tóny, ze kterého na dláždìní odkapávala kre v a hlen z nosu, zašmátral kolem sebe s jedinou myšlenkou, odstranit krev ze svých oèí a pomstu a nenávist ze svého srdce. Za výše popsaných okoln ostí si pak ovšem rozhodnì nemìl poøezanou tváø utírat polovinou citrónu.

Myslíte, že tím všechno skonèilo?

Je politováníhodná skuteènost, že když dva lidé veèeøí u obrovského impozan tního jídelního stolu, sedí každý na jeho vzdálenìjším konci. Je to neobyèe jnì hloupé, komplikuje to rozhovor a zcela znemožòuje, aby jeden druhému po dali nìco z jídla, ale lord Vetinari a lady Margolotta se této zvyklosti oè ividnì drželi.

Na druhou stranu, oba jedli velmi málo, a tak nebylo, co by si podávali.

„Jak se zdá, váš sekretáø vychází skvìle s mojí knihovnicí,“ øekla lady Marg olotta.

„Ó ano,“ pøikývl Vetinari. „Jak se zdá, porovnávají si své sbírky kroužkov ých šanonù. On prý vymyslel úplnì nový.“

„Myslím si, že pokud má svìt správnì fungovat,“ usmála se lady Margolotta,

„je nezbytnì nutné, aby šanony byly dùležité alespoò pro jednoho èlovìka.

“ Odložila sklenku a podívala se ke dveøím.

„Zdá se, že jste nervózní,“ prohlásil Vetinari. „Pøemýšlíte, jak asi pøijde?“

„Mìl dnes opravdu velmi dlouhý den, a navíc výjimeènì úspìšný. Takže øíká te, že potom šel na amatérské divadelní pøedstavení?“

„Ano, s tou velmi pøímoèarou mladou dámou, která peèe koláèe,“ dodal Veti nari.

„Aha,“ podívala se na nìj lady Margolotta. „Musí pøece vìdìt, že jsem tady, a on si pøesto vyjde s kuchaøkou?“

Po Vetinariho rtech pøelétl slabouèký náznak úsmìvu. „To není lecjaká kuc haøka. Je to génius mezi kuchaøkami.“

„Tedy, abych pravdu øekla, pøipouštím, že jsem pøekvapena,“ øekla Její Jas nost.

„A popuzená?“ pokraèoval Vetinari. „A možná trochu žárlivá?“

„Zacházíte pøíliš daleko, Havelocku!“

„Èekala jste ode mne nìco jiného? Kromì toho si jistì uvìdomujete, že jeho triumf je zároveò vaším triumfem!“

„Už jsem vám øekla, že jsem nìkteré z nich vidìla?“ ozvala se Margolotta po chvíli ticha.

„Orky?“

„Ano. Jsou skuteènì ubozí. Lidé to samozøejmì øíkají o skøetech, ale i když je pravda, že si nábožensky uchovávají i nudle z nosu, a upøímnì øeèeno, j e pravda i skoro všechno to ostatní, má to alespoò nìjakou logiku.“

„No, tedy alespoò náboženskou logiku,“ zamumlal Vetinari. „Mají sklony bý t velmi pøizpùsobiví.“

„Vìdìl jste, že je Igorové vyrobili z lidí?“

Vetinari, sklenku stále v ruce, pøešel k protilehlému konci stolu a vzal si p epøenku. „Nevìdìl. Ale teï, když mi to øíkáte, je to celkem oèividné. Skøeti by zdaleka nebyli tak divocí.“

„A nemají vùbec nic,“ pøikyvovala Margolotta. „Žádnou kulturu, žádné lege ndy, žádnou historii – ty jim mùže dát.“

„On je vším tím, èím oni nejsou,“ zabruèel Vetinari, „ale váha, kterou mu kl adete na bedra, je nesmírná.“

„A kolik jí spoèívá na mých? A kolik na vašich?“

„Je to jako být tažným konìm,“ ušklíbl se Vetinari. „Po nìjakém èase si to p øestanete uvìdomovat, je to prostì zpùsob života.“

„Zaslouží si svou pøíležitost a musí se to podniknout teï, dokud je svìt v mír u.“

„V míru?“ Vetinari mírnì pozvedl oboèí. „Ach, ano, to je ten èas definovan ý jako období, které nám umožòuje pøípravy na pøíští válku.“

„Kde jste se nauèil tomu pøíšernému cynismu, Havelocku?“

Vetinari se otoèil a se zamyšleným výrazem se vydal zpìt podél stolu. „No, vìtšinou od vás, madam, i když musím podotknout, že zásluhy nejsou tak zc ela vaše, protože jsem v tomto smìru absolvoval delší období rozšíøeného v zdìlávání jako tyran tohoto mìsta.“

