V séri Úžasná Zeměplocha v nakladatelství

Talpress dosud vyšlo:

BARVA KOUZEL

LEHKÉ FANTASTIČNO

ČAROPRÁVNOST

MORT

MAGICKÝ PRAZDROJ

SOUDNÉ SESTRY

PYRAMIDY

STRÁŽE! STRÁŽE!

ERIK

POHYBLIVÉ OBRÁZKY

SEKÁČ

ČARODĚJKY NA CESTÁCH

MALÍ BOHOVÉ

DÁMY A PÁNOVÉ

MUŽI VE ZBRANI

TĚŽKÉ MELODIČNO

ZAJÍMAVÉ ČASY

MAŠKARÁDA

OTEC PRASÁTEK

HRRR NA NĚ!

NOHY Z JÍLU

POSLEDNÍ KONTINENT

CARPE JUGULUM

PÁTÝ ELEFANT

PRAVDA

ZLODĚJ ČASU

NOČNÍ HLÍDKA

POSLEDNÍ HRDINA

PODIVNÝ REGIMENT

ZASLANÁ POŠTA

BUCH!

NADĚLAT PRACHY

NEVÍDANÍ AKADEMIKOVÉ

OBLÉKNU SI PŮLNOC

Další tituly:

PORTFOLIO

KUCHAŘKA STAŘENKY OGGOVÉ

SVOBODNEJ NÁROD

VĚDA NA ZEMĚPLOŠE

VÝTVARNÉ UMĚNÍ ZEMĚPLOCHY

KLOBOUK S OBLOHOU ZIMODĚJ

ULICE ANKH-MORPORKU

MAPA

ZEMĚPLOCHY

SMRŤOVA ŘÍŠE - MAPA

TURISTICKÝ PRŮVODCE PO LANCRE

- MAPA

KOBERCOVÉ

ÚŽASNÝ MAURIC

KOULE

PRŮVODCE PO ZEMĚPLOŠE LU-

TZEHO ROČENKA

OSVÍCENÍ

TO

NEJLEPŠÍ

ZE

ZEMĚPLOŠSKÝCH DIÁŘŮ 1998-2007

DARWINOVY HODINKY

ZEMĚPLOŠSKÝ ALMANACH

FOLKLOR ZEMĚPLOCHY

OTEC PRASÁTEK - ILUSTROVANÝ

SCÉNÁŘ

Terry Pratchett

ŠŇUPEC

TALPRESS

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 2011

Translation © Jan Kantůrek 2012 Cover © Paul

Kidby 2011

This edition is published by arrangement with

Transworld Publishers, a division of The Random

House Group Ltd. Al rights reserved.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této

knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv

způsobem reprodukovat a šířit bez souhlasu

nakladatele.

ISBN 80-7197-454-3

Robovi… za všechno, co dělá v těch

dnech, kdy nemá volno.

Emmě… za to, že mi pomohla porozumět

skřetům.

A Lyn… za kdykoliv.

Vztah skřetů ke světu je vyjádřen jejich

kultem nebo možná vírou unggue. Krátce

shrnuto, je to výjimečně složitá životní

filosofie - víra ve vzkříšení založená na

svatosti tělesných odpadů. Její základní

princip je následující: Všechno, co je

vyloučeno nebo odpadne ze skřetího těla, bylo

nepochybně jeho součástí, a proto by se s tím

mělo uctivě nakládat, mělo by se to pečlivě

schraňovat, a až původní majitel zemře, uložit

to s ním i do hrobu. Mezitím je všechen

tělesný odpad ukládán do unggue schrán nebo

schránek, znamenitých to výtvorů, o nichž

promluvím později.

Neodbytná a nechutná myšlenka nám

řekne, že to nedokáže žádný tvor, pokud nemá

obrovský majetek, nezanedbatelný skladovací

prostor a velmi snášenlivé sousedy.

Proto se většina skřetů v praxi uchyluje k

unggue hada - velmi běžné a relativně

pohodlné praxi unggue -, jež zahrnuje ušní

maz, nehty z rukou a nohou a nosnípolypy.

Voda, všeobecně řečeno, se za unggue

nepovažuje, ale za něco, co tělem projde, aniž

se stalo jeho součástí. Skřeti argumentují tím,

že není viditelný rozdíl mezi vodou jako

takovou předtím a potom (což vrhá velmi

smutné světlo na čerstvost vody, s níž se

setkávají ve svých podzemních doupatech).

Podobně pak výkaly jsou považovány za

potravu, která jen prodělala jistou změnu

stavu.

Kupodivu

zuby

skřety

vůbec

nezajímají, považují je za nějaký druh hub, a

jak se zdá, žádnou důležitost nepřikládají ani

vlasům, i když je třeba říci, že těch mají

povětšinou naprosté minimum.

V tomto místě přestal lord Vetinari, Patricij

Ankh—Morporku, číst a upřel pohled kamsi do

nicoty. Po několika vteřinách se nicota obalila

podobou Važuz-la, jeho sekretáře (který, a to je

třeba říci, strávil prakticky celou svou kariéru tím,

že se snažil proměnit v něco, co by se podobalo

ničemu jako nic jiného).

„Vypadáte poněkud melancholicky, můj

pane,” řekl Važuzel a k tomuto konstatování

připojil velmi jemné tázací znaménko, které se

postupně odpařovalo.

„Mám slzy na krajíčku, Važuzle, slzy na

krajíčku.1* Važuzel se zastavil, aby oprášil

dokonale vyleštěnou desku černého lakovaného

stolu. „Pastor Ovísek je velmi přesvědčivý

spisovatel, že, pane?“

„To rozhodně, Važuzle, ale zůstává tady

jeden základní problém, a sice ten, že lidé se

dokážou dohodnout s trpaslíky, troly, dokonce i

s orky, a to bez ohledu na to, jak děsiví dokážou

ti či oni někdy být. Jestlipak víte, Važuzle, proč

to tak je?“

Sekretář pomalu a pečlivě složil péřovou

prachovku, kterou používal, a zvedl pohled ke

stropu. „No, odvážil bych se vyslovit teori, můj

pane, že v jejich násilí poznáváme sami sebe?“

„Skvěle, Važuzle, já z vás ještě toho cynika

udělám! Šelmy respektují jiné šelmy, je to tak?

Mohou dokonce respektovat i kořist: lev může

ulehnout s jeh-ňátkem, i když je pravděpodobné,

že vstávat už bude jen ten lev, ale lev by nikdy

neulehl vedle krysy. Havěť, Važuzle, celá rasa

zdegenerovaná na obtížnou havěť!“

Lord Vetinari smutně potřásl hlavou a

pozorný Važuzel si všiml, že prsty lorda

Vetinariho se už potřetí tohoto dne vrátily ke

stránce nadepsané Schrány unggue, a zdálo se,

že si při tom oproti všem svým zvykům mluví sám

pro sebe…

Tyto jsou tradičně vyráběny samotnými

skřety, a to prakticky z jakéhokoliv materiálu

od drahokamů po kůži, od dřeva po kost.

Mezi těmi dřívějšími bychom nalezli i ty

nejjemnější schránky, jaké se kdy na světě

našly, se stěnami silnými jako skořápka vejce.

Vykrádání skřetích sídlišť lovci pokladů, kteří

pátrali právě po takových unikátech, a skřeti

odvety za tyto svatokrádeže poznamenaly

lidsko-skřetí vztahy až dodnes.

Lord Vetinari si odkašlal a pokračoval:

„Opět cituji pastora Ovíska, Važuzle: Musím

říci, že skřeti žijí na úplném okraji

(společnosti), většinou proto, že tam byli

zahnáni. Tam, kde by nic jiného nepřežilo, oni

to dokážou. Jejich univerzálním pozdravem je

,hang‘, což znamená ,přežij’. Vím, že se jim

připisují děsivé zločiny, ale svět k nim nikdy

nebyl nijak laskavý. Řekněme tady a teď, že

ti, kdo žijí tam, kde život visí neustále na

vlásku, a ještě k tomu na velmi slabém

vlásku, chápou onu děsivou matematiku

nezbytnosti, která nezná slitování. Když pak

tato nezbytnost udeří v plném rozsahu, nuže,

pak nastává čas, kdy si ženy musí vyrobit

hrnec unggue nazývaný ,duše slz‘, ten

nejkrásnější ze všech z hrnců, zdobený

drobnými rytými kytičkami a omytý slzami. “

Přesně v tom okamžiku, kdy lord Vetinari

dokončil větu a zvedl hlavu, položil před něj

Važuzel s dokonalým načasováním šálek kávy. ,

„Děsivá matematika nezbytnosti/ Važuzle. No,

tak o tom víme své, že?“ „To jistě, pane. Shodou

okolností jsme obdrželi úřední dopis od

Diamantového krále trolů, ve kterém nám děkuje

za rozhodný postoj v otázce drogových

dodávek. Skvělá práce, sire.“

„To můžeme těžko považovat za zvláštní

ústupek,” odpověděl Vetinari a mávl odmítavě

rukou. „Víte dobře, co si o tom myslím, Važuzle.

Nemám v podstatě námitky, když si lidé berou

různé přípravky, po nichž se cítí lépe nebo

spokojeněji, nebo, když už je

o tom řeč, vidí malé červené tančící víly, či

dokonce svého boha. Je to koneckonců jejich

mozek, a k tomu se společnost nemá důvod

vyjadřovat, pokud ovšem zmíněný člověk právě

neobsluhuje nějakou těžkou mechanizaci. Jenže

prodávat trolům drogu, po jejímž požití jim

vybuchne hlava, to je jednoduše vražda, tedy

nejtěžší zločin. Jsem rád, že mohu říci, že v této

věci jsme s velitelem Elániem zajedno.”

„Jistě, pane… a mohu vám připomenout, že

nás bude zakrátko opouštět? Máte v plánu jít se

s ním rozloučit?”

Patricij zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Ten

člověk musí být ve strašlivém zmatku a obávám

se, že by má přítomnost mohla věci jen zhoršit.”

Zazněl ve Važuzlově hlase skutečně náznak

lítosti, když řekl: „Neobviňujte se, můj pane.

Koneckonců, vy i velitel jste v rukou vyšší

moci”?

Jeho Milost vévoda z Ankhu, velitel sir

Samuel Elánius z ankh-morporské Městské

hlídky, horečnatě šťoural tužkou ve své vysoké

botě, aby se zbavil děsivého svědění.

Nefungovalo to. Nikdy to nefungovalo. Všechny

jeho ponožky v botách svědily. Snad už po sté

uvažoval, že řekne své ženě, že mezi její

vynikající ctnosti a dovednosti, a bylo jich

nepochybně mnoho, rozhodně nepatří pletení

ponožek. Jenže raději by si byl usekl nohu, než

by to udělal. Zlomilo by jí to srdce.

Byly to příšerné ponožky, tlusté, plné nopků

a tak neforemné, že si musel koupit boty o

polovinu větší, než bylo číslo jeho nohou. A dělal

to proto, že Samuel Elánius, který nikdy

nevstoupil do žádného svatostánku s myšlenkou

na uctívání nějakého božstva, zbožňoval lady

Sibylu, a neuplynul jediný den, aniž by on sám

žasl nad tím, že jak se zdá, ona mu oplácí stejnou

mincí. On z ní udělal svou ženu a ona z něj

udělala milionáře a s ní za zády se smutný,

zničený, chudý a cynický policajt změnil v

bohatého a mocného vévodu. Ten cynismus si v

sobě zachoval a ani pár volů nabitý steroidy by

ze Sama Elánia nedokázal vytáhnout policajta.

Otrava v něm byla příliš hluboko a obalila mu

samotnou páteř. A tak Sam Elánius snášel

svědění a počítal svá požehnání, až mu došla

čísla.

Mezi jeho prokletí patřilo papírování.

Vždycky bylo třeba udělat nějaké papíry. Je

všeobecně známo, že jakékoliv pokusy omezit

množství papírování vedou jen k jeho zmnožení.

Měl, samozřejmě, na papírování lidi, ale

pokud se nenaskytla nějaká úniková cesta, musel

je dříve či později alespoň podepsat, a pokud se

neobjevil nějaký vážný důvod, dokonce je i

pročíst. Nebylo úniku. Shrnuto: v každé policejní

práci byla velmi silná pravděpodobnost, že hnůj

padne do větráku. Podpis Sama Elánia na

každém dokumentu byl nutný proto, aby svět

informoval, že to byl jeho větrák, a tedy i jeho

hnůj.

Teď ale na chvilku přestal a zavolal

otevřenými dveřmi na seržantku Pleskot Riťku,

která sloužila jako jeho ordonance.

„Už máme něco nového, Pleskot?” řekl

hlasem, v němž se chvěla naděje.

„Ne v tom, co máte na mysli, sire, ale

myslím, že vás potěší, když vám řeknu, že jsem

právě dostala klikačku od zastupujícího kapitána

Tresky z Quir-mu, sire. Sděluje, že je všechno v

pořádku a že si opravdu užívá všechna ta jejich

avec.“*

Elánius si povzdechl. „A něco jiného?”

„Mrtvo jak v márnici,” odpověděla trpaslice

a vstrčila hlavu do dveří. „To je tím vedrem, sire,

je příliš horko na pranice a příliš líno na zlodějnu.

Není to úžasné, pane?”

Elánius zabručel. „Kde jsou policajti, tam je

zločin, seržantko, to si pamatujte.”

„Ano, sire, já si to pamatuju, i když si

myslím, že

* Pozn. aut.: Výměnná praxe s quirmským

četnickým sborem fungovala skvěle. V

Quirmu dostávali skolení v policejní práci á la

Elánius,

zatímco

jídlo

v

kantýně

Pseudopolského dvora se změnilo k nepoznání

díky kapitánu Emilovi, i když občas používal

zbytečně mnoho avec.

by to znělo lépe s poněkud pozměněným

slovosledem.”

„Není tady ani ta nejmenší naděje, že bych se

z toho ještě vy kroutil?”

Seržantka Riťka se zatvářila soustrastně. „Je

mi to moc líto, sire, ale myslím, že nemáte tu

nejmenší šanci. Kapitán Karotka od vás oficiálně

převezme velení přesně v poledne.”

Elánius udeřil pěstí do stolu a vybuchl: „Po

tom, co celý život oddaně sloužím městu, si něco

takového nezasloužím!”

„Veliteli, jestli se k tomu mohu vyjádřit, tak

byste si zasloužil mnohem víc.”

Elánius se opřel v židli a zasténal: „I vy,

Riťko?”

„Je mi to opravdu moc líto, sire. Vím, že je to

pro vás těžké.”

„Tahle mě po celé té době vyšoupnout!

Věříte, že jsem je prosil? A něco takového

člověk jako já neudělá jen tak snadno, to mi

věřte! Prosil jsem!”

Na schodech se ozval zvuk kroků. Riťka se

dívala, jak Elánius vytáhl ze zásuvky stolu velkou

hnědou obálku, něco do ní vložil, vztekle olízl

klopu, zapečetil ji ranou pěsti a hodil na stolní

desku, kde tiše cinkla. „Tak tady to máte!”

prohlásil a zaskřípal vztekle zuby. „Můj odznak,

přesně, jak Vetinari nařídil. Odkládám ho

dobrovolně a sám. Nikdo nesmí říct, že mi ho

museli vzít!”

Do kanceláře vstoupil kapitán Karotka, který

se ve dveřích musel poněkud sehnout. V ruce

nesl balíček a za ním se ve dveřích tísnila

skupinka usmívajících se policistů.

„Je mi to moc líto, sire, ale vyšší autorita a

tak dále… znáte to. Jestli vás to aspoň trochu

potěší, myslím, že máte velké štěstí, že jste vyvázl

jen se čtrnácti dny. Původně mluvila o celém

měsíci. “ Podal Elániovi balíček a odkašlal si:

„Udělali jsme s mládenci malou sbírku, veliteli,”

řekl s poněkud křečovitým úsměvem.

„Dal bych přednost něčemu rozumnému,

jako třeba titulu vrchní komisař, “ zavrčel Elánius

a chopil se balíčku. „Víte, došel jsem k názoru,

že kdybych je nechal dát mi dost titulů, dostal

bych nakonec i nějaký, se kterým bych dokázal

žít.“

Roztrhl balíček a k všeobecné veselosti

všech

přihlížejících

z

něj

vytáhl

malý

pestrobarevný kbelíček a lopatičku.

„My samozřejmě víme, že nejedete k moři,

sire,“ začal rychle Karotka, „ale…“

„Přál bych si, aby to bylo alespoň k moři,“

stěžoval si Elánius. „U moře dochází ke

ztroskotání, pohybují se tam pašeráci, jsou tam

utopení a každou chvíli dojde v přístavech ke

zločinu! U moře se pořád děje něco

zajímavého!”

„Lady Sibyla říká, že jistě najdete spoustu

zajímavých věcí, kterými se zabavíte, sire,“

utěšoval ho Karotka.

Elánius si pohrdavě odfrknul. „Venkov! Co

může být zábavného na venkově? Víte, proč se

tomu říká venkov, Karotko? Protože tam není

skoro nic jiného než zatracené stromy, o kterých

se říká, že venkov zdobí, ale ve skutečnosti jsou

to jen přerostlé ztvrdlé rostliny! Je tam nuda!

Nic, než nekonečná nudná neděle! A budu se

muset setkávat s hóch nóbl společností! “

„Bude se vám to líbit, sire. Nepamatuju si, že

byste si kdy vzal jediný den volna, pokud jste

nebyl raněn, “ řekl Karotka.

„A i v těch dnech si neustále dělal starosti a

bručel a reptal,” ozval se hlas ode dveří. Byl to

hlas lady Sibyly Elániové a Elánius se přistihl, že

ho popouzí způsob, jak ji jeho muži prakticky ve

všem podporují. Miloval lady Sibylu bezmezné, o

tom nebylo pochyb, ale nemohl si nevšimnout,

zvláště v posledních dnech, že jeho oblíbený

obložený chléb s vrstvou opečené slaniny, lístkem

zeleného salátu a plátkem rajčete se najednou

změnil v chléb přetékající zeleným salátem a

kolečky rajských, to vše doplněno plátkem

opečené slaniny. Tady šlo samozřejmě o zdraví.

Bylo to spiknutí. Proč nikdy nikdo neobjevil

zeleninu, která by vám škodila, he? A co bylo

špatného na cibulovém dresinku, hm? Byla v něm

přece cibule, ne? Po cibuli člověk pouští větry, je

to tak? A to je pro člověka zdravé, že? Byl si

jistý, že to někde četl.

Dva týdny volna a na každé jídlo bude

dohlížet jeho žena. Bylo nesnesitelné na to jen

pomyslet, ale nedokázal si pomoci. A pak tady

byl malý Samík, který rostl jako z vody.

Prázdniny a pobyt na čerstvém venkovském

vzduchu mu udělají dobře, rozhodla jeho matka.

Elánius se s ní nepřel. Se Sibylou nemělo cenu se

přít, protože i když si myslel, že vyhrál, nakonec

se ukázalo, díky jakési manželům-mu-žům

nepochopitelné magi, že je ve skutečnosti úplně

vedle.

Dovolili mu alespoň, aby z města odjel ve své

oficiální zbroji. Byla jeho součástí a stejně

odřená, otlučená a opotřebovaná jako on, až na

to, že na zbroji se dala všechna poškození

snadno opravit a zuby stačilo vytlouci kladivem.

Elánius, se synem na koleni, pozoroval

mizející město oknem kočáru, který ho rychle

unášel vstříc čtrnácti dnům venkovské idylky a

nicnedělání. Cítil se jako muž odvážený do

vyhnanství. Ale musím se na to dívat z té lepší

stránky, pomyslel si. Třeba ve městě dojde k

nějaké děsivé vraždě nebo loupeži, která si z

důležitých

morálních

důvodů

vyžádá

přítomnost velitele Hlídky. Musí doufat.

Už od samého začátku jejich manželství Sam

Elánius věděl, že jeho žena vlastní nějaký dům na

venkově. Jeden z důvodů, proč to věděl, byl ten,

že mu ho dala. Přesněji řečeno, dala na něj

přepsat všechen majetek své rodiny, tedy rodiny,

kterou v té době tvořila jen ona sama, v oné

prastaré a úžasné víře, že jediný, kdo by měl v

rodině něco vlastnit, je manžel.* Trvala na tom.

Pravidelně, v závislosti na ročním období,

přijížděl do jejich ankh-morporského sídla v ulici

Vodní brázdy vůz naložený ovocem, zeleninou,

sýry a masem, a to všechno pocházelo z

venkovského hospodářství, které nikdy neviděl.

Netoužil ho vidět a netoužil po tom ani teď. O

venkově věděl jednu věc - že čvachtá pod

nohama. V duchu byl ochotný připustit,

* Pozn. aut.: A díky tomu být vděčný za

druhé místo ve dvoučlenné komisi rozhodující

o všech rodinných záležitostech. Lady Sibyla

byla toho názoru, že i když je slovo jejího

milovaného manžela zákonem pro celou

Městskou hlídku, pro ni je to jen opatrný

návrh, který by mohl být laskavě uvážen.

že většina ulic Ankh-Morporku také pod

nohama čvachtala, ale to bylo, jaksi, správné

čvachtání, a kromě toho to bylo čvachtání, které

čvachtalo od okamžiku, kdy začal chodit a -

případně - se smekat.

To místo se oficiálně jmenovalo Grund Lee, i

když se o něm vždycky mluvilo jako o

Berankinově sídle. Podle všeho k němu patřily

míle pstruhového potoka, a jak si Elánius vybavil

z úryvků, které v minulosti doma vyslechl,

hostinec. Elánius věděl, jak člověk může přijít k

hostinci, ale nedokázal si představit, jak někdo

může vlastnit pstruhový potok, protože i když je

t o váš majetek, stačí se chvíli dívat, a váš

majetek odbublal pryč, ne? To znamená, že teď

ve vaší vodě rybaří někdo jiný, mizera! A že kus

potoka, u kterého stojíte, ještě před chvilkou

patřil chlápkovi, který žije vedle vás proti

proudu. A že ten vyžraný soused, nadutý

plutokrat, vás už teď určitě považuje za nějakého

mizerného pytláka. A ryby si plují, kam chtějí,

že? Jak víte, které jsou vaše? Možná jsou

cejchované - to znělo Elániovi velmi venkovsky.

Žít na venkově znamenalo být neustále v

defenzivě, nějako ve městě, kde tomu bylo právě

naopak.

Lord Vetinari se nahlas rozesmál, což pro něj

bylo naprosto netypické. Dalo by se říci, že se

doslova pásl na pádu svého nepřítele, když udeřil

o stůl výtiskem Ankh-morporské Komety,

otevřené na straně s křížovkou. „Okurkotvarý;

mající tvar okurky nebo některých druhů dýní.

Dělám na vás dlouhý nos, madam! “

Važuzel, který opatrně pořádal papíry na

Vetina-riho stole, se usmál a řekl: „Další triumf,

vaše lordstvo?” O Patricijově souboji s hlavní

tvůrkyní křížovek do Ankh-morporskéKomety

se všeobecně vědělo.

„Jsem si jistý, že ztrácí formu,” prohlásil

Vetinari a pohodlně se opřel v křesle. „Co to

máte, Važuzle?” Ukázal na velkou hnědou

obálku.

„Doručil mi ji kapitán Karotka a je v ní

služební odznak velitele Elánia.”

„Je zapečetěná?”

„Je, pane.”

„Pak v ní není Elániův odznak.”

„Není, pane. Opatrný a podrobný průzkum

hmatem naznačuje, že obsahuje prázdnou

plechovou krabičku od šňupacího tabáku Dvojitý

hrom, vaše lordstvo. Ten závěr mi potvrdilo i

opatrné přičichnutí.”

Vetinari, stále ještě přetékající spokojeností,

řekl: „Ale to si musel uvědomit i kapitán,

Važuzle.”

„Jistě, sire.”

„No samozřejmě, to je celý velitel,” řekl

Vetinari, „a chtěli bychom, aby byl jiný? Vyhrál

malý boj a muž, který dokáže vyhrát malé boje,

je připraven vyhrát i ty velké.”

„Jistě, pane,” odpověděl Važuzel okamžitě, i

když neobvykle dlouhou dobu uvažoval, než

vyslovil svou další otázku. „Když už je o tom řeč,

byla to lady Sibyla, kdo navrhl tu cestu na

venkov, že?”

Vetinari pozvedl obočí. „Samozřejmě,

Važuzle, jak jinak? Nedokážu si představit, kdo

jiný by to dokázal. Náš odvážný velitel je

proslulý bezmeznou oddaností svému povolání.

Kdo jiný než jeho milovaná žena by ho dokázal

přesvědčit, že pár týdnů dovolené na venkově by

mu prospělo?”

„No jistě, pane, kdo jiný,” řekl Važuzel a

opustil tento předmět hovoru, protože nemělo

smysl dělat

cokoliv jiného. Jak se zdálo, měl jeho pán

zdroje informací nedostupné dokonce i

Važuzlovi, jakkoliv se sekretář namáhal, a jen

sama nebesa věděla, co byli zač všichni ti podivní

lidé, kteří se občas plížili temnotou nahoru po

dlouhých schodech. A tak byl život v Oválné

kanceláři světem tajemství, složitých úvah a

omylů, kde se podstata pravdy měnila jako barvy

duhy. Věděl to, protože on sám hrál v tom

barevném spektru nezanedbatelnou úlohu. Jenže

vědět, co lord Vetinari ví, a odhadnout alespoň

zhruba, co si lord Vetinari myslí, bylo

psychologicky nemožné. Moudrý muž něco

takového přijme jako daný fakt a spokojí se s

vlastními závěry.

Vetinari vstal a podíval se z okna. „Tohle je

město žebráků a zlodějů, Važuzle, je to tak?

Pyšním se tím, že mezi nimi máme ty

nejdokonalejší. Abych se přiznal, myslím si, že

kdyby se pořádalo něco jako meziměstský

zlodějský turnaj, přivezl by Ankh-Morpork

každopádně

domů

nejvyšší

cenu

a

pravděpodobně s ní i peněženky všech

zúčastněných. Zlodějina má svůj smysl, Važuzle,

ale člověk podvědomě cítí, že zatímco existují

věci, které jsou od přírody nedostupné

obyčejným lidem, existují také věci, které by

neměly být dovoleny lidem bohatým. A

mocným.”

Važuzlova schopnost pochopit myšlenkové

pochody jeho pána by se mohla cizímu člověku

zdát přímo magická, ale bylo úžasné, co všechno

se dalo usoudit jen z toho, co lord Vetinari četl,

pozorným

poslechem

jeho

zdánlivě

nesouvisejících poznámek a propojením takto

získaných informací s momentálními problémy a

záležitostmi, jak to dokázal právě jen Važuzel.

Řekl: „Jde tady o to pašeráctví, sire?“

„Přesně tak, přesně tak. Pašeráctví mi nijak

zvlášť nevadí. Vyžaduje obchodní talent, lstivost

a originální myšlení. Vlastnosti, které bychom

mohli u normálního člověka obdivovat. Víte, ono

zase tolik škody nenapáchá a poskytne

obyčejným lidem trochu radostného vzrušení.

Občas by měl každý nějakým malým a

příjemným způsobem porušit zákon, Važuzle. Je

to důležité pro hygienu mysli.“

Važuzel, jehož nitrolebeční čistota byla zcela

mimo diskusi, odpověděl: „Dobrá, pane, ale daně

musí být spočítány a zaplaceny. Město roste. A

za to je třeba platit. “

„Souhlasím,” přikývl Vetinari. „Mohl jsem

zdanit všechno možné, ale rozhodl jsem se uvalit

daň na něco, bez čeho se dokonale obejdete.

Předpokládám, že to není návykové, co myslíte?”

„Někteří lidé mají sklony si to myslet. A jistý

počet lidí reptá, sire.“

Vetinari ani nezvedl hlavu od papírů.

„Važuzle,” prohlásil, „život je návykový. Myslím,

že když si lidé začnou stěžovat přespříliš, měl

bych obrátit jejich pozornost právě k této

skutečnosti.”

Patricij se usmál, opřel se lokty o stůl a sepjal

prsty rukou před sebou. „Krátce řečeno,

Važuzle, nad jistou dávkou neškodné drobné

kriminality mezi nižšími třídami, pokud není

aktivně podporována, se můžeme jen pousmát,

řekl bych, že je dokonce v zájmu města, ale co

bychom měli dělat, když se ke zločinu uchýlí ti

vysoce postavení a bohatí? Pochopte, když

chudák stráví rok ve vězení proto, že z hladu

kradl, jak vysoká by musela být šibenice, na níž

by měl viset boháč, který porušil zákony z

chamtivosti?”

„Při této příležitosti bych rád podotkl, sire, že

si kupuji všechny své kancelářské potřeby, a

zvláště kancelářské sponky,“ ozval se Važuzel

naléhavým hlasem.

„Jistě, ale ve vašem případě mám to potěšení

prohlásit, že máte mozek tak čistý, že přímo

jiskří.“

„Mám uloženy všechny účtenky, pane,“ vedl

Važuzel dál svou. „Pro případ, že byste šije přál

vidět.“ Na okamžik zavládlo ticho a pak Važuzel

pokračoval. „Touhle dobou už bude velitel

Elánius na cestě do Sídla, pane. To by se mohlo

ukázat jako šťastná shoda okolností.”

Vetinariho tvář byla dokonale nevýrazná. „To

jistě, Važuzle, určitě.“

Sídlo bylo vzdáleno celý den cesty, což, když

uvažujeme v parametrech kočárů, znamenalo dva

dny jízdy s přenocováním v hostinci. Elánius

celou tu dobu strávil tím, že napínal uši, aby jako

první zaslechl zvuk spěchajícího jízdního posla,

který přinášel tolik vytouženou zprávu o děsivé

události, k níž ve městě došlo. Něco takového

obvykle Ankh-Morpork produkoval prakticky

hodinu co hodinu, ale teď jako by se město

rozhodlo, že svému zoufalému synovi neposkytne

pomoc v hodině nouze nejvyšší.

Na zmíněného syna v nouzi už svítilo slunce

podruhé od počátku cesty, když kočár zastavil u

velké dvoukřídlé brány. Po několika vteřinách se

jakoby odnikud vynořil postarší muž, tedy velmi

postarší muž, a předvedl velké divadlo při

otvírání obou křídel. Když se mu to podařilo,

ustoupil stranou, postavil se do pozoru a na tváři

se mu objevil výraz člověka, který si je vědom

dobře vykonané práce. Kočár vjel dovnitř a

zastavil.

Sibyla, která si četla, strčila mírně loktem do

manžela, a aniž zvedla oči od knihy, řekla: „Je

zvykem dát brannému, panu Rakvovi, penci. Za

starých časů vozíval můj dědeček v kočáře malé

ohřívadlo s uhlím. Víš, tvrdil, že se tak kočár

aspoň trochu ohřeje, ale dělal to hlavně proto, že

tam vždycky nasypal pár pencí, které se

rozžhavily do ruda, ty pak vybíral nějakými

kleštěmi a házel je brannému, který je chytal. Jak

se zdá, všem se to líbilo, alespoň můj dědeček to

říkal, ale my už to dnes neděláme. “

Elánius sáhl do váčku pro nějaké drobné,

otevřel dveře kočáru a k velkému šoku řečeného

pana Rakvy vystoupil. Stařec spěšně ustoupil

hustým podrostem a pozoroval Elánia jako zvíře

zahnané do kouta.

„Výborná práce, pane Rakvo, tu závoru jste

zvedl opravdu překrásně,” řekl Elánius. Nabídl

starci minci a pan Rakva ustoupil o další kousek

a celým držením těla naznačoval, že se už už dá

na útěk. Elánius vyhodil minci do vzduchu, stařík

ji obratně zachytil, prakticky současně na ni

plivnul a zmizel ve křoví. Elánius měl dojem, že

ve staříkově tváři zahlédl výraz zklamání nad tím,

že mince nezasyčela.

„Jak je to dlouho, co u vás v rodině neházíte

sluhům rozžhavené mince?” zeptal se, když se

znovu usadil na svém místě a kočár se zase

rozjel.

Sibyla odložila knihu. „Zarazil to můj otec.

Matka se hrozně zlobila a branní protestovali.”

„No, to bych řekl!”

„Ne, Same, oni si stěžovali, když byl ten

zvyk zakázaný. “

„Ale bylo to přece tak pokořující!”

Sibyla si povzdechla. „Ano, Same, já vím, ale

pochop, byly to také peníze navíc. V dobách

mého pra-pradědečka, když se věci hýbaly a

muž pilně pracoval, mohl si vydělat šest pencí

denně. A protože byl ten starý brach prakticky

neustále naložený v rumu nebo brandy, často

brannému hodil i celý tolar. A tím myslím jeden z

těch starých poctivých zlatých tolarů. Za tu minci

mohl jeden člověk slušně žít celý rok, zvlášť

tady, na venkově.”

„No dobře, ale začal Elánius, ale jeho žena

ho

umlčela úsměvem. Pro tyhle příležitosti měla

zvláštní úsměv, byl vřelý a přátelský a vytesaný z

kamene.

V tom okamžiku jste museli přestat hovořit o

politice, nebo jste vzápětí na tento úsměv narazili

a ublížili jen sami sobě. Sam Elánius se tedy

raději moudře, na základě moudrosti získané

tvrdou zkušeností v praxi, začal znovu dívat z

okna.

Vyhlížel ven a uvědomil si, že bránu už mají

daleko za sebou, a tak začal pohledem hledat ve

slábnoucím světle dne nějaký velký dům, který

musel být očividně nablízku a uprostřed toho

všeho. Nenašel nic, dokud kočár se skřípotem

kol neprojel dlouhou alejí obrovských stromů,

středem toho, co by mnohý ze špatných básníků

nazval „svěže zelenými pastvinami”, posetými,

pomyslel

si

Elánius,

bezpochyby

bílými

ovečkami. Dále cesta vedla lesíkem opatřeným

dokonalou manikúrou a pedikúrou, až se kočár

konečně ocitl na mostě, za nějž by se nemusel

stydět ani Ankh-Morpork.1 Most se klenul nad

něčím, o čem si Elánius zprvu myslel, že je

ozdobné jezírko, ale co bylo, jak se ukázalo,

slušně širokou řekou. Právě když po něm ve své

důstojné nádheře kočár přejížděl, uviděl Elánius

velký člun, který po řece putoval za nějakým

blíže neznámým cílem, který ale musel mít podle

pachu, šířícím se kolem člunu, něco společného s

dobytkem.

V té chvíli prohlásil malý Samík: „Ty paní na

sobě nemaj žádný šaty! Vony se pudou koupat?”

Elánius nepřítomně přikývl, protože celá

oblast nahých dam nebylo něco, co by chtěl

člověk probírat s šestiletým chlapcem. A navíc

byla jeho pozornost stále ještě přitahována

člunem. Kolem lodi se bíle pěnila voda a

námořníci

na

palubě

dělali

něco,

co

pravděpodobně byla pozdravná námořnická

gesta určená lady Sibyle, nebo možná některé z

oněch nahých dam zdobících most.

„Je to řeka, ieV‘ zeptal se Elánius.

„Je to Chór,” přikývla lady Sibyla. „Protéká

skoro celým krajem Oktarínové trávy a opouští

ho v Quir-mu. Pokud si to ale správně pamatuji,

tak jí většina lidí říká Starý zrádce. Má své

nálady, ale když jsem byla malá, mívala jsem

hrozně ráda ty malé loďky. Byly opravdu moc

zábavné.”

Kočár přejel konec mostu a zamířil dlouhou

rovnou cestou k majestátnímu domu (konečně).

Majestátní se mu nejspíš říká proto, uvažoval v

duchu Elánius, že leží na rozloze, jakou obvykle

mívá stát

nahých žen, které lemovaly most z obou

stran. Každá z nich držela v rukou vázu.

Podle váz se totiž pozná to pravé umění.

průměrných rozměrů. Na trávníku se páslo

stádo jelenů a kolem toho, co bylo očividně

hlavním vchodem, se tísnilo další velké stádo,

tentokrát lidí. Stáli ve dvou řadách jako

svatebčané před obřadem. Ve skutečnosti to

bylo něco jako čestná stráž a uvítací výbor v

jednom a muselo jich být víc než tři stovky, od

zahradníků po komorníky. Všichni se pokoušeli

usmívat a žádnému z nich se to příliš nedařilo.

Elá-niovi to připomínalo slavnostní nástup Hlídky.

Dva sloužící se srazili, když se vrhli ke

kočáru, aby spustili schůdky, a Elánius celou

slavnostní chvíli pokazil, když vystoupil z kočáru

na opačné straně a lady Sibylu vzal do náruče a

spustil vedle sebe na zem.

Uprostřed davu nervózních lidí byla jediná

přátelská tvář, a ta patřila Jeefesovi, Elániovu

osobnímu

komorníkovi

a

majordomovi

městského sídla. Alespoň v tomhle byl Elánius

neoblomný. Když už tedy musí někam na

venkov, pak tam s sebou chce Jeefese. Zdůraznil

své ženě, že Jeefes v žádném případě není

policista, a proto je to úplně něco jiného, než

když si někdo bere práci domů. A byla to

pravda. Jeefes rozhodně nebyl policista, protože

většina policistů neví, jak podříznout člověka

rozbitou lahví a neporanit si při tom ruce, ani jak

vyrobit zbraně omezené, ale zcela specifické

ničivosti z běžných kuchyňských pomůcek.

Jeefes měl svoji jistou minulost, která vystupovala

na povrch, když začal porcovat krocana. A jak

malý Sam uviděl ustaraný, ale známý úsměv,

rozběhl se dvojí řadou rozpačitých sloužících,

aby objal butlera kolem kolenou. Jeefes na

oplátku zvedl Samíka za nohy hlavou dolů, pak

se s ním několikrát zatočil kolem dokola a zase

ho postavil na štěrkovou cestu. Celý ten proces

představoval pro šestiletého chlapce nesmírnou

zábavu. Elánius Jeefesovi věřil. Tak, jako věřil už

jen pár dalším. Sloužil jako policajt tolik let, že se

v tomto směru stal hodně vybíravým.

Naklonil se ke své ženě. „Co mám dělat

ted’?“ zašeptal, protože ty dvě řady nejistých

úsměvů ho znervózňovaly a vyváděly z míry.

„Cokoli si přeješ, drahý,“ odpověděla mu.

„Ty jsi tady šéf. Také přeci občas pořádáš

přehlídku mužstva, ne?“

„To ano, ale tam všechny znám, znám jejich

hodnosti a vůbec, prostě všechno. Takhle to ve

městě nikdy nevypadalo. “

„Jistě, drahoušku, ale to je tím, že v Ankh-

Mor-porku zná každý velitele Elánia.“

No dobrá, jistě to nemůže být tak těžké.

Elánius vykročil k muži ve slamáku a s rýčem v

ruce, který stál na začátku řady. Jak se k němu

Elánius přibližoval, upadal chudák do stavu jen

stěží ovládané hrůzy, snad ještě horší, než jakou

cítil Elánius sám. Elánius k němu natáhl ruku. Muž

se zatvářil, jako kdyby ještě nikdy v životě ruku

neviděl. Elániovi se podařilo ze sebe vypravit:

„Nazdar, jmenuji se Sam Elánius. A vy jste

kdo?“

Muž, takto přímo oslovený, se rozhlédl

kolem sebe, jako by hledal pomoc, podporu a

odborné vedení, nebo alespoň cestu k útěku, ale

nic z toho nenašel.

V davu vládlo bezdeché ticho. Nakonec řekl:

„Vilém Poslužka, Vaše Milosti, jestli dovolíte.”

„Rád vás poznávám, Viléme,“ přikývl Elánius

a znovu k němu natáhl paži, před kterou Vilém

málem uskočil, ale pak se očividně ovládl a podal

Eláni-ovi ruku, jejíž dlaň se podobala prastaré

kožené rukavici.

No, není to tak hrozné, pomyslel si Elánius a

odvážil se vstoupit na neznámé území. „A co vy

tady děláte, Viléme?“

„Zahradníka,” vymáčkl ze sebe Vilém a

pozvedl před sebe rýč, stejným dílem jako

obranu i jako předmět doličný, a tedy pozitivní

důkaz své totožnosti. Protože se Elánius

pohyboval ve stejně neznámých vodách jako

Vilém, vyzkoušel ostří rýče palcem a zamumlal:

„Dobře udržovaný, jak vidím. Skvělá práce,

pane Poslužko.“

Skoro poskočil, když ucítil zaklepání na

rameno a když jeho žena řekla: „I ty jsi odvedl

skvělou práci, drahý, ale úplně stačí, když

projdeš mezi sloužícími, vyjdeš po schodech a

poblahopřeješ hlavnímu komorníkovi a hlavní

pokojské k tomu, jak skvěle uspořádali

přehlídku sloužících. Kdybys chtěl s každým

prohodit nějakou tu větu, byli bychom tady celý

den.“ A s těmi slovy uchopila lady Sibyla manžela

pevně za loket a vedla ho k zámku řadami

sloužících, kteří mžourali jako sovy.

„No, tak dobrá,“ zašeptal, „vidím dveřníky,

kuchaře a zahradníky, ale kdo jsou ti chlápci v

těch silných kabátech a buřinkami na hlavách? To

máme

i vlastní soudní zřízence?”

„To je silně nepravděpodobné, drahý. Jsou

to hajní.“

„Ty klobouky na nich vypadají hrozně divně.

“ „Myslíš? No, on jim je vymyslel lord Burzzina,

aby

ochránil své hajné před početnými útoky

pytláků. Bylo mi řečeno, že jsou oproti prvnímu

dojmu neuvěřitelně silné a mnohem lepší než

ocelové helmy, protože po úderu pak člověk

nemá to děsivé zvonění v uších.“

Hlavní komorník a hlavní pokojská, kteří byli

klasickým vtělením břichatosti a růžovosti, jaké si

Elánius s těmito funkcemi spojoval, očividně

nedokázali skrýt svou nespokojenost, že si jejich

nový pán potřásl rukou s nějakým zahradníkem,

dříve než uznal za vhodné oslovit některého z

nich. Uvědomili si, že jejich pán k nim nikterak

nespěchá, a proto se raději rozeběhli oni k němu,

seč jim jejich krátké nožky stačily.

Elánius věděl, co je to život pod schody, u

všech rohatých, kdo jiný to měl vědět než on?

Nebylo to tak dávno, kdy byl policista, přivolaný

do lepšího domu, vykázán k zadním dveřím, a

tam dostal pokyn, aby odvlekl nějakou vzlykající

pokojskou nebo nepříliš chytrého kluka,

obviněné, většinou ještě bez důkazu, z krádeže

oblíbeného prstenu nebo hřebenu se stříbrným

držadlem. Dané předměty většinou paní domu o

něco později našla, obvykle když dopila svou

láhev ginu. K tomu ovšem nebyli policisté jako

takoví určeni, i když v praxi se přesně tohle po

policistech chtělo. Šlo o výsadní práva. A sotva

mladý Elánius odnosil svůj první pár policejních

bot, už mu jeho seržant vysvětlil, co to znamená.

Soukromé právo.

V těch dobách mohly vlivnému člověku projít

neuvěřitelné věci, když měl ten správný přízvuk,

tu správnou šlechtickou korunku na kravatě nebo

ty správné kamarádíčky, a mladý policajt, který

se proti tomu ohradil, často skončil bez

zaměstnání a bez doporučení.

V dnešních dnech už to tak nebylo, zdaleka

ne.

Ale mladý Elánius v těch dobách viděl hlavní

komorníky jako dvojité zrádce, kteří to hráli na

obě strany, a proto také toho velkého muže v

černém fraku doslova provrtal pohledem.

Skutečnost, že se Elániovi mírně uklonil, věcem

nepomohla. Elánius žil ve světě, kde se

salutovalo.

„Jmenuji se Stříbro a jsem vrchní komorník,

Vaše Milosti,“ prohlásil muž a opatrně vložil do

svých slov mírnou výčitku,

Elánius ho okamžitě uchopil za ruku a

několikrát mu s ní mocně a přátelsky potřásl.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Stříbro!“

Komorník zamrkal. „Jen Stříbro, sire, ne pan

Stříbro.”

„Omlouvám se, pane Stříbro. Dobrá, tak jak

se jmenujete křestním jménem?”

Pohled na komorníkovu tvář vydal za celé

divadelní představení. „Stříbro, pane! Vždycky

Stříbro!”

„Dobrá, pane Stříbro,” prohlásil Elánius,

,jedním z článků mé víry je přesvědčení, že

jakmile si odmyslíte kalhoty, jsou v podstatě

všichni muži stejní.”

Když komorník odpovídal, byla jeho tvář

naprosto dřevěná. „To je možné, sire, ale já jsem

a vždycky budu, veliteli, Stříbro. Přeji vám dobrý

večer, Vaše Milosti,“ dodal a otočil se k lady

Sibyle, „a vám taktéž dobrý večer, lady Sibylo.

Musí to být už nějakých sedm osm let, co

naposledy přijel někdo z rodiny, aby tady strávil

nějaký čas. Můžeme se těšit na další návštěvy? A

mohu vám, s dovolením, představit svou ženu,

paní Stříbrovou, hlavní pokojskou, s níž jste se

ještě nikdy předtím nesetkala?”

Elánius nedokázal zabránit tomu, aby jeho

mozek komorníkovu řeč nepřekládal do reálné

podoby jako: Urazilo mě, že sis mě nevšiml jen

proto, abys mohl potřást rukou nějakému

zahradníkovi…, ale abychom byli spravedliví,

Elánius zahradníkovi ne-potřásl rukou úmyslně,

ale z čiré, ochromující hrůzy. Překlad v jeho

hlavě pokračoval: …a tak teď mám strach, že

náš život v nejbližší budoucnosti už zdaleka

nebude tak snadný jako předtím…

„Tak okamžik,” ozval se Elánius nahlas,

„moje žena je také Její Milost, a to je víc než

nějaká lady. Sib - Její Milost mě přinutila, abych

si ty posloupnosti prostudoval.”

Lady Sibyla znala svého manžela stejně, jako

se lidé, kteří žijí vedle sopky, naučí podrobně

znát nálady své sousedky. Nejdůležitější ze všeho

je vždycky předejít výbuchu.

„Same, jsem lady Sibyla pro všechno

služebnictvo jak tady, tak v ankh-morporském

domě už od doby, kdy jsem byla děvčetem, a

tak vnímám oslovení lady Sibyla jako své jméno,

alespoň mezi lidmi, které považuji za své přátele.

Ale to ty víš!” A v duchu sama pro sebe dodala,

všichni máme své malé zvláštnůstky, Same,

dokonce i ty.

A zatímco ve vzduchu viselo tohle navoněné

pokárání, potřásla si lady Sibyla s hlavním

komorníkem rukou a pak se obrátila ke svému

synovi. „A ty musíš do postýlky, Samíku, takže

hned po večeři. A žádné odmlouvání.”

Když malá skupinka vešla do vstupní haly,

která vypadala jako zbrojnice a také k tomuto

účelu klidně mohla sloužit, začal se Elánius

rozhlížet. V očích žádného policisty to nemohlo

být nic jiného než zbrojnice, i když pro

Berankinovy,

kteří

všemi

těmi

meči,

halapartnami, dýkami, krátkými námořními

tesáky, palcáty a palicemi, řemdihy, píkami a štíty

ověsili všechny stěny, to nebylo nic jiného než

součást historického nábytku. Uprostřed toho

všeho byl obrovský erb Berankinů. Elánius už

samozřejmě věděl, co praví jeho motto: „Co

máme, to podržíme!“* Mohli jste tomu říkat…

náznak.

Nedlouho potom už byla lady Sibyla se

služkou Cistomilou zaměstnána v obrovské

prádelně a žeh-lírně. Po narození malého Sama

Elánius trval na tom, aby mladou ženu přijala

jako pomocnici, a teď se jak on, tak jeho žena

domnívali, že Jeefes s Cistomilou pro sebe

mají… jistou slabost, i když o jakou slabost

přesně jde, si ani zdaleka nebyli jistí. Obě ženy si

právě krátily dlouhou chvíli klasickou ženskou

zábavou, jíž je vytahování prádla odněkud a

cpaní ho jinam. To může trvat dost dlouho,

protože to mimo jiné zahrnuje i obřad, při němž

pozvedáte některé kusy prádla ke světlu a

vydáváte smutné povzdechy.

Elánius, který neměl co na práci, se vrátil na

dlouhé vstupní schodiště a zapálil si doutník.

Sibyla

* Pozn. překl.: Heslo rodu Berankinů znělo

NON ŠUMĚT NULLUS PRO RESPONSO

(Tedy něco jako Nám nikdy nikdo neřekne ne)

a rod je používal ve městě. Heslo Co máme,

to podržíme, bylo tzv. „malé heslo“ určené

pro venkovské balíky, aby jim bylo od

začátku jasné, jak se věci mají.

byla v otázce kouření v domě naprosto

neúprosná. Za zády se mu ozval hlas: „Tohle

dělat nemusíte, sire. Sídlo má opravdu příjemnou

kuřárnu, v níž je výměník vzduchu poháněný

hodinovým strojem, což je moc nóbl, sire, věřte

mi. Něco takového často nevidí-te.“ Elánius se

vydal za Jeefesem.

Je to opravdu moc pěkná kuřárna, pomyslel

si Elánius, i když jeho zkušenosti s kuřárnami

byly velmi omezené. V místnosti byl velký

kulečníkový stůl a ještě pod ní sklep, v němž byla

taková zásoba alkoholu, jaká by rozhodně

neměla přijít na oči kterémukoliv napravenému

alkoholikovi.

„Řekli jsme jim, že nepiju, že, Jeefesi?”

„Ale jistě, sire. Stříbro mi odpověděl, že v

Sídle se považuje za vhodné - myslím, že to byla

jeho slova -udržovat sklep dobře zásobený pro

případ, že někdo přijede. “

„No, v tom případě bychom se museli stydět,

kdybychom nevyužili takovou příležitost. Jeefesi,

zvu vás, nalejte si, na co máte chuť.“

Jeefes ucouvl. „Oh, to ne, pane. To nemohu

v žádném případě udělat. “

„Proč ne, člověče?”

„To se prostě nedělá. Kdybych to udělal,

všichni v naší LGS2 by se mi vysmáli, že jsem byl

tak neomalený a dal si pití se svým pánem. To

znamená, že bych se povyšoval nad své

postavení, pane.“

To se dotklo Elániova mírně nevyhraněného

rov-nostářského založení.3 Odpověděl: „Znám

vaše postavení, Jeefesi, a když máme oba po

službě, jsme v podstatě stejní.“

„Podívejte, pane,“ řekl Jeefes skoro

prosebným hlasem, „někdy přece jen musíme

dodržovat určitá pravidla. Takže při téhle

příležitosti se s vámi nena-piju, vždyť není ani

Svátek Prasečí hlídky, ani se vám nenarodil další

dědic, což je oboje mimo jakákoliv pravidla.

Zato ale využiji jinou, pro mě přijatelnou

alternativu. Ta spočívá v tom, že počkám, než se

uložíte do postele, a pak vypiju půl láhve.“

Dobrá, pomyslel si Elánius, všichni máme

nějaké ty legrační podivnůstky, i když některé z

těch Jeefe-sových by vám asi příliš legrační

nepřipadaly, zvlášť kdybyste ho rozzlobili v

nějaké temné uličce. Pak se ale Elánius přece jen

trochu rozveselil, když se díval, jak Jeefes

probírá dokonale vybavený bar a pečlivě

odměřuje různé ingredience do skleněného

šejkru.4 Teoreticky je nemožné dosáhnout toho,

aby nápoj účinkoval jako alkoholický, pokud v

něm není alkohol, ale mezi dovednostmi, které

Jeefes během let získal, nebo možná ukradl, byla

schopnost namíchat z běžných domácích

ingrediencí naprosto nealkoholický nápoj, který

měl prakticky všechno, co byste si přáli od

alkoholu. Tabasco, okurka, zázvor, chili, to vše

tam někde bylo a na to, co je tam dál, bylo lepší

se moc neptat.

Když konečně Elánius se šťastným výrazem

sevřel v ruce plnou sklenku, pohodlně se opřel a

řekl: „Personál je v pořádku, Jeefesi?“

Jeefes ztlumil hlas. „No, sbírají si seshora

smetánku, ale pokud mohu ze zkušenosti

odhadnout, ne víc než obvykle. Každý tu a tam

něco čmajzne, ale to je v tomhle zaměstnání

takové klasické přilepšení, tak to prostě na světě

chodí. “

Elánius se při pohledu na Jeefesovu až

divadelně dřevěnou tvář pousmál a pak prohlásil

hodně nahlas, aby ho slyšel i skrytý posluchač:

„Takže tenhle Stříbro… je svědomitý muž? To

rád slyším.’1

„Připadá mi jako slušný chlap,“ odpověděl

komorník, obrátil oči vzhůru a ukázal prstem na

malou mřížku ve stěně. Byl to vstup do

pověstného odsáva-če, který bezpochyby

potřeboval, aby nějaký člověk za scénou v

pravidelných intervalech natahoval hodinový

stroj. Cožpak by bylo možné, aby kterýkoliv

hlavní komorník, který si zaslouží svůj vypuklý

břich, opominul využít příležitost se dozvědět, co

si myslí jeho nový zaměstnavatel? Starou belu by

opominul.

Bylo to přece přilepšení, ne? Samozřejmě že

se zdejší lidé budou snažit získat co nejvíc. Na to

nebylo zapotřebí důkazů. Taková je prostě lidská

povaha. Neustále navrhoval Sibyle - neodvážil by

se na tom trvat -, že by měli tohle místo zavřít a

prodat ho někomu, kdo by chtěl opravdu žít v

tom, o čem Elánius slyšel, že je praskající a

věčně promrzlá hromada zdivá, v níž by se

pohodlně ubytoval oddíl vojáků. Nechtěla o tom

samozřejmě ani slyšet. Měla na to místo vřelé

vzpomínky z mládí, jak říkala. Vzpomínala, jak

tady lezla na stromy, plavala a rybařila v řece,

trhala květy, schovávala se ve stodolách a

pomáhala zahradníkům a vůbec si užívala

podobných venkovských zábav, které byly

Elániovi stejně vzdálené jako měsíc. Bylo to

pravděpodobně tím, že většina jeho zábav v

době dospívání se týkala přežití. Mohli jste

rybařit v řece Ankh, pokud jste ovšem dávali

dobrý pozor, abyste náhodou něco nechytili.

Bylo neuvěřitelné, co všechno jste mohli chytit,

když jste pozřeli jedinou kapku ankhské vody. A

co se týkalo plavání a trhání květin… no, občas

jste sice něco utrhli, ale květiny to nebyly, a pak

jste v tom většinou plavali a museli jste se

schovávat.

Byl to dlouhý den a spánek v hostinci nebyl

ani pohodlný, ani občerstvující, ale ještě než

Elánius vlezl do obrovské postele, otevřel okno a

vyhlédl do noci. Ve větvích stromů šuměl vítr.

Elánius s existencí stromů mírně nesouhlasil, ale

Sibyla je měla ráda, a tím to bylo vyřízené. Věci,

které nechtěl poznat, venku šuměly, houkaly,

štěbetaly, pískaly, a jak se zdálo, bláznily v

okolní temnotě. Nevěděl, co je to za věci, a

doufal, že to nikdy nezjistí. Jak měl člověk v

takovém kraválu spát?

Přidal se ke své ženě, která už ležela v

posteli, chvilku se posunoval sem a tam, než ji

našel, a uklidnil se. Požádala ho, aby nechal okno

otevřené, aby si užili údajně proslulého čerstvého

vzduchu, a tak nešťastný Elánius ležel a natahoval

uši, aby zaslechl uklidňující huhlání opilců, kteří se

vracejí domů, nebo hádku majitele nosítek s

pasažéry, která se týká pozvracených potahů,

zvuky pouliční rvačky, nějaký ten domácí spor,

nebo dokonce pronikavý výkřik, to vše v

nepravidelných

intervalech

přerušováno

odbíjením městských hodin, jichž byly desítky,

ale z nichž se ani dvoje neshodly. Byl by chtěl

slyšet i ty další domácké, tak důvěrně známé

zvuky - rachocení kol vozů s lejtami5 Jindřicha

Krále, jehož muži se vydali na své noční cesty,

aby posbírali lidské odpadky, což byl, i když by

tomu málokdo věřil, veliký byznys.6 A ze všeho

nejlepší byl pak pokřik nočního policisty na konci

ulice: Dvanáctá hodina bude bít a ve městě je

mír a klid! Neuplynulo mnoho času od doby,

kdy by každému muži, který by se o něco

takového pokusil, ukradli opasek, helmu a

pravděpodobně i boty ještě dřív, než by dozněla

ozvěna jeho slov. Ale teď už ne! Ani náhodou!

Teď už to byla moderní Hlídka, Elániova Hlídka,

a každý, kdo by se odvážil obtěžovat policistu na

pochůzce s nějakými nekalými myšlenkami, by

zaslechl pískot píšťalky a velmi rychle by zjistil,

že pokud se bude na ulici do někoho kopat,

nebude to policista. Hlídkující policisté si dávali

vždycky záležet na tom, aby před číslem 1 v ulici

Vodní brázdy vykřikli příslušnou hodinu až s

teatrální přesností, aby je velitel jasně slyšel. Teď

Elánius zastrčil hlavu pod obrovský polštář a

pokoušel se neslyšet ten děsivý a tolik

znepokojivý nedostatek známých zvuků. Člověk,

který byl po léta zvyklý noc co noc ignorovat

určité zvuky, když se chtěl vyspat, se teď budil,

pokud je neslyšel.*

Jenže v pět hodin ráno stiskla matka Příroda

knoflík a svět se zbláznil. Každý boží pták a zvíře

a podle zvuků i každý aligátor se spojil se všemi

ostatními v neodolatelné touze dát se slyšet. Než

tahle kakofonie pronikla k Elániovi, nějakou

dobu to trvalo. Obrovská postel měla prakticky

nevyčerpatelnou zásobu polštářů. Když Elánius

nespal ve vlastní posteli, byl velkým fanouškem

polštářů. Nestačil mu jeden nebo dva malé

pytlíky peří jako vedlejší doplněk postele - ne!

Měl rád polštáře, do nichž se mohl ponořit a

přeměnit je v jakousi měkkou pevnost, kryt, v

němž nechával jen jeden otvor pro přívod

kyslíku.

Když se vynořil nad plátěnou hladinu své

pevnosti, začínal ten děsivý hluk pomalu slábnout.

No ano, uvědomil si, to je další zatracená věc na

tom venkově. Začíná hrozně brzo. Velitel byl ze

zvyku, díky nutnosti i ve své podstatě sova, noční

muž, někdy dokon-

* Pozn. překl.: Vím přesně, o čem je řeč.

Kdo to nezažil, neuvěří. Když přijedu na

chalupu, několik nocí se budím-, protože mi

pod okny nejezdí auta, nekoukají sanitky a

nehučí a nezvoní tramvaje. Když se vrátím do

Prahy, několik nocí se budím, protože mi pod

okny jezdí auta, houkají sanitky a hučí a

zvoní tramvaje.

ce celonoční muž. Bylo mu cizí probdít dvě

sedmé hodiny v jednom dni. Na druhou stranu

ucítil opékanou slaninu, a o chvilku později už do

místnosti vstoupila dvě nervózní mladá děvčata a

nesla velký podnos na složité kovové konstrukci,

která se dala rozložit tak, že Elániovi téměř, i

když ne úplně znemožnila posadit se na posteli a

pojíst snídani připravenou na podnosu.

Elánius zamrkal. Jak se zdálo, blýskalo se na

lepší časy! Obvykle považovala Sibyla za svou

manželskou povinnost osobně dohlédnout na to,

že její manžel bude žít věčně, a byla

přesvědčená, že tohoto šťastného stavu může

dosáhnout tím, že mu ke snídani podá misku se

směskou ořechů, obilovin a jogurtu. Pro Elánia

byl ovšem jogurt jen druh sýra, který se

dostatečně nesnažil. Pak přišlo ono smutné

okleštění obloženého chleba s opečenou

slaninou, zeleným salátem a rajčetem, který si

dával na dopolední svačinku. Bylo to skoro

neuvěřitelné, ale bohužel pravdivé, že policisté v

této věci byli připraveni do písmene plnit příkazy

velitelovy ženy. A když šéf začal křičet, dupat a

zuřit, což je u chlapa, kterému jste odepřeli jeho

ranní kus pečeného prasete, pochopitelné a od-

pustitelné, odvolávali se na pokyny, které dostali

od jeho ženy. Dobře věděli, že všechny jeho

výhrůžky jsou plané, a pokud by je vyplnil, byly

by jeho chotí okamžitě anulovány.

Teď se mezi polštáři vynořila i Sibyla a řekla:

„Máš dovolenou, drahý. “ To, co mohl sníst o

dovolené ke snídani, zahrnovalo mimo jiné i dvě

volská oka s napůl tekutým žloutkem, přesně, jak

je měl rád, a klo-básku, ale bohužel už ne

opečenou slaninu, protože slanina byla podle

všeho i o dovolené věc hříšná. Na druhé straně,

káva byla černá, silná a sladká.

„Spal jsi dobře,“ konstatovala Sibyla,

zatímco Elánius zíral na ony nečekané dary.

„Ne, nespal, zlato, ujišťuju tě, že jsem ani

oka nezamhouřil. “

„Same, chrápal jsi celou noc! Dobře jsem tě

slyšela!”

Elániova základní orientace v umění

šťastného manželství mu napověděla, že chce-li

mít klid, musí se vyhnout dalším poznámkám, s

výjimkou: „Opravdu? Chrápal jsem? Tak to mě

mrzí.“

Sibyla se probírala nevelkým štůskem obálek

v pastelových barvách, které byly přiloženy na

jejím podnosu se snídaní. „No, novinky se šíří

rychle,“ řekla. „Vévodkyně z Almanachů-

Ročenků nás pozvala na ples, sir Henry 0’Vadlee

se ženou nás pozvali na ples a lady Zaprstvislá

nás zve na… no jistě, na ples!“

„No,“ začal Elánius opatrně, „to je vážně

spousta

„Same, neopovažuj se!“ varovala ho žena.

„… pozvání?” neohrabaně dokončil Elánius.

„Víš dobře, že netančím, drahoušku, jen tak se

šourám sem a tam a šlapu ti po nohách.“

„No, ty plesy se pořádají hlavně pro mladé

lidi, víš? Lidé sem jezdí do ozdravných lázní do

Šunky na Krajíci, to je místo kousek odtud. Víš,

jde o to, provdat dcery za vyhovující gentlemany,

a to znamená plesy, skoro nepřetržité plesy. “

„Možná bych svedl valčík,“ uvažoval nahlas

Elánius, „to je jen otázka počítání, ale pochop,

takové to poskakování, jako je Vysvleč vdovu

nebo Veselý Gor-don*, nesnáším. “

„Uklidni se, Same. Většina starších mužů si

najde nějaké místo, kde si v klidu sednou a

pokuřují, nebo si dávají šňupeček. Hledání

vhodných mládenců, kteří by přicházeli v úvahu

jako ženiši pro jejich dcery, to je práce pro

matky. Doufám jen, že má přítelkyně Ariadna

najde vhodné manžely pro své dcery. Má

šesterčata, to je velmi výjimečné, abys věděl.

Musím říct, že malá Mavis je velmi zbožná a

vždycky se objeví nějaký duchovní, který hledá

ženu, a s ní především věno. A Emílie je

droboučká blondýnka a skvělá kuchařka a je si

vědoma svých výjimečně vyvinutých ňader. “

Elánius zamyšleně zvedl pohled ke stropu.

„Myslím, že to nebude ona, kdo si najde

manžela,” zavěštil si, „řekl bych, že si manžel

najde ji. Říkej tomu třeba mužská intuice.”

„Pakje tady Květa,” pokračovala lady

Sibyla, která se nedala odlákat od tématu. „Ta,

pokud vím, vyrábí překrásné malé čepce. A,

ehm, myslím, Miluška. Ta se mimořádně zajímá o

žáby, i když se obávám, že jsem se mohla při

rozhovoru s její matkou přeslechnout.” Na

okamžik se zamyslela a dodala: „Ano, a nakonec

ještě Jana. To je opravdu zvláštní

* Pozn. překl.: Věřte tomu, nebo ne, ty

tance skutečně existují. V originále Strip the

Widow (Vysvleč vdovu, zvaný také Drops

O’Brandy, tedy Kapky brandy) a Gay Gordon

(Veselý Gordon). Na druhé straně, řada

našich starých lidových tanců se taky jmenuje

tak, že by tomu málokdo věřil… Zamysleli jste

se někdy třeba nad názvem odzemek ? Proč

ne přizemek ? Nebo nadzemek ?

děvče, alespoň podle její matky, která zatím

neví, co s ní.“

Elániův nezájem o děti cizích lidí byl sice

velký, nicméně počítat uměl. „A ta poslední?7’

„Hermína, s tou by tedy opravdu mohly být

potíže, protože dost zostudila rodinu, alespoň

podle jejich názoru.“

„Ajak?“

„Živí se jako dřevorubkyně.8

Elánius chvilku přemýšlel a pak řekl: „Ale

drahá, víš, kolik se dneska ztopí dřeva, a je

všeobecně známo, že většina chlapů dokáže

ocenit, když jeho žena dokáže vzít do ruky

pořádnou kládu, a

Lady Sibyla ho ostře přerušila. „Samueli

Elánie, věřím, že to neměla být nějaká obhroublá

poznámka?** „Myslím, že občas v mých slovech

hledáš něco, co v nich není,“ usmál se Elánius.

„Občas to děláváš, drahoušku, přiznej to.“

„Možná máš pravdu, drahý, “ přikývla, „ale

to jen proto, že to tak někdy opravdu zní, a ty by

sis měl dát větší pozor. Koneckonců, jsi pravá

ruka lorda Vetinariho, a to znamená, že bys měl

udržovat jisté dekorum, nemyslíš?**

Svobodnému muži by to znělo jako

nenápadná, upřímná rada, zkušený manžel to

ovšem vnímal jako příkaz, a o to rozhodnější, že

byl předán tak jemně.

Takže když sir Samuel Elánius a velitel

Elánius a Jeho Milost vévoda z Ankhu* po

snídani vyšli z ložnice, byli všichni v té nejlepší

náladě. Jak se ovšem brzo ukázalo, jiní lidé

nikoliv.

Chodbu před ložnicí uklízela komorná. Když

Elánius vykročil jejím směrem, vrhla na něj jediný

zoufalý pohled, obrátila se k němu zády a s

pohledem upřeným na stěnu znehybněla. Zdálo

se, že se třese strachem, a Elánius už dávno

zjistil, že poslední, co by měl člověk v podobné

situaci dělat, je klást nějaké otázky. Horší už bylo

jen nabízet pomocnou ruku. Bylo možné, že se

jen stydí, pomyslel si.

Jenže se zdálo, že tahle stydlivost je

nakažlivá. Všude byly služebné, které poklízely

nebo roznášely podnosy s jídlem, a pokaždé,

když se k nim Elánius přiblížil, obrátily se k němu

zády, upřely pohled na stěnu a znehybněly, jako

by na tom závisel jejich život.

Ve chvíli, kdy dorazil na dlouhý ochoz,

lemovaný obrazy Sibyliných předků, měl už toho

Elánius právě tak dost, a když se dívka, která

nesla podnos s ranním čajem, otočila jako

tanečnice na víčku hrací skříňky a upřela pohled

do stěny, řekl: „Promiňte, slečno, ale to jsem

opravdu tak ošklivý?” Bylo to rozhodně lepší,

než sejí zeptat, proč se chová tak podivně a

nevychovaně. Takže proč se po jeho otázce, u

kterých-koliv tří bohů, dala na útěk, až jí

porcelán na podnose s řinčením poskakoval? Ve

skupině různých Elániů najednou převzal velení

velitel Elánius. Vévoda by byl příliš děsivý a

Tabulová služba by na to nestačila.

„Zůstaňte stát! Odložte podnos na zem a

pomalu se otočte! “

Zastavila smykem, skutečně se sklouzla po

leštěné podlaze, ještě v pohybu se s podnosem v

rukou elegantně otočila a pomalu zastavila. Když

k ní Elánius dorazil a zeptal se: „Jak se jmenujete,

slečno?“, třásla se obavami.

Odpověděla mu s odvrácenou tváří:

„Celedínová, Vaše Milosti, velmi se omlouvám,

Vaše Milosti.” Nádobí na podnose se slyšitelně

třáslo.

„Podívejte,” řekl Elánius, „když se tak třese

všechno to nádobí, nedokážu pořádně přemýšlet!

Prostě ten podnos opatrně položte, ano? Vůbec

nic se vám nestane, ale pokud by vám to

nevadilo, rád vidím, s kým mluvím.” Pomalu a

velmi neochotně k němu otočila tvář.

„Takže,” řekl pomalu, „slečno Celedínová,

co se to tady děje? Přede mnou přece nemusíte

utíkat.”

„Prosím, sire!” vykřikla dívka, vyrazila k

nejbliž-ším dveřím potaženým zeleným plátnem a

zmizela za nimi. Přesně v tom okamžiku si Elánius

uvědomil, že jen kousek za sebou má další

služebnou, která byla maskovaná svou tmavou

uniformou. Stála tváří ke stěně a třásla se

samozřejmě jako osikový list. Ta byla

pochopitelně svědkem toho, co se právě stalo, a

tak se k ní velmi opatrně přesunul a řekl: „Chci,

abyste nemluvila. Nic neříkejte. Když se vás na

něco zeptám, buď kývněte, nebo zavrťte hlavou,

rozumíte mi?” Následovalo sotva znatelné

přikývnutí. „Výborně, to už je jistý pokrok!

Kdybyste mi něco řekla, měla byste z toho

nepříjemnosti?”

Další téměř neznatelné přikývnutí.

„A myslíte, že byste se mohla dostat do

nepříjemností proto, že na vás mluvím?” Služebná

velmi vynalézavě pokrčila rameny.

„A co to druhé děvče?” Služebná, stále ještě

zády k němu, upažila levou ruku s prsty

sevřenými v pěst a palcem trčícím k zemi.

„Tak vám děkuji,” poděkoval Elánius své

informátorce, která neměla tvář. „Velmi jste mi

pomohla.”

Pomalu vyšel po schodišti nahoru. Procházel

při tom uličkou zad a byl opravdu vděčný, když

cestou v prádelně narazil na Jeefese. Jeho osobní

sluha se k němu zády neotočil, což byla velká

úleva.9

Skládal právě košile a věnoval této práci péči

a pozornost, jakou by za jiné situace nepochybně

věnoval úhledné a rychlé amputaci ucha svého

poraženého nepřítele. Když se mu občas

povytáhly manžety košile zpod bezchybně

dokonalého saka, mohli jste na předloktích

zahlédnout část některého z jeho tetování, i když,

naštěstí, ne přečíst žádný z nápisů, které byly

jejich součástí. Elánius řekl: „Jeefesi, co mají

znamenat všechny ty otáčející se služebné?”

Jeefes se usmál. „To je starý místní zvyk,

sire. Má to, samozřejmě, svůj důvod - obvykle

to má nějaký důvod, i když často hrozně hloupý.

Bez urážky, veliteli, ale jak vás znám, navrhl bych

vám, abyste zatím nechal služebné, aby se dál

točily, dokud si alespoň zhruba neobhlédnete

okolí. A kromě toho, Její Milost a malý Samík

jsou v dětském pokoji.”

O několik minut později už Elánius, po

určitém množství pokusů a omylů, vešel do

místnosti, která musela být nějakým, i když

poněkud zatuchlým druhem ráje.

Elánius vlastně neměl skoro žádné příbuzné.

Málokterý člověk rád přiznává, že jejich

vzdálený předek byl královrah. Byla to všechno

historie a nového vévodu z Ankhu překvapovalo,

že současné historické knihy oslavovaly památku

starého vojáka Kamenné tváře, strážného, který

toho zlého šílence zabil přímo na trůně, a tak se

zasadil o svobodu a dal průchod právu.

Naučil se, že historie je taková, jakou si ji

vytvoříte, a lord Vetinari byl mužem, který měl

přístup k pákám, kterými ovládal široký

sortiment přesvědčovacích mechanismů, jež se

naštěstí zachovaly z doby monarchie a byly

dobře naolejované uloženy ve sklepě. Historie je

skutečně taková, jakou si ji uděláte, a lord

Vetinari to opravdu uměl… udělal si ji takovou,

jakou chtěl. A tak najednou ten děsivý zabiják

králů zmizel - vlastně nikdy ani nebyl, museli jste

se splést, nikdy jsem o něm neslyšel, taková

osoba vůbec neexistovala - a byl nahrazen

hrdinskou, i když tragicky nepochopenou

postavou, Ničitelem tyranů, Elániem Kamennou

tváří, proslulým prapředkem Jeho Milosti

neobyčejně ctihodného vévody z Ankhu, velitele

Hlídky, sira Samuela Elánia. Historie je úžasná

věc, mění se jako moře a Elánius teď stoupal

spolu s přílivem.

Elániova rodina žila z generace na generaci.

Nikdy nikde nebylo žádné dědictví, rodinné

šperky, žádné drahocenné výšivky zhotovené

dávno mrtvou pratetou, žádné zajímavé staré

urny zastrčené někde na babiččině půdě, u nichž

by se dalo doufat, že vám

0 nich ten bystrý mladý muž, který ví

všechno o starožitnostech, řekne, že mají cenu

statisíců, abyste mohli propadnout blazeovanému

uspokojení. A nikdy nikde nebyly žádné peníze,

jen určitý počet nezaplacených dluhů. Ale tady v

herně, na pečlivě uspořádaných hromadách, byly

celé generace her a hraček, některé z nich mírně

opotřebované dlouhým používáním, obzvláště

houpací kůň, který byl téměř v životní velikosti,

měl kožené sedlo a (jak Elánius, který nechtěl

věřit svým očím, zjistil tím, že je několikrát silněji

otřel o kabát) spony a ozdoby z pravého stříbra.

Byla tam i pevnost, dost velká, aby si v ní mohl

menší chlapec stoupnout a bránit ji, a celá řada

do-bývacích strojů dětské velikosti, s nimiž se

dala pevnost dobývat, možná s pomocí krabic a

krabic olověných vojáčků, z nich každý byl

malovaný ve věrných barvách svého regimentu a

do poslední podrobnosti. Nechybělo mnoho, a

Elánius by se spustil na všechny čtyři a hrál si…

chvíli tady a chvíli támhle s tím. Byly tam modely

plachetnic a medvěd tak velký, že měl na

kratičký zhrozený okamžik dojem, že je to pravý

medvěd, i když vycpaný, a praky a bumerangy a

kluzáky… a uprostřed toho všeho stál malý Sam

zcela ochromený, se slzami na krajíčku a

vědomím, že

1 kdyby se snažil sebevíc, nemůže si hrát

se vším najednou. O pláči kvůli něčemu

takovému se Eláni-ovi, který si v dětství hrál s pú

hůlkou10, ani nesnilo.

Zatímco zřítelnice jejich očí opatrně vylezla

na houpacího koně se znepokojivě velkými zuby,

vyprávěl Elánius své ženě o služebných, které se

k němu tak nevhodně obracely zády. Sibyla

jednoduše pokrčila rameny a řekla: „To ony

dělají, můj drahý, jsou na to zvyklé. “

„Jak můžeš něco takového říct? Je to tak

ponižující!”

Pro hovor se svým mužem si lady Sibyla

vypěstovala dokonale klidný a pochopením

přetékající tón hlasu. „To proto, technicky

řečeno, že jsou ponížené. Stráví většinu času tím,

že slouží lidem, kteří jsou mnohem důležitější než

ony. A ty jsi až na vrcholku seznamu těch

důležitých.”

„Ale já si nemyslím, že jsem důležitější než

ony!” odsekl jí Elánius.

„Myslím, že vím, co chceš říci, a dělá ti to

čest, vážně,” řekla Sibyla, „ale to, co jsi řekl, je

nesmysl. Jsi vévoda a velitel Městské hlídky a…”

Odmlčela se.

„Tabulová služba,” doplnil ji automaticky

Elánius.

„Ano, Same, ta nejvyšší pocta, jakou ti mohl

král trpaslíků udělit.” Sibyle se zaleskly oči.

„Tabulová služba Elánius, ten, který dokáže

vymazat písmo, někdo, kdo dokáže odstranit to,

co je. To jsi ty, Same, a kdybys byl zabit,

kancléřství světa by propadla zmatku, a promiň,

Same, je mi to líto, ale smrt nějaké služebné by

nikoho nevyvedla z míry.” Pak pozvedla ruku,

protože viděla, že Elánius otvírá ústa, a dodala:

„Já vím, tebe ano, Same, ale i když nepochybuji

o tom, že jsou to úžasná děvčata, obávám se,

že kdyby některá z nich zemřela, bude truchlit její

rodina a možná nějaký mladík, ale zbytek světa

by se o tom ani nedozvěděl. A ty víš, Same, že je

to pravda. Kdyby ale někdo zavraždil tebe, je

strašné na to jen pomyslet a já na to myslím

pokaždé, když jdeš do služby, dozvěděl by se o

tom okamžitě nejen Ankh-Morpork, ale celý

svět. Mohly by začít války a obávám se, že

Vetinariho postavení by se stalo poněkud

nebezpečným. Jsi mnohem důležitější než nějaká

služebná děvčata. Jsi důležitější než kdokoliv jiný

v Hlídce. Myslím, že zaměňuješ cenu za

hodnotu.” Vtiskla mu na ustaranou tvář letmý

polibek. „Ať už jsi býval čímkoliv, Same Elánie,

pozvedl ses a zasloužil sis být pozvednut. Víš

dobře, že smetana stoupá nahoru.”

„To špína taky,” odpověděl Elánius

automaticky,

i když toho okamžitě zalitoval.

„Jak se opovažuješ říci něco takového, Same

Elánie? Možná, že jsi byl hrubý diamant, ale

vyleštil ses! A ať už se na to podíváš z kterékoliv

strany, můj manželi, i když už nejsi muž z lidu,

řekla bych, že jsi určitě muž pro lidi, a myslím si,

že lidé jsou díky tomu mnohem lepší, slyšíš?”

Mladý Samík upřel na otce obdivný pohled,

zatímco houpací kůň přešel do trysku. Takhle, se

synem a manželkou, neměl nejmenší šanci.

Vypadal tak sklíčeně, že se ho Sibyla pokusila

trochu utěšit.

„Koneckonců, ty od svých mužů taky čekáš,

že splní svou povinnost, ne? Majordomus stejně

tak čeká, že svou povinnost splní i ta děvčata.”

„To je přece úplně něco jiného, vážně.

Policajti pozorují lidi a já jsem jim nikdy

nezakazoval, aby si tu a tam neukrátili den

rozhovorem s občany města. A kromě toho,

každý z těch lidí může být zdrojem užitečných

informací.” Elánius věděl, že je to technicky

pravda, jenže každý, koho by ve většině ulic

města viděli dávat policistovi informaci, která by

obsahovala více údajů, než kolik je hodin, by se

brzo dokázal najíst jen brčkem. Ale ta analogie je

správná, pomyslel si, nebo by si byl pomyslel,

pokud by slovo analogie patřilo k těm, která

používal. Jen proto, že jste členem nějakého

týmu, to ještě neznamená, že se musíte chovat

jako nějaká figurka na klíček…

„Mám ti říct, z jakého důvodu se služebné

otáčejí, Same?“ pokračovala Sibyla, když malý

Sam objal obrovského medvěda, který ho

vzápětí vyděsil tím, že téměř přirozeně zabručel.

„Bylo to zavedeno za časů mého dědečka na

příkaz mé babičky. V té době jsme pořádali

skoro každý víkend zábavné sešlosti, kam

dojížděla spousta hostů. Samozřejmě mnozí

hosté byli mladí muži z těch nejlepších rodin ve

městě, byli vzdělaní, a abych tak řekla, plní sil a

energie. “

Sibyla se podívala směrem k malému

Samíkovi a ulevilo se jí, když zjistila, že si právě

staví vojáčky do řad. „Služebné, na druhé straně,

jak už vyplývá z přirozeného běhu věcí, naopak

vzdělané nejsou, a i když se poněkud stydím,

musím říci, že mají sklony být v přítomnosti lidí,

které považují za lepší, než jsou ony, poněkud

povolnější.” Začínala se červenat. Pak ukázala na

malého Samíka, který jí, k její velké radosti,

nevěnoval nejmenší pozornost. „Jsem si jistá, že

si to dokážeš představit, Same? Určitě ano a

moje babička, kterou bys určitě nenáviděl, měla

v tomto směru velmi vybroušené instinkty a

zásady, a proto vyhlásila, že žádná ze služebných

nejenže nesmí s hosty mužského pohlaví hovořit,

ale nesmí se jim ani podívat do obličeje pod

pohrůžkou okamžitého propuštění ze služby.

Mohl bys říci, že byla krutá, a to bys byl ještě

hodně milosrdný, ale když se nad tím zamyslíš,

tak kruté to zase nebylo. Až se naplní čas, opustí

každá ze služebných Sídlo s dobrým

doporučením a v den své svatby se nebude

muset cítit v rozpacích, že si vzala bílé šaty.“

„Ale já jsem šťastně ženatý,“ protestoval

Elánius, „a nedokážu si představit, že by Jeefes

riskoval, že se na něj Čistomila rozzlobí.”

„Jistě, drahý, a já si promluvím s paní

Stříbro-vou. Jenže tohle je venkov, Same. My

tady děláme věci trochu pomaleji. Poslyš, co

kdybys vzal Samíka a šli jste se podívat k řece?

A vezměte s sebou i Jee-fese - on se vyzná. “

Malý Sam toho k zábavě moc nepotřeboval.

Přesněji řešeno, zabavil se sám a svou zábavu

skládal z velké části z pozorování krajiny, z

příběhů, jimiž ho večer co večer kolébali k

spánku, nebo z nějaké letmé myšlenky, která mu

krátce jako motýl zakroužila hlavou, a poslední

dobou začínal často mluvit o panu Píšťalkoví,

který žil v domečku na stromě, ale občas vypadal

jako drak. Chodil ve velkých botách, nenáviděl

středy, protože byly divně cítit, a také nosil

deštňák.

Samík byl samozřejmě venkovskou krajinou

zcela vyveden z míry, takže pobíhal před Elániem

a Jeefe-sem, ukazoval na stromy, na ovce,

květiny, ptáky, vážky, zajímavě tvarované mraky

a na lidskou lebku. Zdálo se, že je tím nálezem

doslova okouzlen, a rozběhl se ukázat tu

zajímavou věc svému tatínkovi, který se na ni

podíval, jako kdyby viděl, no… lidskou lebku.

Byla to očividně lidská lebka už dost dlouho, a

jak se zdálo, někdo se o ni staral, což se dalo

odhadnout podle toho, že byla vyleštěná.

Zatímco ji Elánius obracel v rukou a

zkušeným zrakem se pokoušel objevit stopy

něčeho nekalého, ozval se v porostu pleskavý

zvuk, který se přibližoval, doplněný vokálním

výčtem příšerností, které neznámý rozzlobený

člověk sliboval udělat tomu, kdo mu ukradl jeho

lebku. Když se pak křoví rozhrnulo, ukázalo se,

že řečená neznámá osoba je muž nejistého věku

a řídkých zubů, v hnědém plášti a s plnovousem

delším, než jaký Elánius viděl kdykoliv předtím.

A to bylo co říct, protože Elánius poměrně často

navštěvoval Neviditelnou univerzitu a tamní

mágové byli přesvědčeni, že moudrost přichází

spolu s tím, jak jim narůstají vousy. A dokud vám

vousy nezahří-vají kolena, není to to pravé.

Tenhle plnovous se táhl za svým vlastníkem jako

chvost komety. Když se mužovy velké sandály

se zaskřípěním zastavily, vous ho dohonil, ale

setrvačnost způsobila, že se mu začal hromadit

kolem hlavy. Možná, že se v něm opravdu

ukrývala moudrost, protože jeho majitel byl dost

moudrý, aby se na místě zastavil, když viděl

pohled v Elániových očích. Pak se rozhostilo

ticho, rušené jen spokojeným broukáním malého

Sama, zatímco se nekonečný plnovous, který žil

svým vlastním životem, dál hromadil kolem svého

majitele jako sněhová návěj.

Jeefes si odkašlal: „Řekl bych, že je to zdejší

poustevník, veliteli.”

„Co tady dělá poustevník? Myslel jsem, že

žijí na kůlech v poušti?” Elánius se podíval na

zanedbaného muže, který měl očividně dojem, že

je třeba nějakého vysvětlení, a chystal seje

poskytnout, ať už se od něj čeká, či nikoliv.

„Ano, já vím, sire, to je všeobecně panující

omyl a já osobně jsem mu nikdy nepřikládal příliš

mnoho víry, především v souvislosti s velkou

obtížností vylučovacích, hygienických a jiných

podobných potřeb. Tedy pochopte, takové věci

možná mohou fungovat někde v cizích krajích,

kde svítí slunce a je všude spousta písku, ale mně

by to nestačilo, pane, rozhodně ne.“

Zjevení natáhlo k Elániovi špinavou,

umaštěnou ruku, která byla samý nehet, a pyšně

pokračovalo: „Dutonoha, Vaše Milosti, i když

tak často zas dutej nebejvám, haha, to je takový

žertík.”

„No ano, už to tak vypadá,” řekl Elánius a

tvářil se neutrálně.

„Je to žertíček, sire,” trval na svém

Dutonoha. „Jedinej, kterej mám. Už tady

provozuju vznešené řemeslo poustevnické skoro

padesát let, cvičím se ve zbožnosti, celibátu a v

hledání pravé moudrosti, v tradici svého otce a

dědečka a pradědečka. To, co právě držíte, je

můj pradědeček, pane,” dodal vesele. „Neleskne

se krásně, co říkáte?” Elánius málem lebku,

kterou držel v rukou, upustil. Dutonoha

pokračoval: „Myslím, že váš chlapec zabloudil do

mý jeskyně, sire, nic ve zlým, ale zdejší kluci jsou

občas trochu rozpustilí a nejni to ani dva tejdny,

co jsem musel pradědečka sundávat ze stromu.”

Jeefes se vklínil do hovoru a řekl: „Vy máte

lebku svého pradědečka u sebe v jeskyni?”

„Ano, pánové, a taky otcovu. Rodinná

tradice, chápete? A dědečkovu taky. Skoro tři

sta let nepřerušeného poustevničení. S každým

člověkem, který nás vyhledá, se dělíme o svaté

myšlenky a sdělujeme mu onu velkou pravdu, že

všechny cesty vedou do hrobu, a další

pochmurné úvahy, i když musím dodat, že těch,

co nás v poslední době vyhledávají, je

poskrovnu. Doufám, že i můj syn obuje mé

sandály, až bude dost starý. Jeho matka říká, že

se z něj stává velmi vážný mladý muž, takže žiju v

naději, že se mi jednoho dne bude opravdu

věnovat a dokonale mě vyleští. S potěšením

musím dodat, že na polici vzadu v jeskyni je ještě

spousta místa. “

„Váš syn?“ pozvedl obočí Elánius. „Zmínil

jste celibát a…“

„Vidím, že jste velmi pozorný, Vaše Milosti.

Máme ročně jeden týden dovolené. Člověk

nemůže žít věčně jen z hlemýžďů a kořínků, které

najde na břehu řeky…“

Elánius opatrně naznačil, že před sebou ještě

mají kus cesty, a tak se rozešli s poustevníkem,

který si slavnostně odnášel do jeskyně, ať už

byla kdekoliv, svou rodinnou památku. Když byli

bezpečně z doslechu, zamával Elánius rukou a

řekl: „Co to má být? Tedy myslel jsem… co… “

„Víte, pane, celá řada starých rodů mívala na

svém panství poustevníka. Považovalo se to za

romantické, když jste se mohli chlubit jeskyní, v

níž žije poustevník.”

„Pro nos je to trochu ostrý zážitek,”

konstatoval Elánius.

„Myslím, že nemá dovoleno se koupat, a

taky byste měl vědět, pane, že dostává plat ve

výši dvou liber brambor, tří pint obyčejného piva

nebo cideru, tří bochníků chleba a jedné libry

vepřového sádla týdně. A pravděpodobně

všechny hlemýždě a kořínky, které najde na

říčním břehu a dokáže pozřít. Díval jsem se do

tabulek. To není špatná dieta pro stvoření, které

funguje jako oživení romantické zahrady. “

„To vážně není špatné, když k tomu

přihodíme nějaké to sezónní ovoce a tu a tam

trochu projímadla, řekl bych,“ přikyvoval Elánius.

„Takže Sibylini předkové, když byli postaveni

před nějakou velkou duševní šarádu, chodívali za

poustevníkem a vedli s ním řeč?“

Jeefes se zatvářil překvapeně. „Dobrý bože,

to ne, pane, nedokážu si ani představit, že by to

některého z nich napadlo třeba jen ve snu. Nikdy

neměli pro nějaké filosofické šarády pochopení.

Byli to přece aristokraté, chápete? Aristokraté si

žádných duševních šarád nevšímají.* Oni je

prostě ignorují. Filosofie zahrnuje také úvahy o

možnosti, že se můžete mýlit, pane, a skutečný

aristokrat ví, že má vždycky pravdu. To není

domýšlivost nebo pýcha, chápete, je to daná,

přírodou vestavěná absolutní jistota. Oni jsou

někdy hodně blázniví, trhlí jak fialičky, ale

vždycky

jsou

blázniví

naprosto jistě a

neochvějně

Elánius se na něj s obdivem zadíval. „Jak to

všechno, u čerta, víte, Jeefesi?1’

„Pozoroval jsem je, pane. Za těch starých

dobrých

*

Pozn.

aut.: Později Elánius chvíli

uvažoval, jak přesně používal Jeefes nepříliš

známé slovo šaráda, ale tak už to bývá. Když

se někdo dlouho pohybuje v domech, v nichž

je spousta knih, většinou se mu z nich něco

nenápadně vplíží do hlavy. Jako, když už je o

tom řeč, třeba Elániovi.

dnů, když ještě žil dědeček Její Milosti, tak

vždycky dohlížel na to, že sem, na venkovské

sídlo, přijede v létě s Berankinovou rodinou celý

personál domu v ulici Vodní brázdy. Jak víte,

nejsem žádný učenec, a abych řekl pravdu, vy

také ne, ale když vyrůstáte na ulici, učíte se

rychle, protože pokud se neučíte dost rychle,

přijdete o život. “

Právě procházeli přes ozdobný most, pod

nímž tekl potok, nejspíš pstruhový, který byl, jak

Elánius odhadl, velmi pravděpodobně přítokem

Starého zrádce. Starý zrádce… to bylo jméno,

které měl teprve pochopit. Dva muži a malý

chlapec na mostě, který by snadno unesl davy lidí

a povozy s koňmi. Svět se zdál nevyvážený.

„Víte, pane,” pokračoval Jeefes, „to, že si

jsou tak neochvějně jistí, jim přineslo všechny ty

peníze a pozemky. Někdy o ně ovšem kvůli tomu

i přišli. Jeden z prastrýců lady Sibyly kdysi přišel

o velký dům a o dva tisíce akrů prvotřídních

pozemků, protože neochvějně věřil tomu, že

lístek ze šatny platí víc než tři esa.

V souboji, který následoval, byl zabit, ale byl

alespoň dokonale a neodvolatelně mrtev.”

„To je snobismus a mně se to nelíbí,”

prohlásil Elánius.

Jeefes se poškrábal na nose. „Víte, veliteli, to

není snobismus. Podle mých zkušeností ti praví

ořechoví arisťáci žádní snobové nejsou, co já

vím. Těm je úplně jedno, co si sousedi myslí o

jejich vzhledu, tak to myslím. Oni si prostě věří,

mají absolutní sebedůvěru, chápete? Když byla

lady Sibyla mladší, jezdila sem rodina na stříhání

ovcí a její otec se mezi zdejšími lidmi choval jako

rovný mezi rovnými, vyhrnul si rukávy, pracoval

jako ostatní a dbal na to, aby chlapi pak dostali

nějaké to pivo grátis, a sám s nimi pil, oni džbán,

on džbán. Obvykle pil brandy, takže nějakých

pár piv ho nemohlo složit. Nikdy moc

nepřemýšlel o tom, kdo je. Byl to fajn stařík,

tedy otec lady Sibyly, a její dědeček taky. Byli si

jistí sami sebou, chápete, nikdy si s ničím nedělali

starosti.”

Chvíli mlčky kráčeli kaštanovou alejí a pak

se poněkud zasmušile ozval Elánius: „Tím říkáte,

že já nevím, kdo jsem?“

Jeefes zvedl pohled ke korunám stromů a

zamyšleně odpověděl: „Zdá se, že letos bude

spousta kaštanů, veliteli, a pokud si mohu dovolit

něco navrhnout, přemýšlejte, jestli byste sem

nemohl přijet tady s juniorem, až začnou padat.

Jako dítě jsem byl roky šampiónem ve

vytloukané11 s chcíplou krysou a dlouho mi

trvalo, než jsem zjistil, že ta pravá věc, s níž se

vytloukaná hraje, roste na stromech a zdaleka

tak rychle se nerozpleskne. A k vaší otázce,”

pokračoval, „já si myslím, že Sam Elánius je

nejlepší, když si věří a nepochybuje, že je Sam

Elánius. Páni, letos ale dozrávají opravdu brzo!”

Kaštanová alej v těch místech skončila a

před nimi se rozkládal jablečný sad. „Co se týče

jablek, nejsou tahle právě ta nejlepší,”

pokračoval Jeefes, když

Elánius se Samíkem vykročili tím směrem,

zatímco se jim pod nohama z prašné cesty

zvedaly obláčky prachu. Elániovi Jeefesova

poznámka přišla nepodstatná, ale zdálo se, že

Jeefes považuje jablečný sad za velmi důležitý.

„Tohle by chtěl vidět každý malý kluk,“ řekl

Jeefes nadšeně. „Já ho poprvé uviděl, když jsem

ještě v Sídle sloužil jako čistič bot. Naprosto to

změnilo způsob, jakým jsem přemýšlel o světě.

Třetí hrabě Jack,Janek’ Berankin měl bratra,

kterému se říkalo Woolsthorpe12, nejspíš kvůli

jeho hříchům. Byl něco jako učenec a byl by šel

na Univerzitu, aby se stal mágem, nebýt toho, že

jeho bratr dal ve všeobecnou známost, že každý

jeho příbuzný mužského pohlaví, který bude

vykonávat zaměstnání, v němž je třeba nosit

roucho, bude vyděděn sekáčkem na maso.

Mladý Woolsthorpe však pokračoval ve

svých fyzikálních studiích způsobem, jakým by

mladý gentleman měl. Rozkopal každý sebeméně

podezřelý pohřební pahorek, který v širém okolí

našel, do svého lisu na ještěrky vstrčil tolik

vzácných druhů, kolik jich jen objevil, a usušil

několik exemplářů každé mizející rostliny dříve,

než docela vyhynula. Vypráví se, že jednoho

krásného letního dne podřimoval pod jabloní a

probudilo ho jablko, které mu padlo na hlavu.

Jeho životopisec říká, že menší muž by v tom

samozřejmě

neviděl

nic

zvláštního,

ale

Woolsthorpe usoudil, že jestliže jablka a

prakticky všechno ostatní vždycky padá dolů,

mohl by se stát svět velmi rychle nebezpečně

nevyváženým…, pokud tady nefunguje nějaká

jiná síla, kterou musí přírodní filosofie teprve

odhalit. Neztrácel čas, přivlekl do sadu jednoho

ze sloužících a přikázal mu pod pohrůžkou

propuštění ze služby, aby si lehl pod jabloň a

ležel tam, dokud ho do hlavy neuhodí jablko!

Pravděpodobnost, že k tomu dojde, zvýšil tím, že

povolal dalšího sloužícího, jemuž přikázal, aby

stromem divoce třásl, dokud zmíněné jablko

nespadne. Woolsthorpe se pak připravil tak, aby

mohl všechno sledovat z dálky.

Jak vyjádřit jeho radost, když nakonec

jablko spadlo a on zahlédl, jak se ze stromu

zvedlo druhé jablko a narůstající rychlostí zmizelo

někde v azuru nebeské klenby! Tak dokázal

teori, že co padá vzhůru, musí padnout i dolů, za

předpokladu, že co padá dolů, musí padat i

nahoru, čímž je zabezpečena rovnováha vesmíru.

Bohužel, tohle platí jen pro jablka a - a to je na

tom právě úžasné - jen pro jablka na tomhle

jediném stromě jménem malus equilibrial Slyšel

jsem, že někdo vyzkoumal, že když se strom cítí

v ohrožení, jablka na jeho horní polovině se plní

plynem a odlétají, aby strom viděl, že se jeho

semena bezpečně dostanou do nezbytné

vzdálenosti. Tahle příroda, to je úžasná věc,

škoda, že ta jablka chutnají jako něco, co prošlo

psem,“ dodal Jeefes, když malý Samík vyplivl

první sousto hned poté, co si ho ukousl. „Abych

vám řekl pravdu, veliteli, za spoustu šlechticů, s

nimiž jsem se potkal, bych nedal ani měďák,

zvlášť ne za ty ve městě, ale někteří z nich, tady z

těch starých venkovských sídel, změnili svět k

lep-

Šímu. Jako Vodnice Berankin, který provedl

pravou revoluci v zemědělství…“

„Mám dojem, že jsem o něm slyšel,“ přikývl

Elánius. „Neměl něco společného s pěstováním

nějakých zduřelých kořenů? Nedostal podle toho

svou pře-zdívku?“

„Trefil jste se skoro přesně, pane,“ souhlasil

Jeefes. „Vymyslel řádkovací secí stroj, což

znamená mnohem přesnější osev a velké úspory

na používaném osivu. Jenže on jako vodnice

vypadal. Lidé dokážou být někdy hrozně krutí,

pane. Pak tady byl ještě jeho bratr, ,Guma‘

Berankin, který vymyslel nejen gumové boty, ale

také pogumované plátno, dokonce ještě dříve

než trpaslíci. Podle toho, co jsem slyšel, se

o gumu opravdu neobyčejně zajímal, ale k

tomu, aby byl svět světem, je třeba různých lidí, a

byl by to zvláštní a legrační svět, kdybychom byli

všichni stejní, a zvlášť, kdybychom byli jako on.

Suché nohy a suchá ramena, to je něco, za co se

modlí každý farmář! Jednu sezónu jsem strávil na

sklizni zelí, pane, počasí bylo chladné jako

dobročinnost a déšť padal tak hustě, že se kapky

musely řadit do fronty, když chtěly dopadnout na

zem. Blahořečil jsem jeho jménu, věřte mi, a je

mi jedno, jestli je pravda to, co se povídá o těch

mladých dámách, které, jak jsem slyšel, si jeho

vynález neobyčejně užívaly, protože díky

němu…“

„To je všechno pěkné,“ přerušil ho Elánius,

„ale co je to proti všem těm hloupým,

nafoukaným

Tentokrát to byl Jeefes, kdo přerušil svého

pána. „A pak tady byl, samozřejmě, ten létající

stroj. Zesnulý bratr Její Milosti vložil do toho

projektu spoustu práce, ale ta věc se nikdy

nevznesla ze země. Jeho záměrem bylo létat bez

koštěte nebo magických zaklínadel, ale bohužel

se stal obětí záchvatu mocese-mes, chudák. V

dětském pokoji je dokonce model toho stroje.

Pohání ho svazky gumových vláken.”

„Předpokládám, že v domě bude hodně

gumového materiálu, pokud po sobě ,Guma‘

Berankin před smrtí sám neuklidil,” řekl Elánius.

Procházka pokračovala přes pastviny se

zvířaty, kterým se Elánius rozhodl říkat krávy, a

kolem lánů obilí. Prozíravě obešli ty… ploty,

udržovali si bezpečnou vzdálenost od… příkopů

a naprosto ignorovali… zídky, pak vystoupali do

mírného svahu na pahorek posázený březovým

hájkem, odkud se dalo dohlédnout prakticky

kamkoliv a určitě na konec vesmíru, ale to byste

se museli dívat přímo vzhůru a ve výhledu by vám

nesměly překážet husté koruny bříz. Byl odsud

vidět dokonce i hustý oblak kouře a výparů,

který se zvedal nad městem Ankh-Morpork.

„Tohle je Šibeniční vrch,“ řekl Jeefes, když

Elánius nabral dech. „Možná už nechcete jít dál,“

řekl, když se přiblížili k vrcholku, „tedy, pokud

nechcete Samíkovi vysvětlovat, co a k čemu je

šibenice.’1

Elánius se na svého komorníka tázavě

zadíval. „Skutečně?”

„No, jak říkám, tohle je Šibeniční vrch. Proč

myslíte, že ho tak pojmenovali, pane? ,Voco‘

Berankin se dopustil velkého, politováníhodného

omylu, když v opilosti uzavřel sázku s jedním ze

svých stejně opilých hospodských kamarádů, že

ze svých pozemků může vidět kouř města.

Zeměměřič, který pak tuhle teori ověřoval, mu

ovšem sdělil, že na to by tenhle kopeček musel

být o deset metrů vyšší. Proplýtval jen chvilku

času, během níž se pokusil podplatit zeměměřiče,

a když se mu to nepodařilo, zkusil stejného

výsledku dosáhnout s pomocí jezdeckého bičíku,

bohužel se stejným výsledkem. Tak svolal

všechny pracující lidi ze svého panství a všechny

lidi z okolí a přikázal jim zvednout ten pahorek o

řečených deset metrů, což byl neobyčejně

náročný projekt. Stálo to samozřejmě celé jmění,

ale každá rodina v celém širém kraji si tak

pravděpodobně díky tomu pořídila teplé zimní

oblečení a nové boty. Stal se velmi oblíbeným a

samozřejmě vyhrál svou sázku. “

Elánius si povzdechl. „Víte, Jeefesi, tak nějak

cítím, že znám odpověď, ale přesto se zeptám:

kolik bylo v sázce?“

„Dva galony brandy,” odpověděl Jeefes s

triumfálním výrazem, „které najednou vypil

vestoje, přesně na tomhle místě, za jásotu

shromážděných pracovníků. Pak, podle toho, co

se říká, se za dalšího spontánního jásotu všech

přítomných skutálel až dolů.“ „Myslím, že ani v

době, kdy jsem vážně nasával, bych nevypil ani

galon brandy,” uvažoval Elánius. „To je skoro

sedm lahví! “

„No, myslím, že ke konci už mu toho větší

část tekla do kalhot, ať tak, nebo tak. Ale

takových, jako byl on, byla celá řada… “

„Všecko teklo kalhotama,“ zatrylkoval malý

Sam a rozesmál se tím zvláštním, chraptivým

smíchem šestiletého dítěte, které si myslí, že

slyšelo něco ham-batého nebo rozpustilého. A

jak se zdálo, ti dělníci, kteří oslavovali starého

opilce, si mysleli totéž, napadlo Elánia. Oslavovat

muže, který najednou vypije brandy v ceně

vašeho ročního platu? Jakou to má logiku?

Jeefes mu musel číst myšlenky. „Venkov není

tak choulostivý jako město, veliteli. Tady mají

rádi solidní a přímé věci a ,Voco‘ byl tak bytelný

a přímý, jak jen si člověk mohl přát. Proto ho

měli rádi, protože věděli, jak si sami stojí, i když

bylo jasné, že on už brzo upadne. Vsadil bych se,

že se jím chlubili po všech okolních hrabstvích.

Dokážu si to živě představit. Ten náš starej pán

je takovej mazavka, že dokáže přepít ty vaše

starý mazavky, kdykoli si vzpomene. A byli na

to pyšní. Jsem si jistý, že jste si myslel, že děláte

správnou věc, když jste podal ruku zahradníkovi,

ale tím jste lidi popletl. Teď nevědí, co si mají

myslet. Jste obyčejný člověk, nebo pán? Jste

šlechtic, nebo jeden z nich? Protože, pochopte,

veliteli, z jejich pohledu člověk nemůže být oboje

najednou. To by bylo proti přírodě. A venkov

také nemá rád hádanky.”

„Teklo to do kalhot!” vykřikl Samík, upadl

na záda do trávy a rozesmál se jako blázen.