„Myslím, že jim poskytujete pøílišnou svobodu.“

„Hm, jistì, to je pravda. Proto jsem také stále ještì tyranem. Vždycky jsem si myslel, že jedním ze zpùsobù, jak získat moc, je docílit toho, že si vš ichni budou myslet, že je nemyslitelné, abych na svém místì nebyl. Pomohu v ám jakýmkoliv zpùsobem, jakým budu moci. Nemìli by tady být žádní otroci, d okonce ani otroci instinktù ne.“

„Jedna osoba mùže znamenat zásadní rozdíl,“ øekla Margolotta. „Podívejte s e na pana Záøícího, který je teï Diamantovým králem trollù. Podívejte se n a sebe. Jestliže mohou klesnout lidé –“

Vetinari se ostøe zasmál. „To tedy ano, to mohou.“

„– pak se mohou orkové pozvednout,“ dokonèila Margolotta. „Jestli to není pravda, pak je vesmír lež.“

Ozvalo se sametovì hebké zaklepání na dvojité dveøe a vstoupil Važuzel. „

Je tady pan Sráž, pane.“ Pak dodal s mírnì odmítavým výrazem: „A je tady s tou… ženou, která vaøí na Univerzitì.“

Vetinari vrhl pohled na Margolottu. „Myslím, že je pøijmeme v hlavním sále

.“

Važuzel si odkašlal. „Myslím, že bych vám mìl øíci, pane, že pan Sráž veš el do budovy branami, které byly bezpeènì zamèeny.“

„Vyrval je ze závìsù?“ zeptal se Vetinari s nelíèeným a upøímným zájmem.

„Ne, pane, vyzvedl brány ze závìsù a opatrnì je opøel vedle o zeï.“

„Výbornì, pak má svìt poøád ještì nadìji.“

„A mé stráže?“

Važuzel obrátil pohled k lady Margolottì. „Dovolil jsem si provést pøedbìžn á opatøení a nenápadnì jsem postavil nìkolik z nich se samostøíly na ochozy hlavního sálu.“

„Odvolejte je,“ øekl Vetinari.

„Odvolejte je?“ podívala se na nìj lady Margolotta.

„Odvolejte je,“ opakoval Vetinari a mluvil pøímo k Važuzlovi. Pak natáhl paž i k lady Margolottì. „Myslím, že ten výraz je, jak se øíká, alea iaeta est.