„Upřímně řečeno, já sám nevím, co si o sobě

mám myslet,” řekl Elánius, zvedl syna do náručí a

vykročil za Jeefesem dolů z kopce. „Ale Sibyla

ano. Přihlásila mě na různé plesy, na tance,

večeře a na… aha, ano, soirées,” dokončil tónem

člověka, který je geneticky naprogramován tak,

aby nedůvěřoval všem slovům s ostrým

přízvukem. „Víte, s podobnými věcmi jsem se ve

městě už nějak vyrovnal. Vždycky, když mám

pocit, že to bude nesnesitelné, zařídím to tak,

abych byl nejpozději v polovině odvolán -

alespoň tak to bývalo, než to Sibyle došlo. Je

strašné, když mužovi podřízení poslouchají jeho

ženu, že?”

„Jistě,

veliteli.

Vydala

kuchyňskému

personálu příkaz, že bez jejího výslovného

souhlasu nesmí být v kuchyni připraven jediný

obložený chléb s opečenou slaninou.”

Elánius zamrkal. „Vzal jste s sebou malou

kuchyňskou výbavu, doufám?”

„Bohužel, na neštěstí se lady nějak o naší

malé kuchyňské sadě dozvěděla, veliteli.

Zakázala kuchyňskému personálu, aby mi vydal

byť jediný kousek slaniny, pokud ona osobně

nenařídí jinak.”

„Ona je ještě horší než Vetinari, přísahám!

Jak na to všechno přišla?”

„Abych vám řekl pravdu, veliteli, tak já si

myslím, že na to v podstatě nepřišla. Ona vás

prostě jen dokonale zná. Možná byste to mohl v

duchu pojmenovat přátelské podezření. Asi

bychom se měli vydat nazpět. Řekli mi, že dnes

je k obědu kuřecí salát.”

„Mám rád kuřecí salát?”

„Určitě, veliteli, Její Milost mi řekla, že

máte.”

Elánius se vzdal. „Pak ho tedy rád mám.”

Ve městě, v domě na ulici Vodní brázdy,

spolu obvykle jedli jen jednou denně v kuchyni,

která byla tou dobou příjemně vyhřátá a útulná.

Seděli proti sobě u stolu, který byl tak velký, že

se na něj vešla celá Elániova sbírka lahví a

lahviček s omáčkami, hořčicemi, nakládanými

zeleninami a samozřejmě různým čatní. Elánius

patřil k lidem, kteří jsou přesvědčeni, že sklenice

s oblíbeným dochucovadlem není nikdy úplně

prázdná a stačí, abyste v ní dostatečně dlouho

škrábali lžičkou.

V Sídle se věci měly jinak. Tak především,

bylo tady příliš mnoho jídla. Elánius nebyl

včerejší, dokonce ani předvčerejší ne, takže si

odpustil komentář.

Jeefes obsluhoval Elánia a lady Sibylu. Je

pravda, že když byli mimo domov, nepatřilo to k

jeho povinnostem, ale je pravda, že většina

komorníků také v kapse svého dokonale

střiženého fraku nenosila mosazný boxer.

„Tak co jste vy, kluci, dělali celé

dopoledne?” přivítala je vesele lady Sibyla, když

byly talíře prázdné.

„Viděli jsme pána, co byl hubenej jako

kostra a smrděl!” hlásil malý Samík. „Byl celej

zarostlej vousama a smrděl! A potom jsme našli

jabloň, co taky smrděla. Smrděla jako hovínko!”

Mírný výraz lady Sibyly se nezměnil. „A pak

jste váleli dolů z kopce sudy, ne? A co všechny

ty ploty, příkopy a zídky?”

„No jo, byly tam, ale hlavně je všude spousta

kravskejch hovínek! Šlapal jsem do nich!”

Malý Sam čekal dospěláckou odpověď a

jeho matka odpověděla: „Dobrá, máš přece nové

boty na venkov, je to tak? A ty boty jsou právě

na to, abys jimi mohl šlapat do kravských

hovínek.”

Sam Elánius viděl, jak se tvář jeho syna

rozzářila nadpozemským potěšením, když jeho

matka pokračovala: „Takhle mi to vždycky říkal

tvůj dědeček. Říkal, že když někde na poli

uvidím velkou hromadu kravských hovínek, měla

bych je pořádně rozkopat na všechny strany, aby

se rovnoměrně rozložila, protože všechna tráva

potom roste tak, jak má - hezky hustě a

pravidelně.” Při pohledu na Elániův výraz se

zasmála. „Víš, je to pravda, drahoušku. Větší

část zemědělství spočívá v hnoji.”

„No, pokud to nepochopí tak, že až se

vrátíme do města, může se máchat v kanálech a

rozkopávat, co tam najde.odpověděl Elánius.

„Něco z toho by ho mohlo kopnout na oplátku.”

„Měl by se o venkově něco naučit. Měl by se

dozvědět, kde se bere jídlo a jak se dělá. To je

důležité, Same.“

„Samozřejmě, má drahá.”

Lady Sibyla na něj vrhla pohled, jaký umí

vrhnout jen manželka. „Tak teď jsi promluvil,

jako když v úřadě posloucháš něco, co se ti

nelíbí, Same.“

„No, možná, já totiž nechápu, co má co

společného

Sibyla ho přerušila. „Tohle všechno bude

jednoho dne patřit Samíkovi a já bych byla ráda,

kdyby o tom všem měl nějakou představu, stejně

tak, jako bych si přála, aby ses ty uvolnil a užil si

svou dovolenou. Později vezmu Samíka na

domácí farmu, aby se podíval, jak se dojí krávy,

a sám si sebral nějaká vejce.” Vstala. „Ale ze

všeho nejdříve ho vezmu dolů do krypty, aby se

podíval na své předky.” Všimla si mírně

panického pohledu svého manžela a rychle

dodala: „To je v pořádku, Same, oni se tam

neprocházejí, víš, leží tam, a navíc ve velmi

drahých rakvích. Nechceš jít s námi?“

Smrt nebyla Samu Elániovi cizí a vice versa.

Pravdou je, že nenáviděl sebevraždy. Většinou to

byla oběšení, protože na to, aby člověk skočil do

řeky Ankh, by už musel být velmi zoufalý, mimo

jiné i proto, že každý takový se několikrát odrazil

od hladiny, než se mu podařilo prorazit vrchní

škraloup. A všichni museli být pečlivě

prohlédnuti, pro případ, že by to byla vražda v

převlečení.13 Zatímco pan Daniel „Vtenráz“

Vojáček, současný městský kat, dokázal někoho

zhoupnout na věčnost tak rychle a hladce, že si

toho postižený ani nestačil všimnout, Elánus až

příliš často viděl, co v tomto směru dokážou

napáchat amatéři.

Krypta Berankinovy rodiny připomínala

Elániovi městskou márnici po pracovní době.

Byla přeplněná. Rakve byly narovnány těsně

jedna vedle druhé a v několika vrstvách na sobě

stejně jako rakve v márnici, ale tady se dalo

doufat, že se nezřítí. Elánius unaveně pozoroval,

jak jeho žena vede jejich syna od jedné mosazné

tabulky k druhé a o každém člověku uloženém v

rakvi mu říká několik slov. Cítil při tom, jak na

něj jakýmsi zvláštním způsobem z okolních stěn

dýchají chladné, nekonečné hlubiny času. Jaké

asi je pro malého Sama slyšet jména všech svých

pradědečků a prababiček z těch minulých staletí?

Elánius svého otce nepoznal. Matka mu řekla, že

toho muže přejel vůz, ale Elánius měl podezření,

že jestli je na tom něco pravdy, pak to

pravděpodobně byla pivovarnická kára, která ho

„přejížděla” kousek po kousku celé roky.

Samozřejmě tady byl ještě starý Kamenná tvář,

královrah, teď rehabilitovaný, kterému ve městě

vztyčili sochu. Ta socha nebyla nikdy poškozena

ani pomalována, protože Elánius dal zcela jasně

ve všeobecnou známost, co se stane pachateli.

Jenže starý Kamenná tvář byl jen jeden bod v

čase, jakýsi, abychom tak řekli, pravdivý mýtus.

Mezi ním a Samem Elániem nebyla spojovací

linie, jen něco jako lítostivá propast. Jenže malý

Sam bude jednoho dne vévoda, a to byla

myšlenka, jíž se stálo za to držet. On nevyroste v

obavách, co je zač, protože on to bude vědět, a

vliv jeho matky by dokonce mohl převážit ten

nesmírně zátěžový faktor, jakým bylo mít za otce

Sama Elánia. Malý Sam dokáže tím správným

způsobem otřást světem. K tomu potřebujete

sebedůvěru, a když máte partičku potrhlých

(očividně), ale zajímavých předků, můžete na

muže na ulici udělat opravdový dojem a Elánius

znal spoustu ulic a spoustu mužů.

Jeefes neříkal úplnou pravdu. Dokonce i lidé

ve městě mají rádi charakterní postavy, zvláště ty

s černým srdcem, nebo alespoň natolik zajímavé,

že přispějí ke koloritu toho nekonečně bláznivého

cirkusového představení, které se neustále

odehrává v ulicích Ankh-Morporku. Zatímco mít

za otce notorického opilce bylo faux pas, mít

praprapradědečka, který dokázal vypít tolik

brandy, že jeho moč musela být hořlavá, a který

se pak, podle Jeefese, v klidu vrátil domů, aby si

dal oběd skládající se z kambaly následované

pečenou husou (to vše doplněno vhodným

vínem), a pak hrál se svými kumpány až do rána

partičku Rolovaného ramínka*, aby vyhrál

nazpět

* Pozn. aut.: Rolované ramínko vymyslel

někdy kolem roku Kolčavy kněz Josef

„Příčina” Ztroskotal, rektor školy U všech

svátých a tří hříšníků ve farnosti Dolní

Převislice. Pokud se dá usoudit z nečetných

písemných poznámek jeho současníků, dala

by se hra popsat jako směska mikáda, halmy

a brandy. Neexistují žádná

alespoň část svých prohraných peněz…

Takové příběhy lidé milovali a milovali tyhle lidi,

kteří nakopali světu zadek a nedali si od něj nic

líbit. To byl předek, na kterého člověk musel být

pyšný, ne?

„Myslím, že… rád bych si teď vyšel na

procházku, sám,“ oznámil Elánius. „Víš, jen tak

se rozhlédnout po okolí, strčit nos sem a tam a

poučit se o tomhle venkovském hospodářství

svým vlastním způsobem a tempem. “

„Ale Jeefes by tě měl doprovodit, drahý, “

odpověděla lady Sibyla, Jen tak, pro všechny

případy.”

„Pro jaké všechny případy, drahoušku?

Copak nechodím noc co noc ulicemi města?

Nemyslím, že bych při procházce venkovskou

krajinou potřeboval gardedámu, co říkáš?

Pokouším se proniknout k podstatě věcí.

Pochopit jejich ducha. Budu se dívat na narcisy a

zjistím, jestli mě naplní radostí, nebo co už se to

od nich čeká, budu dávat velký pozor, jestli

nezahlédnu tu neobyčejně vzácnou potáplici

zpěvavou,* a pozorovat, jak se krtci chystají k

letu. Celé

známá pravidla, pokud ovšem vůbec

nějaká pravidla kdy existovala.

* Pozn. překl.: Snažil jsem se dohledat, co

je tahle potáp-lice zpěvavá za ptáčka. Možná,

že jsem nehledal dost nebo na správných

místech, ale přesnou odpověď jsem nenašel.

Nicméně, nejvíc se mi zalíbila následující

vysvětlivka: Přestože je tento exotický a

velmi vzácný druh ptáka domovem v

nejpustších a věčně zmrzlých, odmítavých

oblastech transylvánské tundry, je pravidelně

pozorován na horkém a vlhkém pobřeží

Bornea, obvykle během víkendového rituálu

tamních spiritus-humi-doriánů.

týdny jsem si v novinách četl články o

přírodě. Myslím, že vím, jak to zvládnout sám,

drahoušku. Velitel Hlídky nemá strach, že by

nezpozoroval

nějakého

pozoruhodného

nepozorného hmyzolovce!“

Lady Sibyla ze zkušenosti věděla, kdy je

moudré se s manželem nepřít, a spokojila se se

slovy: „Zkus alespoň nikoho nerozrušit, drahý,

ano?“

Po deseti minutách chůze byl Elánius ztracen.

Ne fyzicky, ale metaforicky, duševně a

peripateticky ztracen. Vůně živých plotů byla ve

srovnání s výraz-

Zjistilo se, že tento pták, menší skvrnitá

vrtichvostá potáplice zpěvavá, se ukazuje v

mnoha podobách a s různým opeřením. Její

barva se může výrazně měnit a většina

účastníků rituálů se shoduje na tom, že s

pokračujícím průběhem slavnosti je její

podoba stále bizarnější.

Různé pokusy a dlouhá studia vedly k

přijetí závěru, že diskutovaný ornitologický

zázrak se nejlépe pozoruje s mírně přivřeným

očima a v onom zvláštním povzneseném

stavu, kdy se při vyslovování jeho jména k

prvním písmenům slov druží aspirované „h“

a některé sykavky se mírně mění, tedy:

Mhenší shkvrnitá vhrti-chvostá photáplise

zpěvavá. Je zajímavé, že menší skvrnitá

vrtichvostá potáplice zpěvavá nebyla nikdy

pozorována za chladného světla nového dne.

V běhu jsou vyčerpávající studie, které mají

dokázat existenci tohoto vzácného ptáka i v

těch oblastech světa, kde rituál humi-doriánů

není provozován tak pravidelně. Každé nově

objevené

hnízdiště

menší

skvrnité

vrtichvostépotáplice zpěvavé je zaznamenáno

a zdokumentováno Čestným řádem spiritus-

humidoriánů (CeŘaSpiH) pro potřeby příštích

generací.

nými pachy města jaksi planá, nevýrazná, a

navíc neměl nejmenší představu, co v hustém

porostu šustí a šramotí. Poznal krávy a býky,

protože často procházel tou částí města, kde byla

jatka, ale zvířata tady venku nebyla bez sebe

strachem, a když procházel kolem, ostražitě ho

pozorovala, jako kdyby si s chladnou myslí

dělala poznámky. Ano - to je ono! Venkovský

svět je zkrátka naruby! Byl policajt, vždycky byl

policajt a jako policajt i zemře. Policajt nikdy

nepřestane být policajtem, a když jako policajt

procházel městem, lidé ho vlastně neviděli, s

výjimkou těch, v jejichž zájmu bylo vidět

policajty a jejichž řemeslo a živobytí záviselo na

tom, aby policajta zpozorovali a zpozorovali ho

dříve, než policajt zpozoruje je. Většinou byl jen

nezřetelnou součástí okolí, dokud ho výkřik,

cinkot rozbíjeného skla nebo zvuk plíživých

kroků nezaostřil.

Ale tady ho všechno pozorovalo. Tvorové

malí i větší bleskově mizeli v živých plotech,

prchali v panice, nebo jen podezřele šramotili v

listí. Byl cizinec, vetřelec, nebyl tady vítaný. Vyšel

z uličky mezi ploty a kus před sebou uviděl

vesnici. Viděl komíny, ale ploty a pěšiny se

křižovaly a točily v přírodním bludišti, stromy a

keře místy tvořily přírodní tunely plné příjemného

stínu, ale zato si nepříjemně zahrávaly s jeho

smyslem pro orientaci.

Ztratil veškeré ponětí o směru a ve chvíli, kdy

se ocitl na zaprášené vesnické ulici mezi domky s

doškovými střechami, byl zpocený a nenaložený.

Zhruba v polovině cesty stála mezi domky

mnohem větší budova s nápisem Hostinec, což

potvrzovali i tři staříci, kteří seděli na lavici před

ní a pozorovali přicházejícího Elánia pohledy, v

nichž se zrcadlila naděje, že cizinec patří k těm,

kteří jsou ochotni koupit svému spolubližnímu

nějaké to pivo. Byli oblečeni do šatů, které

vypadaly, jako když je na ně někdo přibil

hřebíčky. Když se přiblížil, jeden z nich něco řekl

dvěma ostatním, všichni vstali a pozvedli

ukazováčky k okraji klobouků. Jeden z nich řekl:

„Brý půldne, V’še M’losti,“ což si Elánius po

krátkém zamyšlení přeložil. Následovalo jakoby

bezděčné gesto směřující k prázdným korbelům,

které naznačovalo, že to jsou opravdu prázdné

korbele, a tedy jakási anomálie, již je třeba

odstranit.

Elánius věděl, co se od něj čeká. V Ankh-

Morpor-ku neexistovala hospoda, kde by nebyli

podobní tři staříci, kteří se opalovali před

lokálem a každý den vyprávěli cizincům o starých

dobrých časech, tedy

o časech, kdy korbele, které před nimi stojí,

bývaly ještě plné piva. A pak to pokračovalo

tak, že jste dali korbele naplnit laciným pivem,

dostalo se vám „vřelé díky, laskavý muži“ a

možná i nějaké té informace, kdo kde koho kdy

viděl dělat co s kým, což byla voda na policejní

mlýn.

Jenže výrazy těchhle tří se rychle změnily,

když jim jeden z nich něco zašeptal. Rychle se

zase vrátili na svou lavici, jako kdyby se snažili

být nenápadní, ale své korbílky si vzali s sebou,

protože člověk nikdy neví. Vývěsní štít nade

dveřmi hlásal, že se hospoda jmenuje U skřeti

hlavy.

Proti hospodě byla mezi domy velká proluka,

porostlá, jak se říká, pažitem. Páslo se na ní

několik ovcí a na vzdálenějším konci byla

hromada něčeho, co vypadalo jako polámané

košatiny nebo proutěné dostihové překážky,

jejichž účel Elánius nedokázal určit. Na druhé

straně výraz „venkovský pažit“ znal, i když nikdy

žádný neviděl. Ankh-Morpork se mnoha pažity

chlubit nemohl.

Hospoda páchla zvětralým pivem. To

pomáhalo jako hradba proti pokušení, i když byl

Elánius „čis-tý“ celé roky a dokázal se vypořádat

s nějakým tím sherry při oficiálních příležitostech,

už proto, že chuť sherry bytostně nenáviděl. Pach

zvětralého piva v něm vyvolával podobný pocit.

V chabém světle malého okna uviděl postaršího

muže, který pilně leštil kameninový korbel. Muž

zvedl hlavu a Elánius na něj kývl. Bylo to takové

všeobecné kývnutí, které všude znamená totéž -

„Já vidím tebe, ty vidíš mě a záleží jen na tobě,

co se bude dít dál“, i když někteří hospodští do

kývnutí dokázali přidat i informaci, že mají pod

pultem šedesáticentimetrový kus olověné trubky

pro případ, že by měla druhá strana v úmyslu si

něco začít.

Elánius se zeptal: „Máte i nějaké pití bez

alko-holu?“

Hospodský pomalu a velmi pečlivě pověsil

korbel na hák za výčepním pultem, podíval se

Elániovi přímo do očí a bez jakékoliv jízlivosti

odpověděl: „Hm, podívejte, sire, tohle je to,

čemu se říká hospoda. Kdybych nepodával

alkohol, byli by lidi nevrlí. “ Pak chvilku

poklepával prsty na pult a poněkud nejistě

pokračoval: „Zena si dělá limonádu, pokud by

vám to vyhovovalo?’1

„Jakou?”

„Z červené řepy, říká, že je to dobré na

pravidelnou stolici.”

„Výborně, vždycky jsem se považoval za

člověka s pravidelnými návyky,“ odpověděl

Elánius. „Dejte mi půlitr - ne, víte co? Tři deci

budou stačit, díky.“

Další kývnutí a muž za pultem na okamžik

zmizel ze scény, aby se vzápětí objevil s velkou

sklenicí přetékající rudofialovou pěnou. „Tady to

máme,“ řekl a položil sklenku opatrně na bar.

„Tohle do cínu ne-naléváme, ono to s ním nějak

reaguje. První je na podnik, sire. Jmenuju se

Jeminák, majitel Skřeti hlavy. Troufl bych si říct,

že vaše jméno znám. Dcera slouží ve velkým

domě a já se chovám ke každýmu stejně, a to z

toho důvodu, že hospodský je kamarád každého

člověka s penězma v kapse, a když ho to

popadne, tak i těch, kteří jsou momentálně černý

jak pikovej král, což se ovšem právě teď netejče

těch tří násosků venku. Hospodský už zažil

každýho z okolí po pár pivech a nevidí důvod,

proč někoho diskriminovat.”

Jeminák zamrkal, když k němu Elánius natáhl

ruku a řekl: „Pak si velice rád potřesu rukou s

republikánem!”

Elánius podobné výlevy znal. Většina mužů,

kteří stáli za výčepním pultem, se považovala za

největší světové myslitele a bylo prozíravé se k

nim jako k takovým chovat. Potom, co si potřásli

rukou, Elánius dodal: „Ta limonáda je vážně

skvělá. Velmi pikantní.”

„Jasně, sire, žena do ní přidává chili papričky

a celerový semínko, aby si lidi mysleli, že pijou

něco, co má grády.”

Elánius se opřel o pult, a najednou pocítil

úžasný klid a mír. Stěna nad barem byla ověšena

hlavami mrtvých zvířat, především těch s rohy,

parohy, kly a tesáky, ale pocítil něco jako šok,

když mezi nimi v chabém světle objevil skřeti

hlavu. Jsem na prázdninách, připomněl si, a došlo

k tomu asi už hodně dávno, bude to stará

historie. A při tom zůstal.

Jeminák se zaměstnal řadou drobných prací,

jaké si každý výčepní snadno najde, a jen tu a

tam vrhl pohled na svého hosta. Elánius chvíli

seděl mlčky a pak se ozval: „Mohl byste těm

pánům venku donést po půlitru, pane Jemináku?

A do každého piva na-lejte skleničku brandy,

aby pánově věděli, že pijí něco podstatného. “

„To jsou Dlouhej Tomáš, Krátkej Tomáš a

Tomáš Tomáš, “ komentoval Jeminák a natáhl se

pro korbele. „Slušní mládenci - trojčata, víte? Na

živobytí si vydělají, ale jak bych vám to… prostě

dohromady se dělí o jeden mozek, a ani ten není

nic moc. Ale skvělý na plašení vran.“

„A všechny je pojmenovali Tomáš?“

ujišťoval se Elánius.

„No jo. Je to v jejich rodině tradiční jméno,

víte, jejich otec byl taky Tomáš. Možná, že to

předchází zmatkům, vědí, a je zmatete opravdu

snadno. Jsou tak trochu mimo, ale když jim dáte

práci, kterou zvládnou, udělají ji rychle a pořádně

a nepřestanou, dokud jim neřeknete. Na

venkově nejsou žebráci, chápete? Tady se

vždycky najde nějaká drobná práce, kterou je

třeba udělat. S dovolením, sire, do toho piva jim

dám jen malýho panáka, tolik je zase mást

nemusíme, jestli chápete, co tím myslím.”

Hospodský postavil korbele na podnos a

vyšel dveřmi do oslňujícího světla venku. Elánius

se bleskově přesunul za bar a stejně rychle se

vrátil na své místo.

Stačilo několik vteřin, takže v okamžiku, kdy

se ve dveřích objevily tři obličeje, se už zase

nedbale opíral

o pult. Elánia pozdravily tři ruce se

zvednutými palci a všechny tři tváře zase rychle

zmizely, pravděpodobně pro případ, že by

vybuchl, nebo mu alespoň narostly rohy.

Jeminák se vrátil s prázdným podnosem a

obdařil Elánia spokojeným úsměvem. „No, udělal

jste si tam venku přátele, sire, ale já bych vás

nerad zdržoval. Jsem si jistej, že máte spoustu

práce.“

Policajt, pomyslel si Elánius. Poznám

policejní obušek, když ho vidím. To je přece sen

každého policajta, ne? Nechat městské ulice

daleko za sebou a pořídit si někde malou

hospodu, a protože jste byl policajtem a nikdy se

toho nezbavíte, budete pořád vědět, co se kolem

děje. Já jsem přišel na to, co jsi zač, ale ty nevíš,

že já to vím. A z mého hlediska to pova-žuju za

úspěch. Jen počkejte, pane Jemináku. Vím, kde

bydlíte.

Elánius v dálce zaslechl pomalé a těžké

kroky, které se postupně přibližovaly. Viděl

místní mužské, kteří přišli v pracovních šatech, a

v rukou skoro každý z nich nesl to, co by většina

lidí nazvala zemědělským nářadím, ale co Elánius

v duchu označil za nebezpečné zbraně. Skupina

se zastavila přede dveřmi a pak zaslechl

nezřetelný šepot. Bylo jasné, že se tři Tomášové

dělí o dnešní novinky, a zdálo se, že je ostatní

přijímají buď s nedůvěrou, nebo despektem. Pak

zřejmě venku došlo, i když s dosti velkou

neochotou, k jakési dohodě.

Nakonec muži vešli dovnitř a Elániova mysl

je zaregistrovala a založila do přehledného

rejstříku.

Prvním exemplářem byl postarší muž s

dlouhým bílým plnovousem a v - dobří bohové -

hrubé kytlici. Copak tady se to vážně ještě nosí?

Ať už se jmenoval jakkoliv, ostatní mu nejspíše

říkají „dědku“. Stydlivě klepl v pozdravu

kloubem ukazováku do čela, a když měl tuhle

složitou formalitu za sebou, zamířil spokojeně k

nálevnímu pultu. V ruce si nesl velký hák, a to je

ošklivá zbraň. Druhý jedinec měl rýč, který může

v rukou zkušeného muže sloužit jako sekera

nebo obušek. I ten měl kytli, vyhnul se Elániovi

očima a jeho pozdrav vypadal spíše jako

neohrabané zamávání. Číslo tři, jenž nesl

dřevěnou basu s nářadím (strašlivá, téměř

smrtelná zbraň, když je úder veden správně), se

prosmýkl kolem a Elániovým směrem vrhl jediný

kosý pohled. Byl dost mladý a velmi hubený, ale

tyhle basy mají při správném nápřahu

neuvěřitelnou setrvačnost. Pak se objevil další

postarší muž, který měl sice kovářskou zástěru,

ale rozhodně ne kovářskou postavu, takže si ho

Elánius v duchu označil jako „podkováře“. Ano,

to bude ono, menší, šlachovitý, snadno se

dostane pod koně. Podkovář nabídl celkem

zdařilý pokus o vojenské zasalutování a Elániovi

se nepodařilo pod zástěrou odhalit žádné

podezřele nebezpečné vypukliny. Nedokázal si

pomoci, tyhle úvahy a odhady mu běžely hlavou

zcela automaticky. Tohle policajt ve službě dělal.

Dokonce

i když jste nečekali žádné trable, tak jste…

hm… čekali trable.

Pak místnost ztuhla.

Kolem Jemináka probíhala všeobecná kusá

konverzace, ale ta teď ustala, protože dovnitř

vešel skutečný kovář. A sakra. Všechny Elániovy

poplašné zvonky se ozvaly najednou, a rozhodně

to nebyly rolničky. Zvonily o sto šest. Po

krátkém rozhlédnutí po místnosti se muž vydal k

nálevnímu pultu směrem, který ho mohl vést

kolem, možná přes, nebo dokonce skrz Sama

Elánia. Elánius opatrně odtáhl z cesty svou

sklenici, takže mužův nezastřený pokus ji „náho-

dou“ zvrhnout selhal.

„Pane Jemináku,“ zvolal Elánius, Jednu rundu

na mě pro tyhle gentlemany, ano?“

To u většiny nově příchozích vyvolalo jisté

rozjaření, ale kovář udeřil o pult rukou velikosti

lopaty, až korbele poskočily.

„Nestojím o to, pít s těmi, kdo drtí ubohou

chudinu!“

Elánius se mu podíval do očí a řekl:

„Omlouvám se, ale drtič jsem si s sebou dnes

nepřinesl.” Bylo to hloupé, protože od pultu ze

skupinky pijáků v naději se ozvalo několik

uchechtnutí, která prohrábla ohně doutnající v

kovářově nitru a rozzlobila ho.

„Co jste zač, že si myslíte, že jste lepší

člověk než já?“

Elánius pokrčil rameny a řekl: „Nevím, jestli

jsem lepší muž než vy.“ Myslel si při tom: mně

připadáš jako velký mužský v malé společnosti a

myslíš si, že jsi tvrďák, protože jsi silný a železo

se ti nesnaží připlížit za záda, aby tě koplo do

koulí. Dobrý bože, vždyť ty ani nevíš, jak se

pořádně postavit! Dokonce

i desátník Nóblhóch by tě dokázal srazit k

zemi a pilně kopat do rozkroku dřív, než bys

věděl, co se to vůbec děje.

Najednou zpoza pultu vyšel Jeminák jako

člověk, který se obává, že by se mohlo rozbít

něco drahocenného, opatrně uchopil kováře za

paži a prohlásil: „No tak, Jeremiáši, nechceme

tady žádné nepříjemnosti. Jeho Milost se sem jen

přišla napít jako každý druhý a na to má právo…

“

Zdálo se, že to zabralo, i když útočný výraz

na Jeremiášově obličeji a v jeho nejbližším okolí

doutnal dál. Podle toho, jak se tvářili ostatní, tady

každý tohle představení znal. Byl by to mizerný

policajt, kdyby nedokázal přesně odhadnout

náladu hospodského davu, a Elánius by na toto

téma

dokázal

napsat

knihu

doplněnou

poznámkami pod čarou. Každá společnost má

svého buřiče, blázna nebo politika-sa-mouka.

Ostatní je obvykle tolerují, protože tihle lidé

přispívají k radosti a veselí národů. Vždycky tak

maximálně řeknou: „On už jiný nebude”, nebo

„Tak to na světě chodí“, a vzduch se vyčistí a

život jde dál. Jenže Jeremiáš, který teď seděl v

rohu šenku a krčil se nad svým pivem jako lev

nad ulovenou gazelou, tenhle Jeremiáš byl v

Elániově lexikonu rizika zapsán jako muž, který

pravděpodobně vybuchne. Je samozřejmé, že

svět někdy potřebuje vybuchnout, a je to v

pořádku, pokud k tomu ovšem nedojde tam, kde

právě Elánius pil.

Elánius si všiml, že se hospoda plní, většinou

dalšími syny úrodné hroudy, ale i lidmi, kteří, ať

už byli, nebo nebyli gentlemany, čekali, že je tak

budou ostatní oslovovat. Měli pestré čapky a bílé

kalhoty a neustále hovořili.

Zvenčí sem zaléhal zvýšený ruch. Ulice před

hospodou se plnila vozy a koňmi. Někde

nedaleko bylo slyšet klepavé údery a Jeminákova

manželka teď obsluhovala pípu, zatímco její

manžel pobíhal s podnosem výčepem sem a tam.

Jeremiáš setrvával ve svém koutě jako muž,

který se snaží získat čas, čas od času se podíval

Elániovým směrem a v jeho pohledu se střídavě

objevovaly dýky, pěsti a kopance, pro případ, že

by se Elánius odvážil mu pohled oplatit.

Ten se naopak rozhodl vyhlédnout ze

špinavého hospodského okna. Bohužel, hospoda

patřila k těm děsivým místům, které romantici a

optimisté nazývají pitoreskní, což mimo jiné

znamenalo, že bylo okno tvořeno malými

kulatými tabulkami vzájemně spojenými olovem.

Jejich úkolem bylo vpouštět dovnitř světlo, ne

umožňovat pohled ven, protože světlo ohýbaly

tak děsivě, že se paprsky téměř lámaly vedví.

Jedna tabulka ukazovala něco, co byla nejspíše

ovce, ale vypadala jako bílá velryba, a když se to

pohnulo, změnilo se to v houbu stejné barvy. Pak

za sklem prošel muž bez hlavy, a jakmile se ocitl

na další tabuli, bylo z něj jediné obrovské oko.

To by se líbilo malému Samíkovi, ale jeho otec se

rozhodl neriskovat možnou slepotu a vyšel ven

do slunečního světla.

Aha, pomyslel si, tady se bude hrát nějaká

hra.

Dobrá.

Elánius neměl hry nijak zvlášť v lásce,

protože vedly ke shromažďování lidí a

shromáždění lidí zase vedla k práci pro policisty.

Ale on tady vlastně nebyl jako policista, že? Byl

to zvláštní pocit, takže opustil hostinec a stal se

nevinným přihlížejícím. Už si ani nepamatoval,

kdy se mu něco takového přihodilo. Měl zvláštní

pocit… zranitelnosti. Popošel k nejbliž-šímu

muži, který zatloukal do země nějaké kolíky, a

zeptal se: „Tak co se to tady děje?“ Okamžitě si

uvědomil, že promluvil spíš jako policajt než jako

obyčejný občan, a rychle dodal: „Pokud byste mi

to mohl říci, prosím?“

Muž se narovnal. Byl to jeden z těch s

barevnými čapkami. „Copak jste ještě nikdy

neviděl hrát strkot, pane? Je to hra nade hry!“

Pan civilista Elánius se ze všech sil snažil

vypadat jako muž dychtící po dalších

podrobnostech. Soudě podle nadšeného výrazu

jeho informátora, měl se teď Elánius dozvědět

vše o pravidlech strkotu, ať už o to opravdu stál,

či nikoliv. No, pomyslel si, řekl jsem si

0 to…

„Víte, sire, strkot může někomu na první

pohled připadat jako každá jiná hra s míčkem,

kde proti sobě bojují dvě strany s cílem dopravit

nějaký míč či míček rukou, nohou, pálkou nebo

jiným nástrojem do takové či onaké branky

svého protivníka. Strkot byl ale vymyšlen během

jedné partie kroketu v Teologické koleji sv.

Onana v Šunce na Krajíci, když bohoslovec

Jasoň Poletrhovec, dnešní biskup z Quir-mu,

uchopil svou palici oběma rukama, a místo aby

do míčku jen jemně ťukl… “

Pak už se Elánius vzdal, nejen proto, že

pravidla té hry byla sama o sobě nesrozumitelná,

ale také proto, že onen výjimečně nadšený mladý

muž dovolil svému nadšení, aby přehlušilo jeho

soudnost a s ní

1 základní nutnost vysvětlovat věci v

nějakých

logických

souvislostech,

což

znamenalo, že záplava informací byla neustále

přerušována omluvnými poznámkami typu:

„Omlouvám se, měl jsem už vysvětlit předtím, že

druhý kužel není dovolen více než jednou při téže

výměně, a v normální hře může být jen jeden

kopeček, pokud, samozřejmě, nemluvíme o

královském strku, kdy…“

Elánius zemřel… slunce spadlo z oblohy,

svět za

„Není něco v pořádku, veliteli?” zeptal se

Florián

Je to jedna z těch věcí, které prostě mají

nóbl dá

„Pak,” odpověděl Karotka, „se bohužel

budeme muset

Bárka se znovu odrazila od břehu a otřásla

skřety

„Ale ona je skřetka!” vyklouzlo po chvilce

Eláni

1

Pozn. aut.: Tedy až na tu řadu umělecky

vyvedených

2

Pozn.

překl.: Jeefes tím myslí onu

vznešenou Ligu Gentlemanských Sluhů.

Pokud je známo, byla to společnost

vybranější než většina klubů jejich pánů.

3

Pozn. aut.: Tohle bylo poněkud ošidné. Co

se týkalo Elánia, byli si všichni muži zcela

rovni, ale zcela očividně četař nebyl totéž, co

kapitán, a kapitán nebyl totéž, co policejní

velitel, a co se týkalo desátníka Nóblhó-cha…

tedy, nikdo nemohl být stejnýjako desátník

Noby Nóblhóch.

4

Pozn. aut.: Za daných okolností by kovový

šejkr nebyl vhodný… nebo bezpečný.

5

Pozn.

překl.: Lejta - ležatý dřevěný,

výjimečně plechový sud různých rozměrů na

podvozku taženém obvykle koňmi, který

slouží k převozu močůvky a fekálií, potažmo

jiných tekutin. Říká se mu také voznice,

pojízdná miskrubna nebo fekál a od minulého

století, kdy se začala umisťovat na automobily

s motorovým čerpadlem, také zvučným

českým slovem hovnocuc.

6

Pozn. překl .-.Jindřich Král našel zlatý důl

tam, kde má mnoho lidí maximálně zlatou

žílu. Bližší podrobnosti viz knihu Terryho

Pratchetta Pravda a další.

7

Pozn. aut.: A to se nezmiňujeme o Elániovi,

Tabulové

8

službě,

kteréžto

jméno

bylo

dosti

významné zvláště ve společnosti trpaslíků.

9

Pozn. aut.: Jeefes byl skvělý komorník

a/nebo osobní sluha gentlemana, když to

situace vyžadovala, ale ve své dlouhé kariéře

byl mimo jiné také obávaným pouličním

rváčem a dobře věděl, že se nikdy nesmí

otočit zády k nikomu, kdo by u sebe mohl mít

zbraň.

10

Pozn. překl.: Tohle téma už jsme probírali,

viz knihu

Buch! (Talpress, 2007)

11

Pozn. překl.: Konkers neboli vytloukaná je

hra, která se hraje na podzim s kaštany. Hráči

si uvážou na provázek kaštany a pak jimi o

sebe tlučou. Vítězem je ten, jehož kaštan

vydrží nejdéle. Je to podobné jako hra, která

se u nás o Velikonocích hraje (nebo spíš

hrávala) s vykoledovanými vejci.

12

Pozn. překl.: Woolsthorpe u Colsterworthu

je vesnička v Jižním Kestevenu, což je část

Lincolnshiru. V Anglii, samozřejmě. Je

proslulá tím, že se tam narodil sirlsaac

Newton. A co má být ? Jen počkejte.

13

Pozn. aut.: Nebyly výjimečné případy, kdy

policisté našli rukou psaný dopis na

rozloučenou, který, jak se ukázalo při

podrobnějším zkoumání, nebyl psán tou

správnou rukou.

>

Elánius zemřel… slunce spadlo z oblohy, svět

zaplavili obrovští ještěři, hvězdy vybuchly a

zhasly,

všechny

naděje

s

chrochtavým

zabubláním zmizely v odpadu zapomnění,

nebeskou báň naplnil plyn a vznítil se, a ejhle!

Byla tady nová nebesa, jeden opatrný vlastník a

nová plocha a podívejte, možná vpravdě nový

život vylezl z moře, ale možná také že ne, protože

jej stvořili bohové - to už záleželo na přihlížejícím

-, a ještěři se změnili v méně šupinaté ještěrky, a

nebo také ne, a ještěrky se změnily v ptáky a

červi v motýly a jistý druh jablek se změnil v

banány. Pak možná jeden druh opic spadl ze

stromu a uvědomil si, že život je mnohem lepší,

když nemusí trávit život tím, že na něčem visí, a

za necelých pár milionů let vymyslel kalhoty a

ozdobné pruhované klobouky a nakonec hru

strkot a tady, jakoby magicky reinkarno-ván, stál

na venkovském pažitu maličko omámený Elánius

a díval se do usměvavé tváře nadšence.

Podařilo se mu ze sebe vypravit: „No tedy,

to je opravdu úžasné, děkuji vám mnohokrát. Už

se těším, jak si hru vychutnám.” V té chvíli si

pomyslel, že nejlépe udělá, když se vydá svižnou

chůzí k domovu, ale ta myšlenka byla naneštěstí

přerušena známým hlasem, který říkal: „Vy tam,

poslyšte, ano, vy! Nejste Elánius?”

Byl to lord Rzezacz, obvykle obývající

Ankh-Mor-pork, starý válečný kůň, bez jehož

unikátního přístupu ke strategi a taktice by

mnoho válek nebylo vyhráno zdaleka tak krvavě.

Teď už byl upoután na kolečkové křeslo, výkřik

poslední techniky, postrkované mužem, jehož

život musel být, jak znal Elánius jeho lordstvo,

skutečně nesnesitelný.

Jenže nenávist nemívá dlouhý poločas

rozpadu a v posledních letech nepovažoval

Elánius toho muže za víc než za idiota s

predikátem, zcela zdeci-movaného věkem, který

ovšem pořád ještě disponoval tak drsným a

pronikavým hlasem, že by stačilo ten hlas trochu

upravit, a daly by se s ním podřezávat stromy.

Lord Rzezacz už nebyl problém. Určitě už mu

zbývá jen několik let do chvíle, než někde v

pokoji zreziví. A ve svém uzlovitém srdci Elánius

cítil jistý obdiv k tomu hašteřivému starému

řezníkovi, s jeho stále svěžím sebepřeceňováním

a pevným odhodláním nezměnit názor vůbec na

nic. Ten starý vyčpělý bouřlivák reagoval na

skutečnost, že je teď z Elánia, nenáviděného

policajta, vévoda, a díky tomu osoba mnohem

vznešenější, než je on, tak, že ostentativně

předstíral, že něco takového nemůže být pravda,

a proto to naprosto ignoroval. V Elánio-vých

duševních záznamech byl lord Rzezacz zapsán

jako nebezpečný šašek, ale, a tohle byl ten

problematický kousek, neuvěřitelně, téměř

sebevražedně odvážný. To by bylo všechno

vážně fajn, nebýt všech těch sebevrahů, kteří

zemřeli, když ho následovali do boje.

Svědci tvrdili, že to bylo naprosto nemožné -

Rzezacz v čele svých mužů vjel tryskem přímo do

čelistí smrti a nikdo ho nikdy neviděl hnout ani

brvou, když kolem něj svištěly střely z kuší a

hučely těžké hlavice řemdihů, které jeho vždycky

míjely a nevyhnutelně zasahovaly muže kolem něj

a za ním. Diváci, nebo spíš přesněji řečeno lidé

pozorující bitvu z útulného bezpečí za příjemně

velkými balvany, toho byli všichni svědky.

Možná, že dokázal i ty šípy ignorovat jako

všechno ostatní. Jenže stáří se tak snadno do

pozadí zatlačit nedá a starý pán, i když jeho

arogance nebyla o nic menší, přece jen zeslábl a

ztratil tu průboj-nost.

Rzezacz, a to bylo naprosto neobvyklé, se na

Elánia usmál a řekl: „Tak to je poprvé, co vás

tady vidím, Elánie! Sibyla se rozhodla, že se vrátí

ke kořenům, co?!“

„Chce, aby si malý Sam trochu ušpinil nohy

od hnoje, Rzezaczi.“

„To je správné, co?! To mladíkovi jen

prospěje a udělá to z něj chlapa, co?!“

Elánius nikdy nepochopil, kde se ta

pronikavá, výbušná „co?!“ berou. Koneckonců,

pomyslel si, jaký to má smysl, vykřikovat „co?!“

bez sebemenšího důvodu? Co to má být? Co

„co?!“? Jaké „co?!“? Proč „co?!“? Otázka je

sice něco jako stanový kolík každého rozhovoru,

ale proč pořád nějaké to jeho zatracené „co?!“?

„Takže tady nejste za žádnou oficiální

záležitostí, co?!“

Elániův mozek se rozeběhl tak rychle, že

kdyby byl Rzezacz chtěl, byl by slyšel, jak

Elániovi v hlavě cvakají kolečka. Elánius

zhodnotil tón jeho hlasu, celkový vzhled toho

muže, ten nepatrný, nicméně pro zkušené oko

zcela jasný náznak naděje, že odpověď bude znít

„samozřejmě, že ne“. Okamžitě ho napadlo, že

by možná nebylo špatné vhodit mezi holuby malé

kuřátko.

Zasmál se. „Víte, Rzezaczi, Sibyla na mě

naléhá,

!

|

abychom sem zajeli, už od chvíle, kdy se

malý Sam narodil. A letos si už opravdu dupla a

já si myslím, že příkaz vlastní ženy musí člověk

považovat za oficiální, co myslíte, kdy?!“ Elánius

si všiml, že se muž, který tlačil obrovské

kolečkové křeslo, pokouší potlačit úsměv,

zvláště potom, co Rzezacz odpověděl ště-kavým

„co?!“

Elánius se rozhodl, že nebude pokračovat

třeba slovem „kam?!“, ale místo toho odpověděl,

jen tak jakoby mimochodem: „No, však víte, jak

to chodí, lorde Rzezaczi. Když se policista

rozhodne opravdu důkladně hledat, najde zločin

všude. “

Lord Rzezacz se usmíval dál, ale když

odpovídal, jeho úsměv mírně ztuhl. „Na vašem

místě bych poslechl svou ženu, Elánie. Myslím, že

tady nenajdete nic, na čem byste si mohl brousit

svůj policejní ostro-vtip!“ Tentokrát větu

nekončilo žádné ostré „co?“, a to vlastně jeho

odpověď zdůrazňovalo.

Elánius už dávno zjistil, že je dobré dát těm

hloupým kouskům mozku něco, čím by se

zabývaly, aby nerušily ty chytré kousky, které

měly odvést skutečnou práci. Proto celou

půlhodinu soustředěně pozoroval svou první hru

strkotu, ale pak mu vnitřní budík ohlásil, že už

brzo by měl být nazpět v Sídle, aby stihl přečíst

malému Samíkovi něco, v čem se při troše štěstí

nebude na každé straně mluvit o hovín-kách

nebo alespoň o hnoji, a uložit ho do postýlky

ještě před večeří.

Svižně se vrátil a byl odměněn souhlasným

kývnutím lady Sibyly, jež mu poněkud nesměle

podala novou knihu, kterou měl začít Samíkovi

číst.

Zběžně mrkl na přebal. Jmenovala se Svět

hovínek. Když jeho žena zmizela z dohledu,

pečlivě ji prolistoval. No dobrá, člověk musel

připustit, že se svět mění a kráčí kupředu, a

dnešní pohádky už zřejmě nebudou o zářivých

malých věcičkách s křidélky. Jak obracel list po

listu, pomalu začínal chápat, že ať už tu knihu

napsal kdokoliv, byl to člověk, který přesně

věděl, co rozesměje taková malá děcka, jako je

Samík, až jim z toho bude slabo. Ta část o

plavbě po řece ho skoro přiměla k úsměvu.

Promíchána skatologií tvořila zajímavé vyprávění

o desinfekčních nádržích, instalatérech a

žumponorech a medácích a o tom, jak psí lejno

pomáhá vyrobit ty nejjemnější kůže, a o spoustě

dalších věcí, o nichž jste si nikdy nemysleli, že

byste je potřebovali znát, ale které se vám,

jakmile je jednou uslyšíte, usadí v paměti.

Kniha byla od téže autorky, která napsala

knihu Cůránky, a kdyby malý Samík dostal

možnost hlasovat při volbě nejlepší knihy na

světě, dal by svůj hlas rozhodně Cůránkám.

Jeho nadšení bylo pravděpodobně ještě navíc

rozdmýcháváno tím vzácným šotkem uličnictví,

který se ukrýval někde hluboko v Elániovi a nutil

ho předvádět synkovi všechny ty malebné zvuky.

Později při večeři se ho Sibyla zeptala, jak si

užil odpoledne. Zvláště ji zajímalo, když jí

vyprávěl, jak se zastavil ve vsi, aby se podíval na

parti strkotu.

„Ale? Tak oni to pořád ještě hrají? To je

úžasné! A jaké to bylo?“

Elánius odložil nůž a vidličku, na okamžik

zvedl zamyšlený pohled ke stropu a pak řekl:

„Víš, chvilku jsem si při tom povídal s lordem

Rzezaczem a pak jsem musel samozřejmě kvůli

malému Samíkovi jít, ale v té chvíli se štěstí

klonilo na stranu kněžích, když se jejich pálkaři

podařilo přestřelit pár farmářů velmi zručným

použitím překážky. Několik lidí proti tomu

protestovalo u muže s kloboukem, protože ten

hráč při tom zlomil svou hůl, ale podle mého

mínění bylo rozhodnutí muže s kloboukem

naprosto správné, už kvůli tomu, že se farmáři

pokoušeli o sokolí fintu.“ Zhluboka se nadechl.

„Když se hra znovu rozeběhla, farmáři se pořád

nějak nedokázali dostat do tempa, pak ale získali

čas, když na hřiště vběhla ovce, a kněží, v

domnění, že to znamená automatické přerušení

hry, se příliš brzo uvolnili a nějaký Škitadel

vstřelil úžasnou ocasnici přímo pod břichem

neřádného přežvýkavce… “

Nakonec ho musela Sibyla zarazit, protože si

uvědomila, že jídlo docela vystydlo. „Netušila

jsem, že jsi na slovo vzatý odborník na tu místní

vznešenou hru zvanou strkot, Same. Jak jsi k

tomu přišel?”

Elánius se znovu chopil nože a vidličky.

„Prosím tě, na to se mě raději neptej,” povzdechl

si. V hlavě se mu při tom ozval slaboučký hlásek,

který říkal: Lord Rzezacz mi řekl, že tady není

nic pro mě. Bude lepší, hochu, když zjistíme,

co to „nic“ doopravdy je, co?!

Odkašlal si a řekl: „Sibylo, podívala ses na tu

knížku, kterou teď čtu malému Samovi?”

„Samozřejmě, drahý. Felicity Beedleová1 je

nejznámější dětská spisovatelka na světě. Drží

ten primát už celé roky. Napsala třeba Milánek

a obrovský nežit, Gustík a kouzelný povlak na

polštář, O malém káčátku, které si myslelo, že

je slon… “

„A nenapsala taky nějakou o slonovi, který si

myslel, že je malé káčátko?“

„Ale Same, samozřejmě, že ne, protože to by

byla pěkná hloupost, nemyslíš? Teď si vybavuju,

že ještě napsala Dadlička a nosošťourači a za

knihu Graciá-nův velký problém získala cenu

Gladys H. J. Frkosy-nové - a to už popáté! Díky

ní se děti zase zajímají

o čtení, chápeš?“

„No, možná,“ přikývl Elánius, „ale čtou věci

o fe-káliích a úplně pitomých káčatech!“

„Same, to jsou přece běžné součásti lidského

života, tak nebuď tak prudérní. Z malého Samíka

je teď venkovský chlapec a já jsem na něj

opravdu moc pyšná a on miluje knihy. V tom je

celý ten vtip! Slečna Beedleová také financuje

nadaci Quirmské koleje pro mladé dámy. Musí

už teď být opravdu velmi bohatá, ale slyšela

jsem, že si pronajala dům U jabloně - ten je

prakticky vidět odsud z okna, je to ten na úbočí

kopce -, a považovala bych za správné, pokud

by ti to samozřejmě nevadilo, že bychom ji

pozvali k nám do Sídla.”

„Ale jistě,“ přikývl Elánius, i když jeho postoj

„samozřejmě, že mi to nevadí, drahoušku,” byl

vyvolán spíše jemným podtónem v hlase jeho

manželky, který naznačoval, že setkání se

slečnou Beedleovou je předem jistá věc, než

čímkoliv jiným.

Tu noc spal Elánius mnohem lépe, zčásti díky

pocitu, že někde v nedalekém vesmíru se ukrývá

nějaká stopa, nitka vedoucí k záhadě, která jen

čeká, až za ni zatáhne. Už teď ho svědily prsty.

Ráno vzal Samíka na koně, jak slíbil. Elánius

uměl jezdit, ale jízdu na koni nenáviděl. Přesto

byl přesvědčený, že umění padnout z koňského

hřbetu na vlastní hlavu by měl ovládat každý

mladý muž, už proto, aby se definitivně rozhodl,

že něco takového už nikdy v životě neudělá.

Zbytek dne se ale vůbec nevydařil. Elánius,

jehož mysl se plnila mnoha různými podezřeními,

byl metaforicky a málem i prakticky odvlečen

lady Sibylou k její přítelkyni Ariadně, oné dámě

obdařené šesti dcerami. Když ale Sibyla a

Elánius vešli do přehnaně barevného salonu, bylo

jich tam doopravdy jen pět. Byl uveden známým

přiblblým sloganem „náš drahý statečný velitel

Elánius”, který považoval za pěknou sračku, ale

protože si byl vědom Sibylina laskavého,

nicméně ostražitého pohledu, měl dost rozumu,

že to neřekl, rozhodně ne těmito slovy. A tak se

raději usmíval a trpně snášel, když se kolem něj

hemžily jako velké můry, a odmítal další koláčky

a další šálky čaje, který by za normálních

okolností uvítal, nebýt toho, že vypadal a chutnal

jako něco, v co se slušný čaj promění krátce

potom, co jste ho požili. Sam Elánius čaj miloval,

ale čaj nebyl čajem, pokud jste v hrnku dohlédli

na dno.

Ještě horší však bylo to, že se hovor neustále

stáčel ke kloboukům a čepcům, přičemž

neznalost tohoto předmětu si nejen chránil, ale

pečlivě pěstoval. Kromě toho ho dřely ty

zatracené kalhoty, ale lady Sibyla trvala na tom,

aby si je oblékl, protože, jak říkala, mu nejen

neobyčejně slušely, ale vypadal v nich jako

opravdový venkovský gentleman. Elánius na

základě toho došel k závěru, že venkovský

gentleman musí být v oblasti genitálií fyzicky

řešen poněkud odlišně.

Kromě něj a lady Sibyly tam byl ještě mladý

om-nijský kaplan, oblečený ve volné černé

roucho, které ho v oblasti genitálií očividně nijak

netísnilo. Elánius neměl ani nejmenší ponětí, proč

tam ten mladý muž vlastně je, ale zřejmě ty mladé

dámy potřebovaly někoho, koho by zaplavily

slabým čajem, podezřelými koláčky a švitořivou

konverzací, když s nimi nebyl někdo jako

Elánius. Navíc se zdálo, že když téma klobouků

ztratilo na své atraktivnosti, tak se rozhovor točil

už jen kolem dědictví a nadcházející plesové

sezóny. Bylo tedy prakticky nevyhnutelné, že

Elánius, pravidelně dost nervózní v ženské

společnosti, v němž teď navíc narůstala stále

silnější nechuť k čaji barvy koňské moči a

společenské konverzaci, která by urážela většinu

konverzujících s IQ nad padesát, řekl: „Promiňte,

že se tak ptám, ale co vy, dámy, vlastně děláte, a

to myslím doslova…, čím si vyděláváte na

živobytí, víte?“

Jeho

otázka

vyvolala

pět

upřímně

nechápavých

pohledů.

Elánius

nedokázal

rozeznat jednu dceru od druhé, s výjimkou té

jménem Emilka, která byla trochu pomalejší v

hlavě a pravděpodobně i ve dveřích. Právě ta

teď řekla tónem někoho, kdo se pohybuje na

velmi nejisté půdě: „Moc se vám omlouvám,

veliteli, ale bojím se, že vůbec nechápeme, na co

jste se nás to právě ráčil zeptat?“

„Myslel jsem tím… no, jednoduše, jak si

vyděláváte na živobytí? Je některá z vás

zaměstnaná? Jakým způsobem získáváte chléb

svůj vezdejší. Co umíte? Kde pracujete?” Elánius

nemohl očekávat žádnou nápovědu od lady

Sibyly, protože jí neviděl do tváře, ale matka

přítomných dívek na něj zírala s úžasem skoro

koketním. Čert to vzal, když už do toho tahle

spadl až po krk, tak ať to stojí za to, rozhodl se,

že do toho vleze celý. „Chtěl jsem se jen zeptat,

dámy,“ řekl, Jakou cestou se berete světem? Jak

získáváte prostředky k životu? Máte nějaké

dovednosti nebo znalosti kromě klobouků,

samozřejmě… umíte například vařit?“

Jiná dcera, možná to byla Mavis, ale to

Elánius opravdu jen hádal, si odkašlala a řekla:

„Naštěstí máme na takové věci služebnictvo,

veliteli. Jsme urozeného rodu, chápete? Pro nás

by bylo opravdu zcela nemyslitelné věnovat se

obchodu, řemeslu nebo nějakému takovému

obcování za úplatu. Ten skandál! To se prostě

nedělá. “

Jak se zdálo, rozpoutala se tady jakási

soutěž, kdo koho více nebo snad dříve zcela

vyvede z konceptu. Elániovi se přesto podařilo

ze sebe vypravit: „Nepracuje snad vaše sestra v

dřevařském prů-myslu?“

Je úžasné, pomyslel si, že ani jejich matka,

ani Sibyla zatím ke konverzaci nepřispěly jediným

slovem. A teď zvedla hlavu další dcera (že by

Miluše?) a chystala se promluvit. Proč, pro

všechno na světě, na sobě všechny měly ty

étericky průsvitné šaty?

V něčem tak těsném nemohl nikdo vykonat

ani tu nejobyčejnější denní práci. Miluše (asi)

řekla opatrně: „Obávám se, že naše sestra je tak

trochu hanbou rodiny, Vaše Milosti.”

„Cože? Protože si našla práci? Proč?“

Další z dívek, a to už byl Elánius v tomto

ohledu docela zmatený, prohlásila: „Víte, veliteli,

ona teď už nemá naději na slušný sňatek…

rozhodně ne s gentlemanem.”

Začínalo to být pěkně zašmodrchané, a tak

Elánius položil další otázku. „Mohly byste mi,

dámy, říci, kdo je to gentleman?”

Po krátké, šeptem vedené poradě řekla

jedna z dcer velmi nervózně: „Řekly bychom, že

gentleman je muž, kteiý si nešpiní ruce prací.”

Říká se, že nejtvrdším kovem na světě je

adaman-tium, ale když Sam Elánius prohlásil:

„Aha, myslíte povaleče,” bylo by se kolem jeho

trpělivosti i ada-mantium ohnulo. „Víte, zajímalo

by mě, jak si představujete, že takového

gentlemana upoutáte?”

Teď všechna děvčata vypadala, jako když je

opravdu upoutal. Jedné z nich se podařilo říci:

„Víte, veliteli, náš drahý zesnulý otec měl smůlu

na finančním trhu a já se obávám, že až do smrti

naší tety Mary-goldy, od níž očekáváme jisté…

jistý příspěvek, nemáme bohužel na věno ani pro

jednu z nás.”

Když pak sestry Elániovi vysvětlovaly princip

věna,

i samo nebe zadržovalo dech, a když pak

seděl v bez-dechých myšlenkách, na oknech se

objevila jinovatka.

Nakonec si odkašlal a řekl: „Dámy, řešením

celého vašeho problému by bylo, kdybyste

zvedly ty vaše docela půvabné zadky a vydaly se

do světa hledat si každá svou vlastní cestu!

Věno? To mi chcete namluvit, že musíte

nějakému chlapovi zaplatit za to, aby si vás

vzal? V jakém století to podle vás žijeme?

Myslím si to jenom já, nebo je to vážně ta

nejpitomější věc, jakou si jen dokážete

představit?” Podíval se na půvabnou Emíli a

pomyslel si: Dobří bohové, chlapi by se stavěli do

fronty na trávníku, aby se o tebe poprali,

drahoušku. Jak to, že ti ještě nikdo nic neřekl?

Urozenost je pěkná věc, ale i rozumná

praktičnost má hodně do sebe. Vyjděte do světa,

nechte svět, aby si vás prohlédl, a možná, že v

jeho slovníku objevíte nová slova, například

„páni!“. Nahlas pokračoval: „Vážně, existuje

spousta povolání a zaměstnání pro mladé dámy,

které mají něco v hlavě. Veřejná nemocnice lady

Sibyly, například, neustále hledá chytrá děvčata,

která by tam mohla absolvovat kurs pro sestry.

Dobrý plat, velmi slušivé uniformy a skvělá šance

utrhnout nějakého úspěšného mladého doktora,

kterého čeká hvězdná kariéra, zvlášť když ho tu

a tam trochu postrčíte. A k tomu ještě jako

sestry získáte neuvěřitelnou sbírku pikantních

veselých historek o věcech, které si lidé

nastrkají… no, tohle asi není ta nejlepší chvíle,

ale ještě dodám, že se dokonce můžete stát

vrchní sestrou, pokud dosáhnete správného věku

a váhy. Je to velmi zodpovědné zaměstnání,

společensky prospěšné, které vám na konci

dlouhého únavného dne přinese uspokojení z

pomyšlení, že jste vykonaly něco dobrého pro

lidi i svět.“

Elánius se rozhlédl po malém kroužku

růžových a bílých tváří, které uvažovaly o skoku

do neznámého světa, a pokračoval: „Pokud se

ovšem opravdu chcete držet klobouků, pak se

Sibylou vlastníme ve městě hezký domek s

obchodem v přízemí, který leží ladem. Bývala to

dost nebezpečná čtvrť, ale teď se tam stěhují

úspěšní trolové a upíři a není dobré ohrnovat nos

nad těžkým nebo temným tolarem, zvláště proto,

že když něco chtějí, platí za to tolarem opravdu

hojným. Začíná to být docela příjemná čtvrť.

Lidé už si staví stolky a židle na ulice a představte

s i , ve většině případů jim je ani nikdo

neukradne. Mohli bychom vám ten obchod

pronajmout na tři měsíce zdarma, abychom

viděli, jak se vám bude dařit, a pak byste mohly

začít platit nájemné, už kvůli vlastní sebeúctě.

Věřte mi, dámy, sebeúcta je to, co máte, když

nechcete a hlavně nemusíte strávit polovinu života

čekáním, až nějaká stará dáma stáhne paraple.

Nějaký zájem?“

Elánius považoval za dobré znamení

skutečnost, že dívky se dívaly jedna na druhou s

výrazem, v němž se začínalo objevovat jakési

divoké podezření, že by nakonec nemusely být

jen naprosto zbytečné ozdůbky, a tak ještě

dodal: „A ať už se zatím bavíte čímkoliv,

přestaňte číst ty hloupé romantické příběhy a

červenou knihovnu!”

Objevil se však jistý ostrůvek nebo - snad

lépe řečeno - jednotka odporu, která se

podstavila proti možné revoluci. Jedna dívka se

postavila ke kaplanovi, jako by jí patřil. Vrhla na

Elánia vzdorný pohled a řekla: „Prosím, veliteli,

nemyslete si o mně nic zlého, ale já bych si raději

vzala tady Jimrama a pomáhala mu v jeho službě.

“

„Výborně, výborně,” přikývl Elánius, „vy ho

milujete a on miluje vás? No tak mluvte, vy dva.“

Oba přikývli, zrudlí rozpaky, a po očku

pozorovali dívčinu matku, jejíž široký úsměv

naznačoval, že je všechno v nejlepším pořádku.

„No skvěle, doporučil bych vám, abyste si to

dobře promysleli, a vám, mladý muži, bych

poradil, abyste si našel lépe placené zaměstnání.

S tím vám sice pomoci nemohu, ale v dnešních

dnech existuje celá řada náboženství, a kdybych

byl vámi, snažil bych se pomocí svého selského

rozumu udělat dojem na některého z biskupů.

Selský rozum je ostatně věc, kterou každý

duchovní potřebuje víc než cokoliv jiného…

tedy, víc než skoro cokoliv jiného. A pamatujte

si, že nahoře je vždycky nějaké to místečko…

no, i když v případě víry to samozřejmě není až

úplně nahoře, že?“ Elánius se na chvilku zamyslel

a pak dodal: „Ale možná že nejlepší by bylo, mé

dámy,

porozhlédnout

se

kolem,

dokud

neobjevíte nějakého schopného mladého muže,

který má všechny předpoklady stát se úspěšným

mužem, vznešený nevznešený, pokud bude

vyhovovat, pak se za něj postavit, být mu

oporou, když to bude potřeba, pomáhat mu,

když bude na dně, všeobecně být po ruce, když

vás bude hledat, ale dohlédnout také na to, aby

byl po ruce on, když budete hledat vy jeho.

Jednoduše řečeno, když se do něčeho opřete ve

dvou, rozhodně to povede k něčemu dobrému.

Vím, že už to jednou fungovalo, co říkáš,

Sibylo?”

Sibyla se rozesmála a užaslá děvčata se

rozesmála také a uctivě přikyvovala, jako kdyby

doopravdy věděla, o čem je řeč. Elániovi se

ulevilo, protože ucítil, jak ho jeho žena mírně

strčila do zad, což skýtalo naději, že za to, že si

před těmito něžnými květinkami pustil pusu na

špacír, nebude muset zaplatit příliš vysokou cenu.

Rozhlédl se kolem, jako by hledal, co je ještě

třeba urovnat. „No, tak to by snad bylo všechno,

že?”

„Promiňte, veliteli.” Elániovi chvilku trvalo,

než zjistil, odkud ten hlas přichází. Tahle sestra za

celé odpoledne nepronesla jediné slovo, ale

občas si udělala krátkou poznámku do bloku.

Teď na Elánia upřela pohled poněkud bystřejší,

než byly pohledy jejích sester.

„Mohu vám nějak pomoci, slečno? Co

kdybyste mi řekla, jak se jmenujete?”

„Jmenuju se Jana, veliteli. Ráda bych se stala

spisovatelkou. Mohu se vás zeptat, jestli to

považujete za přijatelnou kariéru pro mladou

dívku?”

Aha, Jana, pomyslel si Elánius, to je ta divná.

A byla divná. Sice stejně ostýchavá jako její

sestry, ale když se na ni díval, měl najednou

pocit, že ho prohlédla skrz naskrz, a to včetně

jeho myšlenek.

Elánius se v mírně obranném reflexu opřel v

křesle a řekl: „Víte, to asi nemůže být nijak

obtížné zaměstnání, zvláště když si uvědomíte, že

většina slov už byla vynalezena, což vám

pochopitelně ušetří spoustu času, takže jde

vlastně o to, znovu je složit, ale v nějakém jiném

pořadí.” To se dostal na hranice svých znalostí

literárního umění, ale i přesto dodal: „A jaký druh

literatury byste ráda psala, Jano?”

Dívka upadla do mírných rozpaků. „Víte,

veliteli, právě teď pracuji na něčem, co by se

snad dalo nazvat románem o složitosti osobních

vztahů se všemi jejich nadějemi, sny a

nepochopeními.” Pak si nervózně odkašlala, jako

by se omlouvala.

Elánius našpulil rty. „Ano. V základě to zní

jako dobrý nápad, slečno, ale s tím vám opravdu

nedokážu pomoci - i když, kdybych byl na

vašem místě, ale teď to říkám já a mluvím ze své

zkušenosti, vložil bych do toho spoustu rvaček a

pronásledování, mrtvá těla padající ze skříní… a

možná nějakou tu válku jako pozadí?“

Jana nejistě přikývla. „Skvělý nápad, veliteli,

rozhodně to budu mít na mysli, ale neutrpěly by

tím všechny ty mezilidské vztahy?11

Elánius se na okamžik nad její úvahou

zamyslel a pak řekl: „Hm, možná máte pravdu.”

Pak se mu v hlavě objevil nápad, který musel

vyjít odněkud z neprobádaných hlubin jeho

mozku, jak se mu to stalo předtím už mnohokrát,

zvláště v děsivých snech. „Říkal jsem si, jestli už

některý autor uvažoval o vztazích mezi lovcem a

kořistí, mezi policistou a tajemným zabijákem,

mezi mužem zákona, který, chce-li uspět ve svém

povolání, musí občas uvažovat jako zločinec a

pak je zaskočený a nepříjemně překvapený tím,

jak dobrý v takovém uvažování je. Je to jen

takový nápad, chápete,” dodával neohrabaně a

přemýšlel, jak se mu v hlavě mohla vylíhnout

taková pitomost. Možná to z něj vytáhla ta

podivná Jana a možná by tu záhadu dokonce

dokázala rozluštit.

„Dal by si ještě někdo trochu čaje?” řekla

vesele Ariadna.

Když odjížděli, byla lady Sibyla v kočáru

nezvykle tichá, a proto se Elánius rozhodl

kousnout do trpkého jablka přímo a odbýt si to

hned. Navíc jeho žena vypadala zamyšleně, a to

byl vždycky důvod ke starostem.

„Mám problém, Sibylo?” zeptal se.

Jeho žena se k němu obrátila, chvilku ho

pozorovala nepřítomným pohledem a pak řekla:

„To myslíš proto, že jsi té skupince vzácných

kvítků doporučil, aby přestaly snít o životě a

raději se vydaly do světa a začaly ho žít? Dobří

bohové, Same, vůbec ne! Zachoval ses přesně

tak, jak jsem čekala, že se zachováš, Same.

Vždycky to tak uděláš. Řekla jsem Ariadně, že ji

rozhodně nezklameš. Její příjmy jsou opravu

minimální, a kdybys jim byl pořádně nepromluvil

do duše, myslím, že by je nakonec vyhnala do

světa sama. Nejlépe lopatou. Ne, Same, já

přemýšlím o tom, co se ti děje v hlavě, to je

všechno. Víš, jsem si jistá, že někteří lidé si myslí,

že být policajtem je prostě zaměstnání jako

každé jiné, ale ty si to nemyslíš, co? Jsem na tebe

moc pyšná, Same, a nechtěla bych, abys byl jiný,

ale občas si o tebe dělám starosti. Nicméně ten

dnešek, to byla skvělá práce! Budu se napjatě

těšit, co mladá Jana napíše!”

Nazítří vzal Elánius svého malého synka na

ryby. Mírně mu to komplikovala pouze

skutečnost, že o rybaření absolutně nic nevěděl.

Jak se zdálo, malému Samíkovi to vůbec

nevadilo. Našel si ve velkém dětském pokoji

starou síť na garnáty a šťastně se cachtal na

mělčinách, honil raky a občas skoro znehybněl,

když ho něco zaujalo natolik, že si to chtěl

dokonale prohlédnout. Jakmile Elánius překonal

prvotní šok, všiml si, že Samík je při tom

dokonale šťastný. Jednou dokonce ukázal svému

bezmezné milujícímu otci věci v proudu, které

vypadaly Jako nějaký hmyzové ve vodě, s

kabátkem udělaným z malejch oblázků”,2 což

musel Elánius pečlivě prozkoumat, aby zjistil, že

je to skutečně přesně tak. Překvapilo ho to ještě

víc než jeho syna, který se ovšem celou tu dobu

snažil, jak otci sdělil cestou domů, objevit

nějakou rybu, která by kakala. Tato otázka,

kterou si Elánius nikdy v životě nepoložil, byla

pro jeho syna nesmírně důležitá. Tak důležitá, že

na zpáteční cestě domů mu Elánius musel

rozmlouvat nápad vrátit se k řece a znovu ji

prozkoumat, protože jinak budou vědět, hm…

hovínko!

Sibyla na odpoledne slíbila Samíkovi další

procházku po domácí farmě, což ponechalo

Elániovi možnost zabývat se jeho vlastními

záležitostmi,

nebo

přesněji

řečeno

těmi

záležitostmi, jaké policista objeví na tichých

venkovských cestách. Elánius se vyznal v ulicích,

byl pouliční typ, nedokázal si představit, jaké to

je, být pocestným typem, ale možná si takový

člověk dokáže poradit třeba s pobíhajícími

kolčavami a jediným pohledem odhadnout, zda

to zvíře, které dělá „búúú“, je kráva či býk, aniž

by se kvůli tomu musel sehnout.

Když na svých bolavých nohách procházel

akry své zvlněné krajiny a přál si, aby měl pod

nohama městskou dlažbu, ucítil znovu ono

zvláštní svědění, při němž se správnému

policajtovi zježí vlasy v zátylku, protože mu jeho

šestý smysl říká, že se v okolí děje něco, co by

se tam dít nemělo, a pokřikuje na něj,

-prostor a jak každá kniha ovlivňuje

každou knihu, ať napsanou nebo nenapsanou!

Tady například pana Prat-chetta očividně, i

když nevědomky ovlivnil svou knihou Ferda

Mravenec v cizích službách Ondřej Sekora! Ty

malé

larvičky

patřily

pochopitelně

chrostíkám.

aby s tím něco dělal. Ale vždyť tady byl ještě

jiný starý polda, že, skutečný starý platfusák,

který odešel na venkov, ale když jste jednou

policajtem, zažere se vám to do morku kostí a

nikdy se toho nezbavíte. Elánius se usmál. Možná

nastal čas zajít na nějakou tu veselou skleničku s

panem Jeminákem.

V téhle denní době nebyla u Skřeti hlavy ani

noha, s výjimkou vždy přítomného tria na lavici

před hospodou. Elánius se usadil u baru se

sklenicí limonády z červené řepy paní

Jeminákové

a

důvěrně

se

naklonil

k

hospodskému. „Řekněte mi, pane Jemi-náku, co

by tady tak mohlo zajímat starého policajta?”

Jeminák otevřel ústa, ale Elánius pokračoval:

„Obušek z růžového dřeva… Pseudopolská

Městská hlídka? Vím, že mám pravdu. To přeci

není žádný zločin. Takovéhle místo je sen

každého Vysloužilého policajta a on si většinou s

sebou vezme svůj věrný obušek, aby měl

spolehlivého přítele pro případ, že některý z

návštěvníků trochu přebere a nedá na přátelskou

radu, aby se šel domů vyspat.” Elánius teď seděl

s jedním loktem opřeným o pult a zíral na lou-

žičku zvětralého piva. „Jenže to zaměstnání vás

tak trochu pronásleduje, že? A když provozujete

hostinec, tak se to násobí, protože tady

vyslechnete věci, s nimiž nic neuděláte, protože

už poldou nejste. Jenže v duchu víte, že jste. A

někde hluboko v duši vám dělá starosti, že se

tady v okolí dějí špatné věci. To poznám

dokonce i já. To je ten policejní čuch. Cítím to ve

vzduchu. Cítím to pod podrážkami bot.

Tajemství a lži, pane Jemináku, tajemství a lži.”

Jeminák chvilku velmi okázale otíral zástěrou

rozlité pivo a pak, jakoby napůl nepřítomně, řekl:

„Víte, veliteli Elánie, tady na venkově se věci mají

trochu jinak. Lidé si myslí, že venkov je místo,

kde se můžete schovat. Jenže ono to tak není.

Na venkově vás lidé pozorují, dokud jim

nezmizíte z dohledu, už jen proto, že je tady

každá zábava vzácná. Jak jste řekl, už nejsem

policajt a nemám policejní průkaz, placku ani

žádné touhy, které by mě tím směrem vedly.

Takže pokud vám to nevadí, mám nějakou práci.

Už brzo mi přijdou zákazníci. Dávejte pozor,

kam šlapete, Vaše Milosti. “

Jenže Elánius neměl v úmyslu nechat ho tak

snadno uniknout. „To je zajímavá věc, pane

Jemináku, já sice vím, že máte tenhle hostinec v

pronájmu, ale na druhé straně jsem majitelem

tohoto

panství,

což

znamená

i

vaším

pronajímatelem. Je mi to líto, ale než jsme se sem

vydali, prostudoval jsem si mapu a všiml jsem si,

že tenhle hostinec je pořád ještě na naší půdě.

No, co se dá dělat, pomyslel jsem si, ale

jednoduše to znamená, že jsem váš nájemce.

Vím, že to ode mě není příliš demokratické, ale

tak nějak mě napadlo, pane Jemináku, jestli by

bylo možné, že ne každý tady v okolí je šťastný,

že se v jejich klidném úkrytu objevil velitel

Městské hlídky, hmm?“ Před Elánio-vým

duševním zrakem se objevil chudák starý lord

Rzezacz, jak mu s výrazem nucené nevinnosti

vysvětluje, že tady v okolí není vůbec nic

zajímavého.

Jeminákův obličej byl dokonale nehybný, ale

Elánius, který se v téhle hře dokonale vyznal, si

samozřejmě všiml slabého tiku, který, když jste

ho dokázali dekódovat, znamenal: „Ano, ale já

jsem nic neřekl a nikdo mi nemůže nic dokázat,

že. Dokonce ani vy, příteli.”

Další rozhovor na toto téma byl přerušen,

když se dovnitř začali jeden po druhém trousit

místní synové země, aby oslavili konec

pracovního dne. Když procházeli kolem Elánia k

výčepu, bylo v jejich očích méně podezření než

včera, a tak klidně seděl u své sklenice řepné

šťávy a užíval si chvíle. Jenže to byla chvíle velmi

krátká, na jejímž konci se do hospody vevalil

kovář a vydal se přímo k němu.

„Sedíte na mým místě!”

Elánius se rozhlédl. Seděl na lavici, která

vypadala jako všechny ostatní v místnosti, ale byl

ochoten přistoupit na možnost, že na té, na níž

sedí, je něco mystického, takže vzal svou

sklenici, přesunul se k jiné volné lavici a tam si

sedl jen proto, aby slyšel kováře: „A tahle je taky

moje, jasný?”

No maucta, a je to tady. Předehra a oblíbený

úvod ke rvačkám, jenže Elánius nebyl žádný

nováček a v kovářových očích viděl výraz muže,

který touží někoho praštit a Elánia považuje za

ideálního kandidáta.

Cítil v kapse kalhot mírný tlak mosazného

boxeru. Když Elánius sliboval své ženě, že si na

dovolenou nevezme žádné zbraně, zacházel s

pravdou velmi ekonomicky. Na druhé straně,

říkal si, boxer není ani tak zbraň, jako způsob,

jak si pojistit, že zůstanete naživu. Dalo by se říct,

že je to obranný prostředek, jakýsi štít, abychom

tak řekli, zvláště pokud jste se potřebovali bránit

dřív, než jste byli napadeni.

Elánius vstal. „Pane Jeremiáši, budu vám

vděčný, když budete tak laskav a vyberete si

nějakou lavici, na níž si chcete dnes večer

pohovět, a já si pak v klidu vychutnám svůj

osvěžující nápoj.”

Kdokoli kdy řekl, že klidná a mírumilovná

odpověď zklidní situaci i hněv, nikdy nepracoval

v hospodě. Kovář se rozpaloval čím dál tím víc a

pomalu dosahoval teploty své výhně. „Pro vás

nejsem žádný Jeremiáš, ale vždycky mistr

Zafrkoň, slyšíte?”

„A vy mně můžete říkat Sam Elánius.”

Elánius se díval, jak Zafrkoň velmi pomalu odložil

svůj korbel na šenk a vykročil k Elániovi.

„Já vím, jak vám můžu říkat, pane…“

Elánius cítil hladkou mosaz boxeru,

vyleštěnou za ty roky nošení látkou jeho kalhot a

tu a tam nějakou tou bradou. Když vsunul ruku

do kapsy, vklouzla mu zbraň skoro sama do

ruky.

„Omlouvám se, Vaše Milosti,” řekl Jeminák,

velmi ohleduplně odsunul Elánia z cesty a obrátil

se ke kováři. „No tak, Jerku, o co ti vlastně

jde?”

„Vaše Milosti?” ušklíbl se kovář. „Tak tak já

vám říkat nebudu! Nemám v úmyslu lízat vám

boty, jak to dělají ti ostatní! Přijedete si sem a

myslíte si, že nám tady budete vládnout a

poroučet nám, jako kdyby vám to tady patřilo! A

v tom to právě je, co? Ono vám to opravdu

patří. Jeden člověk a patří mu všechna ta země!

To není správné! Řekněte mi, jak se to mohlo

stát? No, do toho, jak se to stalo?”

Elánius pokrčil rameny. „No, já nejsem

žádný odborník, ale pokud vím, tak předkové

mé ženy o tu zem s někým bojovali.”

Kovář odhodil těžkou koženou zástěru a na

tváři se mu objevil výraz zlomyslného uspokojení.

„No výborně! Žádný problém. Takže tak se to

dělá, co? Tak to je fér. Řeknu vám, co udělám,

budu o to s várna zápasit tady a teď a řeknu

vám, co ještě udělám, budu zápasit s jednou

rukou uvázanou za záda, to aby se vyrovnalo, že

jste o kousek menší než já. “

Pak za sebou Elánius zaslechl tichý dřevěný

zvuk, byl to zvuk sedmdesáticentimetrového

obušku z růžového dřeva, který hospodský

opatrně vytahuje z obvyklého místa pod pultem.

Musel to zaslechnout i Jeremiáš, protože

vzápětí zvolal: „A ty na mě, Pepku, nic

nezkoušej. Víš, že bych ti ten obušek dokázal

sebrat dřív, než bys řek švec, a tentokrát bych ti

ho nacpal tam, kam slunce nesvítí.”

Elánius se rozhlédl po přítomných hostech,

kteří velmi úspěšně napodobovali kamenné

sochy. „Podívejte,” prohlásil, „vy se mnou vlastně

zápasit nechcete.”

„Ale jo, chci, samozřejmě, že chci! Řekl jste

to sám. Nějaký předek všechno tohle získal

proto, že

o to bojoval. Kdo říká, že už se přestalo

bojovat?”

„Pánové Burleigh a Silnoruka, pane,” ozval

se mírný, ale mrazivý hlas za obrovským

kovářem. K Elá-niově šoku to byl Jeefes.

„Nejsem krutý, pane, nestřelím vás do břicha, ale

udělám to tak, abyste si uvědomil, že to, že nám

slouží končetiny, zdaleka není tak samozřejmé,

jak si myslíme. Ne, jen žádné prudké pohyby.

Samostříly Burleigh a Silnoruka jsou proslulé tím,

že mají opravdu velmi lehkou spoušť.”

Když Jeremiáš konečně zvedl ruce, začal

Elánius znovu dýchat. V celé té kovářově

zuřivosti muselo přece jen zůstat alespoň za

šesták pudu sebezáchovy. Pak ale kovář vrhl na

Elánia ošklivý pohled a prohlásil: „Takže vás musí

chránit nájemný zabiják, co?”

„Abychom se vyjádřili přesně, pane,” ozval

se Jee-fes příjemným hlasem, Jsem u sira Elánia

zaměstnán jako jeho osobní komorník a tenhle

samostříl nosím proto, že mi někdy jeho ponožky

kladou odpor.” Podíval se na Elánia. „Nějaké

rozkazy, veliteli?” Pak vykřikl: „Ani hnout, pane,

protože pokud vím, kovář potřebuje k práci dvě

ruce.” Pak se znovu obrátil k Elániovi. „Promiňte,

že jsem do toho vstoupil, veliteli, ale já takové,

jako je on, dobře znám.”

„Jeefesi, mám sklon si myslet, že vy jste víc

jako on, než je on.”

„Jistě, pane, děkuji vám, pane, já sám bych si

nevěřil, ani co by se za nehet vešlo, sire. Já lumpa

poznám, když ho vidím. Mám zrcadlo.”

„Poslyšte, buďte tak laskav a dejte tu

zatracenou věcičku pryč, Jeefesi. Někdo by mohl

přijít k úrazu!” řekl Elánius úředním hlasem.

„Ano, pane, i já bych to rád udělal. Ale

kdyby se vám něco stalo, nemohl bych přijít Její

Milosti na oči.”

Elánius stočil pohled od Jeefese k

Jeremiášovi. Tohle byl vřed, který bylo třeba

rozříznout a vyčistit. Jenže bylo těžké kováři něco

vyčítat. Elánius sám takhle nejednou uvažoval.

„Jeefesi,” řekl, „prosím, dejte tu zatracenou věc

dolů a připravte si zápisník. Děkuji vám. A teď,

prosím, pište: ,Já, Samuel Elánius, poněkud

zdráhavé vévoda z Ankhu, se teď nezdráhám

vyjasnit

si

situaci

se

svým

přítelem

Jeremiášem…’ Jaké že je vaše příjmení,

Jeremiáši?”

„No poslyšte, pane, já si nemyslím -“

„Ptám se vás na vaše jméno, zatraceně!

Jemináku, jak se jmenuje?”

„Zafrkoň,” odpověděl hospodský, který se

držel svého obušku jako tonoucí stébla.

„Podívejte, Vaše Milosti, přece vážně nechcete

…“

Elánius si ho nevšímal a pokračoval: „Kde

jsem to skončil? Aha… ,se svým přítelem

Jeremiášem, a to prostřednictvím přátelského

zápasu o Sídlo a přilehlé pozemky, ať už k nim

patří cokoliv. To vše připadne tomu z nás, kdo

zvítězí. Poražený vykřikne slova ,vzdávám se!‘, a

pokud to budu já, kdo je vykřikne, nebude můj

přítel Jeremiáš, ani můj osobní komorník Jeefes,

který se mě snažil se vší rozhodností od tohoto

přátelského pěstního zápasu odradit, nijak

perzekvován.‘ Máte to, Jeefesi? Dám vám

dokonce

i ,propustku z vězení1, kterou byste ukázal

Její Milosti, kdybych náhodou přišel k nějakému

tomu škrábanci. A teď mi to podejte, ať to

podepíšu.“

Jeefes mu neochotně podal blok. „Myslím, že

něco takového na Její Milost neplatí, pane.

Podívejte, od vévodů se přece nečeká, že by

obcházeli svá panství a v kdejaké hospodě se

Tváří v tvář Elániovu úsměvu se jeho hlas vytratil.

„Chtěl jste říct, že vévodové by se neměli

prát, že, Jeefesi? Ale kdybyste to byl řekl, musel

bych vám odpovědět, že slovo ,vévoda* pochází

od slova vévodit* a tak dále a že ve své podstatě

je to ten nejsilnější, který vládne proto, že si své

místo vybojoval. Takže to rozhodně znamená, že

bojovat musím.“

„Hm, no dobrá, pane,“ přikývl Jeefes, „ale

možná byste ho měl varovat…?“

Jeefes byl přerušen hlukem, který vznikl,

když se návštěvníci hospody začali spěšně

vytrácet ven a mizeli v různých koutech vesnice,

takže vzápětí zbyl v hospodě jen užaslý a

osamocený Jeremiáš. Když byl Elánius na

poloviční cestě ke kováři, otočil se, podíval se na

Jeefese a řekl: „Možná, že máte dojem, Jeefesi,

že si právě zapaluji doutník, ale myslím, že

tentokrát, vzhledem k situaci, by vás prostě a

jednoduše mohl klamat zrak.“

„Ano, a abych se vám přiznal, jsem zrovna

tak

i hluchý, veliteli.”

„Výborně, člověče. A teď se přesuňme ven,

kde je méně skla a lepší světlo.“

Jeremiáš vypadal jako člověk, kterému

někdo podtrhl koberec pod nohama, a on teď

neví, jak upadnout.

Elánius si zapálil a chvilku si vychutnával chuť

zakázaného ovoce. Pak nabídl krabičku kováři,

který ji bez jediného slova odmítl mávnutím ruky.

„To je opravdu rozumné,” přikývl Elánius.

„Takže měl bych vám raději říci, že ještě i teď

musím alespoň jednou týdně zápasit s lidmi, kteří

se mě pokoušejí zabít, a to s pomocí všech

možných prostředků, od mečů po židle, a v

jednom případě to dokonce bylo výjimečně

velkým lososem. Oni mě asi ani doopravdy zabít

nechtějí, ale pokoušejí se mi zabránit, abych je

zatkl. Podívejte,” ukázal rukou ve všeobecném

gestu k okolní krajině, „tyhle věci… tohle

všechno se stalo, ať už jsem o to stál, nebo ne.

Povoláním jsem jen obyčejný policajt.”

„Jasně,” přikývl Jeremiáš a vrhl na Elánia

kosý pohled. „Pohůnek, který šlape do tváře

pracujícím masám!”

Na takové výroky byl Elánius zvyklý a

poněkud mírně se k tomu i vyjádřil: „Dneska už

jim osobně do tváří nešlapu, na to mám drtič.

No, připouštím, že to nebyl právě nejlepší vtip.“

Elánius si uvědomoval, že se nazpět po cestě

trousí skupinky lidí. Byly mezi nimi i ženy a děti.

Vypadalo to, že návštěvníci hospody vyburcovali

všechny sousedy a známé. Elánius se obrátil k

Jeremiášovi. „Budeme se držet pravidel markýze

Pava de Chvosta?“

„A to jsou jaká pravidla?” podíval se na něj

kovář a zamával na přicházející hordu.

„Pravidla

pěstního

souboje,

sepsaná

markýzem Pavo de Chvostem,” poučil ho

Elánius.

„Jestli je napsal nějaký markýz, nechci s nima

mít nic společného!”

Elánius přikývl. „Jeefesi?”

„Slyšel jsem to, veliteli, a zapsal jsem do

svého bloku: ,Odmítl Pava de Chvosta4!”

„Tak dobrá, pane Zafrkoni,” pokračoval

Elánius. „Navrhuji, abychom požádali pana

Jemináka, aby dal znamení k začátku zápasu?”

„Chci, aby si ten váš poskok zapsal do toho

svého notýsku, že ať se stane cokoliv, nikdo

nevyžene moji mámu z její chalupy, jo?”

„Dohodnuto,” přikývl Elánius. „Jeefesi,

udělejte si laskavě poznámku, že Zafrkoňovu

starou matičku nikdo nevyžene z její chaloupky,

neuhodí ji holí, nebude vsazena na pranýř, ani

nijak jinak obtěžována, je to jasné?”

Jeefes se dosti neúspěšně pokusil zakrýt

úsměv, olízl tužku a dal se do psaní se

soustředěným výrazem. Elánius si při tom zcela

nehlučně udělal duševní poznámku, která zněla:

Tak našeho mládence už zuřivost opouští. Začíná

přemýšlet, jestli by opravdu nemohl být zabit.

Zatím jsem neuštědřil ani jednu jedinou ránu,

jediný úder, a on už se připravuje na nejhorší.

Samozřejmě, správný způsob přístupu by byl

připravovat se na nej lepší.

Dav rostl každou vteřinou. Elánius se díval,

jak právě teď skupinka několika lidí přináší na

matraci starého muže, který si celou událost

užíval o to více, že je poháněl svou hůlkou, jíž je

tloukl přes záda. Matky v zadních řadách zástupu

zvedaly děti, aby lépe viděly, a každý muž měl

nějakou zbraň. Vypadalo to jako sedlácká

vzpoura beze vzpoury a s velmi slušnými a

vychovanými sedláky. Muži, jejichž směrem se

Elánius náhodou podíval, si klepali v pozdravu

klouby ruky o čelo a ženy mu vysekávaly malé

poklony, nebo alespoň poklesly v kolenou hned

ta a hned ona, jako když se třesou pedály

varhan.

Jeminák pomalu přistoupil ke dvojici

zápasníků, a pokud se dalo soudit z jeho

zpocené tváře, byl plný obav. „Podívejte se,

rozhodl jsem se považovat tohle střetnutí za

příležitostnou ukázku pěstního boje, za přátelský

souboj síly a zkušenosti, jakých se odehrává za

vlahých letních večerů mezi dobrými přáteli celá

řada, ano?“ Když pokračoval, objevil se v jeho

očích prosebný výraz. „A až se tady odreagujete,

bude na každého z vás čekat ve výčepu korbel

vašeho oblíbeného pití. Prosím, hlavně nic

nerozbijte.1‘ Pak z kapsy u vesty vytáhl silně

opotřebovaný kapesník a podržel ho ve výši

ramene. „Pánové… jakmile se dotkne ten

kapesník země…“ řekl a velmi rychle ustoupil o

několik kroků.

Kousek špinavého plátna jako by chvilku

vzdoroval zemské přitažlivosti, ale v okamžiku,

kdy se dotkl země, zachytil Elánius kovářovu

nohu, která mířila na jeho rozkrok, a velmi tiše

řekl: „Trochu ses předběhl, nemyslíš? A myslíš,

že ti to pomohlo? Slyšíš, jak se všichni baví na

tvůj účet? Protentokrát tě pustím.“

Elánius povolil sevření a pořádně do boty

strčil, takže se Jeremiáš zapotácel dozadu.

Elánius cítil jisté zadostiučinění nad tím, že je

kovář hned na začátku v defenzivě, ale ten se

rychle vzpamatoval a vyrazil do útoku, jenže

vzápětí se zarazil, když si všiml, že se Elánius

usmívá.

„No, to už je lepší, hochu,“ přikývl Elánius,

„právě ses vyhnul děsivé bolesti a zhmožděninám

těch věciček, o kterých se v lepší společnosti

nemluví.” Zaťal pěsti a podíval se na svého

protivníka přes klouby pozvednuté levice. Kovář

se na něj vrhl a utržil kopanec do kolene, který

ho poslal k zemi. Elánius ho zvedl a pak ho poslal

k zemi znovu, tentokrát metaforicky.

„Proč sis myslel, že budu boxovat? Tomu

my, profesionálové, říkáme mylný předpoklad.

Rád bys mě sevřel do objetí? Kdybych byl

takový obrovský chlap jako ty, tak bych se o to

snažil, jenže ty nedostaneš šanci. “ Elánius smutně

zavrtěl hlavou. „Měl jsi přistoupit na Pava de

Chvosta. Myslím, že to už bylo vytesáno do

mnoha náhrobních kamenů. “ S požitkem potáhl

z doutníku, jehož popel v podobě dlouhého

sloupku se zatím ani nepohnul.

Jeremiáš, rozzuřený k nepříčetnosti, se na

Elánia vrhl, zinkasoval celkem lehký úder do

hlavy, ale ten byl vzápětí následován ranou

kolenem do žaludku, která mu dokonale vyrazila

dech. K zemi padli společně, přičemž Elánius

celý Jeremiášův neřízený pád pečlivě řídil. Tak si

zajistil, že dopadl na svého protivníka, sklonil

hlavu a sykl kováři do ucha: „Tak teď se

podíváme, jak jsi chytrý, co říkáš? Jsi chlap,

který dokáže kontrolovat svou zlost? Protože

jestli ne, rozplácnu ti nos tak, že na to, aby sis ho

utřel, si budeš muset dát kapesník na kus klacku.

A ani na vteřinu nepochybuj, že bych to třeba

nedokázal. No, myslím, že takový kovář ví, kdy

je třeba železo zchladit, a já ti dávám možnost

vykládat alespoň všem svým přátelům, že jsi

dostal vévodu na zem. Pokud souhlasíš, tak teď

vstaneme, potřeseme si rukama jako gentlemani,

kterými ani jeden z nás není, dav se rozjásá a

pustí se vesele do piva, které zaplatím. Tak co,

díváme se na to stejně?”

Ozvalo se tlumené „ano,“ Elánius vstal,

uchopil kovářovu ruku do své a obě ruce

současně pozvedl, což vyvolalo na několika

tvářích rozpačité výrazy, ale když pak zvolal:

„Sam Elánius vás všechny zve na skleničku v

podniku pana Jemináka!“, každý se rychle zbavil

rozpaků, aby si udělal místo na pivo. Dav se

nahrnul do lokálu a nechal Elánia s kovářem

samotné - jen s Jeefesem, který se, když chtěl,

dokázal prakticky vstřebat do okolí.

„Kovář by měl vědět, kdy co rozpálit a kdy

ne,“ ozval se Elánius po chvilce, když poslední

lidé zmizeli v hospodě. „Někdy se lip pracuje s

tím, co je chladné, než s tím, co se rozpálí. Moc

toho o vás nevím, pane Zafrkoni, ale Městská

hlídka potřebuje lidi, kteří se učí rychle, a ve

vašem případě bych se vsadil, že byste to brzo

dotáhl na seržanta. A mohli bychom vás využít i

jako kováře. Ani byste nevěřil, kolik šrámů a

promáčklin se objeví na těch našich starých

dobrých helmicích a hrudních plátech, když tak

někdy šlapeme po tvářích chudiny.”

Jeremiáš upřeně pozoroval špičky svých bot.

„No dobrá, tak mě dokážete porazit v boji, ale

to pořád ještě neznamená, že je to správné,

nemyslíte? Vy o tom vůbec nic nevíte!”

Z hospody se začaly ozývat zvuky

spokojenosti a štěstí. Elánius uvažoval, jak

vyšperkovaná historka z téhle malé šarvátky

nakonec vznikne. Obrátil se nazpět ke kováři,

který se ani nepohnul. „Poslyš, ty omezený mladý

troubo! Já se nenarodil se stříbrnou lžičkou v

puse! Když jsem byl malý, jediné lžičky, které

jsem znal, byly vyrobeny ze dřeva a my byli

šťastní, když jsme na nich našli trochu nějakého

poživatelného jídla. Byl jsem dítě ulice, je ti to

jasné? Kdyby mě byli vyhodili někde tady, byl

bych si myslel, že jsem v ráji, se vším tím jídlem,

které na člověka vyskakuje z kdejakého křoví!

Nakonec jsem se stal policajtem, protože jsem

tam dostával plat, a měl jsem štěstí, že jsem se

učil od poctivých a slušných policajtů, a přitom,

teď mě dobře poslouchej, jsem se noc co noc

budil a věděl, že ze mě mohlo být úplně něco

jiného. Pak jsem ale našel úžasnou ženskou, a

kdybych byl, chlapče, na tvém místě, doufal

bych, že najdu taky nějakou podobnou. Tak

jsem se vzpamatoval a trochu zmoudřel a

jednoho dne si mě zavolal lord Vetinari, o tom jsi

jistě slyšel, že, chlapče? No, ten právě

potřeboval chlapa, který by udělal jisté věci, a

titul otevírá dveře, takže jsem je už nemusel

vykopávat sám, a víš, co ti řeknu? Moje boty už

během těch let viděly tolik zločinů, že už mě ke

zločinu nesou samy od sebe, a já poznám, že se

děje něco, do čeho by bylo třeba kopnout. A ty

sis toho všiml taky, já to na tobě poznám. Řekni

mi, co se děje?“

Jeremiáš stále ještě zíral na špičky vlastních

bot a mlčel.

Jeefes si odkašlal. „Napadlo mě, veliteli, jestli

by třeba nepomohlo, kdybych si s tím mladíkem

promluvil z pozice člověka, který se pohybuje v

poněkud, abychom tak řekli, nižších kruzích?

Proč byste se zatím nerozhlédl po krásách okolní

krajiny? “

Elánius přikývl. „Pokud si myslíte, že to věci

prospěje, pak samozřejmě souhlasím.”

Vydal se k nedalekému živému plotu z

ptačího zobu, který si začal s očividným zájmem

prohlížet. Jeefes, ve svých dokonale vyleštěných

botách a dokonale vyžehleném kabátci panského

komorníka, pak přistoupil k Jeremiášovi, objal

ho rukou kolem krku a řekl: „To, co ti teď tisknu

na krk, je stiletto, žádný tupý dámský perořízek,

ale skvěle nabroušená čepel z ještě skvělejší

ocele. Ty jsi trochu předráždě-ný a já nejsem

jako velitel, takže ti klidně proříznu krk až na

páteř, stačí, abys jen mrknul. Je to jasné? Ne, ne,

ne, hlavně nekývej hlavoul Výborně, učíme se,

co? Tak, a teď mě poslouchej, mladíku. Támhle

našemu veliteli věří Diamantový král trolů a Dolní

král trpaslíků, kterému by stačilo jediné slovo,

aby se tvé bídné tělo dostalo do péče velkého

množství válečných seker, a věří mu lady

Margolotta Uber-waldská, která věří málokomu,

a dokonce i lord Vetinari z Ankh-Morporku,

který nevěří vůbec nikomu! Je to jasné? Nekývej

hlavou! A ty, hošíčku, máš tolik drzosti, že

pochybuješ o jeho slovu? Něco ti povím,

chlapečku. Já jsem klidný typ, dalo by se na mně

sekat dříví, ale takovéhle věci vždycky způsobí,

že se svému typu zcela vymknu, a pak bych vzal

sekeru a nevěřil bys, co všechno se dá useknout!

Je to jasné? Povídám, je to jasné? Aha, dobrá,

teď už můžeš přikývnout. A ještě jednu věc,

mladíku, dávej si pozor, koho nazveš poskokem,

rozumíš? Někteří lidé jsou na to alergičtí a reagují

na to slovo s přehnanou agresivitou. A ještě

jednu věc, chlapče. Znám velitele a ty sis

vzpomněl na svou starou matičku a co by ji

mohlo potkat a já myslím, že to je jediný důvod,

proč už nečicháš k levanduli odspodu, protože

velitel je v srdci velmi citlivý člověk.”

Jeefesův nůž zmizel stejně rychle, jak se

objevil, a v druhé ruce tohoto dokonalého

panského komorníka se objevil malý kartáček,

kterým uhladil kovářův límeček.

„Jeefesi,” ozval se z dálky Elánius, „co

kdybyste si teď udělal malou procházku vy?”

Když se komorník opřel ve stínu stromu

stojícího o kus dál u cesty, obrátil se Elánius k

Jeremiášovi. „Omlouvám se, ale každý člověk

má svou hrdost. Mám to neustále na mysli. A vy

byste to měl mít na mysli také. Jsem policista,

čmuchal, a něco mi tady nevoní a ruší můj klid.

Všechno mi říká, že víte něco, co byste mi rád

sdělil, a ne zrovna to, kdo je muž z vysokého

zámku, nemám pravdu? Stalo se něco ošklivého

a já to lidem poznám na očích. No tak.”

Jeremiáš se k němu naklonil a řekl: „Umrlcův

hájek nahoře na Šibeničním vrchu. O půlnoci.

Cekat nebudu.”

Pak se kovář otočil na podpatku a bez

jediného ohlédnutí odešel.

Elánius si zapálil nový doutník a vydal se ke

stromu, v jehož stínu Jeefes předstíral, že

obdivuje krajinu. Když si všiml Elánia, napřímil

se. „Měli bychom raději vyrazit, pane. Večeře je

v osm hodin a Její Milost si vás přeje mít jako ze

škatulky. Je vždycky velmi pyšná na to, že

vypadáte skvěle, sire.“

Elánius zasténal. „Formální oblek?“

„Naštěstí ne, pane, tady na venkově se to tak

přísně nebere, ale lady Sibyla se vyjádřila velmi

přesně v tom smyslu, že s sebou mám vzít váš

švestkově modrý večerní oblek, pane.“

„Ona tvrdí, že v něm vypadám jako skutečný

švihák,” zabručel Elánius nevrle. „Myslíte, že v

něm opravdu vypadám jako švihák? A řekl byste

vůbec, že jsem švihácký typ člověka?” Na nízké

větvi stromu se usadil ptáček a dal se do zpěvu.

„S vaším úderem bych vás zařadil spíš mezi

drtiče, sire,” odpověděl Jeefes.

Vydali se k domovu. Chvíli šli v tichu,

přesněji řečeno, ani jeden z nich nepromluvil, ale

všude kolem švitořil, bzučel, kvičel, kvákal a

funěl život, až nakonec Elánius řekl: „Chtěl bych

vědět, co za zatracené tvory dělá všechen ten

kravál.”

Jeefes na chvilku naklonil hlavu ke straně a

pak řekl: „Budníček parkinsonův, čmelák zemní,

myš polní, skokan skřehotavý a ježek bělobřichý,

sire.” „Vy to poznáte?”

„No jistě, sire. Navštěvuji rád kabarety a tam

vždycky vystupuje nějaký imitátor ptactva nebo

zvířat. To se pořád nosí. A taky znám

třiasedmdesát

nejznámějších

zvuků

z

venkovského

hospodářství.

Mým

nejoblíbenějším je zvuk farmáře, který šlápl do

kravince, a když chtěl vytáhnout nohu, bota mu v

tom kravinci zůstala, a on teď nemá nohou v

ponožce kam šlápnout, jen zase do toho

zmíněného kravince. Je to neobyčejně zábavné,

pane.“

To už se ocitli v dlouhé aleji vedoucí k Sídlu

a pod nohama jim zaskřípěl štěrk. Elánius velmi

tiše řekl: „Dohodl jsem se s mladým panem

Zafrkoněm, že se sejdeme dnes o půlnoci v

lesíku na Šibeničním vrchu. Rád by mi řekl něco

důležitého. Mohl byste mi definovat, co je to

hájek, Jeefesi?“

„Cokoliv mezi skupinkou stromů nebo

vyšších keřů až k malému lesíku. To, co je

nahoře na Šibeničním vrchu, je technicky malá

bučina. Což je popravdě jen shluk buků na

jednom místě. Vzpomínáte na Voco Berankina?

Na toho chlápka, který nechal ten vršek zvýšit o

patnáct metrů a vrazil do toho ty příšerné peníze?

Ten pak dal na vrcholu vysázet mladé buky.“

Elániovi se líbil skřípot štěrku pod nohama,

protože maskoval zvuk jejich rozhovoru.

„Přísahal bych, že když jsem s kovářem mluvil,

nebyl nikdo na doslech. Jenže tady jsme na

venkově, že, Jeefesi?”

„V tom živém plotě za vámi byl muž, který

tam kladl oka na zajíce,“ odpověděl Jeefes.