Kostka, Vaše Jasnosti, je vržena, a my oba uvidíme, co padne.“

~~~

Když stoupali nahoru po schodišti, držela se Gustýna co nejblíže Sráže. „N

ebudeš kvùli tomu mít nepøíjemnosti?“

Když byl hlavní sál paláce prázdný, nahánìl strach, protože pøesnì k tomut o úèelu byl vybudován.

„Proè jsi nezaklepal jako každý jiný?“

„Má drahá Gustýno, já nejsem jako každý jiný a ty taky ne,“

„A co chceš dìlat?“

„Nevím. Co udìlá Její Jasnost? Nemám nejmenší tušení, i když zaèínám chá pat, jakým zpùsobem pøemýšlí, a napadá mì nìkolik možností.“

Pozorovali dvì postavy, které k nim sestupovaly po širokém schodišti, jež s e táhlo vzhùru a mizelo kdesi hluboko v budovì. Bylo postaveno tak, aby se na nìj vešly stovky lidí, dvojice sestupující dolù vypadala až netypicky ma lá.

„Ah, to je pan Sráž,“ øekl Vetinari, když dorazil skoro k úpatí schodišt ì, „a sleèna Motýlokvìtá. Musím se pøipojit k ostatním a popøát vám obìm a k úžasnému, i když, upøímnì øeèeno, neèekanému úspìchu Nevídaných Akad emikù.“

„Myslím, že budete muset upravit celou øadu pravidel, sire,“ øekl Sráž.

„Napøíklad?“ zeptal se Vetinari.

„Myslím, že bude tøeba, aby mìl soudce pomocníky. Nemùže mít oèi všude,“

odpovìdìl Sráž, „a bude tøeba nìkterá pravidla doplnit. I když se pan Ove èka zachoval velmi èestnì, øekl bych.“

„A z profesora Mrakoplaše by mohl být skvìlý útoèník, jen kdybyste ho dokáz ali pøesvìdèit, aby si s sebou vzal také míè,“ øekl Vetinari.

„Arcikancléøovi bych si nìco takového øíci nedovolil, sire, ale myslím, že by byl mnohem lepší v roli obránce.“

„A koho byste navrhl jako alternativu?“

„No, Karlík, oživlý kostlivec, který pracuje v oddìlení Posmrtné komunika ce, skvìle uspìl pøi zkouškách. A vzato kol a kolem,“ na okamžik se odmlè el, „ano, nikdo koneckoncù nemùže za to, jak vypadá.“

Otoèili se, když si uvìdomili, že se za nimi už nìjakou chvilku ozývá tiché

„klep, klep“. Byla to noha lady Margolotty.

Sráž se mírnì uklonil. „Vaše Jasnosti. Doufám, že se tìšíte dobrému zdraví?“

„Nápodobnì, Sráži,“ odpovìdìla lady Margolotta.

Sráž se obrátil ke Gustýnì. „Jaké jsi to tehdy použila pøirovnání?“

„Jako øípa,“ øekla Gustýna.

„Ano, to je ono, jsem zdravý jako øípa,“ øekl Sráž, „a je to pane Sráži, když dovolíte, Vaše Jasnosti.“

„Nechtìli byste se k nám, vy dva, pøidat k pozdní veèeøi nahoøe?“ zeptal se Vetinari a oba je pozornì sledoval.

„Ne, myslím, že se vám nebudeme vnucovat, ale mnohokrát dìkujeme. Mám spoustu práce. Lady Margolotto?“

„Prosím?“

„Mohla byste, prosím, sestoupit sem ke mnì?“

Gustýna pozorovala jejich výrazy. Vetinari se slabouèce pousmál. Lady se za tváøila uraženì, Sráž mìl na tváøi výraz sebedùvìry. Když zaèala po tìch nì kolika zbývajících stupních sestupovat k orkovi, byl šustot jejích dlouhých èerných šatù slyšitelnou neochotou. „Jsem hodnotný?“ zeptal se Sráž.

„Ano, Sráži, jsi hodnotný.“

„Dìkuji vám,“ pousmál se Sráž, „ale uèím se, že hodnota je nìco, co je tøe ba neustále obnovovat. Žádala jste mì, abych se vhodnì choval. Choval jsem se vhodnì?“

„Ano, Sráži, choval ses vhodnì.“

„A co si pøejete, abych dìlal teï?“

„Pøála bych si, abys našel orky, kteøí žijí v Divokém Überwaldu, a vyvedl j e z temnoty.“

„Takže existuje víc orkù, jako jsem já?“ zeptal se Sráž.

„Pravdìpodobnì nìkolik tuctù,“ pøikývla lady Margolotta, „ale tìžko bych mo hla øíci, že jsou jako ty. Je to politováníhodná skupinka.“

„A jsou to opravdu oni, komu by to mìlo být líto?“ zeptal se Sráž.

Gustýna stále pozorovala jejich tváøe. Lady Margolotta kupodivu vypadala zmatenì.

„Za vlády Øíše zla bylo napácháno mnoho zlých vìcí,“ øekla po chvilce. „To nejlepší, co teï mùžeme udìlat, je, snažit se je napravit. Pomùžeš nám v té hle naší snaze?“

„Jakýmkoliv zpùsobem to dokážu,“ pøikývl Sráž.

„Byla bych ráda, kdybys je nauèil civilizovaným zpùsobùm,“ øekla lady od mìøenì.