„Úplně běžná činnost, i když podle mého názoru

mu to trvalo podezřele dlouho. “

Chvíli s tichým skřípěním kráčeli dál mlčky a

pak se ozval Elánius. „Řekněte mi jednu věc,

Jeefesi. Když se má jeden muž sejít o půlnoci s

druhým mužem na místě, jako je Umrlcův hájek

na Šibeničním vrchu, co by podle vás takový muž

měl udělat, když vezmete v úvahu, že mu žena

zakázala vzít si s sebou na venkov zbraně?“

Jeefes přikývl. „No, sire, pokud si

připomeneme vaši všeobecně platnou zásadu, že

jako zbraň můžete použít všechno, co se za zbraň

rozhodnete považovat, poradil bych tomu muži,

aby zjistil, jestli nemá nějakého důvěryhodného

spojence, který má, například, klíče od skříně, v

níž je uložena celá sbírka nádherných

porcovacích nožů, naprosto ideálních pro boj

zblízka. Já osobně bych do vybavení zahrnul jako

vedlejší objednávku drát na sýr,3 sire, v souladu

s přesvědčením, že jediná důležitá věc v boji na

život a na smrt je, aby ta smrt nebyla moje.“

„Já se přece nemůžu vyzbrojit drátem na sýr,

člověče! Jsem velitel Hlídky!“

„No, když to berete takhle, veliteli… tak

bych navrhl váš boxer jako alternativu pro

gentlemany? Vím, že bez něj nikdy necestujete,

pane. Kolem se potulují opravdu zlí lidé a já vím,

že se jim nemůžete vyhnout. “

„Podívejte, Jeefesi, nelíbí se mi, že vás do

toho zatahuju. Vždyť ani nevím nic jistě, je to jen

takové tušení. “

Jeefes odbyl jeho slova pouhým mávnutím

ruky. „Nedal bych se z toho vyšoupnout ani za

hodiny s kukačkou, sire, mohu-li se tak vyjádřit,

protože to všechno neobyčejně zajímá i mě.

Dovolím si vám předložit výběr kvalitních nožů ve

vaší převlékárně, pane, a já sám vyrazím na ten

kopec půl hodiny před vaším naplánovaným

setkáním, spolu s mým starým dobrým lukem a

výběrem dalších podobných hračiček. Máme

skoro úplněk, nebe jako vymetené, všude budou

stíny a já budu stát v tom nejtemnějším z nich.“

Elánius se na něj chvilku díval a pak řekl:

„Mohl bych něco navrhnout? Nemohl byste tam

být hodinu před půlnocí, ukrýt se v druhém

nejtemnějším stínu a zjistit, kdo se ukryje v tom

nejtemnějším?“

„Ach ano, to je jeden z důvodů, proč velíte

Hlídce, pane,“ přikývl Jeefes a k Elániově úžasu

v jeho hlasu zazněl náznak dojetí. „Vy

nasloucháte hlasu ulic, pane, že je to tak?“

Elánius pokrčil rameny. „Tady žádné ulice

nejsou, Jeefesi! “

Jeefes potřásl hlavou. „Jednou dítě ulice,

vždycky dítě ulice, sire. Když je zle, vždycky se

nám to vrací. Matky odcházejí, otcové odcházejí

- pokud jsme je vůbec poznali -, ale Ulice, Ulice

se o nás vždycky postará. Když je zle, udrží nás

naživu.”

Pak Jeefes Elánia předešel a zazvonil na

dveřní zvonec, takže dveřník stačil otevřít, než

Elánius vystoupal po schodišti. „Máte dost času

si poslechnout, co vám bude malý Samík číst,

sire,“ dodal Jeefes a vydal se vzhůru po schodišti.

„A já musím jít, pane. Čtení je úžasná věc, pane,

lituji, že jsem se to jako malý nenaučil. Její Milost

bude ve své šatně a během půlhodiny se začnou

sjíždět hosté. Musím jít, pane. Musím naučit toho

tlustého žabáka, zdejšího komorníka, slušnému

chování. “

Elánius zamrkal. „Jsem si jistý, že jsem v

nějaké příručce společenského chování četl, že

nesmíte škrtit komorníky, Jeefesi. “

Jeefes na něj vrhl pohled plný hraného

pohoršení. „Žádná garota, pane, to vám slibuji,“

řekl a otevřel dveře do Elániovy šatny, „ale je to

prvotřídní

snob.

Nikdy

jsem

nepotkal

komorníka, který by nebyl. Musím mu dát

takovou orientační lekci. “

„No dobrá, aleje to komorník a tohle je jeho

dům,“ připomínal Elánius.

„Ne, pane, tohle je váš dům, a protože jsem

váš osobní komorník, jsem podle neměnného

práva spolku osobních komorníků nadřazený

všem těm zdejším líným balíkům! Já jim ukážu,

jak děláme věci ve skutečném světě, pane,

nemějte strach

Jeho řeč byla přerušena silným zabušením na

dveře, následovaným odhodlaným zachřestěním

kliky. Jeefes otevřel dveře, dovnitř vpochodoval

malý Samík a ohlásil: „Čtení! “

Elánius syna zvedl a posadil ho na židli. „Tak

jak sis užil odpoledne, synku?“

„Věděl jsi,“ obrátil se k němu Samík vážně,

jako by mu sděloval výsledky nějakého velmi

seriózního výzkumu, „že krávy dělají fakt děsně

velký řídký hovínka, ale ovce dělají hovínka

malý, co vypadaj spíš jako čokoládový

bonbóny?”

Elánius se pokoušel nedívat na Jeefese, který

se třásl potlačovaným smíchem. Podařilo se mu

udržet vážný výraz a řekl: „No, jakpak by ne,

ovce jsou mnohem menší. “

Malý Samík o jeho slovech chvilku

přemýšlel. „Kravské hovínko vždycky udělá

,plesk’. V knížce Kdepak je má kravička ? nic

takového není,“ prohlásil nakonec a jeho hlas

prozrazoval jisté spravedlivé rozhořčení nad tím,

že mu byla tahle důležitá informace zatajena.

„Slečna Felicity Beedleová by to nikdy

nevynechala!”

Elánius si povzdechl, „To určitě ne.“

Jeefes otevřel dveře, „No, nebudu vás,

gentlemani, rušit a nechám vás zatím o samotě.

Uvidíme se později, pane.“

„Jeefesi?” obrátil se k němu Elánius v

okamžiku, kdy komorník položil ruku na kliku.

„Mám pocit, že považujete svůj boxer za lepší,

než je ten můj. Je to tak?“

Jeefes se usmál. „Vy jste byl přece vždycky

proti těm, co mají nahoře ještě kovové trny, že,

pane?“ Pak za sebou tiše zavřel dveře.

Malý Samík už si v posledních dnech četl

sám, což byla velká úleva. Spisy slečny

Beedleové se však naštěstí nezabývaly jen

vzrušujícími popisy hovínek ve všech jejich

podobách a její produkce knih pro malé děti byla

jak pravidelná, tak nesmírně oblíbená, rozhodně

mezi dětmi. Mimo jiné i díky tomu, že si provedla

důkladný průzkum svých čtenářů, a malý Samík

se prakticky prosmál celou knihou Malí po-

čuránci, napínavou Válkou se sopliny, stejně

jako tou pohádkově vtipnou Gracián v Zemi

hovínek. Pro chlapce jistého věku to byl zásah

přímo do černého.

Právě teď se chvílemi pohihňával a chvílemi

dusil smíchy nad knihou O chlapci, kterýsi

neuměl loupat vlastní strupy, což byla pro

šestiletého kluka absolutní jednička. Sibyla

poukazovala na to, že kniha rozšiřuje Samovi

slovní zásobu, a to nejen v oblasti toaletních

aktivit, a byla ve skutečnosti pravda, že v

poslední době už tu a tam začínal číst i knihy, kde

o střevní peristaltice a vylučování nepadlo skoro

ani slovo. Když se nad tím člověk zamyslel, už to

samo o sobě bylo záhadou.

Po deseti minutách celkem příjemného

poslechu odnesl Elánius syna do postele a

podařilo se mu oholit se a převléci do

nenáviděného večerního obleku těsně předtím,

než mu jeho žena zaklepala na dveře. Oddělené

oblékárny i samostatné koupelny, pomyslel si

Elánius… pokud máte dost peněz, neexistuje

lepší recept na spokojené manželství. A protože

si přál, aby jejich manželství takové i zůstalo,

dovolil Sibyle vrazit dovnitř, aby mu upravila

košili, límeček, manžety a připravila ho do

společnosti. Byl tak trochu jako v Jiříkově vidění,

když si všiml, že má na sobě honzíka.*

Pak řekla: „Doslechla jsem se, že jsi udělil

zdejšímu kováři malou lekci v boji beze zbraně,

můj milý…” Následující ticho zůstalo viset ve

vzduchu jako hedvábná smyčka.

* Pozn. aut.: Sibyla pak vysvětlila Elániovi,

že na venkově se člověk musí oblékat s

desetiletým módním zpožděním, proto ten

honzík,

a

Elániovi

donesla

opravdu

starodávné kalhoty, které měly padací most

nejen vpředu, ale dokonce i vzadu, a slabě,

nicméně o to tísnivěji zapáchaly.

Elánius ze sebe nakonec vypravil: „Děje se

tady něco špatného, já to vím.“

„Já si to myslím taky,“ souhlasila lady Sibyla.

„Vážně?“

„Jistě, Same, ale na to teď není čas. Každou

minutou se začnou sjíždět hosté. Pokud by ses

mohl vyhnout tomu, abys některé z nich mezi

chody přehazoval přes rameno, byla bych ti

vděčná. “ To bylo vzhledem k obvykle velmi

tolerantním názorům lady Sibyly poměrně ostré

vyplísnění. Elánius udělal přesně to, co by udělal

každý rozumný manžel, což bylo prakticky nic.

Pak se dole náhle ozvaly hlasy a zvuky

kočárových kol skřípějících na štěrku příjezdové

cesty. Sibyla vypustila páru a vydala se dolů, aby

se změnila v okouzlující hostitelku.

Navzdory tomu, co se občas jeho žena

snažila naznačit, Elániovi společenské večeře

nijak zvlášť nevadily, spíše naopak. Měl svoje

zkušenosti z mnoha sezení občanských spolků v

Ankh-Morporku. Trik spočíval v tom, nechat

mluvit všechny ostatní a tu a tam s nimi souhlasit,

což mu dávalo neomezený čas přemýšlet a

uvažovat o jiných věcech.

Sibyla se postarala, že dnešní večeře byla

skvělá záležitost. Hosté byli většinou lidé jisté

třídy, kteří žili na venkově, ale většinou z venkova

nepocházeli. Penzionovaní důstojníci, Omův

kněz, slečna Vybrál-ková, stará panna, spolu se

svou společnicí, přísně vyhlížející nakrátko

ostříhanou dámou v pánské košili a s kapesními

hodinkami v kapsičce u vesty, a samozřejmě,

slečna Felicity Beedleová. Elánius myslel, že do

toho šlápl, když při představování řekl: „Aha, ta

hovínková dáma!“, ale ona vybuchla smíchem,

potřásla mu rukou a prohlásila: „Nelamte si s tím

hlavu, Vaše Milosti. Po každém psaní se

důkladně sprchuju!“ A to samozřejmě vyvolalo

mezi přítomnými vlnu smíchu. Drobná žena,

kolem níž byla zvláštní atmosféra, jako kolem

některých lidí, kteří sice stojí naprosto nehybně,

ale všichni přítomní mají dojem, že jemně vibrují.

Člověk má pocit, že kdyby povolila nějaká

vnitřní pojistka, již určitě má, a nahromaděná

energie se najednou vybila, vyhodilo by to tu

malou ženušku nejbližším oknem.

Slečna Beedleová ho strčila prstem do

břicha. „A vy jste ten proslulý velitel Elánius.

Přišel jste nás všechny sebrat, he?“ Že se ho lidé

ptají na takové věci, si bude muset zvyknout,

pokud se mu nepodaří přesvědčit Sibylu, aby už

nepřijímala pozvání do podobné noblesní

společnosti. Jenže zatímco se slečna Beedleová

smála, na ostatní hosty padlo ticho jako těžká

přikrývka. Většina z nich se na ni mračila a slečna

Beedleová na Elánia upírala soustředěný pohled.

Elánius ten pohled znal. Výraz člověka, který by

mohl vyprávět. Jenže teď samozřejmě nebyla

vhodná doba se tím zabývat, a proto to Elánius v

duchu zařadil pod nálepku „zajímavé”.

Přes Elániovo neblahé tušení byla večeře v

Be-rankinově sídle opravdu skvělá a - což bylo

to důležité - diktát přátelských mezilidských

vztahů zaručoval, že Sibyla musela povolit celou

řadu jídel a chodů, které by Elánius sám doma

nedostal, ani kdyby o ně výslovně požádal. Jedna

věc je jednat jako arbitr v zájmu zdraví a chutí

vlastního manžela, ale kdyby něco takového

zkoušela na hosty, které si pozvala na večeři, asi

by se se zlou potázala.

Naproti Elániovi seděl u stolu penzionovaný

voják, kterého právě ujišťovala jeho žena, že i

když si to on sám myslí, nikdy neměl rád krevety

nakládané v muškátovém másle. Muž chabě a

zbytečně protestoval, že si myslel, že naopak

krevety v muškátovém másle rád má, a dostalo

se mu laskavé odpovědi: „No, víš, Karle, možná,

že ty máš krevety v muškátovém másle opravdu

rád, ale ony nemají rády tebe.“ Elánius s tím

mužem, který s úžasem přemýšlel, kdy si nadělal

takové nepřátele mezi nižšími korýši, upřímně

cítil. „No dobrá, a co, ehm… humr s majonézou,

ten mě má rád, drahá?“ zeptal se muž, jehož

obličej ovšem mnoho naděje nevyzařoval.

„Ne, miláčku, ten s tebou nevychází ani v

nej-menším. Vzpomeň si, co se stalo na

whistovém večírku u Petržlínů.“

Muž vrhl lítostivý pohled na přeplněný

servírovací stolek a zkusil to ještě jednou: „A

myslíš, že by se mnou alespoň na nějakou

minutku vyšlo pár ústřic?“ „Dobré nebe, Karle,

tak to už ani náhodou! “

Muž vrhl na vozík další pohled, který byl

směsicí touhy a rezignace, a prohlásil:

„Předpokládám, že ten kamarád, kterého bych

měl s nadšením sevřít do náruče, je zelený salát,

je to tak?“

„Přesně, drahoušku!”

„No… hned jsem si to myslel.11 Muž se

podíval přes stůl na Elánia a vrhl na něj smutný

úsměv plný beznaděje, následovaný slovy: „Podle

všeho, co jsem slyšel, jste policista, Vaše Milosti.

Je to pravda?11

Elánius si ho vlastně poprvé pořádně

prohlédl. Byl to vousatý starý voják, který se na

penzi přestěhoval na venkov mezi zelí, obilí a

kukuřici, a to bylo zřejmě jediné, co mu teď jeho

žena dovolila jíst bez námitek. Na tváři a rukou

měl jizvy po zahojených spáleninách a v řeči

pseudopolský přízvuk. To bylo snadné. „Byl jste

u Lehké drakounské pseudopolské, je to tak,

pane?“

Jeho odhad muže očividně potěšil. „Skvělá

práce, člověče! Moc lidí už si nás nepamatuje. Je

to smutné, ale bohužel, já jsem poslední, který je

ještě naživu. Plukovník Karel Augustus

Míroplod, jméno mé. Trochu divné jméno pro

starého vojáka a důstojníka, ale na druhé straně

možná ne, co já vím.“ Povzdechl si. „Jsme jen

zašlá stránka v knize vojenské historie. Troufl

bych si říci, že jste nečetl mou knihu pamětí

Čtyřiadvacet let bez obočí? Ne? No, musím

říci, že to nejste sám. Potkal jsem v těch dnech i

vaši paní. Řekla nám, že je naprosto nemožné

chovat draky pro válečné účely. Měla naprostou

pravdu, to musím říct. My jsme to samozřejmě

zkoušeli dál. Tihle draci, nebo jak my jsme říkali

,drakouni‘, se vycvičit nedali, ale my to zkoušeli

dál, protože tak už to v armádě chodí. “

„To

jako

myslíte

hromady

děsných

neúspěchů a to všechno na ještě větší hromadě

neúspěchů?” řekl Elánius.

Plukovník se zasmál. „No, věřil byste, že

někdy to funguje? Pořád ještě pár draků

chovám. Už bych bez nich nevydržel. Den bez

popáleniny je pro mě jako den bez slunce. Díky

nim hodně ušetřím na sirkách a navíc mi drží od

těla lidi, o které nestojím.”

Elánius zareagoval jako rybář, který po

několika hodinách poklimbávání na říčním břehu

ucítí, že mu ryba oťukává návnadu.

„Hm, ale tady takových lidí moc nepotkáte,

že ne?“

„Myslíte? Co vy o tom víte, mladíku? Mohl

bych vám vyprávět pár historek, které…“

Najednou umlkl a Elániova manželská

zkušenost mu řekla, že jeho společník přes stůl

právě pod stolem utržil kopanec od své ženy,

která nevypadala právě šťastně, a soudě podle

vrásek v obličeji, ani nikdy šťastná nebyla.

Naklonila se nad stůl, zatímco její manžel si bral

další brandy od sloužícího, a řekla ledově:

„Chtěla jsem se zeptat, Vaše Milosti, zasahuje

vaše policejní pravomoc až sem do Sídla?“

Další bublinky na vodě, pomyslel si rybář

uvnitř Elánia. Odpověděl: „Nikoliv, madam, mým

okrskem je Ankh-Morpork a některá přilehlá

území. Je ale pravda, že když policista

pronásleduje nějakého zločince, který se provinil

v jeho služebním okrsku, nese si, abychom tak

řekli, svou jurisdikci s sebou. Jenže je jasné, že

Ankh-Morpork je odsud daleko, a pochybuji o

tom, že by nějaký zločinec dokázal doběhnout

takhle daleko.” To vyvolalo kolem stolu

všeobecný smích a slabý, mírně nakyslý úsměv

paní plukovníkové.

Teď jen opatrně, abys mohl zaseknout… „Je

ale pravda,” pokračoval Elánius, „že kdybych se

tady stal svědkem nějakého kriminálního

trestného činu, mám právo - dokonce i povinnost

- provést zatčení. Je to podobné jako s

občanským zatčením, ale přece jen více

profesionální, a pak by mi zřejmě bylo

doporučeno, abych podezřelého předal místní

polici nebo jiné úřední osobě, již bych považoval

za kompetentní.”

Kněz, kterého si Elánius všiml koutkem oka,

se o jejich konverzaci očividně zajímal. Teď se

naklonil kupředu a nadhodil: „Kterou by Vaše

Milost považovala za kompetentní?“

„Moje milost s tím nemá nic společného.

Jakožto člena ankh-morporské Městské hlídky

pod přísahou by bylo mou povinností zajistit

bezpečí podezřelého. Nejlepší by bylo, kdybych

ho mohl umístit do nějaké šatlavy, pod zámek.

My ve městě už šatlavy nemáme, ale pokud vím,

většina venkovských městeček a vesnic ano, i

když jim třeba slouží jen k tomu, aby se tam

zavírali místní opilci a prasata, která zaběhla do

škody.”

Zazněl další smích a slečna Beedleová řekla:

„My tady máme venkovského policistu, Vaše

Milosti, a ten v šatlavě u starého mostu chová

prasata!”

Podívala se jiskřivým pohledem na Elánia,

který si zachoval naprosto kamennou tvář.

Prohlásil: „A zavírá tam někdy i lidi? Má

formuláře zatykačů? Nosí odznak?”

„Občas tam strčí nějakého opilce, aby

vystřízlivěl, a říká, že jak se zdá, prasatům to

nevadí, ale co je to zatykač, nemám ani tušení.”

Kolem stolu se znovu rozezněl smích, ale

rychle odezněl, protože ho pohltilo Elániovo

odmítavé mlčení.

Pak ale Elánius řekl: „Tak toho bych za

oprávněného policistu zatím nepovažoval. Dokud

bych nezjistil, že alespoň rámcově pracuje jako

skutečný zástupce systému uplatňování právních

norem, nebyl by to podle mých měřítek policista,

ale něco jako lepší samolibý počišťovač ulic.

Který je jistě užitečný, ale ne policista.”

„Říkáte,podle mých měřítek*, Vaše Milosti?”

ozval se znovu duchovní.

„Ano, pane, podle mých měřítek. Na základě

mého rozhodnutí, Na mou zodpovědnost. Podle

mé zkušenosti. A šlo by o můj zadek, kdyby se

něco zvrtlo.”

„Ale, Vaše Milosti…, jak jste řekl, jste tady

mimo oblast své pravomoci,” připomněla paní

plukovníkové mírně.

Elánius cítil, jak je její manžel nervózní, a

rozhodně to nemělo nic společného s jídlem. Ten

muž si z celého srdce přál, aby tady vůbec nebyl.

Bylo až komické, jak vždycky lidé toužili

vyprávět policistovi o zločinu, a nikdy si

neuvědomili, že tou svojí dychtivostí vysílají celou

řadu malých zrádných signálů.

Obrátil se k plukovníkově ženě: „Ale jak už

jsem řekl, madam, když policajt narazí na nějaký

očividný zločin, podá mu jeho pravomoc

pomocnou ruku jako starý přítel. Ale co

kdybychom změnili téma? Nechci se nikoho z

vás, dámy a pánové, dotknout, ale za ta léta

služby jsem si už dávno všiml, že takoví bankéři,

vojáci i obchodníci mají při podobných

příležitostech možnost sníst si svou večeři v klidu,

zatímco chudák starý policajt musí vyprávět o

policejní práci, která je po většinu času pouhou

nudnou rutinou.” Usmál se, aby se všechno neslo

v přátelském duchu, a pokračoval: „A tady je to

výjimečně nudné, to si dokážu představit. Z

mého pohledu je tohle místo stejně tiché jako…

jako hrob.”

Výsledek: Jedno zamrkání od drahého

starého plukovníka, kněz sklopil pohled do talíře,

i když to nemuselo nic znamenat, protože jen

výjimečně narazíte na příslušníka kléru, který by

nedokázal z talíře vidličkou a nožem vykřesat

jiskry.

Sibyla pozvedla svůj hlas hostitelky a rozbila

nastalé ledové ticho jako ledoborec. „Myslím, že

je čas na hlavní chod,“ prohlásila, „což bude

výtečné skopové bez jediné špetky policejní

práce. Přísahám, že když Samovi nedáte pokoj,

začne vám tady citovat zákony a nařízení města

Ankh-Morporku a k tomu policejní nařízení a

články, až vám nezbude nic jiného, než ho utlouct

polštáři!”

To bylo skvělé, pomyslel si Elánius. Teď si

alespoň budu moci sníst svou večeři v klidu.

Uvolnil se, když rozhovor kolem něj začal

plynout bez skrytých narážek, a znovu se začal

zabývat denními drby a pomluvami lidí, kteří žili v

okolí, stížnostmi na služebnictvo, perspektivami

letošní sklizně a, ano, potížemi se skřety.

V té chvíli Elánius zvýšil pozornost. Skřeti.

Městská hlídka měla ve svých řadách alespoň

jednoho zástupce od každého dvojnohého

myslícího druhu, a k tomu ještě Nobyho

Nóblhócha. Stala se z toho jakási tradice -

dokaž, že tě můžeme uznat jako policistu, a pak

tě můžeme uznat i jako druh. Jenže nikdy nikdo

nepřišel s tím, že by mohl Elánius přijmout skřeta.

To mělo pochopitelný důvod, skřeti byli

všeobecně známí jako páchnoucí, lidožraví, zuřiví

a proradní ksindlové.

Každý samozřejmě věděl, že trpaslíci jsou

smečka švindlířů, kteří tě ošidí i o nos mezi

očima, když to jen trochu půjde, a trolové zase

spolek sotva lepší než banda mordýřů s

kamenným srdcem, jediná ve městě usazená

medúza že se vám nikdy nepodívá do tváře a

upírům se nedá věřit, i kdyby se sebepřátel-štěji

usmívali, a že vlkodlaci, když se to tak vezme,

vlastně nejsou nic jiného než upíři, kteří neumí

létat, a že ten chlap, co bydlí v domě vedle vás,

je fakticky pěkný ksindl, který vám háže přes

plot na dvorek odpadky, a jeho žena je přesně

taková mrcha, jakou si zaslouží. Ale na druhé

straně, nejsou všichni na světě stejní. Není to tím,

že by měl jeden předsudky, protože nakonec

všichni víme, že jeden ork4 dokonce pracoval na

univerzitě, ale ten miloval svůj fotbal, není to tak?

Snadno

odpustíte komukoliv, kdo dokáže

zabodovat téměř od středové čáry, a abychom

tak řekli, vezmete ho na vědomí, protože to

přijde tak nějak samo sebou. To všechno,

prosím, ale ne ty zatracené skřety, s tím se smířit

nemůžeme. Když náhodou zabloudili do města,

lidé je vždycky vyhnali a oni měli sklony končit

níž na řece a pracovat pro takové, jako byl

Jindřich Král, u drtičů kostí, vydělávání kůží a při

zpracování sběrných kovů. Bylo to pěkný kus za

městskými branami, a tak i mimo dosah

městského práva.

Teď se tedy někteří objevili v okolí Sídla, jak

dokazovala kuřata a kočky, mizející čím dál tím

častěji. Tedy pravděpodobně dokazovala, ale

Elánius si pamatoval dobu, kdy lidé tvrdili, že

kuřata kradou trolové. Jenže žádného trola

kuřata nezajímala. Kdyby trol jedl kuře, bylo by

to totéž, jako kdyby člověk pojídal maltu.

Jenomže o tom tady rozhodně mluvit nechtěl.

Ano, o skřetech nikdo neřekl jediné slušné

slovo, ale slečna Beedleová o nich neřekla slovo

žádné. Její pohled pevně lpěl na Elániově tváři.

Když jste měli trochu zkušenosti a dávali si

pozor, mohli jste ve tvářích kolem stolu číst jako

v knize, a když jste byli navíc policista, mohli jste

si udělat přesný obrázek

o tom, co si který ze strávníků myslí o

ostatních přítomných. Všechno to bylo v

pohledech. V tom, co bylo a nebylo řečeno.

Lidé, kteří patří do magického kruhu, a lidé, kteří

nikoliv. Slečna Beedleová byla zvenčí a byla

tolerována, protože přece existuje něco takového

jako dobré způsoby. Přijata a zahrnuta však

nebyla. Jakže zní ta fráze? Není jednou z nás.

Elánius si najednou uvědomil, že zírá na

slečnu Beedleovou stejně upřeně jako ona na

něj. Oba se usmáli a jeho napadlo, že zvědavý

muž by nejspíš zaskočil navštívit tu milou mladou

dámu, která napsala všechny ty překrásné knihy,

jež jeho malý chlapec tolik miluje. Zašel by tam

právě kvůli těm knihám, a ne proto, že jejich

autorka se tváří jako někdo, kdo by chtěl

zapískat najednou na tolik píšťalek, až by to

znělo jako policejní píšťalková kapela.

Když se mluvilo o skřetech, slečna

Beedleová se hodně mračila a tu a tam na ni

nějaký člověk, zvlášť ten člověk, kterého si

Elánius označil jako paní plukovníkovou, vrhnul

pohled, jaký dospělí vrhají na dítě, které dělá

něco špatného.

A tak se snažil zachovat příjemný výraz

upřímného zájmu a přitom si v duchu probíral

události dne. Tento proces přerušila paní

plukovníkové, když řekla: „Mimochodem, Vaše

Milosti, velmi nás potěšilo, když jsme se

doslechli, že jste dal tomu Zafrkoňovi co proto.

Ten člověk je nesnesitelný! Dráždí lidi!“

„Pravda, všiml jsem si, že se ani v nejmenším

neobává pronést své názory,“ přikývl Elánius.

„Ale to my také ne, že?“

„Není přece možné, že ze všech lidí právě vy,

Vaše Vznešenosti,“ prohlásil duchovní, který

dychtivě zvedl hlavu, „byste věřil, že kdejaký

Tonda je stejně dobrý jako jeho pán?“

„To záleží na Tondovi. Pak to také záleží na

tom pánovi. A na tom, co myslíte, když říkáte

stejně dobrý,“ odpověděl Elánius. „Víte, řekl

bych, že i já jsem byl kdysi takový Tonda, ale

když se teď zmíníte o ankh—morporské

Městské hlídce, stal jsem se pánem.“ Paní

plukovníkové se právě chystala něco odpovědět,

když se vesele ozvala lady Sibyla: „Když už je

0 tom řeč, Same, dostala jsem dopis od

paní Zname-nalové, která se o tobě zmiňuje

neobyčejně pochvalně. Připomeň mi, abych ti ho

pak ukázala.11

Manželské páry, které spolu žijí delší dobu,

mají

1 své kódy. Pravidelně existuje takový

kód, který používá manželka při společenské

konverzaci mezi lidmi, aby varovala svého

manžela, že kvůli spěšnému oblékání nebo

duševní nepřítomnosti začíná být choulostivě

odhalen v oblasti rozkroku.5

V případě Elánia a lady Sibyly byla zmínka o

paní Znamenalové kódovým spojením, které

znamenalo: „Jestli nepřestaneš otravovat lidi,

Same Elánie, pak po odchodu hostů dojde k jisté

manželské rozepři. “

Jenže tentokrát se Sam Elánius rozhodl, že

bude mít poslední slovo, a tak prohlásil: „Musím

říci, že když o tom přemýšlím, tak těch Tondů,

kteří jsou teď na poměrně vysokých místech,

znám celou řadu, a dovolte, abych vám řekl, že

jsou častokrát mnohem lepšími pány, než byli

jejich původní. Jediné, co potřebovali, byla

příležitost.”

„Nezapomeň mi připomenout, abych ti

ukázala ten dopis, Same!“

Elánius se vzdal a to, že se na stole objevil

velký pudink se zmrzlinou, poněkud ochladilo

situaci, tím spíš, že se Její Milost starala, aby byly

všechny sklenice neustále plné - a v

plukovníkově případě to znamenalo zcela

pravidelné dolévání prázdné sklenice. Elánius by

si s ním byl ještě rád popovídal, ale bylo jasné, že

i on dostal nějaké kódované příkazy od své

manželky. Ten muž myslel na něco velmi

důležitého, co způsobilo, že ho přítomnost

policisty neobyčejně znervózňovala. A jak se

zdálo, nervozita byla nakažlivá.

V žádném případě se nejednalo o žádnou

oslňující

společenskou

záležitost.

Sibyla

zorganizovala jen takovou malou večeři, než

připraví něco mnohem okázalejšího, takže nebyla

ani jedenáctá a hosté se začali velmi přátelsky

loučit. Elánius pozorně naslouchal rozhovoru mezi

plukovníkem a jeho ženou, když - on na dost

nejistých nohou - odcházeli ke svému kočáru.

Jenže jediné, co zaslechl, bylo zasyknutí: „Zase

jsi nechal celý večer otevřené dveře do stáje! “

Následovala bručivá odpověď: „No a co,

koně tvrdě spali, drahoušku!”

* * *

Když zamávali poslednímu kočáru a těžké

vstupní dveře se zavřely, řekla Sibyla: „No,

Same, já tě samozřejmě chápu, vážně ano, ale

byli to naši hosté.“ „Já vím a je mi to líto, ale mně

vždycky připadá, jako když vůbec nemyslí. Chtěl

jsem jen trochu zatřást jejich představami.”

Lady Sibyla našla láhev se sherry a dolila si

sklenici. „Jistě si ale nemyslíš, že měl ten kovář

opravdu právo bojovat s tebou o tenhle dům?“

Sam zatoužil, aby se právě teď mohl napít.

„Ne, samozřejmě, že ne. Víš, myslím si, že by to

pak nemělo konce. Lidé vyhrávali a prohrávali na

té staré ruletě osudu tisíce let. Vím to, ale ty taky

víš, že si myslím, že když někdo vyhraje balík,

měl by myslet na ty chudáky, kteří zůstali sedět

na nule.“

Zena ho vzala něžně za ruku. „Založili jsme

přece nemocnici, Same. Víš, kolik to stojí.

Doktor Trávomil Mechorost vyučí každého, kdo

prokáže, že má nadání na medicínu, i kdyby se

tam ten člověk objevil s holým zadkem. Cvičí

dokonce i děvčata! Jako doktorky! Zaměstnal

dokonce i Igoríny! Kousek po kousku měníme

věci, Same, tím, že pomáháme lidem, aby

pomohli sami sobě. A podívej se třeba na

Hlídku! Dneska jsou kluci pyšní, když můžou říci,

že je jejich otec, nebo dokonce matka policistou.

A lidé hrdost potřebují!”

Elánius ji chytil za ruku a řekl: „Děkuju ti za

to, jak jsi byla hodná k obyčejnému klukovi z

ulice U kotvy a ráhna.”

Odbyla ho smíchem. „Cekala jsem dlouho,

než se objevíš, Samueli Elánie, a nemám v úmyslu

tě nechat nevyužitého!”

To Elániovi připadlo jako vhodný čas říci:

„Nebude ti vadit, drahá, když si ještě před tím,

než půjdu spát, vyjdeme s Jeefesem na malou

procházku do Umrlcova hájku?“

Lady Sibyla ho obdařila úsměvem, který mají

ženy vyhrazeny pro manžele a malé chlapce.

„No, těžko bych ti to asi mohla zakázat a v těch

místech je opravdu velmi zvláštní atmosféra. Jsem

ráda, že s tebou jde i Jeefes. Je to opravdu moc

příjemné místo. Třeba uslyšíte slavíka. “

Elánius ji krátce políbil, a než se vydal do

šatny, aby se převlékl, dodal: „Slavík, to by bylo

hezké, ale doufám, že mi zazpívá alespoň nějaký

jiný ptáček.”

Je pravděpodobné, že žádný vévoda,

dokonce ani žádný velitel Městské hlídky nikdy

nenašel ve své šatně nic podobného tomu, co teď

leželo na Elániově posteli. Nejúžasnějším

předmětem celé kolekce byla těžká mačeta,

užitečný zemědělský nástroj. Přes den zahlédl

několik mužů, kteří s nimi pracovali. Letmo si

připomněl, že označení „zemědělský nástroj”

neznamená „ne zbraň”. Občas se objevovaly

mezi pouličními gangy a byly stejně obávané jako

trol s bolestí hlavy.

Pak tam byl obušek. Elániův vlastní obušek,

který jeho komorník prozíravě přivezl s sebou.

Samozřejmě zdobený stříbrnou intarzií, protože

to byl obřadní obušek velitele Hlídky, a nešlo o

zbraň, ne, ani náhodou ne. Na druhé straně se

Elánius nepovažoval ani za znalce, natož za

obchodníka se sýry, a proto by asi dost těžko

vysvětloval, proč má u sebe čtyřicet centimetrů

dlouhý drát na krájení sýrů. Ten tady bude muset

zůstat, ale vezme si mačetu. Bylo by dost smutné,

kdyby člověk na svém vlastním pozemku u sebe

nemohl mít něco, čím by upravil nějakou tu větev

nebo dvě. Ale co si má myslet o hromádce

bambusových hůlek spojených do menších polí,

které pak tvořily jakýsi hrudní plát a velmi

podivnou bambusovou helmici? Na posteli ležel

malý lístek a na něm bylo Jeefesovým rukopisem

napsáno: Přátelé hajného, veliteli. 1 vaši!

Elánius zabručel a udeřil do hrudního plátu

obuškem. Bambus se prohnul jako živý tvor a

obušek se od něj odrazil s takovou silou, že

přelétl přes celou místnost.

No prosím, pomyslel si Elánius, dokud jsme

naživu, učíme se, nebo ještě lépe: dokud se

učíme, zůstáváme naživu. Tiše sešel dolů a

vykročil do noci…, která vypadala jako

černobílá šachovnice. Zapomněl, že daleko za

městem, kde smog, kouř a pára barví svět jen

stovkami odstínů šedi, venku na místech, jako je

tohle, je jen černá a bílá, a ta šachovnice je

dokonalé přirovnání.

Cestu na kopec znal, tu si nemohl zmýlit.

Měsíc svítil tak jasně, jako by mu chtěl všechno

ještě usnadnit. Tady končila obdělaná půda. Pole

ustupovala hlodášovému křoví a tráva, spásaná

divokými králíky, připomínala zelené sukno

kulečníkového stolu…,

i když, vezmeme-li v potaz, že králíci tady

dělali i jiné věci, než spásali trávu, museli byste

hrát kulečník s mnoha velmi malými koulemi.

Když stoupal do svahu, rozbíhali se králíci na

všechny strany a Elánius se začal obávat, jestli

nedělá příliš mnoho hluku, ale byla to jeho země,

a proto tohle byla jen obyčejná procházka před

spaním. Vykročil tedy svižněji a sledoval jedinou

viditelnou cestu, až před sebou spatřil šibenici.

Na mapě tomu tady říkají Umrlcův hájek, je

to tak? řekl si v duchu. No, v minulosti se

takových věcí dělo… a tady pořád ještě

zůstávala železná klec, která měla původně držet

mrtvoly ve vzpřímeném stavu, aby si k ní havrani

a krkavci nemuseli klekat. Kdybyste chtěli, aby

někomu tu a tam přeběhl po páteři mráz, mohli

byste říci, že to byla stará dobrá spravedlnost.

Hromada práchnivějících kostí pod šibenicí

svědčila o tom, jak ta stará spravedlnost

vypadala při práci.

Elánius ucítil lehoučký pohyb čepele někde

ve vlasech na zátylku.

O chvilku později se Jeefes zvedal ze země a

pečlivě si oprašoval prach z oblečení. „To bylo

skvělé, pane!“ prohlásil mírně zadýchaně,

protože měl částečně vyražený dech. „Vidím, že

bych se k vám nedostal, veliteli.” Najednou se

zarazil, pozvedl ruku k nosu a očichal ji. „Čert

mě vezmi, veliteli! Jsem celý od krve! Nebodl

jste mě, že ne, pane? Vy jste se jen otočil, kopl

mě do kuliště, a když dovolíte, pane, poznamenal

bych, že jste to provedl velmi přesně. “

Elánius zavětřil. Naučili jste se cítit krev.

Páchla jako kov. Lidé sice říkají, že kov cítit

není, ale je, je cítit jako krev.

„Byl jste tady včas?“ zeptal se Elánius.

„Samozřejmě, pane. Nespatřil jsem živou

duši.“ Jeefes si klekl. „Nic jsem neviděl. A té

krve bych si byl nevšiml, kdybyste mě nehodil

přímo do krvavé kaluže. Je tady všude kolem.”

Přál bych si, aby tady se mou byl Igor,

pomyslel si Elánius. V poslední době ponechávali

v Hlídce ohledání místa činu forenznímu oddělení,

policejním technikům a odborníkům. Na druhé

straně, řekl si, mám své vlastní zkušenosti a

znalosti, a kromě pachu krve tady cítím mord a

neuvěřitelnou shodu okolností. Tady na venkově

vidí všichni všechno. Zafrkoň se měl sejít s

Elániem, ale Zafrkoň tady očividně chyběl,

zatímco něčí krev tady hojně přebývala, a velmi

důležité bylo samozřejmě i to, že kromě Zafrkoně

tady chybělo i tělo. Elániova mysl se tím

postupně a systematicky probírala. Považovali

jste za samozřejmé, že když se někdo rozhodl

svěřit policistovi nějaké tajemství, zaručeně

existoval někdo, kdo si naopak nepřál, aby to

onen dotyčný udělal. A když pak byl řečený

občan nalezen mrtev, mnozí by řekli, že policista,

se kterým ho předtím viděli mluvit, nese, vzato

kolem a kolem, jistý podíl viny. Jenže vzato

kolem a kolem, kdyby chtěl někdo Elánia

skutečně dostat do potíží, byl by nechal

kovářovo tělo ležet na místě, ne?

„Něco jsem našel, pane,“ ozval se Jeefes a

narovnal se.

„Cože jste?“

„Něco jsem našel, sire. Tak trochu jsem

tápal po zemi.“

„Ale, člověče, vždyť je to tady kolem

prosáklé krví!“

Jak se zdálo, Jeefesovi to nevadilo.

„Zapomeňte na krev, veliteli, už proto, že není

moje.“ Ozvalo se tiché zaskřípění a objevilo se

světlo. Jeefes odsunul clonu temné lucerny. Podal

ji Elániovi a pozvedl do jejího světla něco

malého. „Je to prsten, pane, a vypadá jako

vyrobený z kamene.”

„Cože? To jako kámen, který v sobě má

díru?“ Slyšel, jak si Jeefes povzdechl. „Ne, pane,

je vyleštěný a hladký. A je v něm strčený dráp,

pane. Připadá mi jako skřeti. “

Elánius rychle uvažoval. Všechna ta krev.

Uťatý pařát. Skřeti nejsou tak velcí. Někdo si

dal tolik práce, že sem přišel, aby zabil skřeta.

Kde je jeho zbytek?

Měsíční světlo by jim mělo teoreticky v

hledání pomoci, jenže ono zrádně vytváří stíny

tam, kde by být neměly, a k tomu se ještě začal

zvedat vítr. S lucernou nebo bez ní, tady toho teď

mohl dělat jen minimum.

Záclony byly zatažené, ale u Skřeti hlavy se

pořád ještě svítilo. To nebylo nic divného, měli

jistě konces-ní povolení, ale i tady platila policejní

hodina. Dobrý policajt by měl být vždycky

připraven její dodržování zkontrolovat. Obešel

hospodu a zaklepal na malý posuvný panel

zasazený do zadních dveří. Když se po chvíli

panel odsunul, vstrčil Elánius do otvoru ruku dřív,

než ho Jeminák stačil znovu zavřít.

„Vy ne, Vaše Milosti, prosím, radní si z mých

střev udělají podvazky k ponožkám! “

„Jsem si jistý, že by vypadaly velice apartně,“

odpověděl Elánius, „ale to se nestane, protože se

klidně vsadím, že přinejmenším jedna třetina

vašich hostů v tuto hodinu stále ještě konzumuje

alkoholické nápoje a pravděpodobně mezi nimi

bude alespoň jeden radní… Ne, tu poslední

poznámku beru zpět. Radní většinou pijí doma,

kde neplatí žádná zavírací hodina, ani jiná

omezení. Neřeknu slovo, ale byl by to pro

obchod černý den, kdyby žíznivý policajt

nedostal hlt pití, natož od bývalého kolegy.” Pak

položil na malý pultík uvnitř okénka několik mincí

a dodal: „Za to bychom mohli dostat dvojitou

brandy tady pro mého člověka a pro mě adresu

pana kováře Zafrkoně.”

„Takhle se mnou jednat nesmíte.”

Elánius se podíval na Jeefese. „Nesmím?”

Dokonalý panský osobní komorník si

odkašlal. „Víte, veliteli, teď se pohybujeme ve

světě feudálního práva. Půda, na které stojí

tenhle hostinec, patří vám, ale tady hostinský má

stejná práva jako vy. Pokud platí nájem, pak bez

jeho povolení nesmíte dokonce na jeho majetek

ani vstoupit.”

„Jak tohle všechno víte?”

„Tedy… jak jste jistě informován, kdysi jsem

si užil jednu nebo dvě dovolené v Pakráci, a

jedna věc, která je na vězení dobrá, spočívá v

tom, že tam vždycky najdete množství knih o

zákonech a právu. Zločinci je s velkým zájmem

čtou a studují, zvláště všechny ty drobné texty a

odvolávky, pro případ, že by se náhodou

ukázalo, že dát členovi konkurenčního gangu

betonové přezůvky a hodit ho do řeky by

nakonec mohlo být přece jen legální. Takovéhle

věci vám v hlavě zůstanou.”

„Jenže já teď vyšetřuji tajemné zmizení.

Kovář velmi dychtil se se mnou sejít nahoře na

kopci, ale když jsem tam dorazil, nenašel jsem

nic než spoustu krve. Zafrkoň mi chtěl něco říci a

vy musíte vědět, jak to policajtovi připadá.” I

když si nejsem jistý, pomyslel si Elánius. „Něco

na tom rozhodně smrdí.”

Hospodský pokrčil rameny. „Do toho mi nic

není, milostivý pane.”

Elánius mu sevřel zápěstí dřív, než se mu

podařilo ucouvnout, a přitáhl si ho k sobě tak

silně, že hospodský narazil tváří na dřevo dveří.

„Nezkoušej to na mě s žádným milostivým

pánem. Něco se tady děje, něco špatného, cítím

to v botách, a to jsou nejcitlivější boty, jaké kdy

existovaly. Chlap, který vede venkovskou

hospodu, ví všechno -to vím já a víš to i ty. Jestli

nejsi se mnou, pak mi stojíš v cestě, a ty něco

víš, vidím ti to na očích. Pokud víš něco

důležitého, co se týče toho kováře, řekni mi to

hned. Jinak budeš muset dříve nebo později

svědčit, a nakonec do toho spadneš. Na to vezmi

jed.“ Jeminák se kroutil, ale Elániova ruka byla

jako ocelový svěrák. „Tady nemá vaše placka

žádnou moc, pane Elánie, víte to sám!“

Elánius slyšel v mužově hlase kňouravé tóny

strachu, ale staří policajti bývají tvrdí. Kdyby

nebyli tvrdí, nikdy by z nich nebyli staří policisté.

„Já vás teď pustím, pane,“ řekl Elánius, přičemž

slovo „pane“ je obvykle policejní kódové slovo

pro výraz „ty sráči“. „Vy si myslíte, že tady

nemám žádná práva ani pravomoci, o které bych

se mohl opřít. To může a nemusí být pravda, ale

tady můj člověk není policista a není zvyklý dělat

věci hezky a po dobrém, jak jsme zvyklí my,

policajti. Mohlo by to skončit tak, že kdybyste se

chtěl o něco opřít vy, byly by to nejspíše berle.

Tohle vám říkám jako přítel. Oba přece tu hru

známe, hm? Předpokládám, že když byl ten skřet

zabit, stál jste za výčepem, je to tak?“

„Já ani nevím, že někdo zabil nějakýho

zatrace-nýho skřeta! Tak jak bych mohl vědět,

kdy se to asi stalo! Jestli vám můžu něco poradit,

pane, “ odpověděl Jeminák stejným kódem, jaký

předtím použil

Elánius, „tak běžte a ráno to ohlaste příslušné

autoritě. To bude asi mladý Závěrek, ten, co si

říká policista. Heleďte, Elánie, já jsem sem přišel

na odpočinek a součástí toho je i zůstat naživu.

Nestrkám nos do věcí, které se mě netýkají.

Vím, že je tady spousta věcí, které byste mohl

udělat, a taky vím, že je neuděláte, ale dobrá,

neodejdete s prázdnýma rukama. Jeremiáš žije

tam, kde žijí všichni kováři, rovnou uprostřed

vesnice vedle návsi. Bydlí se svou starou matkou,

takže bych je touhle noční dobou nevyrušo-val.

A teď, gentlasové, raději bych zavřel krám.

Nerad bych porušoval zákony. “

Panel zapadl a ozval se zvuk zasouvané

západky. O chvilku později zaslechli volání:

„Copak vy už jste zapomněli, kde bydlíte?1‘

Zaslechli zvuk otevíraných hlavních dveří a ulice

se naplnila zvuky mužů, kteří se pokoušeli přinutit

své mozky, aby se vydaly směrem, kterým mířily

jejich nohy, nebo naopak.

Na temném zadním dvorku, který páchl po

starých sudech, řekl Jeefes: „Vsaďte se, že ten

váš kovář byl dneska celou noc v posteli, pane.”

„Jasně,” přikývl Elánius, „ale stejně tady něco

ošklivě smrdí. Myslím, že tady mám vraždu, ale

nemám tělo, rozhodně z něj nemám moc,” dodal,

když Jeefes otevřel ústa. Pak zabručel: „Na to,

aby to byla prokázaná vražda, Jeefesi, vám musí

chybět některý z těch důležitých kousků, které k

životu opravdu potřebujete. Třeba hlava. Dobrá,

nebo krev. Ale ta se potmě těžko sbírá, co?”

Vydali se na cestu a Elánius řekl: „Jediná věc,

kterou můžete říct o mrtvých, je, že zůstávají

mrtví, no, všeobecně řečeno, takže… byl to

dlouhý den a je to pěkný kousek cesty a doléhá

na nás vyšší věk, co říkáte?”

„No, zvenčí to tak moc nevypadá, veliteli,”

odpověděl loajálně Jeefes.

Dveře jim otevřel rozespalý dveřník, a hned

jak odešel, vytáhl Jeefes z kapsy pláště

páchnoucí odseknutý skřeti dráp a položil jej na

stůl ve vstupní hale.

„Když pomineme hlavu, není na skřetech nic

zvláštního, tak se to říká, Vidíte, na tom prstě je

prsten. Vypadá skutečně jako kámen. Vidíte ten

malý modrý korálek? To je na skřeta ukázka

skvělého řemesla.”

„Zvířata se nezdobí, nenosí šperky,” řekl

Elánius. „Víte, Jeefesi, ale to už jsem říkal, byl by

z vás úžasný policajt, kdyby nebylo toho, že

byste byl ještě mnohem lepší vrah.”

Jeefes se usmál. „Když jsem byl kluk, tak

jsem si myslel, že bych se mohl stát vrahem,

jenže jsem naneštěstí nebyl z té správné

společenské třídy, a navíc tam mají spoustu

pravidel.” Pomohl Elániovi z kabátu a

pokračoval: „Ulice žádná pravidla nemá, veliteli,

až na jediné, které zní Přežít, a můj dobrý starý

otec by se nejspíš obracel v hrobě, kdyby mě jen

napadlo stát se policistou.”

„Měl jsem dojem, že jste svého otce neznal?”

„No jistě, pane, ale jeden musí vzít v potaz

otázku dědičnosti.” Jeefes odněkud vytáhl malý

kartáč, a než zavěsil kabát do skříně na ramínko,

okartáčoval z něj pár smítek. Pak pokračoval:

„Občas mě to, že jsem neznal rodiče, mrzí a

několikrát jsem přemýšlel, jestli bych neměl zajet

na hřbitov Všech malých bohů a vykřiknout:

,Tati, stanu se policajtem,1 a pak čekat, který

náhrobní kámen se začne otáčet, pane.“

Jeefes se usmíval. Elánius si uvědomil, a

nebylo to poprvé, že jeho osobní sluha je zvláštní

muž, gentleman, který se stal osobním sluhou

gentlemana, přestože ani jeden z nich vlastně

gentlemanem nebyl. „Jeefesi, dám vám jednu

upřímnou radu. Na vašem místě bych se vydal do

Pakráce a vykřikl bych to u té jámy s vápnem

vedle šibenice. “

Jeefesův úsměv se ještě rozšířil. „Děkuji,

pane. Jistě vám nemusím říkat, jak moc to pro

mě znamená. Kdybyste mě, pane, omluvil, než si

půjdu odpočinout, zaskočil bych dolů a hodil svůj

kabát do kotle.”

Když Elánius opatrně vklouzl do postele,

Sibyla se obrátila a usmála se ze spaní. Byl to

těžký den a on vzápětí upadl do onoho růžového

stavu polovičního vědomí, které je ještě lepší než

sám spánek, a mírně se probouzel jen každou

hodinu, když dole na ulici nikdo nezvonil na

zvonec, aby vám ohlásil, že je všechno v

pořádku.

Pak se znovu probudil při zvuku těžkého

vozu, který kodrcal po kamení. Elánius se sice

probudil jen způli, ale druhou polovinu jeho já

probudilo podezření. Kameny? Všude kolem

Sídla byl přece jen ten zatracený štěrk! Otevřel

okno a vyhlédl do měsíčního světla. Byla to

ozvěna, která se odrážela od hor. Těch pár

mozkových buněk, které měly noční službu, se

zamyslelo nad tím, jaké zemědělské práce je asi

třeba dělat v noci. Že by pěstovali houby? Musí

se snad tuřín převážet za studená? Nejde tady o

to, čemu se říká trojpolní systém? Tyhle otázky

se rozpouštěly v jeho spánkem omámeném

mozku jako kousky cukru v šálku horkého čaje,

klouzaly a klesaly od buňky k synapsi, od

synapse k neurotransmiteru, až dorazily k

receptoru označenému nápisem „podezření”.

Kdybyste viděli lékařský diagram policejního

mozku, zjistili byste, že tohle oddělení zabírá

poměrně velký prostor, rozhodně větší, než

například oddělení označené nápisem „schopnost

porozumět delším slovům”. Aha, pašeráci s

kontrabandem, pomyslel si, a protože se cítil

rozveselený nadějí a očekáváním věcí příštích,

tiše zavřel okno a vrátil se do postele.

Jídlo v Sídle bylo hojné, přepychové,

opulentní… jednoduše řečeno, mělo všechna ta

tolik žádaná nej. Elánius byl dost starý, aby

věděl, že všechen dlouhodobě zaměstnávaný

personál se musí živit zbytky, a proto se pečlivě

stará, aby nějaké zbytky byly. S touto jistotou na

vědomí si vrchovatě naložil dušené tresky s

kořeněnou orientální rýží a snědl i všechny čtyři

překrásně opečené plátky šunky, které měl na

talíři. Sibyla sice vydávala starostlivě pohoršené

ts-ts-ts, ale Elánius poukázal na to, že je

koneckonců přece jen na dovolené a o dovolené

člověk nedělá to, co dělá obvykle, když na

dovolené není, což okamžitě vyvolalo Sibylinu

logickou odpověď, že to samozřejmě zahrnuje i

fakt, že nedělá žádnou policejní práci, ne? Ale na

to byl Elánius připraven a kontroval, že tomu on

pochopitelně rozumí, a proto se dnes vydá s

malým Samem dolů do vesnice, aby všechna svá

podezření předal do rukou místního policisty.

„No dobrá,” přikývla Sibyla, ale v jejím hlase

mnoho důvěry nezaznělo, a pak dodala, aby si s

sebou nezapomněli vzít Jeefese.

Tahle další podoba jeho ženy byla pro Elánia

dokonalou záhadou. Ze stejně nepochopitelných

důvodů, z jakých si Sibyla myslela, že je Noby

Nóblhóch sice nebroušený drahokam, ale přesto

skvělý policista, si také myslela, že Elánius bude

bezpečnější ve společnosti muže, který nikdy

nevyšel z domu, aniž by se vyzbrojil všemi

zbraněmi, které používá ulice, a o němž bylo

všeobecně známo, že si jednou otevřel pivo

cizími zuby. To sice bezpečnější bylo, pravda, ale

na

druhé

straně

to

Elánia

poněkud

znervózňovalo.

Slyšel domovní zvonek, pak dveřníka, jak

otvírá

hlavní

vchod,

tlumený

rozhovor,

následovaný kroky člověka, který se s

chřestěním štěrku přesouvá k zadnímu vchodu

Sídla. Nic z toho nebylo důležité, bylo to jen

prostředí, zvuky na pozadí, a když pak do

ložnice vešel komorník a zašeptal něco lady

Sibyle do ucha, patřilo to do téže kategorie.

Slyšel, jak jeho žena říká: „Cože? No dobrá,

pak bude asi lepší, když ho přijmu,” pak ale

Elánius najednou zbystřil, protože Sibyla oslovila

přímo jeho. „Je tady místní policista. Mohl bys ho

přijmout v pracovně? Policisté si nikdy pořádně

neočistí boty, zvláště ty ne, Same.“

V pracovně Elánius ještě nebyl. Jak se zdálo,

tak Sídlu nikdy nedošly místnosti. S malou a

němou pomocí ukazující ruky odvrácené

služebné dorazil do pracovny několik vteřin

předtím, než tam sloužící přivedl místního

policistu. Komorník se při tom tvářil jako člověk,

který se musí postarat o chcíplou krysu. Dalo se

alespoň předpokládat, že je to místní policista, i

když vypadal spíše jako syn místního policisty.

Elánius odhadoval, že je mu nějakých sedmnáct.

Páchl prasaty. Zastavil se na místě, kde ho

komorník opustil, a zíral.

Po nějaké chvíli řekl Elánius: „Jak vám mohu

pomoci, policisto?”

Mladík zamrkal. „Ehm, mluvím se sirem

Samuelem Elániem?”

„Kdo jste?“

Ta otázka mladého muže očividně překvapila

a mlčení se protahovalo. Po chvíli se Elániovi

mladíka zželelo, takže řekl: „Podívejte, synu,

správný služební postup říká, že se musíte

představit a pak se ujistit, že já jsem já, abychom

tak řekli. Koneckonců, jak mám vědět, co jste

zač? Jak vidím, nemáte na sobě uniformu, která

by mi napověděla, neukázal jste mi ani žádný

doklad, ani žádný policejní odznak, a nemáte

dokonce ani helmu. Přesto předpokládám, a to

hlavně proto, abych náš rozhovor skončil před

obědem, že jste vrchní policista zdejšího kraje?

Jak se jmenujete?”

„Ehm, Závěrek, sire. Florián Závěrek… ehm,

vrchní policista Závěrek?”

Elánius se sám za sebe styděl, ale ten chlapec

se představoval jako policejní důstojník, a tady

by se smál i Noby Nóblhóch.

Nahlas řekl: „Dobrá, vrchní policisto

Závěrku, jsem mimo jiné i sir Samuel Elánius a

právě dnes ráno jsem si říkal, že musím zajít do

vsi, abych si s vámi popovídal.”

„Ehm, to je dobře, sire, protože já jsem si

právě dnes ráno říkal, že musím zajít sem do

Sídla, abych vás zatkl pro podezření, že jste

zavinil smrt kováře Jeremiáše Zafrkoně.“

Elániův výraz se nezměnil. Takže co udělám

teď? Nic neudělám. Mám právo mlčet, jak jsem

sám řekl jiným lidem snad tisíckrát, a přitom jsem

věděl, jaký je to v podstatě blábol. Jsem si navíc

absolutně jistý ještě něčím jiným, totiž tím, že

jsem na kováře prakticky nepoložil ruku, snad

jen ve smyslu výchovném, což znamená, že bude

velmi zajímavé zjistit, proč si tady ten mladý

chomout myslí, že mě za to může chytit pod

krkem.

Policajt by měl mít vždycky chuť se něčemu

přiučit a Elánius se naučil od lorda Vetinariho, že

by člověk neměl reagovat na žádnou poznámku

nebo situaci, dokud se nerozhodne, co přesně

udělá. To mělo dvojí význam, jednak vám to

zabránilo říci nebo udělat něco špatného, a

současně to druhou stranu obvykle neobyčejně

znervóznilo.

„Omlouvám se, sire, ale trvalo mi skoro

hodinu, než se mi podařilo vyhnat prasata a než

jsem dal šatlavu trochu do pořádku, sire, ale i tak

trochu smrdí desinfekcí a pořád ještě prasaty,

aleje tam židle a kavalec, na který se můžete

natáhnout. Jo, a abyste se tam nenudil, našel jsem

vám dokonce časopis.”

S nadějí se zadíval na Elánia, jehož výraz se

nezměnil, jen ještě o něco více ztuhl. Po další

chvíli mlčení a stejně dlouhém upřeném pohledu

Elánius řekl: „Jaký časopis?”

„Pane? Nevěděl jsem, že je časopisů víc.

Máme ho odedávna, je o prasatech. Je už trochu

opotřebovaný, ale prasata jsou pořád prasata.”

Elánius vstal. „Vyjdu si na procházku, vrchní

strážníku. Pokud chcete, můžete jít za mnou.“

„Promiňte, pane, ale já jsem vás zatkl!“

„Ne, synu, nezatkl,” odpověděl mu Elánius a

zamířil k hlavnímu vchodu.

„Ale jájsem vám určitě řekl, sire, že jste

zatčený!” Bylo to téměř zakvílení.

Elánius otevřel přední vrata a začal

sestupovat dolů po schodišti, zatímco mu Florián

Závěrek poskakoval v patách. Pár zahradníků,

kteří by se jinak byli otočili zády, se při tom

pohledu opřelo o svá košťata, protože čekali

nějakou tu zábavu.

„Co, u všech všudy, u sebe máte, co by mě

přesvědčilo, že jste skutečný policista?” zapátral

Elánius přes rameno.

„Mám úřední obušek, pane. Je to rodinné

dědictví!”

Sam Elánius se zastavil a obrátil se. „Dobře,

mládenče, jestli je to úřední obušek, pak byste mi

ho měl raději ukázat, nemyslíte? No tak, podejte

mi ho.” Florián to udělal.

Byl to jen přerostlý obušek, na němž bylo

něčím, jako třeba rozžhaveným pohrabáčem,

neuměle vypáleno ZÁKON. Měl příjemnou

váhu. Elánius si jím poklepal o dlaň a řekl:

„Nejdříve jste mi sdělil, že jsem potencionální

vrah, a pak jste mi podal svou zbraň. Nemyslíte,

že je to dost nemoudré?”

Elánius najednou zjistil, že mu okolí mizí za

zády a on letí přes terasu. Dopadl na záda do

květinového záhonu a jediné, co viděl, bylo nebe

nad hlavou. Pak se mu v zorném poli nad hlavou

objevila jaksi zkresleně velká Floriánova tvář.

„Omlouvám se, veliteli. Já osobně bych vám

neublížil ani za nic, ale nerad bych ve vás budil

chybné představy. Tenhle hmat se v překladu

jmenuje Jeden muž, on nahoru, dolů, moc

líto.“

Elánius pozoroval kus nebe nad svou hlavou

ve stavu celkem vysvětlitelného klidu, když mu

chlapec vysvětloval: „Víte, pane, můj dědeček,

když byl mladý hoch, pracoval na velkých lodích,

plavil se daleko, až do Brmbrmducu a na

všechna ta místa, kde žijí různí podivní lidé, a

když se pak vrátil ze světa, přivezl si mou

babičku, Ming Cang, a ta tohle umění učila mého

otce i mě.“ Lítostivě popotáhl. „Zemřela před

několika měsíci, ale naštěstí ještě naučila moji

matku vařit. Slup Njam Chok-El je jedno z jídel,

která tady v kraji patří k velmi oblíbeným, a

nejen díky tomu, že k moři není daleko a základní

ingredience se dají snadno sehnat. So-Ya C’hal-

Uh Shis-hka se příliš neuchytilo, i když na Chop-

Chop Boo-Check Misc-Hung se tady věci

seženou. Aha, vidím, že se vám do tváře vrací

barva, sire, což mě velmi těší.“ Elánius, jehož

bolely všechny klouby, se obrátil na břicho. „To

už nikdy nedělejte, slyšíte?”

„Pokusím se to nedělat, sire, ale jste zatčen,

sire.“ „A já vám, mladíku, vysvětlil, že jste mě

vůbec správně nezatkl.”

Elánius se poněkud zadýchaně zvedl na nohy.

„Pokud chcete provést legální zatčení, musí se

zatýkající úředník fyzicky dotknout obviněného a

k tomu zřetelně vyslovit,Zatýkám vás‘, asi takhle,

i když v tom okamžiku nemusíte přesně označit

zločin, u nějž máte podezření, že je z něj

podezřelý. Zatímco to děláte..v tom okamžiku

udeřil Elánius mladíka na solar plexus tak silně, že

se chudák zkroutil jako paragraf, „… se vyplatí

mít se na pozoru, a přesně to budete muset dělat

vy, mladíku, pokud mě budete chtít zatknout,

což, a na to vás upozorňuji, jste stále ještě

neudělal. To je ovšem škoda, protože kdybyste

to byl udělal, měl byste tady jasný případ

vzdorování zatčení a k tomu ještě útok na

policistu při výkonu služebních povinností. Navíc

jste mi pořád ještě neukázal nic, co by mě

přesvědčilo, že jste skutečným policistou.”

Elánius si sedl na vhodný kámen a díval se,

jak se Florián začíná opatrně narovnávat. „Jsem

Sam Elánius, mladý muži, takže tu vaši kára-thé-

cosi věcičku už na mě nezkoušejte, jasně?”

Teď se pro změnu hlas mladého Závěrka

změnil na hvízdající sípot: „A jednoho dne vám

někdo řekne ,Víte vy, kdo já jsem, policisto?’, a

na to vy odpovíte: , Jistě, pane, nebo dokonce

madam, vy jste ta osoba, s níž hovořím v

souvislosti s výše uvedeným zločinem,1 nebo

nějaká podobná správná slova, která by ovšem

neměla zahrnovat nic jako ,Máš to spočítaný,

kámo‘, nebo ,Teď tě mám a držím tě za koule, z

toho se nevykroutíš1. Všechny výhrůžky

ignorujte, ale dobře si je pamatujte. Právo je jen

jediné a neměnné. Nestará se o to, kdo je kdo, a

protože v tom daném okamžiku jste tím právem

vy, nezajímá to ani vás.“

Elánius seděl s otevřenými ústy, zatímco

Florián pokračoval: „Nám sem Kometa moc

často nechodí, ale vloni jsem si koupil balík

prasečích léků, a ty přišly zabalené do Komety a

já si tam všiml vašeho jména a toho článku, kde

jste mluvilo tom, jaké to je, být policistou. Byl

jsem na to moc pyšný, sire.“ Elánius si tu řeč

pamatoval. Musel ji napsat u příležitosti

závěrečného vyřazení nových policistů ze školy

pro důstojníky Hlídky. Strávil její přípravou celé

hodiny, neboť každý druh písemného dokumentu

pro něj byl doslova zavřenou knihou.

Ukázal ji Sibyle a zeptal se, jestli si nemyslí,

že by měl někoho požádat, aby mu s tím pomohl.

Pohladila ho po hlavě a řekla: „Ne, můj drahý,

protože by to pak vypadalo jako něco, co někdo

napsal pro někoho jiného, zatímco takhle se v

tom objeví čistý Elánius jako paprsek ve tmách.“

To ho velmi povzbudilo, protože ještě nikdy

předtím žádným paprskem nebyl.

Jenže teď mu srdce pokleslo, když byl řetěz

jeho myšlenek přerušen opatrným, velmi uctivým

zakašláním a Jeefesovým hlasem. „Promiňte,

veliteli, myslel jsem si, že nadešla ta správná

chvíle, abych našemu mladému pánovi představil

mé přátele, pány Burleigha a Silnoruku. Lady

Sibyla by nebyla moc šťastná, kdyby vás viděla

zatčeného, veliteli. Myslím, že by pak byla tak

trochu… zatrpklá, pane.“

Elánius konečně našel hlas. „Jste zatracený

blázen, člověče! Dejte tu věc pryč! Vždyť to má

spoušť jako peříčko! Okamžitě to odložte! “

Jeefes bez jediného slova odložil lesklý

samostříl na parapet schodiště, jemně jako

matka, která pokládá své dítě do postele. Ozvalo

se zadrnčení, a o sedmnáct metrů dál se rozletěl

květ pelargónie. Prošlo to bez povšimnutí, dotklo

se to jen pelargónie a pak ještě otrhané postavy,

ukrývající se v rododendronech, která prohlásila:

„Chuťovka!”, ale nespouštěla oči z Elánia.

Nehybné postavy na schodišti oživila lady

Sibyla, která uměla chodit na ženu své velikosti

velmi tiše. „Tak, gentlemani, co se to tady děje?“

„Tenhle mladý muž, údajně místní policista,

by mě rád zavřel do šatlavy na základě podezření

ze spáchání vraždy, má drahá.”

Elánius a jeho žena si vyměnili pohled, který

bychom mohli směle zařadit do světa telepatie.

Pak se Sibyla obrátila k Floriánovi. „Aha, vy asi

budete mladý Závěrek, že? Bylo mi líto, když

jsem se doslechla, že váš otec zemřel, a doufám,

že vaše maminka je v pořádku. Jako malá

holčička jsem k ní často chodila. Takže vy chcete

zatknout mého muže?”

Florián s vytřeštěnýma očima ze sebe

vypravil jen velmi neprofesionální: „Ano,

madam.”

Sibyla si povzdechla a řekla vážně: „Dobrá,

já jen doufám, že to dokážete provést, aniž by při

tom došlo k dalšímu masakru květin?” Pak se

podívala na Elánia. „Odvádí tě do vězení?”

Obrátila svou pozornost zpět k Floriánovi, k

muži, který teď stál tváří v tvář dělu, nabitému

tisíciletou sebejistotou nejvyšší společenské třídy.

„Policisto, v tom případě bude potřebovat něco

čistého na sebe. Když mi řeknete, kam ho

vedete, a vy mi jistě řeknete, kam ho vedete,

osobně mu donesu nějaké vhodné oblečení.

Mám na ty věcičky našít pruhy, nebo se to děje

automaticky? Také bych vám byla vděčná,

kdybyste ho přivedl nazpět nejpozději do čaje,

čekáme totiž hosty.”

Lady Sibyla o krok popošla a Florián ucouvl,

aby unikl rozhořčení onoho impozantního poprsí.

Pokračovala: „Dovolte, abych vám ve vašem

počínání popřála hodně štěstí, mladý muži.

Budete je potřebovat. A teď mě omluvte, musím

zajít do kuchyně a promluvit si s kuchařkou.”

S těmi slovy odplula pryč a nechala

nevěřícího Floriána zírat na její mizející záda. Pak

se dveře, které za ní právě zapadly, znovu

otevřely, zjevila se v nich lady Sibyla a prohlásila:

„Jste pořád ještě svobodný, mládenče?”

Florián ze sebe vypravil jen: „No.”

„Pak jste zván na čaj,” oznámila mu

spokojeně. „Bude tady i několik velmi žádoucích

mladých dam a já jsem si naprosto jistá, že to

pro ně bude velké vzrušení, seznámit se s

mladým mužem, který je připraven tančit na

samém okraji pekla. A ty, Same, si vezmi

helmu, pro případ, že by ses stal obětí policejní

brutality. Jeefesi, vy pojďte se mnou. Ráda bych

si s vámi promluvila!”

Elánius mlčel, až ticho otěhotnělo. Když toho

bylo příliš, řekl Florián: „Vaše paní je výjimečně

znamenitá žena, sire.”

Elánius přikývl. „Nemáte ani představu, jak

výjimečná. Co chcete udělat teď, policisto?”

Mladík zaváhal. To byla celá Sibyla. Jen díky

tomu, že hovořila klidně a s plnou sebedůvěrou,

vás dokázala přesvědčit, že se svět obrátil vzhůru

nohama a spadl vám na hlavu.

„No, sire, myslím, že bych vás měl odvést

radním?”

Elánius si toho slabého otazníku na konci

samozřejmě všiml. „Kdo je vaším nejvyšším

nadřízeným, Floriáne?”

„No, jak jsem řekl, obecní rada, sire.“

Elánius začal sestupovat po schodech a

Florián pospíchal za ním. Elánius počkal, dokud

se chlapec nerozběhl, a pak najednou zastavil,

takže mu Florián narazil do zad. „Vaším

nejvyšším nadřízeným je zákon, hlavní policisto, a

na to nezapomínejte. Jednou z povinností radních

dokonce je dbát na to, abyste nezapomínal!

Skládal jste někdy přísahu? Co se v ní říká?

Komu jste ji skládal?”

„Tak to si dobře pamatuju, sire. Bylo to

obecní radě, sire.“

„Bylo to… komu? Vy jste přísahal

poslušnost obecní radě? K tomu vás nemohou

přinutit!1* Zarazil se. Nezapomeň, tady na

venkově tě pořád někdo pozoruje, pomyslel si, a

pravděpodobně tě i poslouchá.

Florián vypadal šokované, a tak Elánius

dodal: „Odveď mě do té své šatlavy, mládenče, a

zamkni mě tam. A když už jsme u toho, sebe tam

zavři se mnou. Nespěchej, nevyptávej se a mluv

tiše, až na taková prohlášení jako ,Já už ti ukážu,

co je to spravedlnost, ty lotře*, a takové ty

podobné všeobecné pitomosti, protože já si

myslím, mladíku, že je tady někdo v doopravdy

velkém maléru, a obávám se, že jsi to ty. Jestli

máš alespoň trochu rozumu, budeš mlčet a

odvedeš mě do té vaší šatlavy, jasné?**

Florián s vypoulenýma očima přikývl.

Cesta k vězení byla docela příjemná. Jak se

ukázalo, bylo na malé přístavní hrázi u řeky.

Okolí

mělo

onu

známou

říčně-plavební

atmosféru, jaká se tady dala očekávat, a vodu

křižoval otočný most, aby tudy mohly projet i

větší lodi. Slunce svítilo, byl klid a vládla

všeobecně pomalá, líná atmosféra. A pak tady

stála ta již tolikrát zmiňovaná šatlava. Vypadala

jako velká pepřenka vyrobená z kamene.

Obrůstaly ji kvetoucí plazivky a vedle dveří bylo

na řetězu přivázáno obrovské prase. Když je

zvíře uvidělo přicházet, zvedlo se na zadní nohy a

mírně vrávorajíc začalo žebrat.

„Tohle je Mačkal,“ představil Florián prase.

„Jeho otec byl divoký kanec a jeho matka dost

překvapená. Vidíte ty páráky? Málokdo mi dělá

potíže, když mu pohrozím, že pustím Mačkala ze

řetězu, co, Mač-kale?“ Zmizel za vězením a

vzápětí se vrátil s kbelíkem pomyjí, do nichž se

Mačkal okamžitě pokusil potopit. Vydával při

tom nesmírně spokojené zvuky, mocné a silné -

přinejmenším tak mocné a silné, jako byly jeho

páráky a klektáky. Elánius na ně ještě zíral, když

z nedalekého domku s doškovou střechou

vyběhla přátelsky vyhlížející žena v zástěře. Když

uviděla Elánia, zastavila se a udělala pukrle. Pak

se tázavě podívala na Floriána. „A kdopak je

tenhle gentleman, synku?“

„To je velitel Elánius, mami… vždyť víš,

vévoda.“

Nastala chvilka ticha, během níž si žena v

duchu přála, aby na sobě měla lepší šaty a nový

účes, aby vyčistila záchod, uklidila kuchyň,

kuchyňskou komoru, vyplela zahradu, natřela

hlavní dveře a vymetla pavučiny z podkroví.

Elánius zabránil tomu, aby zabořila hlavu do

země, tak, že k ní natáhl ruku a řekl: „Sam

Elánius, madam, a jsem potěšen, že vás

poznávám, “ což mělo za následek, že se na

místě obrátila a v panice vběhla nazpět do domu.

„Moje matka chová k aristokratům

nesmírnou úctu,“ svěřil Elániovi Florián, zatímco

odemykal nesmyslně velkým klíčem dveře

šatlavy.

„A proč to?“ podivil se upřímně Elánius.

Šatlava byla celkem příjemná. Prasata po sobě

pochopitelně zanechala památku v podobě

hutného odéru, ale kluk, který vyrostl v Ankh-

Morporku, to považoval za čerstvý vzduch.

Florián si sedl vedle něj na pečlivě vydrhnutou

lavici. „Podívejte, sire, když byl můj dědeček

mladý, dal mu jednou lord Berankin celý půl-

tolar za to, že otevřel bránu, aby mohli projet

honci. Podle toho, co mi vyprávěl otec, tak děda

řekl: ,Zád-nej pokryteckej svatoušek, kterej měl

plnou hubu práv člověka, mi nedal ani čtvrťák,

takže vám něco řeknu, tuhle piju na zdraví lorda

Berankina, kterej mi dal celej půltoláč, když byl

sežranej jako jelito, a nechtěl ho po mně

nazpátky, ani když vystřízlivěl. Tomu já řikám

gentlas!‘“

Elánius se v duchu styděl, protože věděl, že

proklamovaný velkoryse štědrý gentlas, jinak

starý notorický opilec, měl mnohem víc peněz,

než si kdo dokáže představit, a tady byl pracující

mužský až pateticky vděčný za pár drobných,

které mu ten starý ožrala hodil. V duchu na toho

dávno mrtvého muže zavrčel. Ale ta jeho část,

která se oženila a už roky žila se Sibylou, mu

šeptala: Ale on tomu muži nemusel dát vůbec

nic a v těch dnech bylo půl tolaru víc peněz,

než si ten chudák dokázal představit! Kdysi,

při jedné z jejich velmi zřídkavých pří, ho Sibyla

zaskočila, když na něj vychrlila: „Tak abys věděl,

Same, naše rodina si založila život, tedy získala

základní kapitál, abychom tak řekli, pirátstvím.

To by se ti mělo líbit, Same! Počestná a poctivá

ruční práce! A podívej, k čemu to vedlo! Potíž s

tebou, Same Elá-nie, je v tom, že ses rozhodl být

sám sobě svým třídním nepřítelem!”

1

Pozn. překl.: Jmenovala se ve skutečnosti

Blažena Bidlová, ale co si budeme povídat,

kdo by četl knihy od ženské jménem Blažena

Bidlová?

2

Pozn. překl.: Tady je jen důkaz o tom, jak

funguje K-

3

Pozn. překl.: Drát na sýr, u nás nepříliš

známá pomůcka na krájení sýrů, je nepříliš

silný, pevný drát, v délce od čtyřiceti

centimetrů výše, opatřený obvykle na obou

koncích dřevěnými rukojeťmi, které umožňují

drát pevně uchopit a neporanit se při tom.

Věřte mi, že jím snadno překrojíte i jiné věci,

a zajímalo by mě, jestli jej komandos přebrali

od sýrařů, nebo naopak. Vzhledem k tomu, že

sýry existovaly mnohem dříve než komandos,

sázel bych na tu první možnost.

4

Pozn. překl.: Příběh orka Sráze si můžete

přečíst v knize

Terryho

Pratchetta

Nevídaní

Akademikové, Talpress,

Praha 2010.

5

Pozn. aut.: Viz doktor Dluhoboj Ohýbal:

Vikář jde na čaj aneb Sto dvacet sedm dalších

varování, která vás ušetří společenských rozpaků

(tiskem Neviditelné univerzity).

>

„Není něco v pořádku, veliteli?” zeptal se

Florián.

„Nic není v pořádku,” odpověděl Elánius.

„Tak především, žádný policista nepřísahá svou

věrnost nějakým úředníkům, ale zákonu a právu.

Je jisté, že politici mohou zákony změnit, a když

se to poldovi nelíbí, tak může dát výpověď, ale

dokud je ve službě, musí se jimi řídit tak, jak je

psáno.” Opřel se zády o kamennou zeď.

„Nepřísaháš, že budeš poslouchat obecní radu!

Moc by mě zajímalo, co za papír jsi to vlastně

podepsal, chlapče -” Elánius se odmlčel, protože

na dveřích se odsunula malá kovová špehýrka a

za ní se objevil obličej Floriánovy matky. Podle

výrazu se dalo soudit, že je velice nervózní.

„Udělala jsem Slup Njam Kuaa-Chu,

Floriáne, s tuřínem a opékanými brambůrky a je

toho dost i pro vévodu, pokud bude tak

velkomyslný a přijme naše pozvání?”

Elánius se naklonil kupředu a zašeptal: „Ví,

že jste mě zatkl a zavřel?”

Florián se otřásl. „Ne, sire, a moc vás

prosím, neříkejte jí to, protože se bojím, že by

mě pak už nikdy nepustila domů!”

Elánius přešel ke dveřím a řekl do špehýrky:

„Budu

poctěn

vaší

pohostinností,

paní

Závěrková.”

Na druhé straně dveří se ozvalo nervózní

zachichotání a paní Závěrkové se podařilo ze

sebe vypravit: „Je mi líto, ale nemám stříbrné

talíře, Vaše Vznešenosti!”

Elánius a Sibyla doma jedli z kameninového

nádobí, levného a praktického, které se snadno

umývalo. Elánius řekl nahlas: „No, i mně je líto,

že nemáte žádné stříbrné talíře, paní Závěrková,

a dám vám jednu sadu poslat.“

Zvenčí se ozvalo zmatené zašoupání nohama

a současně řekl Florián: „Co to říkáte, pane?

Zbláznil jste se, sire?“

No, to by mohlo pomoci, pomyslel si

Elánius. „Máme doma, myslím tím v Sídle, stovky

těch pitomých stříbrných talířů, chlapče. Ty

zatracené věci nejsou k ničemu, jídlo na nich

okamžitě vystydne a stačí se k nim na okamžik

obrátit zády, a hned zčernají. A taky se topíme

ve lžičkách… podívám se, co tam máme.“

„To nemůžete udělat, sire! Ona má hrozný

strach mít v domě něco cenného! “

„Jsou tady v okolí krádeže časté, vrchní

policis-to?“ řekl Elánius s důrazem na poslední

dvě slova.

Florián otevřel dveře šatlavy, zvedl ze země

svou

matku,

kterou

evidentně

omráčila

představa, že by mohla mít doma stříbrné talíře,

oprášil ji a sdělil přes její rameno Elániovi: „To

ne, sire, proto, že tady nikde není co ukrást.

Matka mi vždycky říká, že za peníze si štěstí

nekoupím, sire.“

Ano, přikývl Elánius to mi moje matka říkala

taky, ale byla moc šťastná, když jsem dostal

první výplatu, protože to znamenalo, že si

můžeme občas dát jídlo, ve kterém bylo maso, i

když je pravda, že jsme většinou nevěděli, jaké

maso to je. To je přece štěstí, že…? U zakrslého

trpaslíka, jaké my si to vykládáme lži…

Když červenající se paní Závěrková odběhla

do domu pro jídlo, řekl Elánius: „Tedy, mezi

námi, hlavní policisto, vy si opravdu myslíte, že

jsem spáchal vraždu?”

„Ne, pane!“ odpověděl mladý Závěrek

okamžitě.

„Odpověděl jste mi příliš rychle, mladý muži.

Chcete mi snad říci, že je to instinkt policajta? Já

mám totiž dojem, že policistou nejste dlouho, a

ještě navíc jste neměl prakticky nic na práci.

Nejsem odborník, ale neřekl bych, že vám ta

prasata nějak moc lžou.”

Florián se zhluboka nadechl. „Podívejte,

pane,” odpověděl velmi klidně, „můj děda byl

starý mazaný lišák a dovedl v lidech číst jako v

knížkách. Chodíval se mnou po okolí a

seznamoval mě s lidmi, sire, a když pak

procházeli kolem, vyprávěl mi jejich příběhy,

jako třeba o muži, který byl přistižen in flag-

rante delicto s obyčejnou slepicí…”

Elánius s otevřenými ústy poslouchal, jak mu

ten vymydlený, do růžová vyholený venkovský

chasník vypráví o zdejší půvabné, voňavé

venkovské krajině, jako by byla obydlena ďábly

z mnoha dokonale odlišných pekel. Rozprostřel

před Elániem plátno zločinu, které už zoufale

potřebovalo vyprat. Nešlo o krvavé vraždy, jen

o ošklivosti, hloupost a zločiny vyplývající z

lidské lhostejnosti a omezenosti. Samozřejmě,

kde jsou lidé, tam dochází ke zločinům. Jen to

tak nějak nebylo tady, v tom pomalém světě

velkých volných prostorů a zpívajících ptáků, na

místě. A přece to zavětřil hned, jak sem dorazili,

a teď byl přímo uprostřed.

„Ucítíš takové mravenčení,” pokračoval

Florián, „to mi vždycky říkal otec. Dobře se

dívej, poslouchej a hlídej si každého kolem.

Neexistoval policista, který by v sobě neměl

kousek zločince, a to se ti připomene. Řekne ti

to,Tenhle chlapík něco skrývá4, nebo .Tenhle

muž je mnohem vyděšenější, než by měl býť,

nebo,Tenhle chlap se příliš nafukuje, protože

uvnitř je to jen uzlíček nervů4. Ono se ti to prostě

ozve.“

Elánius kolísal mezi pocitem obdivu a šoku,

ale nakonec zvolil obdiv, i když ne příliš velký.

„No dobře, pane Floriáne, myslím, že váš

dědeček a váš otec to pochopili naprosto přesně.

Takže já vysílám ty správné signály, je to tak?44

„Ne, sire, vůbec žádné signály, sire. Můj

dědeček a můj otec to občas taky dokázali.

Naprosto bez signálu. Z toho jsou lidé

nervózní.44 Florián naklonil hlavu ke straně a řekl:

„Okamžik, sire, mám strach, že máme malý

problém…44

Dveře k obecnímu vězení se s třeskotem

rozletěly, hlavní policista Závěrek vyrazil ven a

smykem zahnul kolem malé kamenné pepřenky

někam dozadu. Něco tam vykřiklo a zaječelo a

Elánius, který mírumilovně seděl uvnitř, měl

najednou plný klín skřetů. Přesněji řečeno, byl to

jediný skřet, ale jediný skřet zblízka je více než

dost. Především je nutno začít zápachem a za

druhé tím, že neměl konce, protože se zdálo, že

prostupoval celý svět. Ale nebyl to jen ten

zápach - i když bohové vědí, že skřeti páchli

všemi organickými pachy, jaké dokáže organický

tvor vytvořit - ne, každý, kdo běžně kráčel po

ulicích Ankh-Morporku, byl k zápachům více

méně imunní a v poslední době dokonce

vykvetlo, dá-li se tady použít právě tohle slovo,

sběratelské odvětví sběr zápachů.1 David ze

Světa špendlíků a známek znovu doplňoval

vývěsní štít svého obchodu. Ale skutečný pach

skřetů se nedal zalahvovat (nebo jak to vlastně

sběratelé dělali), protože to nebyl ani tak

skutečný zápach, jako pocit, že se vám při něm

začala rozkládat zubní sklovina, a pokud jste na

sobě měli třeba kovovou zbroj, velmi rychle

začala rezavět. Elánius tu věc odstrčil, ale tvor na

něm visel rukama nohama a vřískal při tom

něčím, co bylo teoreticky hlas, ale znělo jako

pytel ořechů, po kterém někdo skáče sem a tam.

Ale tvor neútočil - pokud by jeho projev člověk

nepovažoval za útok biologický. Visel na Elániovi

nohama a mával rukama a Elánius tak tak stačil

zabránit Floriánovi, aby tomu nerozbil hlavu

úředním obuškem, protože jakmile začal

děsivému hluku věnovat pozornost, zjistil, že jsou

to vlastně slova, a sice: „Most! Most! Chceme

jen most! Žádáme! Dožadujeme vedle-most!

Jasné? Jen sprav-vedle-most!“ Florián ale

křičel: „Ty zatracený Smrádku, řekl jsem ti, co s

tebou udělám, jestli tě ještě jednou chytím, jak

kradeš prasatům pomyje! “ Podíval se na Elánia,

jako kdyby u něj hledal podporu. „Můžete od

nich chytit příšerné nemoci, sire!“

„Přestal byste už laskavě s tou zbraní

poskakovat

kolem, mladíku?” Elánius se podíval na

skřeta, který se teď pro změnu zmítal v jeho

sevření, a řekl: „A co se týče tebe, ty malej

hajzlíku, přestaň dělat kravál!”

Místnost ztichla a doznívala v ní jen ozvěna

Floriánova „Požírají své vlastní děti!” a skřetova

„Sprav—vedle-most!”. Jednoduše a výstižně ho

pojmenovali „Smrádek”.

Teď, když skřet přestal panikařit, ukázal

pařát-kem na Elániovo levé zápěstí, podíval se

mu do tváře a řekl: „Sprav-vedle-most?” Šlo o

naléhavou žádost. Pařátek ho zatahal za rukáv.

„Sprav-vedle-most?” Pak se dokolébal ke

dveřím, podíval se na zamračeného hlavního

policistu a znovu se obrátil k Elániovi, s výrazem,

který se tomu muži jakoby zavrtal do tváře, a

řekl velmi rozvážně: „Sprav-vedle-most? Pane

po-líci-sto?”

Elánius z kapsy vytáhl tabatěrku se šňupavým

tabákem. O tom hnědém prášku se dalo říct

jedno: celý ten proces, kterým člověk prošel, než

si šňupnul, mu dával mnohem víc času, než kdyby

si jen zapaloval doutník. A také přitahoval

pozornost ostatních. Pak řekl: „Podívejte, hlavní

policisto, tady je někdo, kdo vás žádá o

spravedlnost. Co s tím uděláte?”

Florián viditelně znejistěl a utekl se k jistotě.

„Je to smrdutý skřet!”

„A chodí vám skřeti kolem šatlavy často?”

zajímal se Elánius velmi mírným tónem.

„Akorát Smrádek,” odpověděl Florián a

zamračil se na skřeta, který na něj vyplázl svůj

červovitý jazyk. „Ten se tady potuluje pořád. Ti

ostatní dobře vědí, co by se stalo, kdybych je

tady přistihl!”

Elánius se podíval na skřeta. Poznal

zlomenou a špatně napravenou a srostlou nohu,

když ji viděl. Otáčel v prstech tabatěrkou a

nedíval se při tom na mladého muže. „Ale

policistu by jistě mělo zajímat, co asi přinutí

takového ubožáka, aby přišel přímo k policistovi

a riskoval, že ho někdo zmrzačí… zase?“

Byl to skok do tmy, ale k čertu, on takhle

skákal tak často, že mohl tmu považovat za

trampolínu.

Začala ho svědit paže. Snažil se to nevnímat,

ale na okamžik měl dojem, že se před ním

otevřela obrovská vlhká jeskyně, a v hlavě neměl

jinou myšlenku než na děsivou, nekonečnou

pomstu. Zamrkal, skřet ho znovu tahal za rukáv a

Florián se zatvářil popuzeně.

„Já to neudělal! Neviděl jsem, kdo to

udělal!“

„Ale víte, že se to děje, ne?“ A Elániovi se

znovu vybavila ta temnota a žízeň po pomstě,

vlastně sama pomsta, která zmoudřela a dostala

hlad. A ten malý prevít se ho dotkl na té paži.

Všechno se mu vrátilo a on si přál, aby to tak

nebylo, protože i když většina policistů v sobě

má kus zločince, žádný polda by se po světě

neměl potulovat s kusem démona místo tetování.

Floriána přešla zlost, protože dostal strach.

„Biskup Odskvrnil říká, že jsou to drzí, démoničtí

tvorové, stvořeni jako karikatury člověka,”

prohlásil.

„O žádném biskupovi nic nevím, “ odpověděl

Elánius, „ale tady se něco děje a já cítím to

mravenčení, cítím ho od prvního dne, kdy jsme

sem přijeli, a mravenčí to na mé půdě.

Poslouchejte mě, hlavní policisto. Když zadržíte

podezřelého, měl byste se obtěžovat alespoň tím,

že se ho zeptáte, jestli to udělal, a když řekne, že

ne, musíte se ho zeptat, jestli může dokázat svou

nevinu. Pochopil jste? Čeká se od vás, že se

zeptáte. Rozumíte? A mé odpovědi, ve stejném

pořadí, zní Ksakru ne! a Ksakru ano!“

Malá ruka s drápky znovu zaškrabala

Elániovi na rukáv košile. „Sprav-vedle-most?“

Elánius si pomyslel, No dobrá, myslím, že

jsem se k tomu mládenci až dosud choval

opravdu ohleduplně. „Hlavní policisto, něco je

špatně, a vy taky víte, že je něco špatně, a jste

tady úplně sám, takže byste nejlíp udělal,

kdybyste si zajistil pomoc někoho, o kom víte, že

mu můžete důvěřovat. Jako jsem například já, a

v tom případě bych byl podezřelý, který byl,

když sám za sebe složil kauci ve výši jedné

pence, “ a Elánius užaslému Floriánovi podal

malou měděnou minci, „požádán, aby vám

pomohl s pátráním, a pak by bylo všechno v

pořádku a pod střechou. Odpovídalo by to

psanému řádu běžných policejních postupů, který

jsem, chlapče, sám napsal, a ty bys tomu měl

raději věřit. Nejsem zákon, žádný policista není

zákon. Policista je jen člověk, ale když se ráno

probudí, je jeho budíkem zákon. Až dosud jsem

na tebe byl hodný a choval jsem se laskavě, ale

ty sis vážně myslel, že strávím noc tady v tom

prasečím chlívku? Je čas, aby ses začal chovat

jako skutečný policajt. Udělej tu správnou věc a

papírování nech na potom, jako to dělám já.“

Elánius se podíval na neodbytného malého

skřeta. „Dobrá, Smrádku, tak nás ved’.“

„No, ale moje stará matka se nám právě

chystala dát oběd, veliteli! “ zakvílel Florián a

Elánius zaváhal. Nevyplácelo se popouzet proti

sobě staré matičky.

Přišel čas vynechat z toho vévodu. Elánius se

za normálních okolností neklaněl nikomu, ale paní

Závěrkové se uklonil, a ta byla v takovém

vytržení, že málem upustila podnos s jídlem. „Má

drahá paní Závěrková, stydím se do hloubi duše,

ale musím vás poprosit, abyste nám nechala vaše

skvělé Chok-Lee-Lei No-Phui chvíli v troubě,

protože tuhle váš syn, který dělá čest své

uniformě a svým rodičům, mě požádal, abych mu

pomohl ve věci velké důležitosti. Jedná se o

něco, co může být svěřeno jen mladému muži tak

bezúhonnému, jako je tady váš chlapec.”

Zatímco se žena téměř rozpouštěla pýchou a

topila ve štěstí, Elánius táhl mladíka pryč.

„Sire, to jídlo se jmenuje Slup Njam Kuaa-

Cha. Chok-Lee-Lei No-Phui míváme jen v

neděli. S dušenou mrkví.”

Elánius se otočil, přátelsky zamával paní

Závěrkové a řekl: „Těším se, že to později

ochutnám, drahá paní Závěrková, ale jestli nás

teď omluvíte, váš syn už se nemůže dočkat

pořádné policejní práce, ale jsem si jistý, že to vy

určitě víte.”

Plukovník Karel Augustus Míroplod se na

základě dokonalého úsudku rozeného stratéga už

kdysi dávno rozhodl, že ponechá Letici ve všech

věcech zcela volnou ruku. Ušetřilo mu to

množství potíží a nepříjemností a ponechalo dost

volného času, aby se mohl hrabat v zahradě,

pečovat o své draky a občas si vyrazit na

pstruhy, což byl jeden ze způsobů, jak si krátit

dlouhý čas, který miloval. Najal si skoro kilometr

potoka, ale poslední dobou ke svému smutku

zjišťoval, že je velmi těžké udržovat proud

dostatečně rychlý. V posledních dnech ostatně

trávil spoustu času v knihovně a pracoval na

druhém svazku svých pamětí, nepletl se své ženě

pod nohy a snažil se do ničeho nenamočit.

Až do této chvíle byl celkem šťastný, že se

jeho žena stala starostkou, protože díky tomu

bývala celé dlouhé hodiny mimo dům. On nikdy

nebyl z těch, kteří by příliš uvažovali, co je to zlo

či dobro, nebo vina či nevina. Naučil se myslet v

termínech oni a my a mrtví a živí.

Proto tu skupinu, která seděla kolem

dlouhého stolu na konci knihovny a rozmlouvala

tlumenými hlasy, příliš neposlouchal, ale nemohl si

pomoci, aby je přesto z větší části nevyslechl.

Ona ten zatracený dokument podepsala! Měl

sejí to pokusit rozmluvit, ale dobře věděl, jak by

to bylo skončilo. Velitel Elánius! Dobrá, podle

všeho to byl člověk, který vpadne přímo do věci,

ale možná, že mezi ním a tím… jaksetojmenuje…

kovářem ani žádná hádka nebyla. A ten kovář,

který svým způsobem vlastně ani nebyl tak

špatný chlápek, trochu horkokrevný, to ano, ale

ještě předevčírem udělal plukovníkovi překrásný

bodec na draky a za velice slušnou cenu.

Elánius? No, on rozhodně není zabiják. To je

něco, co se v armádě naučíte. Když je někdo

zabiják, v armádě dlouho nevydrží. Zabíjení,

které vyplývá z povinnosti, je úplně jiná věc.

Leticie ale poslouchala toho příšerného právníka

a všichni se shodli, že se to musí podepsat,

jednoduše proto, že to chtěl ten ohavný chlápek

Rzezacz.

Otevřel poslední číslo měsíčníku Tesák a

oheň. Občas někdo ztlumil hlas, a to plukovník

považoval za zatraceně urážlivé, a jistě by to tak

cítil i každý jiný na jeho místě, protože přece jen

seděli v jeho knihovně, a navíc se ho nikdo ani

nezeptal, jestli mu to nevadí. Nicméně plukovník

neprotestoval. Už dlouho předtím se naučil

neprotestovat a raději zaostřil pohled na

rozkládací přílohu časopisu, která znázorňovala

řez inkubátorem pro dráčata s opožděným

vývojem chrlení plamene, a pak ji zvedl před

sebe jako ochranu před ďáblem.

Přesto bylo mezi slovy, která neslyšel, i:

„Samozřejmě, že si ji vzal jen kvůli penězům, to

ví každý.“ To byl hlas jeho ženy. Pak: „Já

slyšela, že už zoufale hledala manžela. “ Ten

zvláštní ostrý hlas nemohl patřit nikomu jinému

než slečně Vybrálkové, která, jak si plukovník

nemohl nepřipomenout, přestože upřeně zíral na

celostránkový inzerát na azbestové kotce, také s

hledáním manžela očividně nijak nepospíchala.

Plukovník od přírody patřil k lidem, kteří se

řídili heslem žij a nech žít. Upřímně vzato, jestliže

se nějaké děvče rozhodne chodit s jiným

děvčetem, které chodí v pánské košili, nosí

kravatu, cvičí koně a má obličej jako buldok,

který líže ocet z bodláčí, pak je to jen a jen její

věc. Jen si vzpomeň, pomyslel si, na starého

„Macouna“ Jozefovského, hm? Každý večer

nosil v klubovně dámské šaty a místo vody po

holení používal kolínskou „živé květy“, ale když

došlo na zbraně, bojoval jako démon z pekla.

Legrační starý svět.

Pokusil se najít na stránce místo, kde skončil,

ale vyrušil ho reverend Myšák. Nikdy nevycházel

s duchovními, nechápal jejich smysl. „Mně

připadá velmi podezřelé, že se tady Berankinova

rodina objevila po tolika letech, nezdá se vám? O

Elániovi čtu každou chvíli v novinách a nepřipadá

mi jako člověk, který by si jen tak vyjel na

dovolenou.1*

„Podle Gravida se mu říká Vetinariho teriér,“

řekla Leticie.

Na druhém konci stolu se její manžel pokusil

zastrčit hlavu ještě hlouběji do svého časopisu,

hlavně aby se nerozesmál. Gravid! Kdo by dal

svému synovi jméno Gravid? Ten, kdo choval

draky nebo aspoň rybičky, rozhodně ne.

Samozřejmě, že existovaly takové věci jako

slovníky a encyklopedie, ale lord Rzezacz nebyl

člověk, který by otevřel nějakou knihu, když se

tomu mohl vyhnout. Plukovník se pokusil

soustředit na léčení cik-cak chřtánu u starších

samců a žena jeho srdce pokračovala: „My tady

o žádného Vetinariho nesmysly nestojíme. Jak se

zdá, má jeho lordstvo velkou radost, když

Elánius nakrkne další vznešenou rodinu. A jak se

zdá, Elánius nerespektuje žádné společenské

třídy. Spíše naopak. Ale jak se ukazuje, tak je

připraven nastražit past i obyčejnému, poctivému

pracujícímu člověku.11

Legrační, pomyslel si plukovník, to je

poprvé, kdy ji slyším mluvit o kováři jinak než

jako o tom zatraceném potížistovi. Připadalo mu,

že rozhovor u stolu je banální a nucený, jako

rozhovor nováčků v předvečer jejich první bitvy.

Vydali jste zatykač na velitele Elánia, hrdinu z

Koumského údolí (To byla skvělá práce! Úžasný

výkon! V našich časech mír mezi bratrem trolem

a bratrem trpaslíkem a podobné věcičky. To byl

výkon! Já už jsem v životě viděl příliš mnoho

smrti), a teď ho chcete zbavit zaměstnání a

pověsti jen proto, že vás ten slizký mládenec, co

se jmenuje jako těhotná žába, zmámil a přemluvil,

abyste to udělali.

„Pokud vím, tak má velmi násilnickou

povahu,” řekl… hm, jak se jmenuje tenhle?

Podle plukovníkova názoru nosí nevhodný

klobouk. Koupil si velký dům poblíž Převislic a

je to jeden z Rzezaczových nohsledů. Podle

všeho nikdy nepracoval. Jak on se to… aha,

ano. Ještěhýl, divný chlap, mít ho za zády, nevěřil

bych mu, no, nevěřil bych mu, ani kdybych ho

měl před sebou, ale i přesto ho do všeho

zasvětili.

„A byl jen dítě ulice a notorický ožrala!“

dodávala Leticie. „Tak co si o tom myslíte?”

Plukovník upnul pozornost na svůj časopis,

zatímco jeho nevyslovené myšlenky pravily: No,

mně to připadá skvělé, má drahá. Jediné, co

jsem dostal já, když jsem si tě bral, byl slib, že až

opustím službu, dostanu poloviční podíl na

obchodě s rybami a brambůrky tvého otce. A ten

podíl jsem stejně nikdy nedostal.

„Každý ví, že jeden z jeho předků zabil

krále, takže si nedokážu představit, že by Elánius

váhal zabít nějakého kováře,” řekl ctihodný

Ambrož. Tenhle mužský je tak trochu záhada.

Má něco společného s lodní dopravou. Poslali ho

sem z města, aby zmizel z dohledu, a to kvůli

nějakému děvčeti. A plukovník, který trávil

dlouhé chvíle přemýšlením2, už před nějakou

dobou uvažoval, jak vás v dnešní moderní době

mohou vykázat z města kvůli nějakému děvčeti, a

instinkt mu napovídal, že to možná mělo něco

společného s věkem té dívky. Když tu myšlenku

nějakou dobu choval v hlavě, napsal svému

starému příteli, „Basmanovi“ Robínkovi, který

vždycky věděl něco o tom a onom a jedno k

druhému, a teď z něj byl nějaký politický hlavoun

v paláci. Ten tak trochu zapátral u jednoho ze

svých přátel, kterého kdysi vytáhl raněného zpod

klačských scimitarů a odvezl ho před sebou na

sedle do bezpečí. Dostal od něj jen lístek, kde

stálo: „Samozřejmě byla nezletilá, ututláno za

veliké peníze“, a od té doby si plukovník dával

velký pozor, aby tomu grázlovi nikdy nepodal

ruku.

Ctihodný Ambrož, šťastně nevědomý, co se

týče plukovníkových myšlenek, muž, který

vždycky vypadal, jako by byl trochu větší než

jeho šaty - které by ostatně mnohem lépe slušely

někomu o dvacet let mladšímu-, se teď zlomyslně

zasmál. „Upřímně vám řeknu… myslím, že

děláme světu dobrou službu. Říká se, že

protežuje trpaslíky a všechny možné nižší tvory.

Od takového chlapa můžete čekat cokoliv!”

To ano, to můžete, pomyslel si plukovník.

A slečna Vybrálková dodala: „Vždyť my

jsme neudělali nic špatného… že ne?“

Plukovník otočil list a s vojenskou pečlivostí

jej uhladil. Pak si pomyslel: No bodejť, vy

všichni souhlasíte s pašováním, když ho provádějí

vaši kamarádi, ale když to vaši kamarádi nejsou,

musí být tvrdě pokutováni. Uplatňujete zákon na

chudáky, ale na bohaté ne, protože ti chudáci

jsou tak protivní.

Najednou na sobě ucítil pohled a uvědomil si,

že manželská telepatie je hrozná věc. Jeho žena

řekla: „Vždyť to nikomu neublíží, ne? Každý to

tak dělá.” Když její manžel nevšímavě obrátil

další list, znovu se otočila ke společnosti. Upřeně

zíral do textu a jeho myšlenky řekly, nejtišeji, jak

dokázaly: Jenže tady byla ta… nehoda, k níž

došlo před několika lety. To nebylo dobré. Ne.

Je špatné brát děti matkám jakéhokoliv druhu.

To je opravdu špatné. A všichni to víte a dělá

vám to starosti. A taky by mělo.

V místnosti se na chvilku rozhostilo ticho a

pak paní plukovníkové pokračovala. „Žádné

potíže nebudou. Mladý lord Rzezacz mi to slíbil.

Máme přece svá práva. “

„Já tvrdím, že za všechno může ten pitomý

kovář,“ ozvala se slečna Vybrálková. „On to

pořád lidem připomínal, on a ta zatracená

ženská, co píše ty knihy. “

Při jejích slovech se paní plukovníkové ostře

ohradila. „Nemám nejmenší tušení, o čem to

mluvíte, slečno Vybrálková. Oficiálně se tady nic

špatného nestalo. “ Její hlava se znovu otočila k

manželovi: „Jsi v pořádku, drahoušku?” zeptala

se.

Na okamžik vypadal, jako že není, ale pak

odpověděl: „Ale jistě, má milá. Zdravý jako řípa.

Jako řípa.“ Ale jeho myšlenky pokračovaly: Ale

ty jsi přijala spoluúčast na něčem, co nemohu

nazvat jinak než cynický pokus zničit kariéru

velmi dobrého muže.