Zdálo se, že o jejích slovech uvažuje. „Ano, samozøejmì, myslím, že to by b ylo celkem možné,“ souhlasil. „A koho pošlete, aby uèil lidi?“

Vetinari na okamžik vybuchl v smích, ale už vzápìtí si zakryl ústa rukou.

„Omlouvám se,“ øekl.

„Ale protože je to jen a jen na mnì,“ pokraèoval Sráž, „øíkám ano, pùjdu do Divokého Überwaldu.“

„Jsem si naprosto jistá, že vás reverend Ovísek velmi rád uvidí,“ øekla Marg olotta.

„On je ještì naživu?“ podivil se Sráž.

„No jistì, samozøejmì, vždy• je nakonec ještì dost mladý a kráèí s odpuštì ním po svém boku. Myslím si, že když se k nìmu pøipojíš, bude to považovat za velmi vhodné. Abych øekla pravdu, pøiznal mi pøi jedné ze svých tak zø ídkavých a nepravidelných návštìv, že by byl poctìn, kdyby dal odpuštìní p rávì tobì.“

„Sráž nepotøebuje žádné odpuštìní!“ vybuchla Gustýna.

Sráž se usmál a popleskal ji po ruce. „Überwald je velmi divoká zemì, nebe zpeèná pro vìtšinu cizích cestovatelù,“ obrátil se k ní, „dokonce i pro sv atého muže. Odpuštìní je jméno Ovískovy dvoubøité váleèné sekery. Tažení p roti ïáblovi není pro mistra Ovíska žádná metafora, Odpuštìní pøe•alo mé ø etìzy. Rád ho ponesu dál.“

„Králové trpaslíkù a trollù vám poskytnou veškerou pomoc, kterou budou moc i,“ øekla Její Jasnost.

Sráž pøikývl a obrátil se k Vetinarimu. „Ale nejdøív bych vás rád požádal o malou laskavost, mùj pane,“ øekl.

„Ale to je samozøejmé, mluvte.“

„Vím, že mìsto vlastní nìkolik koní – golemù. Napadlo mì, zda bych si jedn oho z nich nemohl vypùjèit?“

„Jistì, to není žádný problém,“ pøikývl Patricij. Sráž se obrátil ke Gustýnì.

„Sleèno Motýlokvìtá, Julie mi prozradila, že vaším tajným pøáním je projet Quirmem za vlahého letního veèera a cítit pøi tom vítr ve vlasech. Mùžeme vyrazit. Našetøil jsem peníze.“

V Gustýninì hlavì zapìnily desítky dùvodù, proè by nemìla. Všude byly nìjak é zodpovìdnosti, závazky a nikdy neutichající ozvìna hlasu potøebných. Byl tady tisíc a jeden dùvod, proè by mìla øíci ne.

„Ano,“ odpovìdìla.

„V tom pøípadì už vás nebudeme dál pøipravovat o váš drahocenný èas, mùj pane, má paní, a vyrazíme ke stájím.“

„Ale –“ zaèala lady Margolotta.

„Myslím, že vše, co mìlo být øeèeno, øeèeno bylo,“ podíval se na ni Sráž. „

Navštívím… navštívíme vás samozøejmì hned, jak si tady vyøídím své záležito sti, a už teï se na to velmi tìším.“ Ještì jednou je pozdravil a s Gustýnou

, která se mu vznášela po boku, se vydal zpìt cestou, kterou pøišli.

„No, nebylo to pøekrásné?“ ozval se po chvilce Vetinari. „Všimla jste si, že se celou tu dobu drželi za ruce?“

U dveøí se Sráž otoèil. „Víte, je tady ještì jedna malièkost. Dìkuji vám za to, že jste na ochoz nad schody nepostavil luèištníky. To by bylo opravdu ve lmi… trapné.“

„Napiju se na váš úspìch, Margolotto,“ øekl Vetinari, když kroky mladé dv ojice zanikly v dálce. „Víte, vážnì jsem zvažoval, zda nemám sleènì Motýl okvìté nabídnout, aby se stala mou kuchaøkou.“ Pak si zhluboka povzdechl.

„Jenže… co je takový masový koláè proti š•astnému konci?“

Myslíte si, že teï to všechno skonèilo?

Následujícího rána pracoval Rozšafín Ctibum v budovì Silnoproudé magie, k dyž dovnitø vkulhal Výsmìšek. Koleno mìl ovinuto svítící støíbrnou páskou

. „Brokostøelova Magická tlaková dlaha,“ sdìloval. „Jednoduché malé zaklí nadlo. Vbrzku budu zas jako rybièka. Paní Vidláková mì poøád pøemlouvala, abych si na to dal stahovací punèochu, ale já jí øekl, že mì takové vìci èky nezajímají.“

„Jsem rád, že máte tak skvìlou náladu, arcikancléøi,“ odpovìdìl mu Rozšaf ín Ctibum, který se prokousával dlouhým výpoètem.

„Už jste mìl možnost nahlédnout dnes ráno do papírù, pane Ctibume?“

„Ne, pane. Kvùli té fotbalové záležitosti jsem s prací trochu pozadu.“