„Slyšela jsem tě kašlat.” Znělo to jako

obvinění.

„To nic, jen trochu prachu nebo co, zlato.

Jsem vážně úplně v pořádku. Jako řípa.” Pak ale

najednou udeřil časopisem o stůl. Vstal a řekl:

„Když jsem ještě nebyl nic než subalterní

důstojník, drahá, jedna z prvních věcí, kterou

jsem se naučil, byla, že nikdy nesmím prozradit

svou pozici nesmyslnou střelbou. Řekl bych, že

znám muže, jako je velitel Elánius.

Mladý lord Rzezacz je se všemi svými penězi

a styky možná v bezpečí, ale pochybuji, že to

platí i pro vás ostatní. Kdo ví, co by se stalo,

kdybyste nebyli tak zbrklí? Co je trocha

nějakého paše? Jenže vy jste prostě zatahali

draka za ocas a rozzuřili jste ho!“ Když se jeho

žena vzpamatovala a znovu nabyla řeči, zvolala:

„Jak se opovažuješ, Karle! “

„Snadno, jak vidíš, má drahá,“ odpověděl

plukovník se šťastným úsměvem. „Nějaké to

pašování se může brát jako malý hříšek, ale ne

když máte zákon nejen dodržovat, ale dokonce

prosazovat. Vůbec nechápu, jakje možné, že to

ani jednoho z vás nenapadlo. Kdybyste měli

trochu zdravého rozumu, dámy a pánové,

vysvětlili byste celou tu nešťastnou skřeti

záležitost Jeho Milosti co nejdříve, nejlépe hned.

Vždyť je pravda, že to celé zorganizoval váš

přítelíček Gravid. Nepříjemné je, že pokud si

pamatuji, vy jste mu to dovolili a nikdo z vás

neřekl ani popel. “

„Ale to přece nebylo nezákonné,” upozornila

ho ledovým hlasem jeho žena.

Její manžel se nepohnul, ale v jakémsi

nepostiži-telném smyslu jako by vyrostl. „Řekl

bych, že se vám věci trochu zamotaly. Podívejte,

vy uvažujete o věcech v tom smyslu, zda jsou

zákonné, nebo nezákonné. No, já jsem jenom

obyčejný voják a nikdy jsem nebyl nic

zázračného, ale podle mého názoru si děláte

takové starosti s tím, co je zákonné a co není, že

vás ani nenapadne se zamyslet, jestli to je dobré,

nebo špatné. A teď mě laskavě omluvte, jdu do

hospody.”

Jeho žena automaticky řekla: „To ne,

drahoušku, víš dobře, že pití nemáš rád, protože

tě nesnáší!”

Plukovník se zeširoka usmíval. „Tak dnes

večer mám v úmyslu odpustit mu všechny naše

neshody, spřátelit se s ním a co nejvíce ho

poznat!”

Zbytek radních upřel oči na paní

plukovníkovou, která se mračila na svého muže.

„Tak o tom si s tebou promluvím později, Karle,”

zavrčela.

K jejímu údivu se jeho úsměv nezměnil.

„Jistě, má drahá, mám podezření, že to budeš

chtít udělat, ale zjistíš, že tě nebudu poslouchat.

Přeji vám všem hezký večer.” Pak za ním

zaklaply dveře. Mělo to být prásknutí, ale

některé dveře prostě nedokážou pochopit situaci.

Skřet se bez ohledu na své kulhání

pohyboval docela rychle, i když tak jeho kulhavý

cval na první pohled nevypadal. Na druhé straně

Elánia překvapi

lo, že Floriánovi dělal krátký běh k - jak

jinak -Šibeničnímu vrchu dost potíží. Slyšel, jak

mladík za jeho zády mírně sípe. Možná, že

člověk nepotřebuje být zase tak rychlý, aby chytil

zaběhlé prase, jenže abyste lapili mladého trola,

který má až po oči naváto smázy nebo hrubáku,

musíte být rychlý jako srnec a vytrvalý jako vlk,

protože ho musíte nejen dohonit, ale i srazit k

zemi a zacvaknout mu na ruce náramky dřív, než

se částečně probere a pokusí se vám utrhnout

hlavu. Jak se zdálo, práce policajta na venkově

byla úplně jiná.

Na venkově vás pořád někdo pozoruje,

pomyslel si, zatímco běželi dál. Pravda, ve městě

vás taky pořád někdo pozoroval, ale tam to lidé

všeobecně dělali v naději, že vás třeba trefí šlak,

a oni pak budou moci zmizet s vaší peněženkou.

Doopravdy jste ale nikoho nezajímali. Zato tady

měl dojem, že na sobě cítí celou řadu očí. Možná

patřily veverkám a jezevcům, nebo co za

zatracená zvířata to Elánius v noci slyšel -

nemohly to být gorily?

Neměl tušení, co uvidí, ale rozhodně nečekal,

že na vrcholku kopce najde spleť lan natřených

na žluto. Jenže těch si všiml jen tak mimochodem.

O kmen jednoho stromu se zády opírali tři

očividně ustaraní skřeti. Jeden z nich se narovnal,

a tak pozvedl oči zhruba do výše Elániových

beder, což byla pozice, v níž se Elánius ocital jen

velmi nerad. Pak skřet pozvedl vrásčitou ruku a

řekl: „Elánius? Hang!“ Elánius se na něj chvilku

díval a pak se obrátil k Floriánovi: „Co myslí tím

,hang‘?“

„Tím jsem si nikdy nebyl tak docela jistý,“

odpověděl mu Florián. „Něco jako Přeju hezký

den, řekl bych, akorát že ve skřetštině.“

„Elánius! “ pokračoval starý skřet. „On říká,

on po-líci-sta. On velký po-líci-sta. A jestli on

po-líci-sta, pak sprav-vedle-most! Ale ona

sprav-vedle-most není! A taky tma ve tma! Tma,

ona hýbá! Tma musí přijít, Elánius! Tma zvedá!

Sprav-vedle-most! “ Elánius neměl představu o

pohlaví mluvčího, dokonce ani o jeho věku ne.

Oblek mu mnoho vodítek neposkytl, protože

skřeti si oblékli cokoliv, co na sebe mohli

přivázat. Mluvčího společníci na něj upírali

pohledy bez jediného mrknutí. Měli kamenné

sekery z pazourku, nebezpečné zbraně, které ale

po několika úderech rychle ztrácely ostří, což

nebyla velká útěcha, když vám z krku stříkala

krev. Elánius také slyšel, že jsou skřeti válečníci,

kteří propadají válečnému šílenství, berserkři.

Moment, a co to bylo to druhé, co o nich lidé

říkali? Aha, ano, ať se děje, co se děje,

nedovolte, aby vás poškrábali…

„Vy chcete spravedlnost, je to tak?

Spravedlnost v čem?“

Mluvčí skřetů se na něj chvilku díval a pak

řekl: „Pojď s já, po-líci-sta,“ a jeho slova se

převalovala jako kletba, nebo přinejmenším jako

výhrůžka. Mluvčí se otočil a vykročil zamračeně

dolů po protilehlé straně pahorku. Ostatní tři

skřeti, včetně toho, kterého znal Elánius jako

Smrádka, zůstali na místě.

Florián zašeptal: „Mohla by to být past, sire.“

Elánius pozvedl oči k nebi a zavrčel: „Vážně?

A já si až dosud myslel, že je to nejspíš pozvánka

na kouzelnou šou, v níž vystupuje Úžasný Bonko

a Doris a bratři na skládacím monocyklu za

spoluúčasti kocoura Fida. Co mají znamenat

všechny ty žluté provazy kolem, pane Závěrku?”

„Policejní zábrany, sire. Ty mi upletla moje

matka. “

„No ano, vidím, že se jí dokonce podařilo

vplést do nich několikrát černou vlnou slovo

Police. “

„Ano, pane, omlouvám se za ten pravopis,

sire,“ řekl Florián, kterého zřejmě poplašily

pohledy přítomných skřetů. „Všude po zemi byla

krev, tak jsem jí pro všechny případy trochu

nabral do čisté sklenice od džemu. “

Tomu Elánius nevěnoval pozornost, protože

dva skřeti strážci se zvedli. Smrádek pokynul

Elániovi, aby vykročil před nimi. Elánius potřásl

hlavou, založil si ruce a obrátil se k Závěrkovi.

„Dovolte, abych vám řekl, co si myslíte, pane

Závěrku. Vy jste obdržel nějaké informace, a na

základě toho jste jednal, je to tak? A taky jste se

doslechl, že jsme si včera s kovářem uspořádali

před hospodou takový malý pěstní zápas.

Bezpochyby vám taky řek

li, že později někdo vyslechl náš rozhovor, ve

kterém jsme se dohodli, že se později setkáme

tady, je to tak? Nenamáhejte se mi odpovídat,

poznám vám to na obličeji - vy jste se ještě

nenaučil udržet kamennou tvář skutečného

policisty. Takže pan Zafrkoň se po-strádá?“

Závěrek se vzdal. „Ano, pane Elánie.“

Nezasloužil si, nebo možná zasloužil drsný tón,

kterým se na něj Elánius obrátil.

„Nebudeš mi říkat ,pane Elánie1, mládenče,

to právo sis nezískal. Ty mi budeš říkat sire, nebo

veliteli, nebo Vaše Milosti, jestli jsi dost

zabedněný na to, aby se ti to líbilo, rozumíš?

Kdybych byl chtěl, mohl se včera kovář domů

tak tak doplazit. Je to velký mužský, ale žádný

hrdina ulice. Nechal jsem ho vypustit páru a

vychladnout, aniž ztratil tvář. Ano, řekl, že by se

se mnou rád o půlnoci sešel tady nahoře. Když

jsem sem přišel, se svědkem, byla všude po zemi

krev, a vsadil bych se, že skřeti, a po kováři

nebylo ani stopy. To, s čím jsi přišel do mého

domu, bylo hloupé obvinění a celý ten případ je

pěkně hloupý. Nějaké otázky?”

Závěrek sklopil pohled k zemi. „Ne, sire,

omlouvám se, sire.“

„Dobrá, tak to jsem rád. Ber to jako

zkušenosti z výcviku, mládenče, a nebude tě to

stát ani penci. Ti skřeti chtějí, abychom šli za

nimi, a já to mám v úmyslu a taky bych rád,

kdybys šel se mnou, jasné?“ Elánius se podíval

na Smrádka a oba skřeti strážné. Jeden z nich

ledabyle mávl sekerou gestem, které říkalo, že už

by se konečně měli vydat na cestu. Vykročili a

Elánius slyšel, jak se Závěrek za ním pokouší být

odvážný, ale vysílá při tom všechny signály

člověka plného úzkosti.

„Nic nám neudělají, mládenče, především

proto, že kdyby to chtěli udělat, tak už to udělali,

a pak proto, že ode mě něco chtějí.“

Závěrek se k němu posunul blíž. „A co to asi

je, sire?“

„Spravedlnost,“ odpověděl mu Elánius. „A

myslím, že mám jisté tušení, co to bude

znamenat…“

Občas se lidé velitele Elánia ptali, proč jsou

ještě u policie, tedy u dnes už moderního ankh-

morpor-ského sboru, seržant Tračník a desátník

Noby Nóbl-hóch, když je všeobecně známo, že

Nobyho je třeba čas od času podržet vzhůru

nohama a zatřást s ním, aby z něj vypadly drobné

předměty, které zcizil jiným lidem, zatímco Fred

Tračník si osvojil metodu, jak si odsloužit svou

směnu se zavřenýma očima a bezpečně se vrátit

do Pseudopolského dvora. Pravda je, že se

občas vracel s hrudním plátem vyzdobeným

graffiti.

Lordu Vetinarimu Elánius uvedl tři důvody.

První ten, že oba mají záviděníhodné znalosti

města a jeho obyvatel, jak úřední, tak i neúřední,

které konkurovaly i těm Elániovým.

Druhým byl známý takzvaný čurací argument.

Je lepší mít je uvnitř, aby čurali ven, než je mít

venku, aby čurali dovnitř. Rozhodně je tak mohli

snáze ohlídat.

A pak, v neposlední řadě, měli štěstí.

Opravdu štěstí. Mnoho zločinů bylo vyřešeno

díky tomu, do čeho se namočili, co se je pokusilo

zabít, o co někdo z nich zakopl, co vylovili ze

svého jídla a v jednom případě to bylo dokonce

něco, co se pokusilo naklást Nobymu do nosu

vajíčka.

A tak se stalo, že ať už to byly dobré nebo

jiné síly, které si je vybraly za své hračky, řídily

dnes jejich kroky na roh Chudinské čtvrti a

Rýmované uličky a do voňavého Obchodního

střediska Temnosíla Kuráže.3

Seržant Tračník a desátník Nóblhóch, jak už

to u policistů bývá, vstoupili do budovy zadními

dveřmi a byli přivítáni panem Kurážem. Měl ve

tváři ten šťastný, ale poněkud škrobený úsměv,

jakým obchodníci obvykle vítají staré známé, o

nichž vědí, že si nakonec odnesou zboží se

stoprocentní slevou.

„No tohle! Alfréde, rád tě zase vidím!”

prohlásil a současně vzbudil ono pověstné třetí

oko, které si vypěstovala většina malých

obchodníků a prodavačů, zvláště těch, kteří

někdy zažili, jak do jejich obchodu vešel Noby

Nóblhóch.

„Jsme na hlídce tady v okolí, Temnosíle, a

tak jsem si řekl, že zaskočím, vyzvednu si svůj

tabák a zjistím, jak se ti vede, se vším tím

zmatkem okolo daní a tak dále.“

Seržant musel mluvit hodně nahlas, aby ho

bylo slyšet přes skřípění tabákového mlýna a

drkotání vozů, které projížděly továrnou jako na

běžícím pásu. Rady žen u dlouhých stolů balily

tabák a támhle -naklonil se, aby lépe viděl -, ano,

výrobní linka na cigarety také běžela naplno.

Seržant Tračník se rozhlédl. Policisté se

vždycky rozhlížejí, na základě předpokladu, že je

vždycky něco k vidění. Samozřejmě, někdy

mohli dojít k závěru, že bude smysluplnější, když

zapomenou, že něco viděli, alespoň úředně. Pan

Kuráž měl novou jehlici do kravaty, v níž blýskal

velký diamant. Měl i zbrusu nové boty, vyrobené

na zakázku, pokud to Fred dokázal posoudit, a

stačilo se jen mírně nadechnout, aby zjistil, že je

to… aha, ano, pánská kolínská Cedrové dřevo z

Quirmu, za 15 AM tolarů flakon.

Tračník řekl: „Tak co, jak jdou kšefty? A ty

daně, dopadly na vás nějaké důsledky těch

daní?“

Obličej pana Kuráže se okamžitě přeskládal

do výrazu těžce pracujícího muže zahnaného do

úzkých, trápeného machinacemi politiků a

nepřízní osudu. Smutně potřásl hlavou. „Máme

co dělat, abychom vyšli, Frede. Máme štěstí,

když večer nejsme v mínusu.”

A podívejme, taky má zlatý zub, pomyslel si

seržant Tračník. Toho jsem si málem nevšiml.

Nahlas řekl: „To je mi moc líto, Temnosíle,

vážně. Dovol, abych zvedl vaše zisky tím, že si

koupím za dva tolary své obvyklé tři unce

krouceného tabáku.”

Alfréd Tračník vytáhl peněženku, pan Kuráž

vydal několik pohoršených zvuků a gesty mu

naznačil, aby ji zase schoval. Byl to rituál starý

jako sami obchodníci a policisté, a díky němu se

mohl svět otáčet. Obchodník odkrojil z velkého

svitku na mramorovém pultě kus, rychlými a

zkušenými pohyby ho zabalil, a jako kdyby ho to

napadlo v poslední chvíli, sáhl pod pult, vytáhl

silný doutník a ten podal seržantovi.

„Ochutnej jeden z těchhle skvělých svitků,

Frede, právě jsme je dostali, není zdejší, je

vyroben přímo na plantáži pro naše nejlepší

zákazníky. Ne, ne, uděláš mi velkou radost, na

tom trvám,“ dodával rychle, když začal Fred

vydávat vděčné zvuky. „Hlídku tady vždycky rád

vidím, to dobře víš.“

No, vlastně to dopadlo docela dobře, myslel

si pan Kuráž, když pozoroval záda odcházejících

policistů, jediné, co dělal ten podivný tvor

jménem Nóblhóch, bylo, že zíral.

„Musej se kapsovat,“ prohlásil Noby

Nóblhóch, když se pomalu loudali dál. „Všiml sis

tý cedule ,Hledáme personál1, co měli v okně? A

na stole před se-bou měl papír, na kterej si psal

seznam cen. Jde s cenama dólu! Musí dělat s

lidma z plantáží za skvě-lejch podmínek, to si

piš!“

Seržant Tračník očichal dlouhý tlustý doutník,

ten nejtlustší, jaký kdy viděl, který voněl tak

skvěle, že byl jistě nezákonný, a najednou pocítil

známé mravenčení, pocit, že narazil na něco

mnohem většího, než se zdá, pocit, že když

zatáhne za správné vlákno, rozbalí se něco

velkého. Promnul doutník mezi prsty. Provedl to

stejným způsobem, jak to viděl dělat fajnšmekry.

Je třeba říci, že co se týkalo tabákových

výrobků, byl seržant Tračník konzumentem,

který se pohyboval na dolní hranici kvality,

protože všeurčujícím faktorem jeho nákupů byla

nejnižší cena, a člověk, který měl nejraději kus

žvýkacího tabáku, neměl o protokolu, jak

zacházet s doutníky, nejmenší představu. Co byla

ta další věc, kterou ti noblesové dělali? Aha,

jasně, je třeba s ním otáčet v prstech a držet ho

přitom u ucha. Netušil, proč to, ale stejně to

udělal.

A zaklel.

A upustil doutník na zem…

Stopa vedla z Šibeničního vrchu mezi stromy

a dolů, hustými křovisky a mezi skalnatými

výběžky, mezi nimiž se tu a tam rozprostíral pás

syrové neúrodné země, z níž byla vyplavena

všechna úrodná prsť. Divoká země, poloviční

pustina, domov hubených králíků, zoufalých myší,

tu a tam krysy, která utrpěla otřes mozku. A

skřetů.

A tam, uprostřed hustých keřů, byl vchod do

jeskyně. Člověk by se musel sehnout až k zemi,

aby se do té páchnoucí díry dostal, a byl by

snadným cílem. Jenže když se ve vchodu shýbal

Elánius, věděl, že je v bezpečí. Byl si tím jistý.

Tam venku na světle měl podezření, tady ve tmě

si byl jistý. Ta jistota byla skoro fyzická, jak se

nad ním rozepjala křídla temnoty, a on najednou

slyšel zvuky jeskyně. Všechny zvuky.

Najednou jeskyni znal, celou cestu, až tam

dolů, kde se dala najít voda, houbové zahrádky,

až pateticky prázdná skladiště, zásobárny a

kuchyň. To ovšem byly významy převedené do

lidských měřítek. Skřeti většinou jedli tehdy,

když mohli, a spali tam, kde usnuli, neměli

místnosti určené k jednomu konkrétnímu účelu.

Teď to najednou věděl, jako by to věděl celý

život, a přitom nikdy nebyl na místě, které by

skřet nazval domovem.

Tady vládla temnota, ale Elánius a temnota

spolu měli… měli pro sebe pochopení, že? To si

alespoň myslela temnota. Zato Elánius si zcela

prozaicky myslel: Ksakru, a už v tom zase

lítám.

Ucítil, jak ho někdo šťouchl do poloviny zad,

a slyšel, jak Florián zalapal po dechu. Elánius se

obrátil na ušklíbajícího se skřeta a řekl: „Zkus to

ještě jednou, ty srábku, a já ti fláknu takovou, že

se ti hlava protočí, jasné?“ To řekl a sám sebe

slyšel, jak to říká… až na to, že se k jeho slovům

přidalo ještě něco, jakoby jiný hlas, i když ne tak

docela hlas, ovinulo se to kolem nich jako had, a

oba strážní skřeti odhodili zbraně a vyrazili

zpátky ven z jeskyně. Odehrálo se to v

okamžiku. Nekřičeli. Chtěli šetřit dechem, aby

mohli rychleji utíkat.

„U všech ďáblů, veliteli Elánie! To bylo

úžasné kouzlo! “ ozval se Florián, sehnul se a

začal po zemi hledat odhozené sekery. Elánius ho

v husté temnotě pozoroval a pak uviděl, jak

mladík náhodou na zbraně narazil.

„Zahoď to! Říkám, abys to okamžitě

zahodil!”

„Ale jsme neozbrojení! “

„Nehádej se se mnou, zatraceně, mladíku! “

Ozvaly se dva údery, když sekery dopadly na

zem.

Elánius se zhluboka nadechl. „Teď půjdeme

navštívit toho milého starého skřeta, rozumíš, a

půjdeme beze strachu, protože myjsme zákon,

jasné? A zákon může při svém vyšetřování

vstoupit kamkoliv. “

Strop jeskyně se postupně zvedal, takže

netrvalo dlouho, a Elánius se mohl narovnat. Na

druhé straně, Florián měl potíže. Za Elániem se

ozývaly nárazy, zvuk kůže, která se odírá o

kámen, a řada polohlasných slov, která by stará

dobrá matička neměla ani znát, natož je slyšet.

Elánius musel zastavit a počkat, až ho mladík

dohoní. Mladý Závěrek zakopával o sebemenší

nerovnost země, které se mohl snadno vyhnout, a

narážel hlavou do každého výstupku stropu.

„Ale no tak, hlavní policisto!” zvolal Elánius.

„Policajt by měl v noci vidět jako kočka! Asi

byste měl k tomu vašemu Chok-Lee-Lei No-

Phui, nebo jak se to jmenuje, jíst víc mrkve. “

„Vždyť je tady příšerná tma, sire! Nevidím si

nos mezi očima - au!“ Florián narazil přímo do

Elánia. Rozsvítilo se, i když ne Floriánovi.

Elánius se rozhlédl po nepravidelné jeskyni.

Zdálo se, že je osvětlená denním světlem. Nebyly

tam žádné svíčky ani pochodně, jen pronikavé

jasné světlo - podobné světlo, jaké viděl kdysi

před léty v jeskyni, obrovské jeskyni daleko

odsud, a věděl, že to znamená, že vidí temnotu, a

pravděpodobně lépe než sami skřeti. Toho dne,

kdy Elánius bojoval pod zemí, se temnota stala

neuvěřitelným jasem. Elánius tenkrát bojoval s

chodícími, mluvícími tvory - vybudovali si domov

mimo světlo a tam spřádali temné plány. Ale

Elánius s nimi bojoval a porazil je, a právě díky

tomu byla uzavřena Dohoda Koumského údolí, a

tak nej starší válka na světě skončila když ne

přímo mírem, tak alespoň v místě, kde se dala

semínka

I

i

j

míru s nadějí zasadit. Bylo dobré to vědět,

protože z temnoty se Elániovi zrodil… společník.

Trpaslíci pro něj měli název Přivolaná temnota.*

Měli pro ten jev také řadu vysvětlení, tvrdili

například, že je to: démon, ztracený bůh, kletba,

požehnání, vtělená pomsta, až na to, že to nemělo

jiné tělo, než to, které si půjčilo, zákon sám o

sobě, někdy zabiják, ale jindy ochránce, anebo

dokonce něco, co nikdo neumí vyjádřit slovy.

Dokázalo to cestovat vodou, kamenem,

vzduchem i masem, a pokud Elánius věděl, i

časem. Koneckonců, jaká omezení můžete

vyžadovat po stvoření ničeho? Ano, už se s tím

potkal, a když se loučili, tak ho Přivolaná

temnota obdařila, ať už pro pobavení, z hravosti,

uličnictví nebo za odměnu, svou značkou,

proplula jím a nechala mu to malé žhnoucí

tetování.

Elánius si vyhrnul rukáv a bylo tady, zdálo se

jasnější. Občas ji potkával ve snech a pak jeden

druhému s respektem pokývli na pozdrav a šli si

každý po svém. Mezi jejich setkáními vždy

uběhla řada i měsíců, často i víc než rok,

a Elánius by si mohl mys

let, že to zmizelo docela, ale značka temnoty

na jeho předloktí zůstávala. Někdy svědila.

Jedno s druhým, bylo to jako mít noční můru na

řemínku. A teď umožňovala vidět ve tmě. Ale

pozor, tohle byla skřeti nora, ne trpasličí jeskyně!

A najednou se mu vrátily jeho vlastní myšlenky se

slabou ozvěnou, jako kdyby k němu promlouvaly

v duetu: „To je pravda, ale skřeti ukradnou

všechno, veliteli.11

Právě tady a teď to vypadalo, že skřetové

všechno

ukradli. Zem jeskyně byla pokrytá změtí

předmětů, odpadků a zbytečností, věcí, o nichž si

zřejmě skřeti mysleli, že jsou důležité, což, jak se

zdálo, podle nich bylo všechno, zvláště když si

připomeneme, že z náboženských důvodů sbírali

polypy z vlastních nosů. Elánius viděl, jak na něj

starý skřet mává, aby ho následoval, a pak mizí.

Přímo před Elániem se objevily dveře skřeti

výroby, jak se dalo soudit podle jejich

starobylého a zvláštního vzhledu, podle toho, jak

byly prohnilé, a také že visely už jen na jednom

závěsu, který se v okamžiku, kdy do nich Elánius

strčil, ulomil. Za zády se mu ozval Florián. „Co to

bylo? Prosím, sire, vůbec nic nevidím!”

Elánius se vrátil k mladíkovi a poklepal ho po

rameni. Florián vyskočil leknutím.

„Pane Závěrku, odvedu vás nazpět k

východu, abyste se mohl vrátit domů, co říkáte?”

Cítil, jak se mladík zachvěl. „Ne, sire! Raději

zůstanu s vámi, jestli vám to nevadí… Prosím?”

„Ale vždyť v té tmě nic nevidíš, mládenče!”

„Já vím, sire. Mám v kapse svitek silné nitě.

Dědeček říkal, že dobrý policajt by u sebe měl

vždycky mít kus pevné nitě.” Hlas se mu třásl.

„No, je pravda, že to občas je užitečné,”

přikývl Elánius. „S tím souhlasím,” pokračoval a

vytáhl mladému policistovi z kapsy smotek silné

nitě. „Je neuvěřitelné, jak bezmocný je podezřelý,

kterému k sobě svážeš palce. Jsi si jistý, že by

ses necítil lip nahoře na čerstvém vzduchu?”

„Omlouvám se, sire, ale jestli vám to nevadí,

tak já si myslím, že v téhle chvíli je nejbezpečnější

místo hned za vašimi zády, sire.”

„Ty vážně vůbec nic nevidíš, chlapče?11

„Ani co by se za nehet vešlo. Jako kdybych

o-slepl.“

Podle Elániova mínění ten mládenec každou

chvíli zpanikaří, a potom by bylo asi lepší, kdyby

ho přivázal k sobě, než aby si pak ten chudák, až

se dá na útěk, někde ve tmě srazil vaz.

„Ty nejsi slepý, chlapče, je to tím, že po

všech těch nočních šichtách, které jsem

odsloužil… no, vypadá to, že potmě vidím lépe,

než jsem si myslel.”

Když se ho Elánius znovu dotkl, Florián se

otřásl, ale nakonec se jim společnými silami

podařilo připoutat hlavního policistu Závěrka k

Elániovi zhruba šesti metry pevné nitě, která

páchla prasaty.

Za rozbitými dveřmi nebyli skřeti, ale

poblikával a čoudil tam oheň a nad ním se na

rožni pekl kus masa, jehož původ se naštěstí

nedal určit. Člověk by si mohl myslet, že tady

někdo vyrušil skřeta při odpoledním čaji, a ten se

dal na útěk. A když už je řeč

0 čaji, na žhavých uhlících byla i konvice,

kterou bychom přesněji popsali jako zrezavělou

plechovku od konzervy, a v ní bublala voda.

Elánius k ní přičichl a překvapilo ho, že voní po

bergamotu. Představa skřeta, který popíjí tenhle

noblesní čaj a drží při tom hrnek v ruce s

elegantně odtaženým malíčkem, momentálně

přehlušila jeho protichůdné reakce. No, je to

koneckonců rostlina, že. A skřeti samozřejmě

taky mívají žízeň, ne? Není důvod si dělat

starosti.

1 když… kdyby našel talíř jemných

sušenek, pravděpodobně by si přece jen sedl a

odpočinul si.

Šel dál, světlo nepohasínalo a skřeti se

neukazovali. Jeskynní systém mírně, ale neustále

klesal a všude kolem byly neustále stopy po

skřetech, ale po samotných skřetech nebylo ani

stopy. To mohlo být teoreticky dobře, když si

uvědomíme, že první známkou přítomnosti skřeta

obvykle bývá, že vám některý z nich skočí na

hlavu a pokusí se udělat z ní kulečníkovou kouli.

Pak se najednou v té nudné, nevýrazné šedi

podzemní krajiny objevil barevný záblesk, byla to

kytice, nebo přesněji byla to kytice, než ji někdo

odhodil. Elánius nebyl odborník na květiny, a

když je kupoval Sibyle, v manželsky přijatelných

intervalech, většinou se držel kytice růží nebo

podobného ekvivalentu, i když někdy zůstal u

jediné orchideje. Měl samozřejmě jistou

představu o existenci jiných květin, které

příjemně rozjasňovaly své okolí, ale jejich jména

si nepamatoval.

Tohle nebyly růže, ani orchideje. Tyhle

květiny byly natrhány kolem živých plotů a na

lukách a byly mezi nimi i květiny, které dokážou

růst a kvést zavěšené v té divočině nahoře ve

větvích. Někdo je sem přinesl. Někdo je tady

upustil. Někdo tady spěchal. Elánius dokázal v

květinách číst. Vypadly někomu z otevřené ruky,

takže ležely rozprostřené podél stezky jako

chvost komety. A pak je pošlapala více než

jedna osoba, ale ne snad proto, že by ty osoby

pronásledovaly řečeného nosiče květů, ale proto,

že se rozhodly dát se stejným směrem jako on a

utíkat ještě rychleji než on… či ona.

Tady došlo nějakému hromadnému útěku.

Vyděšení lidé prchají ve skupině. Ale prchají

před čím?

„Veliteli Elánie, vaše vznešenosti zákona.

Vidíte, jak vám pomáhám, veliteli?” Familiérnost

toho hlasu ho popouzela, zněl příliš nápadně jako

jeho vlastní. „Já jsem tady přece proto, že chtěli,

abych přišel!“ řekl jen tak, všeobecně do

prostoru. „Neměl jsem v úmyslu s někým

bojovat!11 A v hlavě mu zazněl jeho vlastní hlas:

„Ach, můj malý chudáčku, drsným lidem, kteří

nikomu nevěří, nikdo nevěří. Našlapujte opatrně,

pane policisto, nenávidění nemají důvod milovat!

Podivní a tajní lidé, poslední a nejhorší, zrození z

odpadků, zoufalí a okradení o bohy. Přeju ti

hodně štěstí, bratře… můj bratře v temnotách…

udělej pro ně, co můžeš, pane Po-líci-sto.“

Na Elániově předloktí na okamžik zazářilo

znamení Přivolané temnoty.

„Nejsem tvůj bratr!” vykřikl Elánius.

„Nejsem

zabiják!“

Slova

se

odrážela

jeskyněmi, ale Elánius měl dojem, že cítí, jak se

pod jejich maskou něco plíží pryč. Může se

něco, co nemá tělo, plížit? Čert aby vzal trpaslíky

i s tím jejich podzemním folklórem!

„Ehm… jste v pořádku, sire?” ozval se za

ním Floriánův nervózní hlas. „Ehm, já jen, že jste

křičel, sire.”

„Jen jsem nadával, protože jsem se uhodil

hlavou

o strop,” lhal Elánius. Musel ho rychle

uklidnit, dřív než Florián ztratí nervy natolik, že

by se mohl pokusit v panice vyrazit k východu.

„Vedete si moc dobře, hlavní policisto!”

„Až na to, že nenávidím tmu, sire, nikdy jsem

ji neměl rád… hm, myslíte, že by to někomu

vadilo, kdybych se tady někde vyčural na stěnu?”

„Na tvém místě bych to klidně udělal,

mládenče. Nemyslím, že by tohle místo mohlo

páchnout ještě hůř.”

Elánius za sebou zaslechl slabé neurčité

zvuky 188

a pak se ozval Florián poněkud slabým,

navlhlým hlasem: „Ehm, no, příroda si už

vyžádala své, sire. Omlouvám se, sire.“

Elánius se sám pro sebe usmál. „To nic,

chlapče, tím se netrap, nebudeš první policajt,

který si musel vyždímat ponožky, a nejsi ani

poslední. Pamatuju si, jak jsem měl poprvé

zatknout trola. Byl to obrovský chlapík a moc

ošklivá povaha. Ten den jsem měl taky mokro v

ponožkách a klidně jsem se k tomu přiznal. Ber

to třeba jako jistý druh křtu!“ Jen udržuj veselý

tón, pomyslel si, udělej z toho všeho legraci.

Hlavně ho nenech myslet na to, že jdeme na

místo činu, které neuvidí. „A víš, co je na tom

nejlegračnější? Ten trol je teď můj nejlepší

seržant a už několikrát jsem mu v akci svěřil do

rukou svůj život. To jen ukazuje, že člověk nikdy

neví, ale na druhé straně zase můžeme říct, že to,

co člověk nikdy neví, se asi nikdy nedozví.”

Elánius obešel roh a najednou tam byli skřeti.

Byl rád, že je mladý Florián nevidí. Abychom

řekli pravdu, Elánius si sám upřímně přál, aby je

neviděl. Musela jich být alespoň stovka a většina

z nich svírala zbraně. Byly to primitivní zbraně,

jistě, ale pazourková sekera nepotřebuje

vysokoškolský titul na to, aby vám rozbila hlavu.

„Došli jsme někam, sire?“ zeptal se Florián

za jeho zády. „Zastavil jste se.“

Oni tady stojí, pomyslel si Elánius, jako

někde na přehlídce. Jen tak tiše zírají, jako

kdyby čekali, až ticho něco rozbije.

„Tady v té jeskyni je pár skřetů, chlapče, a

všichni nás pozorují.”

Po několika vteřinách ticha řekl Florián:

„Mohl byste mi říct, kolik je ,pár‘, sire?“

Na Elánia zíraly tucty a tucty nehnutých,

bezvýrazných tváří, podobných sovím. Pokud

mělo být těžké ticho přerušeno slovy „Na ně!“,

pak z Elánia a Floriána zůstanou jen ošklivé

skvrny na zemi, která už byla i tak plná ošklivých

skvrn. Proč jsem sem přišel? Proč jsem si myslel,

že je to správné? Dobrá, ten mládenec je

nakonec policista a problémy s oblečením už

stejně má. Odpověděl: „Řekl bych, že je jich asi

stovka, chlapče, a pokud vidím, všichni jsou po

zuby ozbrojení, až na pár takových starých

chudáků vpravo vpředu, řekl bych, že by to

mohli být náčelníci. Mají plnovousy, že bys v nich

mohl chovat králíky, a podle toho, jak vypadají,

bych se ani nedivil, kdyby to dělali. Zdá se, že na

něco čekají. “

Chvilku bylo ticho a pak Florián řekl: „Práce

s vámi byla nesmírně poučná, sire.”

„Podívej,” odpověděl Elánius, „kdybych se

otočil a dal se na útěk, jen se mě drž, jasné?

Umění utíkat je další dovednost, kterou policista

občas potřebuje.”

Obrátil se k zástupu na pohled lhostejných

skřetů a prohlásil: „Jsem velitel Elánius z ankh-

morporské Městské hlídky! Jak vám mohu

pomoci?”

„Sprav-vedle-most!” Při tom výkřiku začaly

padat kousky ze stropu. Odrazil se od stěn

jeskyně a ozvěna se zdvojnásobila, když výkřik

přebírala jeskyně za jeskyní, pak ho jedna po

druhé otáčely a posílaly nazpět. Někdo zapálil

pochodně a v jeskyni se rozsvětlilo. Elániovi

chvíli trvalo, než si to uvědomil, protože světlo,

které viděl on, to bylo nějaké podivné umělé

světlo, svítilo zřejmě jen v jeho hlavě a bylo

mnohem jasnější. Teď se zvláštním způsobem

mísilo s tím kouřícím oranžovým, které

zaplňovalo jeskyni.

„No, sire, jak se zdá, mají radost, že nás vidí,

viďte?”

Floriánova úleva a naděje by se v tom

okamžiku daly stáčet do lahví a prodávat

zoufalým lidem po celém světě. Elánius jen mlčky

přikývl, protože davy se rozestupovaly a

uprostřed se tvořilo něco jako cestička, na jejímž

konci byla, o tom nemohlo být pochyb, mrtvola.

Mírnou úlevou bylo, že to bylo tělo skřeta, ale

žádná mrtvola nepředstavuje dobrou zprávu -

zvlášť, když ji vidíte v pochmurném svitu loučí -,

a pro toho mrtvého už teprve ne. A přesto někde

v Elániově nitru něco jásavě zvolalo Haleluja!

Protože tady bylo mrtvé tělo a on byl policista a

tohle byl zločin a tohle místo bylo zakouřené a

špinavé a plné podezřele vyhlížejících skřetů.

Zločin. Jeho svět. Ano, tady byl jeho svět.

Ve forenzní laboratoři ankh-morporské

Hlídky vařil Igor kafe a jeho činnost provázelo

vzdálené dunění, podivné záblesky a zřetelné

závany ozónu. Konečně zatáhl za velkou

červenou páku, a vroucí hnědá kapalina

přebublala do konvice, z níž byla dále rozlita do

dvou hrnků, přičemž na jednom byl nápis

„BHACHA, IGHOR TĚ ZHAŠIJE!” a na

druhém

„TRPASLÍCI

TO

DĚLAJÍ

O

KOUSEK NÍŽ.” Ten druhý podal Igor seržantce

Pleskot Riťce, jejíž bývalé zkušenosti chemika

znamenaly, že občas mívala službu v policejní

laboratoři. V tomhle okamžiku ale byla ta

nedlouhá příjemná chvilka nad ranní kávou

přerušena Noby Nóblhóchem, který za sebou

vlekl seržanta Tračníka. „Seržant utrpěl tak

trochu šok, Igore, tak jsem si myslel, jestli bys

mu nemoh1 pomoct.”

„No, můžu mu přivodit další,“* zauvažoval

Igor nahlas, když se Alfréd Tračník sesul na židli,

která pod jeho vahou výhrůžně zapraskala. Židle

byla vybavena popruhy.

„Hele,“ pokračoval Noby, „já si nedělám

srandu! Slyšeli jste už o tabáku, no zabíjí? No, a

tudle serža má zase doutník, co brečí. Uložil jsem

ho tady do toho sáčku na důkazy, jak řikaj

instrukce.”

Pleskot od něj převzala sáček a nahlédla

dovnitř. „Vždyť v něm jsou vajíčkové chlebíčky!

Hele, Noby, vážně, vysvětlil ti někdo, co

znamená forenzní?”** Na základě předpokladu,

že už věci nijak nemůže zhoršit, vysypala Pleskot

obsah sáčku na stůl, kde se k vajíčkům připojil

doutník, usazený někde u dna. Podívala se na

něj. „No tak co, Noby? Já nekouřím a o

doutnících toho moc nevím, ale tenhle mi

momentálně připadá docela šťastný.”

„Musíš si ho podržet u ucha,” poradil jí Noby

snaživě.

Pleskot to udělala a řekla: „Jediné, co slyším,

je praskot tabáku, který, alespoň podle mého

odhadu, nebyl správně ošetřený.”

Trpaslice si podržela doutník před obličejem

a podezřele se na něj zadívala, pak ho beze slova

podala Igorovi, který si ho podržel u ucha, tedy

zřejmě u toho, které momentálně používal,

protože u Igorů nikdy nevíte. Podívali se jeden na

druhého

a

pak

ticho

přerušil

Igor.

„Předpokládám, že existuje něco jako tabákoví

brouci?”

„Určitě ano,” přikývla Pleskot, „ale velmi

pochy-buju, že by se… pochechtávali?”

„Pochechtávali se? Mně to připadalo, jako

když někdo brečí,” řekl Igor, poočku se podíval

na mohutný doutník a dodal: „Měli bychom umýt

stůl, vydezinfikovat skalpel a použít pinzetu číslo

dvě a dvě, ne, řekněme čtyři sterilní roušky a

rukavice. Uvnitř by mohl být nějaký neobvyklý

druh hmyzu.”

„Držel jsem si ten doutník u ucha,” zamračil

se Noby, „o jakém hmyzu se to tady mluví?”

„To si nejsem jistý,” odpověděl Igor, „ale

všeobecně řečeno, ty části světa, kde se tabák

pěstuje, jsou známy některými výjimečně

nebezpečnými

druhy.

Tak

například

o

jakazačistánském žlutém nosomilu travním je

známo, že proniká do hlavy uchem, naklade

vajíčka nositeli do mozku, a zatímco jeho oběť

propadne těm nejstrašnějším halucinacím, brouk

opouští jeho tělo nosem. Následuje nevyhnutelná

smrt. Můj bratranec Igor jich má plné terárium.

Jsou prý skvělí, když potřebujete dokonale

vyčistit lebku.” Igor se odmlčel. „Tak mi to

alespoň říkal, i když osobně to potvrdit nemůžu.”

Znovu se na chvilku odmlčel a dodal:

„Samozřejmě.”

Noby Nóblhóch zamířil ke dveřím, ale, a to

bylo velmi neobvyklé, seržant Tračník svého

dlouholetého kolegu a přítele nenásledoval. Místo

toho řekl: „Já bych tady zůstal, jestli vám to

nevadí. Ucpu si uši prstama.“

Natáhl krk a pozoroval, jak Igor opatrně

podélně

rozřezává

doutník,

a

prohlásil

konverzačním tónem: „Říká se, že tyhle doutníky

vyrobené v cizích zemích rolují na svých nahých

stehnech mladé ženy. Já osobně to považuju za

nechutné.”

Ozvalo se tiché cinknutí, něco se na okamžik

zatřpytilo4 a dopadlo na stůl. Pleskot se opatrně

naklonila kupředu. Vypadalo to jako drahocenná

fiola na ty nejjemnější chemické pokusy, ale jak

si Pleskot pomyslela později, zdálo se, že má

jakýsi vlastní vnitřní pohyb, i když se nehýbala.

Igor nahlédl trpaslici přes rameno a řekl: „Oh.“

Všichni se na fiolu mlčky dívali, i když to

ticho brzo prolomil seržant Tračník. „Hezky se to

blejs-ká,“ řekl. „Má to nějakou cenu?“

Pleskot Řiťka se otočila k Igorovi a pozvedla

obočí. Ten pokrčil rameny. „Nevyčíslitelnou,

myslím, pokud bys našel kupce, který by měl

dost peněz a… jak bych to správně vyjádřil…

ten správný vkus, co se zdobení týče.“

„Je to unggue schránka,“ vysvětlila Pleskot.

„Ce-remoniální skřeti schrána, seržante.”

Velkou kulatou tváří seržanta Tračníka se

začalo rozlévat pochopení. „Nejsou to ty

věcičky, co v nich skladujou všecky svý chcanky

a hovna?” řekl a ustoupil od stolu.

Igor si odkašlal, podíval se na Riťku a řekl

ledovým hlasem: „Pokud se nepletu, tak tahle

schránka není ten typ, něco podobného v

žádném případě nevyrábějí skřeti tady dole na

Pláních. Schránky vyrábějí ti vysoko v horách,

kteří se cítí v bezpečí, a také používají unggue

štětce a samozřejmě i unggue masky.” Pak se s

očekáváním, ale bez velké naděje zadíval na

seržanta. Pleskot, která znala Freda déle, dodala:

„Pokud tomu rozumím, seržante, tak skřeti na

Pláních si myslí, že ti v horách jsou opravdu

hodně divní. A pokud jde o tuhle schránku,”

zaváhala, „myslím, že právě tahle je výjimečně

zvláštní.”

„No, tak to vypadá, že to ti malí hajzlíci viděj

správně,” řekl Tračník spokojeně a k Pleskotině

hrůze rychle sebral malou schránku ze stolu. „Je

to moje, protože pro nějakého smrdutého skřeta

je to příliš dobré, ale jak je možné, že to vydává

zvuky?”

Seržantka Riťka si všimla Igorova výrazu, a

aby zabránila potížím ve forenzním oddělení,

uchopila seržanta za loket, vyvedla ho na chodbu

a zavřela za sebou dveře.

„Omlouvám se, seržante, ale zdálo se, že

Igor začínal být poněkud rozčilený.”

Seržant Tračník se ve vší důstojnosti, jíž byl

schopen, pečlivě oprášil a řekl: „Jestli je to

cenné, tak to chci, děkuju pěkně. Koneckonců,

bylo mi to darováno v dobré víře.”

„No, dobře, tak to je, ale podívejte, ono už

to patří nějakému skřetovi.”

Seržant Tračník vybuchl smíchem. „Skřetovi?

Co ti by měli mít jiného než velkou hromadu

sraček?“

Pleskot zaváhala. I když byl Alfréd Tračník

líný a nabubřelý, jeho záznamy ukazovaly, že

oproti svým viditelným projevům to byl vstřícný a

užitečný policista. Teď musela být taktní.

„Seržante, ráda bych vám právě teď řekla,

jak si cením veškeré pomoci, již jste mi poskytl

od

okamžiku,

kdy

jsem

přišla

do

Pseudopolského dvora. Navždy si budu

pamatovat, jak jste mi ukázal všechna místa, kde

může stát policista na hlídce za větrem nebo se

ukrýt před nejhorším deštěm. A pečlivě jsem si

do paměti uložila i seznam podniků, kde jsou po

zavírací hodině velkorysí k žíznivým policistům. A

samozřejmě si dobře pamatuju, jak jste mi říkal,

že policista nesmí přijmout úplatek, a vysvětloval,

proč jídlo úplatek není. Obdivuji váš přístup,

protože vím, že díky své výchově nejste nijak

zvlášť šťastný z toho, že teď v Hlídce slouží i

ženy, zvláště když jedna z nich je trpasličího

původu. Uvědomuji si, že jste během své dlouhé

kariéry musel přizpůsobit své myšlení novým

okolnostem. A ze všech těch důvodů jsem pyšná

na to, že jsem vaše kolegyně, seržante Tračníku,

a doufám, že mi odpustíte, když vám řeknu, že

jsou chvíle, kdy byste měl sklapnout a snažit se

dostat do své tlusté hlavy nové myšlenky, místo

toho, abyste v ní pořád ohříval ty staré. Našel

jste malou tretku, seržante, ta je teď vaše, a je

víc vaše, než si vůbec dokážete představit. Přála

bych si, abych vám mohla říci víc, ale vím jen to,

co o skřetech ví průměrný trpaslík. Tenhle druh

unggue schránek skoro neznám, ale podle její

zanedbatelné velikosti a květinové rytiny soudím,

že je to to, čemu říkají duše slz, seržante.

Myslím, že díky ní bude váš život najednou

neobyčejně zajímavý, protože - mohla bych vás

poprosit, abyste ji jen na okamžik odložil,

prosím? Slibuji na svou čest, že vám ji

nevezmu.1’

Tračníkova mírně prasečí očka Pleskot

nedůvěřivě pozorovala, ale nakonec řekl:

„Dobrá, když ti to udělá radost.” Pak přešel k

okennímu parapetu, aby tam schránku položil, a

Pleskot viděla, jak třese rukou. „Nějak se mi

přilepila na ruku.“

Pleskot si pomyslela: Tak je to pravda.

Nahlas řekla: „To je mi moc líto, seržante, ale

víte, v té schránce je živoucí duše skřetího dítěte

a patří vám. Gratuluji!” dodala a snažila se, aby v

jejím hlase nebyla slyšet narůstající jízlivost.

Té noci se Tračníkovi zdálo, že je v jeskyni

mezi obludami, které na něj štěbetají ve svém

příšerném jazyce. Svedl to na pivo, ale bylo

legrační, jak se ho ta věcička držela. Nedokázal

ji pevně uchopit prsty, ať se snažil sebevíc.

Jen bohové vědí, jak se Elániově matce

dařilo ušetřit jednu penci denně. Byla to právě ta

pence, které bylo zapotřebí, aby mohl docházet

do místní soukromé školy vedené paní

Lehkoberovou.5

Paní Lehkoberová byla vším, čím by měla

dáma být. Tlustá, budila dojem, že ji někdo

vymodeloval ze sladkého želé, měla jisté

pochopení pro to, že močové měchýře malých

chlapců jsou skoro stejně zrádné jako močové

měchýře starců, a všeobecně dokázala naučit

abecedu s minimem krutosti a maximem sladkého

želé.

Chovala si husu, což by měla dělat každá

dáma s minimální dávkou sebeúcty. Později v

životě starší Elánius přemýšlel, jestli paní

Lehkoberová pod všemi těmi nekonečnými

vrstvami spodniček ukrývala dlouhé červenobíle

puntíkované spodní kalhoty. Každopádně nosila

obrovský čepec a její smích zněl jako dešťová

voda, která je pohlcována kanálem. Vždycky,

když vyučovala, loupala brambory nebo škubala

drůbež.

Pořád ještě bylo v jeho srdci místo pro paní

Leh-koberovou, která měla tu a tam v kapse

zástěry mátový bonbón pro kluka, jenž uměl

abecedu a dokázal ji říci pozpátku. A museli jste

být vděční někomu, kdo vás naučil, jak se nebát.

Ve svém malém obývacím pokoji měla jednu

knihu, a když ji půjčila malému Samovi Elániovi

na čtení, došel na stranu sedm a ztuhl. Na

obrázku tam byl skřet. Podle toho, co pravil text

pod obrázkem, to byl šťastný skřet. Smál se,

šklebil, měl hlad, nebo se vám právě chystal

ukousnout hlavu? Mladý Sam Elánius nečekal,

aby to zjistil, a zbytek dopoledne strávil pod židlí.

Tenkrát se utěšoval tím, že většina dětí to cítí

stejně. Když přišlo na nevinnost dětství, chápali

to dospělí často úplně špatně. Každopádně si ho

po vyučování posadila na své mírně upocené

koleno a přinutila ho, aby si skřeta pořádně

prohlédl. Byl vytvořen ze spousty teček! Když

jste se podívali zblízka, skládal se ze spousty

maličkých teček. Čím menší byla vzdálenost, z

níž jste se na něj dívali, tím víc tam nebyl.

Vydržte se na něj dívat dostatečně dlouho, a on

ztratí svou moc nahánět vám strach. „Slyšela

jsem, že jsou to ubozí, špatně udělaní smrtelníci,”

řekla smutně paní Lehkoberová. „Jen napůl

dodělaní lidé, tak jsem to slyšela. Je jenom

požehnání, že tenhle má být proč šťastný.”

Protože byl hodný chlapec, jmenovala ho

později Tabulovou službou. Bylo to poprvé v

jeho životě, kdy mu někdo něco svěřil. Stará

hodná paní Lehkoberová, pomyslel si Elánius,

když teď stál v šeré jeskyni obklopen řadami

mlčících, zachmuřených skřetů. Jestli z tohohle

vyváznu živý, donesu vám na hrob sáček

peprmintových bonbónů.

Odkašlal si. „Takže, mladíku, jak se zdá, tak

tady máme skřeta, který bojoval.” Podíval se na

tělo a pak zpět na Floriána. „Co kdybyste mi

řekl, co vidíte?”

Florián neměl daleko k tomu, aby se roztřásl

jako osikový list. „No, pane, soudím, že je

mrtvý, sire.”

„A podle čeho jste tak usoudil, prosím?”

„No… u těla chybí hlava, sire?”

„Ano, to všeobecně bereme jako důkaz, že

tělo je skutečně mrtvé. Ano, a taky už si můžete

odvázat tu nit, mládenče. Neřekl bych, že je tady

nějaké zvláštní světlo, ale myslím, že stačí. Všiml

jste si ještě něčeho jiného, hlavní strážníku?”

Elánius se snažil mluvit klidným hlasem.

„No, byla úhledně useknutá, sire.”

Elánius na něj vrhl povzbudivý úsměv. „A

všiml jste si ještě něčeho jiného, mládenče?”