„Možná by vás zajímalo, že dnes pozdì v noci se z toho, co na Prašnekovì u niverzitì s takovou pýchou nazývají Budovou Silnìjiproudé magie, vybouralo asi dvacet metrù vysoké kuøe, a teï se podle všeho potuluje ulicemi Pseud opolisu. Pronásleduje ho vìtšina tamních akademikù, kteøí by ovšem podle m ého názoru dokázali mìsto terorizovat i bez nìj. Jindøich právì dostal zou falou semaforovou zprávu a ve spìchu odcestoval.“

„To je velmi znepokojující, pane.“

„No jistì, to opravdu je, viïte?“ pøikyvoval Výsmìšek a mnul si ruce. „Naví c ten pták podle všeho klade vejce neobyèejnou rychlostí.“

„Hm, to vypadá, jako by došlo k fenoménu kvaziexpanze blabolu, který se sá m pøizpùsobil živoucímu organismu,“ zabruèel Rozšafín. Pak obrátil list a špièka jeho pera se svižnì pohybovala po dlouhých sloupcích èíslic.

„Bývalý dìkan mìl vejce pøes celý oblièej,“ pokraèoval Výsmìšek.

„No, jsem si jistý, že si s tím profesor Cibuláø poradí a zanedlouho dostane vìci pod kontrolu,“ odpovídal Rozšafín. Tón jeho hlasu byl zcela klidný.

Nastal okamžik ticha pøetékajícího zamìstnaností a pak se znovu ozval Výsm ìšek. „Jak dlouho si myslíte, že mu bude trvat, než to dostane do normálu?

“

„Jak velká jsou ta vejce?“

„Dva a pùl až tøi metry vysoká, jak se zdá,“ odpovìdìl Výsmìšek.

„S vápenatou skoøápkou?“

„Ano, a je prý pìknì silná, jak jsem se dozvìdìl.“

Rozšafín Ctibum zamyšlenì zvedl oèi ke stropu. „Hmm, tak to ještì není tak zlé. Kdybyste øekl, že jsou ocelová, bylo by to opravdu velmi znepokojují cí. Takhle se zdá, že je to nejspíš blabolová devoluce, zpùsobená pravdìpo dobnì… nedostatkem zkušeností.“

„Myslel jsem, že jste pana Cibuláøe nauèil všemu, co sám znáte,“ prohlásil tázavì Výsmìšek a vypadal tak š•astnì, jak si ho Ctibum už dlouho nepamat oval.

„No, je možné, pane, že se tam vyskytlo nìco, co zcela pøesnì nepochopil. J

sou ohroženi lidé?“

„Mágové všechny požádali, aby nevycházeli z domù.“

„Dobrá, pane, myslím, že mi nebude trvat dlouho, než si dám dohromady po tøebné vìci, takže… nìkdy po odpolední svaèinì bychom mohli vyrazit.“

„Já jedu samozøejmì s vámi,“ sdìlil mu Výsmìšek. Pak se na Ctibuma pozorn ì zadíval. „A –“

„Prosím?“ obrátil se k nìmu Rozšafín. Pak se podíval na arcikancléøùv spok ojený úsmìv. „Ach, ano, také si myslím, že je skvìlý nápad vzít s sebou je dnoho z tìch gentlemanù z Komety, aby udìlal nìjaké obrázky. Mohly by se n ám skvìle hodit pro instruktážní úèely.“

„Tak tomu øíkám výjimeènì dokonalý plán, pane Ctibume, a myslím, že bycho m s sebou mìli vzít i nìkteré z vybraných starších mágù. Jistì by mohli p øispìt do spoleèného mlýna svou…“ Luskl prsty. „Jak že zní to slovo?“

„Ukvapeností,“ odpovìdìl Rozšafín.

„Ne, to jsem nemyslel.“

„Hltavostí?“ snažil se Rozšafín. „Nadváhou?“

„No… nìco takového… aha, ano, vážností. Nepatøíme k lidem, kteøí by se ho nili za nìjakými podivnými ptáky. Uvidíme se po obìdì. A teï musím vyøídi t spoustu dalších vìcí.“

„Samozøejmì, arcikancléøi,“ pøikývl Rozšafín. „Tedy, víte, hm… a co udìl áme s tím fotbalovým utkáním, které nám nabídli?“

„Bohužel, jak se zdá, bude to muset poèkat, dokud si nepostaví novou univer zitu.“

„To je ovšem opravdu velká škoda, arcikancléøi,“ pokyvoval smutnì hlavou Rozšafín.

Pokraèoval ve svých výpoètech, dokud i ta poslední èísla nevtanèila na svá místa. Pohledem se ujistil, že arcikancléø opravdu odešel, a pak se mu po t váøi mihnul krátký spokojený úsmìv, kterého by si èlovìk nemusel všimnout, kdyby ho neèekal. Pak si k sobì pøitáhl další úèetní knihu.

Zaèínal další pøekrásný den.

Tak, a teï už to opravdu skonèilo!

Terry Pratchett

NEVÍDANÍ AKADEMIKOVÉ

Z anglického originálu Unseen Academicals,

vydaného nakladatelstvím Doubleday

v Londýnì v roce 2009,

pøeložil Jan Kantùrek.

Jazyková úprava a korektury: Eliška Pospíšilová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

Øeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 528. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Obálka: Paul Kidby

Tisk: CPI Moravia Books, s. r. o., Pohoøelice

První vydání, Praha 2010.