Florián se snažil ze všech sil, ale dělal stejnou

chybu jako mnoho nováčků - tolik se soustředili

na to, aby se pořádně dívali, že nic neviděli.

„Vedete si dobře, hlavní policisto. Tak, a teď

zkuste logicky odvozovat.’1

„Sire? Logicky odvozovat?”

„Proč je někdo tak pořezaný na rukou?

Zamyslete se nad tím!”

Florián začal usilovně přemýšlet a rty se mu

při tom nehlasně pohybovaly. „Bránil se

útočníkovi rukama, sire?”

„Výborně, mládenče, a lidé, kteří se brání

holýma rukama, to dělají proto, že nemají ani štít,

ani zbraň. Taky bych se vsadil, že hlavu mu

usekli, když ležel na zemi. Nemohu to dokázat,

ale připadá mi to spíš jako úmyslná řezničina, než

jako rána utržená v boji. Tělo je ve velmi

ošklivém stavu, ale vidíte, že břicho bylo

rozříznuto, a přitom tady kolem nevidíme skoro

žádnou krev.” Najednou sám pocítil překvapení.

„A právě kvůli tomu poranění břicha vím

o tom zabitém ještě něco, co bych raději

neviděl,” dodal.

„A co to je, sire?”

„Není to on, ale ona a někdo ji vlákal do

zálohy nebojí nastražil past.” A, pomyslel si v

duchu, chybí jí jeden dráp.

Po nějaké chvíli už to není mrtvé tělo, ale

hádanka, pomyslel si Elánius, když si klekal blíž,

ale nikdy to není dost brzo a nikdy to nevydrží

dlouho. Nahlas řekl: „Podívejte se tady na ty

odřeniny na její noze, chlapče. Podle mě uvízla

nohou v oku na zajíce, nejspíš když utíkala…

před někým.”

Elánius vstal tak rychle, že přihlížející skřeti

uskočili. „U všech bohů, mládenče, tohle bychom

dělat neměli, ani na venkově ne! Copak tady

nemáte ani základní morální kód? Zabíjejí se

samci, ale ne samičky, nemám pravdu? A tohle

není žádná náhodná, impulzivní záležitost, ne,

někdo chtěl, aby z té dámy vyteklo co nejvíc

krve. Řekněte mi proč!“

Elánius si nebyl jistý, co by mu Florián

odpověděl, kdyby nebyli obklopeni zamračenými

skřety, což by

lo nejspíše dobře.

„Tohle je vražda, mladíku, těžký zločin! A

víte, proč k tomu došlo? Vsadím krk proti sobolí

kožešině, že to mělo být tak, že vrchní policista

Závěrek, který jednal na základě udání, měl na

Šibeničním vrchu, kam se velitel Elánius vydal na

schůzku s tím nesnesitelným kovářem, najít

spoustu krve. Když se vezme v potaz, že byli

oba prchlivé povahy, tak v tom nejspíš byla

nějaká nekalá hra, je to tak?“

„Je to docela přirozená úvaha, to musíte

připustit, sire.“

„Samozřejmě to připouštím, ale jak teď

vidíte, úvaha neobyčejně pitomá, a to zas musíte

připustit vy.“

„Jistě, sire, připouštím a omlouvám se. Ale

pokud by to bylo možné, rád bych prohledal

okolí, jestli bych neobjevil nějaké stopy po panu

Zafrkoňovi.“ Florián se tvářil napůl zahanbeně a

napůl vzdorně.

„A proč to, hlavní policisto?”

Florián vystrčil bradu. „Protože mi právě teď

někdo ukázal, jakého ze mě udělali pitomce, a já

nemám v úmyslu nechat ho ze sebe udělat znovu.

Kromě toho, sire, se můžete mýlit. Třeba tahle

ubohá dáma bojovala s kovářem nebo tak něco,

to nevím, ale vím jedno, že když to tady za těchto

okolností nepro-hledám, někdo důležitý se mě

dřív nebo později zeptá, proč jsem to neudělal.

A tou osobou budete vy, veliteli, je to tak, sire?“

„Výborná odpověď, mladý muži! Musím

připustit, že jsem ze sebe udělal pitomce víckrát,

než bych chtěl počítat, takže vás docela chápu. “

Elánius se znovu podíval na mrtvé tělo a

najednou považoval za důležité zjistit, co udělal

Jeefes s drápem a prstenem, které předešlé noci

našli. Poněkud neohrabaně sdělil přihlížejícím

skřetům: „Myslím, že jsem našel nějaké šperky,

které patřily té mladé dámě, a je samozřejmé, že

vám je donesu.11

Ani jeden z hordy přítomných skřetů nedal

náznakem najevo, že mu rozumí. Elánius se

zamyslel. Horda přítomných. Hordy přicházely,

aby loupily a vraždily. Tenhle zástup spíš vypadal

jako skupina ustaraných lidí. Přešel ke starému

šedivému skřetovi. Mohl to být ten, kterého viděl

- jak se teď zdálo, před tisícem let -, a řekl: „Rád

bych si to tady lépe prohlédl, pane. Je mi líto, že

ta dáma zemřela. Já vrahy dopadnu a předám

spravedlnosti. “

„Sprav-vedle-most! “ zaznělo znovu jeskyní.

Starý skřet pomalu postoupil kupředu a dotkl se

Elániova rukávu. „Temnota je váš přítel, pane

Po-líci-sto. Já slyším tebe, ty slyšíš mě. V

temnotě ty můžeš jít, kam chceš. Pane Po-líci-

sto, prosím, nezabij nás.“

Elánius se podíval přes starého skřeta na

početné řady za ním. Mnozí ze skřetů byli vyhublí

na kost a tenhle… nejspíše náčelník, který

vypadal, jako že se pomalu rozpadá vestoje, ho

prosí, aby jim neubližoval? Vzpomněl si na

rozházené květy. Na opuštěný bergamotový čaj.

Nedojedené jídlo. Pokoušejí se přede mnou

něco skrýt? Přikývl a řekl: „Neútočím na nikoho,

kdo neútočí na mě, pane, a rozhodně s tím dnes

nezačnu. Mohl byste mi říci, jak se to stalo, že

byla tahle dáma… zabita?“

„Včera večer ji někdo vhodil do naší

jeskyně, pane Po-líci-sto. Vyšla ven, aby

prohlédla oka na divoké králíky. Hodili ji dolů

jako pytel starých kostí. Jako staré kosti! “

„Jak se jmenovala?”

Starý skřet se podíval na Elánia jako v šoku

a po krátké chvilce řekl: „Jmenovala se

Příjemný kontrast mezi oranžovou a žlutou v

květech kručinky. Dě-kuju vám, pane Po-líci-

sto z temnot.”

„Víte, začínám ten zločin teprve vyšetřovat,“

pokračoval Elánius a cítil se výjimečně rozpačitě.

„Já myslím, pane Po-líci-sto, já vám děkuji

za to, že věříte, že mají skřeti jména. Já se

jmenuji Zvuk deště na tvrdé zemi. Byla mou

druhou ženou. “

Elánius se díval na ostře řezanou vrásčitou

tvář, na niž se mohla dívat s láskou jen matka, a

hledal nějakou známku zlosti nebo lítosti. Ale cítil,

že ta tvář vyzařuje jen smutek a bezmocnou

rezignaci nad pomyšlením, že svět je, jaký je, a

vždycky takový bude, a není tady nic, co by se s

tím dalo dělat. Skřet byl smutný povzdech stojící

na nohou. Sklíčeně se podíval na Elánia a řekl:

„Posílali sem do jeskyně hladové psy, pane Po-

líci-sto. To byly dobré časy. Dobře jsme se

najedli.1’

„Tohle je má země,” zabručel Elánius, „a

myslím, že dokážu zajistit, aby vás tady už nikdo

nevyrušoval.”

Neupravenými vousy starého skřeta se

prodralo něco jako uchechtnutí. „My víme, co je

to právo, pane Po-líci-sto. Zákon je země. Ty

říkáš ,Tohle je moje zem‘, ale ty zem neděláš. Ty

neděláš svoje ovce, neděláš králíky, kterými se

živíme, neděláš krávy ani koně, ale říkáš ,Ty

věcijsou mé‘. To nemůže být pravda. Udělám si

sekeru, mé hrnce, a ty jsou pak moje. Co si

oblékám, je moje. Nějaká láska byla moje. Taje

teď pryč. Já myslím, že ty dobrý muž, pane Po-

líci-sto, ale my vidíme, jak se mění čas. Možná

před stem, dvěma sty lety bylo na světě to, čemu

lidí říkají .divočina’, nebo .země nikoho’, nebo

,pustina’, a protože jsme žili na takových místech,

byli jsme pustí lidé. Existovala rasa trolů, rasa

trpaslíků, lidská rasa a já lituji za skřeti rasu, že

nedokážeme tak rychle běhat.”

Někdo zatahal Elánia za košili. Tentokrát to

byl Florián. „Měli bychom asi jít, sire.”

Elánius se otočil. „Proč?”

„Promiňte, sire, ale Její Milost nařizovala,

abyste byl zpět na čaj.”

„Právě provádíme vyšetřování vraždy, vrchní

policisto! Nechci být hrubý, ale jsem si jistý, že

pan Zvuk deště na tvrdé zemi nás pochopí.

Musíme si osobně ověřit, že tady nezvěstný

kovář není.”

Florián neklidně přešlápl z nohy na nohu.

„Nemohu si pomoci, sire, ale přesně si vybavuji,

že Její Milost byla v té věci velmi rezolutní, sire.”

Elánius kývl na starého skřeta. „Zjistím, kdo

zabil vaši ženu, pane, a předám ho

spravedlnosti.” Na okamžik se odmlčel, když

zaznělo další sborové „Sprav—vedle-most!” a

ozvěna výkřiku se odrazila jeskyní. „Bohužel, z

policejních důvodů musím nejdříve prohlédnout i

zbytek těchhle… prostor, pokud proti tomu nic

nenamítáte.”

Skřet se na něj zadíval jasnýma očima. „A

kdybych proti tomu něco měl, pane Po-líci-sto?“

Elánius jeho pohled vydržel. „To je zajímavá

otázka,” odpověděl, „a pokud byste nám

vyhrožovali násilím, odešli bychom. Samozřejmě,

jestli mě nenecháte pátrat, pak odejdu, pane, a

nejhorší na tom je, pane, že už se nevrátím. Pane,

s úctou vás žádám, abyste mi v souvislosti s

výkonem mé povinnosti ukázali

i zbytek těchto prostor.”

Byl to úsměv, co se objevilo na tváři starého

skřeta? „Ale samozřejmě, pane Po-líci-sto.“

Dav

za

starým

skřetem

se

začal

rozestupovat, možná proto, aby vyrobili nějakou

tu schránu, nebo možná jen naplnili. Protože to

zatím nikdo nepopřel, byl zřejmě Zvuk deště na

tvrdé zemi náčelníkem (v Elániově chápání tohoto

slova), i když mohl být jen skřetem, kterého

ostatní pověřili, aby za ně hovořil s těmi hloupými

lidmi. Teď řekl: „Hledáš kováře? Občas nás

navštěvuje. Tady dole je nějaké železo, ne moc,

ale on ho považuje za slušné. Není bohužel dobré

na schránky, ale my ho měníme za jídlo. Myslím,

že už jsem kováře neviděl několik dnů. Ale

samozřejmě, klidně hledejte a nenechte se rušit.

Temnota je v tobě. Neodvážil bych se stát ti v

cestě, pane Po-líci-sto. Tak ber tohle místo za

své.”

Starý skřet pokynul několika mladým

skřetům, aby zvedli to, co zbylo z jeho ženy, a

odebrali se k ústí další jeskyně.

„Viděl jste hodně mrtvých těl, veliteli?” zeptal

se Florián hlasem, který se mu skoro netřásl.

„Hm, ano, mládenče, a některá jsem

dokonce pomáhal vyrobit.”

„Vy jste zabíjel lidi?“

Elánius se podíval na strop, aby se nemusel

podívat Floriánovi do očí. „Rád si myslím, že

jsem dělal všechno proto, abych nemusel,”

odpověděl, „a celkově jsem v tom byl dobrý, ale

dříve nebo později se vždycky objeví někdo,

kdo je rozhodnutý, že tě odepíše, a ty se s ním

musíš vypořádat tím špatným způsobem, protože

je příliš hloupý, než aby se vzdal. Nic se tím

nevylepší, on si nepomůže a ještě jsem neviděl

mrtvolu, která by vypadala dobře.“

Pohřební skupina zmizela ve vedlejší jeskyni

a oba policisté byli ponecháni o samotě, i když

měli neodbytný pocit, že kolem nich se všichni

zabývají svou prací.

Ten starý skřet tam předtím stál a o tom, že

ta mrtvá byla jeho ženou, se zmínil jen tak

mimochodem, jako by ho to napadlo až

dodatečně. Vždyť ani nepozvedl hlas! Elánius by

tam tak stát nedokázal, kdyby to tělo na zemi

před ním patřilo Sibyle, a ani náhodou by nebyl

příjemný na nějaké skřety, kteří by stáli před ním.

Jak někdo může být takový? Jak někoho dokáže

život tak zlomit?

Ulice s vámi zůstávala, jak řekl Jeefes. A

Elánius si pamatoval ženy, které ji drhly. Ulici U

kotvy a ráhna drhly tak často, že byl div, že

neležela níž než okolní terén. Drhly schody a pak

je bílily, drhly červené dlaždice na podlaze a pak

je leštily suříkem a velký černý sporák byl

ošetřen, aby byl ještě černější, práškovou tuhou.

Zeny v té době měly ruce, které se pohybovaly

jako písty. Tady se jednalo o přežití a k přežití

jste potřebovali pýchu. Svůj život jste nedokázali

příliš kontrolovat, ale mohli jste ho držet alespoň

čistý a ukázat světu, že jste chudý, ale poctivý. A

ti poctiví měli strach, že klesnou, ztratí svou

slušnou úroveň, že se z nich stanou lidé, kteří

nejsou o nic lepší než ti, kteří se množili a rvali v

tom divokém víru špatnosti, kterému se říkalo

Stínov.

Skřeti se vzdali, že? Jednali zcela lhostejně a

mechanicky, protože je svět vyvrhl, poddali se,

vzdali se… ale vražda je vražda podle každého

zákona, dokonce i tam, kde žádný zákon není.

Zavázal si své myšlenky na uzel pod bradou, vzal

několik hořících pochodní a řekl: „No tak, vrchní

policisto, pojďte bojovat se zločinem.1’

„Dobrá, sire,” přikývl Florián, „ale mohl bych

vám položit ještě jednu otázku?”

„Samozřejmě,” řekl Elánius a zamířil k tunelu,

který viditelně klesal někam dolů.

„No, když to tedy nevadí, tak se ptám, co se

to tady vlastně děje, sire? Podívejte, já vím, že

došlo k vraždě, a možná si nějaký lump přál,

abych si myslel, že jste to byl vy, ale jak to

přijde, pane, že rozumíte té jejich zatracené

hatmatilce? Podívejte, sire, vždyť jsem byl právě

u toho, když jste na ně mluvil, a oni vám zřejmě

rozuměli, protože vám odpovídali, sire, ale oni

mluví, jako když někdo dupe po rozsypaných

ořeších, sire, a já z toho nerozumím jedinému

zatracenému slovu, sire, račte omluvit mou

klačtinu, ani jedinýmu posranýmu slovu. Na tohle

bych chtěl odpověď, sire, protože takhle se cítím

jako úplný pitomec. Nechci vypadat jako ještě

větší pitomec, než jak se teď cítím.”

Elánius si jeho prohlášení probral v soukromí

své hlavy. „Dobrá, když se tedy ptáte, tak vám

to řeknu.

Mám v hlavě smrtelně nebezpečného

démona, který se mi usadil v mysli a který mi

pomáhá z důvodů, které zná jen on sám.

Umožňuje mi vidět v temnotě a taky mi nějakým

způsobem umožnil komunikovat se skřety.

Jmenuje se Přivolaná temnota. Nevím, jaký to

má zájem na skřetech, ale trpaslíci všeobecně

věří, že to přináší spravedlivý hněv na zlé a

hříšné. Jestliže se tady stala vražda, využiju každé

pomoci, která je po ruce.“ Nahlas to ve

skutečnosti neřekl, na základě dlouhodobé

zkušenosti, že než něco takového dořekne,

většina lidí se vytratí, a proto se spokojil s tím, že

prohlásil: „Mám podporu vyšších míst, hlavní

policisto. Takže teď prohlédneme tohle místo.“

To Floriána neuspokojilo, ale jak se zdálo,

pochopil, že ’ jiného vysvětlení se mu už

nedostane.

Byla to poněkud strašidelná cesta. Pahorek

byl plný jeskyní, které propojovaly chodby jak

přirozené, tak místy, podle vzhledu, i umělé. Bylo

to malé město. Našli jste tam smetiště, místa s

hrubými klecemi, které teď byly, bez ohledu na

to, co v nich bylo předtím, všechny prázdné, a

místy velké kruhy hub, které pomalu, opravdu

velmi pomalu sklízeli skřeti. K policistům

procházejícím kolem sotva zvedli oči.

V jednom místě minuli otvor, který podle

zvuků nejspíš vedl do jeslí, a pokud to tak bylo,

pak malí skřeti cvrlikali jako ptáci. Elánius se

nedokázal přinutit k tomu, aby to dále zkoumal.

Jak sestupovali níž, dorazili k malé stružce,

která vyvěrala z jedné stěny. Skřeti pohotově

vysekali hrubý můstek, takže dál oba muži

pokračovali podle zvuku tekoucí vody. A všude

tam byli skřeti a skřeti

vyráběli schránky. Na to byl Elánius

připravený, ale připravený špatně. Očekával

něco jako trpasličí dílny, které viděl v Uberwaldu

- hlučné, rušné a pěnící cílevědomou aktivitou.

Ale to nebyl skřeti způsob. Zdálo se, že když

chtěl skřet začít práci na schráně, jediné, co

potřeboval, bylo najít si nějaké místo, dřepnout si

na paty, probrat věci, které měl v kapsách, a

pustit se do práce, tak pomalu, že bylo těžké

poznat, že se vůbec něco děje. Několikrát měl

Elánius dojem, že zaslechl ťuknutí kamene o

kámen nebo tiché zaškrábání, možná že to byl

zvuk pilování, ale kdykoliv přistoupil blíž, odsunul

se dřepící skřet uctivě stranou, obrátil se k němu

zády a ještě více se sklonil nad svou prací, jako

dítě, které se snaží ukrýt své tajemství. Kolik

suchého z nosu, kolik odstřižků nehtů, kolik

ušního mazu nastřádá skřet za jeden rok? Bude

jednoroční schrána velká jako jemná dámská

tabatěrka na šňupací tabák? Nebo jako velký

kbelík, ve kterém to šplouchá?

A proč ne třeba, no ano, proč ne zuby?

Dokonce

i lidé byli opatrní, když šlo o vypadlé zuby, a

když už je o tom řeč, byli lidé, zvláště mágové,

kteří si dávali velký pozor, aby jejich nehty byly

zničeny, aby je už nemohl nikdo použít. Usmál se

sám pro sebe. Možná, že skřeti nebyli tak hloupí,

jen hloupější než lidé, což, když se nad tím

zamyslíme, vyžaduje dost velkou námahu.

A pak, když se tiše procházeli kolem

jednoho skřeta sedícího na zkřížených nohou, ten

se zakýval na zadku a pozvedl… světlo. Elánius

viděl spoustu šperků, celé generace prstenů,

broží, náhrdelníků a čelenek propadly trychtýřem

času a přímo do klína lady

Sibyly, i když v současné době byla většina z

nich uložena v trezoru. To ho vždycky pobavilo.

Ať už se Sibyliny klenoty třpytily sebevíc,

Elánius by byl přísahal, že ani jeden z nich

nedokázal naplnit vzduch tak oslnivým světlem

jako ta malá schránka, kterou její tvůrce pozvedl

do výšky, aby ji ocenil kritickým pohledem.

Skřet ji obracel sem a tam a prohlížel ji, jako

když uvažuje o koupi koně od někoho, komu

přezdívají Poctivej Tóny. Bílé a žluté paprsky

světla se třpytily v pohybu a plnily pochmurnou

jeskyni něčím, co Elánius v duchu nazval

ozvěnami světla. Florián to pozoroval jako

teenager první mejdan. Jenže jak se zdálo, skřet

ji nepovažoval za hodnou svého umění, a

pohrdavěji odhodil přes rameno. Kde se rozbila

o stěnu.

„Proč jste to udělal?” vykřikl Elánius tak

hlasitě, že se skřet, na nějž mluvil, strachem

přikrčil, jako kdyby čekal, že ho Elánius uhodí.

Podařilo se mu ze sebe vypravit: „Špatná

schránka! Špatná práce! To moje ostuda!

Udělám novou lepší teď! Začneš hned!“ Vrhl na

Elánia další zhrozený pohled a odspěchal do

temnoty v pozadí jeskyně.

„On ji rozbil! On ji opravdu rozbil! “ Florián

upíral pohled na Elánia. „Jednou jedinkrát se na

ni podíval a rozbil ji! Byla úžasná! To je zločin!

Copak může zničit něco tak úžasného, jako byla

ta schránka, co?“ Elánius položil Floriánovi ruku

na rameno. „Myslím, že může, když ji právě teď

vyrobil a myslí, že dokáže vyrobit lepší. Vždyť i

ten nejlepší řemeslník občas udělá chybu, že?“

„Vy si myslíte, že byla nějaká chybná, sire?“

Florián se rozeběhl na místo, kde nešťastná

schrána dopadla na zem, a sebral hrstku

třpytných střípků. „Sire, tohle on opravdu jen tak

vyhodil! “

Elánius otevřel ústa, aby odpověděl, ale z

Floriánovy ruky se ozval tichý zvuk, mezi prsty

mu propadávaly třpytivé krystalky jako zrnka

času. Florián se na Elánia nervózně usmál a řekl:

„No, možná to přece jen bylo trochu odbyté,

sire!“

Elánius si sedl na bobek a prsty prohrábl

hromádku prachu. A byl to opravdu jen prach,

kamenný prach, ne víc barvy nebo třpytu, než

byste našli v obyčejném oblázku na silnici. Ani

stopy po té zářivé duze, kterou právě viděli. Na

druhé straně jeskyně ale seděl další skřet, a

zatímco pracoval na něčem, co nejspíš mělo být

další

schránkou,

snažil

se

tvářit

co

nejnenápadněji. Elánius k němu co nejopatrněji

přistoupil, protože skřet svíral svou schránku,

jako kdyby ji chtěl použít na svou obranu.

Pomalu a klidně, aby ukázal, že nemá zlé

úmysly, si Elánius založil ruce za zády a prohlásil

tónem, který se naučil od své ženy: „No ne!

Tohle je podle mě opravdu překrásná schránka!

Řekněte mi, pane, jak se vlastně taková schránka

dělá? Mohl byste mi to vysvětlit?’1

Výrobce schránky sklopil oči k předmětu ve

svých rukou, nebo, pokud chcete být oškliví a

trochu přesnější, k předmětu ve svých spárech a

řekl: „Já dělám schránku.” Pozvedl rozdělanou

práci.

Elánius se příliš nevyznal v kamenech, které

nebyly součástí běžných staveb, ale tenhle byl

lehce nažloutlý a třpytivý. Řekl: „Ano, to vidím,

ale jak jste tu schránu doopravdy udělal?”

Výrobce schrány se znovu pokusil objevit

osvícení ve vesmíru tím, že se podíval vzhůru,

dolů a na všechna místa, kde nebyl Elánius.

Nakonec se inspirace přece jen dostavila. „Já

dělám schránku.”

Elánius vážně přikývl. „Děkuji vám, že jste se

se mnou podělil o tajemství svého úspěchu,” řekl

a obrátil se k Floriánovi. „Pojďte, půjdeme dál.”

Zdálo se, že skřeti jeskyně, nebo doupě,

nebo nora, což záleží na tom, jaký dojem chcete

vyvolat, nebyla tak docela ta pekelná díra, jak by

si mohl člověk myslet. Místo toho to byla jen…

no, díra plná kouře z bezpočtu malých ohňů,

které, jak se zdálo, skřeti potřebovali, tu a tam

hromádka suchého materiálu na podpal a

nesmíme zapomenout na hromádky osobních

odpadů.

Když procházeli kolem, pozorovali je skřeti,

staří

1

i mladí, jako kdyby od nich čekali, že začnou

s nějakým zábavným programem. Rozhodně tam

byla celá řada mladých skřetů. Elánius musel

připustit, že mezi dětmi mluvících druhů jediná

skříťata jsou až odpudivě ošklivá, zmenšené

kopie svých rodičů, kteří sami nebyli žádné

olejové malby, ani obrázky vodovka-mi ne.

Elánius si připomínal, že oni za to nemohou, že

asi nějaký neschopný bůh našel spoustu zbylých

kousků a došel k názoru, že svět potřebuje tvora,

který by byl křížencem mezi vlkem a opicí, a pak

jim ještě dal jedno z nejpodivnějších religiózních

dogmat, které vypadá hloupě i podle měřítek

kosmického idiotismu. Vypadali jako klasičtí „zlí

hoši” a bez pomoci Přivolané temnoty tak i zněli.

Kdyby mohly ořechy křičet, když je někdo

louská, pak by lidé říkali: „Nepřipomíná vám to

skřety?” A jak se zdálo, tohle všechno ještě toho

„vtipného” boha neuspokojilo, a tak dal skřetům

ještě ten nejhorší dar, sebepozná-ní, takže je

opustil ve stavu, kdy si byli neochvějně jistí, že

jsou jen chodícím odpadem, tak mizerným, že

nemají dost energie ani na to, aby odháněli

mouchy.

„Ale k čertu! Já jsem na něco šlápl… v

něčem šlapu,” ozval se Florián. „Vy tady dole

vidíte mnohem lip než já, sire.“

„To je dobrou životosprávou, mládenče,

mrkvička a takové věci!“

„Zafrkoň by mohl být tady někde dole. Jsem

si jistý, že jsou tady jeskyně, které míjíme. “

„Já vím, že tady dole není, chlapče, ale neptej

se mě, jak to vím, protože bych ti musel lhát.

Tuhle obchůzku dělám proto, že se mi při tom lip

myslí. Je to starý policejní trik.“

„Jistě, sire, chápu. Kdo chvíli stál, nikam se

nedostal!”

Elánius se v šeru usmál. „Výborně,

mládenče! Smysl pro humor byl vždycky

kamarádem každého pořádného poldy. Vždycky

jsem říkal, že den není celý, když se člověk

aspoň jednou nezasměje Odmlčel se, protože mu

něco zazvonilo o helmu. „Dorazili jsme k

Zafrkoňově železářské dílně, hochu. Právě jsem

našel olejovou lampu. Ty jsem tam nahoře

rozhodně neviděl.” Sáhl do kapsy a vzápětí

vzplanula zápalka.

No dobrá, pomyslel si Elánius, žádný zvláštní

důl, ale vsadím se, že pracovat tady je mnohem

lepší než platit ty trpasličí ceny.

„Nevidím žádnou cestu ven,“ upozornil Elánia

Florián. „Asi vynášel rudu ven hlavním

vchodem.”

„Nemyslím, si, že jsou skřeti tak hloupí, aby

žili v soustavě jeskyní, která má jen jediný

východ. Určitě tady bude nějaký, který nebude

vidět zvenčí. Podívejte, tady je zřetelné, jak

někdo po kameni tahal těžká břemena Elánus se

zastavil. V jeskyni byl další člověk. No - děkuju

ti, temnoto. Předpokládám, že bude v pořádku,

když se zeptám, co je zač?

„Sire, já si myslím, že se tady jenom

nedoluje. Podívejte se na tohle,“ ozval se Florián

za Elániový-mi zády.

Florián držel v rukou nějaké knihy, a podle

toho, jak to vypadalo, dětské knihy. Byly špinavé

- tohle byl přece domov skřetů -, ale Elánius

otevřel první knihu na první stránce a

nepřekvapilo ho, když uviděl nevyhnutelné velké

červené jablko, průběžně přihnojované dotekem

mnoha špinavých rukou.

V šeru se ozval hlas… ženský hlas a řekl:

„Pochybuji, že by byly všechny otázky

zodpovězeny, veliteli, ale některé odpovědi jsou

naštěstí zpochybňovány. Pokouším se tady učit

skřeti děti. Samozřejmě, pro ty malé jsem musela

přinést jablko, aby viděly, jak vypadá ve

skutečnosti,“ pokračovala žena ve stínu.

„Málokteré z nich vědělo, co to je, a skoro ani

jedno, jak se to jmenuje. Trolí jazyk je

neobyčejně složitý, když ho porovnáte s tím, co

mají tihle ubožáci. A vám taky přeji hezký den,

pane Závěrku. Už se neschováváte před pravdou

v té vaší šatlavě?”

Když Elánius poprvé zaslechl ten hlas, otočil

se a teď jen zíral s otevřenými ústy. „Vy? Nejste

vy ta, hm…“

„Pokakaná dáma, to jsem já, veliteli Elánie.

Je úžasné, jak si to lidé pamatují.”

„No, musíte připustit, že se to na člověka tak

nějak… přilepí, uvázne to v hlavě, slečno Felicity

Beedleová. “

„Výborně, veliteli, když vezmu v úvahu, že

jsme se setkali jen jednou… “

Teď si Elánius všiml, že s ní byl skřet, podle

velikosti mladý, ale zvláštní na něm bylo, že se na

Elánia díval zpříma, bystrým pohledem plným

zájmu, zcela netypickým pro skřety, které zatím

Elánius viděl, snad s výjimkou ubohého

Smrádka. Elánius si ale všiml i toho, že se Florián

ze všech sil snaží vyhnout pohledu slečny

Beedleové.

Elánius se na ni usmál. „Madam, víte, já vaše

jméno vídám minimálně jednou denně. Když

jsem včera večer ukládal svého chlapce, víte, co

mi řekl? Řekl: ,Tati, víš, proč krávy dělají velká

mokrá hovínka a koně kulatá a měkká, která

jsou cítit trávou? Je to divný, že jo? Ze jsou to

dvoje různý hovínka, když jsou to stejně velký

zvířata a oboje žerou trávu? Hele, pokakaná paní

říká, že je to tim, že krávy jsou přes-živý-kafky,

a ty kaíky jim pomáhaj vyzobat z jídla víc jídla, a

protože koňové nejsou přes tydle kaíky, tak ty

jejich hovínka sou nevyzobaný a nakonec pořád

hodně podobný trávě a taky tolik nesmrděj.‘“

Elánius viděl, jak se žena usmívá, a

pokračoval: „Obávám se, že se zítra zeptá své

matky, jestli by nemohl jeden den svoji večeři

přežvýkat mnohokrát a druhý den jen tak

ledabyle spolykat a pak zjistit, jestli to nakonec

bude páchnout jinak. Co si o tom myslíte,

madam?“

Slečna Beedleová se rozesmála. Byl to velmi

příjemný smích. „No, veliteli, jak se zdá, tak se

ve vašem synovi mísí vaše skvělé analytické

myšlení s podivuhodným experimentátorským

talentem Berankino-vy rodiny. Jistě jste na něj

velice pyšný? Já doufám, že jste.“

„Tak to se vsaďte, madam. “ Dítě, které

stálo ve stínu slečny Beedleové, se usmívalo také,

a byl to první úsměv, který Elánius u skřeta viděl.

Dřív, než mohl něco říci, vrhla slečna Beedleová

nesouhlasný pohled na Floriána a pokračovala:

„Jenom bych si vás přála vidět v lepší

společnosti, veliteli. Zajímalo by mě, jestli víte,

kde je můj přítel Jeremiáš, poli-cisto?“

Dokonce i v chabém světle lucerny bylo

vidět, že Florián zuří, ale tomu, kdo uměl číst v

lidských výrazech, a Elánius byl zuřivý čtenář,

bylo jasné, že ta zuřivost je plná studu a pocitu

viny. Pak se Elánius podíval na malý pracovní

stolek, kde bylo několik nástrojů a pár knih s

pestrými přebaly. Ulice Elánia naučila, že jsou

chvíle, kdy je nejlepší udělat všechno pro to, aby

nervózní osoba byla pokud možno ještě

nervóznější, a tak zvedl jednu z knih, jako by k

předchozí slovní výměně ani nedošlo, a řekl:

„Ale, vidím tady Kdepak je má kravička ? Tu

malý Sam miluje. Učíte z ní skřety, slečno

Beedleová?”

S pohledem pořád ještě upřeným na

rozčíleného Floriána řekla slečna Beedleová:

„Ano, jak jen to jde. Je to těžká práce. A pro

úplnost, technicky vzato, jsem paní Beedleová.

Můj manžel padl v Klačské válce. Vrátila jsem se

ke ,slečně’, protože se to ke spisovatelce víc

hodí, a kromě toho jsem neměla dost času si na

tu ,paní‘ zvyknout. “

„To je mi líto, madam. Kdybych to byl věděl,

rozhodně bych vás byl ušetřil svých jízlivostí,“

řekl Elánius.

Slečna Beedleová na něj vrhla nepřítomný

úsměv. „Tím se netrapte, jízlivosti věci často

pomohou. “ Malý skřet vedle ní řekl: „Jí-zlý

vosy? Ten pán jí zlé vosy?“

„Slzy hub je moje nejlepší žačka. Jsi úžasná,

je to tak, Slzy hub?“

„Úžasný je dobře, “ odpověděla skřeti

holčička, jako kdyby ochutnávala každé slovo.

„Jemný je dobře, houby jsou dobře. Slzy jsou

měkké. Já jsem Slzy hub, více teď neřekneme.“

Byla to zvláštní kratičká řeč. Dívenka mluvila,

jako kdyby vytahovala jednotlivá slova z polic, a

pak, když je použila, je zase úhledně rovnala

zpět. Znělo to vážně a přicházelo to ze zvláštní,

ploché a bledé tváře. Slzy hub byla oblečena v

něčem, co se podobalo obtočené zástěře, a

vypadala docela půvabně, i když nebyla přímo

hezká, a Elánia napadlo, jak je asi stará. Třináct?

Možná čtrnáct? A taky ho napadlo, jestli by

všichni skřeti vypadali takhle úpravně, kdyby mě

li možnost si pořídit trochu slušné šaty a

udělali něco s těmi příšernými vlasy. Dívka měla

vlasy dlouhé, zapletené do copu a bílé jako sníh.

Bylo to úžasné, na tomhle podivném místě

vypadala jako kousek křehkého porcelánu.

Elánius nevěděl, co říci, ale nakonec ze sebe

vypravil: „Těší mě, že vás poznávám, Slzy hub.“

Podal jí ruku.

Skřeti holčička se podívala na jeho ruku, pak

na něj a nakonec se obrátila ke slečně

Beedleové, která řekla: „Oni si nepodávají ruce,

veliteli. Na inteligentní tvory, kteří vypadají tak

jednoduše, jsou neobyčejně složití.” Pak

pokračovala: „Zdálo by se, že vás sem přivedla

prozřetelnost přesně včas, abyste mohli vyřešit

vraždu Příjemného kontrastu, která byla skvělou

žačkou. Vydala jsem se sem hned, jak jsem se to

dozvěděla,

ale

skřeti

jsou

zvyklí

na

nezaslouženou a náhodnou smrt. Doprovodím

vás k východu, ale pak mě čeká má třída. “

Elánius musel Floriána táhnout za sebou, aby

stačili tempu slečny Beedleové, která vyrazila

směrem k povrchu a vytouženému čerstvému

vzduchu. Uvažoval, co se asi stalo s tělem. Co

asi dělali se svými mrtvými? Pohřbívají je,

pojídají je, vyhazují je na hnůj? Nebo snad

přemýšlel špatně… a co ta myšlenka, která mu

už nějakou chvíli vyvstávala v mysli. Bez

uvažování řekl: „A co všechno je ještě učíte,

slečno Beedleová? Jak se stát lepším občanem?“

Políček ho zasáhl do brady, nejspíš proto, že si

slečna Beedleová i ve svém vzteku uvědomila, že

má kovovou helmu. Ale i tak to byla dobrá rána

a koutkem slzícího oka zahlédl, jak Florián

ustoupil o krok nazpět. Ještěže alespoň ten kluk

má dost rozumu.

„Vy jste opravdu neuvěřitelný hlupák, veliteli

Elá-nie! Ne, neučím je, jak se stát

napodobeninou člověka, učím je, jak být skřety,

pravými chytrými skřety! Věděl jste, že mají jen

pět názvů barev? Dokonce i trolové jich mají

přes šedesát a ještě mnohem víc, když náhodou

natrefí na podomního obchodníka s barvami!

Znamená to, že jsou skřeti hloupí? Ne, mají celou

řadu výrazů, které dodnes nenapadly ani básníky,

pro takové věci, jako je třeba způsob, jakým se

barvy přesouvají a mění, jak se jedna barva mísí

s jinou. Mají jednotlivá slova pro ty nejsložitější

pocity, myslím, že jich znám už skoro dvě stovky,

ajsem si jistá, že je jich mnohem víc. Zvuky, o

nichž byste si mohli myslet, že jsou to jen

zabručení nebo zavrčení, ve skutečnosti nesou

velké množství informací! Jsou jako ledovec,

veliteli, většina z nich je tam, kam nevidíte, a tím,

čemu nerozumíte, a já učím Slzy hub a některé z

jejích přátel, aby dokázali mluvit s lidmi, jako jste

vy, s lidmi, kteří si myslí, že jsou skřeti hloupí. A

víte co, veliteli? Moc času mi na to nezbývá! Jsou

masakrováni! Neříká se tomu tak, samozřejmě,

ale masakrem to končí, protože jsou to jen tupí

tvorové, všem na obtíž, chápete? Proč se

nezeptáte pana Závěrka, co se stalo před třemi

lety se zbytkem skřetů, veliteli Elánie?”

S těmi slovy se slečna Beedleová otočila na

podpatku a zmizela směrem dolů zpět v temnotě

jeskyně. Slzy hub poskakovala za ní. Posledních

několik kroků do slunečního světla musel Elánius

udělat sám.

Když Samuel Elánius vyšel do oslňující záře,

měl najednou pocit, že mu někdo tělem prohnal

rozžhavený drát a pak ho stejně rychle vytáhl.

Měl co dělat, aby udržel rovnováhu. A mladík ho

chytil za paži. Tak to bylo na jedničku, pomyslel

si Elánius. Ten mládenec byl dost chytrý na to,

aby si pořádně prohlédl terén, nebo alespoň

natolik chytrý, že se hned nedal na útěk.

Sedl si na trávu, vychutnával si ševel vánku v

okolních keřích a zhluboka nasával svěží, čistý

vzduch. Bez ohledu na to, co jste si o skřetech

mysleli, v jejich jeskyních byla atmosféra, o níž

lidé říkají: „Na vašem místě bych si to dvakrát

rozmyslel, než bych šel tam dovnitř!”

„Rád bych si s vámi promluvil, vrchní

policisto,” řekl nahlas. „Jako polda s poldou. O

minulosti a možná i o podobě věcí příštích.”

„Víte, já bych vám chtěl moc poděkovat,

veliteli, že si o mně myslíte, že jsem policista.”

„Váš otec tady byl policistou před třemi lety,

že?”

Florián upíral pohled přímo před sebe. „Ano,

sire.”

„No tak, co se stalo se skřety, Floriáne?”

Florián si odkašlal. „No, táta řekl mně a

mámě, abychom zůstali uvnitř. Řekl, že se

nemáme dívat, ale nemohl nám zakázat

poslouchat, a my slyšeli spoustu výkřiků a dalších

zvuků, a to moji matku nesmírně rozrušilo.

Později jsem slyšel, že byl z kopce vyveden

velký počet skřetů, ale otec o tom nikdy

nemluvil, až mnohem později. Myslím, že ho to

zlomilo, sire, vážně. Vyprávěl, že přihlížel, jak

skupina mužů, převážně hajných a místních

násilníků, vylezla z jeskyně a vlekla s sebou

skřety, sire. Bylo jich prý hodně. Říkal, že

nejstrašnější na tom bylo, že ti skřeti byli tak

odevzdaní a poddajní, víte. Jako kdyby nevěděli,

co mají dělat.”

Při pohledu do Floriánovy tváře Elánius

poněkud povolil. „No tak, chlapče. Pokračuj.”

„No, sire, vyprávěl, že lidé vycházeli z domů

a mnoho jich pobíhalo sem a tam, a on se začal

vyptávat, no, a obecní radní říkali, že to je v

pořádku, protože skřeti nejsou nic jiného než

havěť. Ze prý je odvedou dolů do doků, aby si

pro změnu na živobytí začali vydělávat a

neobtěžovali ostatní lidi. Bylo to v pořádku, říkal

otec. Vedli je někam, kde svítí sluníčko, někam

hodně daleko odsud. “

„Jen tak pro zajímavost, pane Floriáne, jak

to mohl vědět?“

„Otec říkal, že obecní radní v tom směru byli

velmi přesvědčiví, sire. Jen prý budou muset

pracovat, aby si zasloužili své živobytí. Říkal, že

tím se jim vlastně prokazuje služba. Nikdo neměl

v úmyslu jim ublížit, natož je zabít. “

Elánius se úmyslně tvářil zcela lhostejně.

Povzdechl si. „Jestliže to bylo bez jejich souhlasu,

pak to bylo otroctví, a jestliže otrok pořádně

nepracuje, je mrtev. Je vám to jasné?”

Florián sklopil pohled ke špičkám bot.

Kdyby dokázal pohled leštit, byly by jeho boty

jen zářily. „Potom, co mi vyprávěl tohle, mi otec

řekl, že teď jsem policistou já a musím se starat o

mámu. Dal mi svůj obušek a odznak. Pak se mu

začaly třást ruce, sire, a za pár dní byl mrtvý, sire.

Já si myslím, že ho něco žralo, sire, jako v hlavě,

víte, sire? A nakonec ho to dostalo.”

„Slyšel jste někdy o lordu Vetinarim,

Floriáne? Nemůžu říci, že bych ho zrovna

miloval, ale často udeří hřebík na hlavičku.

Podívejte, na ulici došlo k nějakému narušení

klidu, jak my říkáme, a ukázalo se, že tam byl

muž, který měl psa, podle přihlížejících svědků

napůl mrtvé zvíře, a pokoušel se ho přinutit vstát

tak, že škubal vodítkem, a když na něj pes vrčel,

donesl si z nedalekého řeznického krámu sekeru,

srazil psa na zem a jen tak mu usekl zadní nohy.

Předpokládám, že většina lidí by řekla: ,To je

surovec, ale nakonec… byl to jeho pes‘, a tak

dále, ale lord Vetinari si mě zavolal a řekl mi:

,Člověk, který je schopný udělat něco takového

psovi, je člověk, kterému by měl zákon věnovat

zvýšenou pozornost. Okamžitě prohledejte jeho

dflm.‘ Ten muž byl o týden později pověšen, ne

kvůli tomu psovi, i když já bych ani slzu neuronil,

kdyby to tak bylo. Pověsili ho kvůli tomu, co

jsme našli v jeho sklepě. Obsahem toho sklepa

vás raději nebudu zatěžovat. A tomu

zatracenému Vetinarimu to zase prošlo, protože

měl pravdu: tam, kde jsou malé zločiny, nejsou ty

velké daleko.“ Elánius se rozhlížel po zvlněné

krajině dole pod nimi: jeho pole, jeho stromy,

jeho pole jeho zlatého obilí… Všechno jeho,

přestože v životě nezasadil jediné semínko, snad

jen v době, kdy byl malý hoch a pokoušel se na

vlhkém flanelu vypěstovat hořčici a řeřichu.

Všechno to vyhodil, protože mu nikdo ne-řekl,

že flanel měl nejdříve pečlivě vyprat, aby z něj

odstranil veškeré mýdlo. To není právě nejlepší

praxe pro majitele panství s velkostatkem. Jenže i

tak… jeho zem, je to tak? A on si byl jistý, že ani

on, ani Sibyla nikdy nedali souhlas, aby bylo

množství skřetů vyvedeno z toho nepořádku,

kterému říkali domov, a odvedeno bohové vědí

kam.

„Nám o tom nikdo neřekl!“

Florián se zaklonil, aby se vyhnul tomu téměř

hmatatelnému vzteku. „Já jsem o tom nevěděl,

sire.“ Elánius vstal a protáhl se. „Už jsem toho

slyšel dost, mládenče, a taky už toho mám dost.

Je čas ohlásit to na vyšších místech!“

„Myslím, že to zabere přinejmenším

půldruhého dne, než jezdec dorazí do města, sire,

i když cestou získá čerstvé koně, sire.”

Sam Elánius vykročil svižným krokem z

kopce. „Já mluvil o lady Sibyle, mladíku.”

Když Elánius s Floriánem, který mu

udýchaně poklusával v patách, dorazil do Sídla,

lady Sibyla seděla ve velkém salóně plném dam a

šálků s čajem. Vrhla na něj jeden jediný pohled a

řekla mnohem veseleji, než se cítila: „Aha, vidím,

že bys se mnou rád něco probral.” Obrátila se k

přítomným dámám, usmála se a řekla: „Prosím,

dámy, omluvte mě, odskočím si na slovíčko s

manželem.” S těmi slovy uchopila Elánia za loket

a nepříliš jemně ho vyvlekla na chodbu. Otevřela

ústa, aby pronesla manželské kázání na téma

dochvilnost, začichala a o krok ustoupila. „Same

Elánie, ty páchneš! To jsi padl do něčeho

hospodářského? Od snídaně jsem tě skoro

neviděla! A proč za sebou pořád vláčíš toho

mladého policistu? Jsem si jistá, že má mnohem

důležitější věci na práci. Nechtěl tě snad

zatknout? Pořád ještě platí, že přijde na čaj?

Doufám, že se předtím alespoň umyje.” To

všechno říkala Elániovi, ale mířila tím samozřejmě

na Floriána, který postával v povzdálí a zřetelně

uvažoval, zda by se neměl urychleně vzdálit.

„Bylo to nedorozumění,” pospíšil si Elánius s

odpovědí, „a jsem si jistý, že jakmile najdu svůj

obušek, zjistíme, že na něm nebude ani stopa po

krvi, ale tady pan Florián byl velkomyslný a ze

své vlastní vůle se se mnou podělil o všechny

dostupné informace.”

A ve chvíli, kdy se šeptaný rozhovor mezi

manželi rozeběhl naplno a projevoval se jen tu a

tam hlasitějšími slovy jako „To rozhodně ne!”

nebo „Já si myslím, že mluví pravdu,” byl Florián

připraven dát se na útěk.

„A oni se nebránili?11 řekla Sibyla. Mladý

policista se pokoušel vyhnout jejímu pohledu, ale

ona měla ten druh pohledu, který proběhne okolí

a najde vás, ať stojíte kdekoliv.

„Ne, Vaše Milosti,” bylo všechno, co ze

sebe vypravil.

Lady Sibyla se podívala na manžela a

pokrčila rameny. „No, to by byl pekelný boj,

kdyby mě chtěl někdo odvést na místo, kam

bych jít nechtěla,” prohlásila, „a taky jsem

myslela, že mají skřeti zbraně? Říká se, že jsou to

děsiví válečníci. Myslela jsem si, že to by bylo

něco jako válka! O tom bychom se určitě

doslechli! Podle toho, jak o tom mluvíš, to

vypadá, že šli jako náměsíční. Třeba měli hlad?

Všimla jsem si, že divokých králíků tady hodně

ubylo, proti době, kdy jsem byla malá. A proč

tady některé nechali? To všechno je tak trochu

záhada, Same. Skoro všichni tady v okolí patří k

rodinným přátelům Rychle pozvedla ruku.

„Same, ani by mě nenapadlo, abych tě zrazovala

od výkonu tvých povinností, to mi věř, ale buď

opatrný a ověř si každý krok. A Same, prosím -

já tě znám -, nechovej se jako býk před

červenou branou. Okolní lidé by si to mohli

nesprávně vykládat.”

Sam Elánius si byl jistý, že on už si to špatně

vykládá. Na čele mu naskočily vrásky a řekl:

„No, já nevím, Sibylo, co dělá býk před

červenou branou? Zastaví se a zatváří se

zmateně?”

„Ne, můj milý, vrhne se na ni a rozbije ji na

kusy.”

Lady Sibyla mu věnovala varovný úsměv a

smetla si ze šatů několik smítek. „Myslím, že vás

už dál nebudeme zdržovat, pane Závěrku,”

sdělila Floriánovi, kterému se po tváři rozlil

vděčný

výraz.

„Nezapomeňte

ode

mě

pozdravovat svou milou maminku. Kdyby jí to

nevadilo, ráda bych se s ní viděla, dokud jsme

tady, abychom spolu zavzpomínaly na ty staré

dobré časy. Ale teď bych vám navrhla, abyste

odešel přes kuchyň, bez ohledu na to, co si můj

manžel myslí

o policistech, kteří chodí vchodem pro

služebnictvo, a řekněte kuchařce, ať vás

zásobí… no, vším, co by vaši maminku

potěšilo.1’

Obrátila se ke svému manželovi. „Co kdybys

ho doprovodil, Same? A když máš tak rád

čerstvý vzduch, podívej se při tom po malém

Samíkovi. Myslím, že je s Jeefesem někde na

hospodářském dvoře. “

Když procházeli dlouhými chodbami, Florián

mlčel, ale Elánius cítil, že se mladík v duchu

potýká s nějakým problémem. Jakým, to se

ukázalo v okamžiku, kdy Florián řekl: „Lady

Sibyla je moc hodná dáma, že, sire?“

„Tak to mi nemusíš připomínat,” odpověděl

Elánius, „a byl bych rád, kdyby sis uvědomil, že

ona a já jsme naprosté protiklady. Když mám

pocit, že jsem narazil na nevyřešený zločin,

začínám být nedůtklivý. Nevyřešený zločin je

něco proti přírodě.”

„Pořád musím myslet na tu skřeti holku, sire.

Vypadala jako socha a ten způsob, jakým

mluvila, tedy… já nevím, co mám říct. Víte, co

tím myslím, dokážou být tak otravní - když nejste

dost rychlí, dokážou vám ukrást i tkaničky z bot

-, ale když je vidíte v té jejich jeskyni, uvědomíte

si, že jsou tam, no, jak bych to…, že tam jsou

prostě děti, skřeti dědové a „Staré skřeti

matky?” nadhodil Elánius tiše. Malý chlapec paní

Závěrkové se znovu zazmítal v neznámém a

děsivém sevření filosofie, a nakonec ze sebe

vypravil: „Víte, sire, chtěl jsem říct, že krávy

bývají dobré matky, ale na konci dne jsou telata

jen telecím na kopytech, ne?“

„Možná, ale co bys řekl, kdyby k tobě tele

přišlo a řeklo: ,Ahoj, jmenuju se Slzy hub‘?“

Floriánova tvář se stáhla v pokusu o další

myšlenkové procesy. „Myslím, že bych si dal k

jídlu raději salát, sire.“ Elánius se usmál. „Byl jste

v komplikovaném postavení, mládenče, a něco

vám řeknu. Já jsem teď taky v takové složité

situaci. Tomu se říká být pol-dou. Proto mám

rád, když se dají na útěk. Pak už je to všechno

jednoduché. Oni utíkají a já je honím. Nevím,

jestli v tom je něco metafyzického, nebo tak. Ale

je tady mrtvé tělo. Vy jste ho viděl, já jsem ho

viděl a viděla ho i slečna Beedleová. Na to

nezapomí-nejte.“

Malý Sam seděl na balíku sena na

hospodářském dvoře a díval se, jak přicházejí

koně. Rozběhl se k otci a zdálo se, že je sám

sebou neobyčejně potěšený. „Ta-ti, znáš

kuřata?”

Elánius ho zvedl do náruče a přikývl. „Ano,

už jsem o nich slyšel, Same.“

Samík se vykroutil otci z objetí, jako kdyby

to, že ho někdo zvedne a zatočí se s ním, bylo

jednání zcela nepatřičné pro seriózního studenta

skatologických věd, a zatvářil se nadmíru vážně.

„Tati, víš, že když kuřata udělají hovínko, je

nahoře toho hovínka bílej kousek, a to je čůrání?

Někdy to vypadá jako cukrová poleva na

vdolečku, tati!“

„No, tak to jsi hodný, že jsi mi to řekl,“

přikývl

Elánius. „Vzpomenu si na to, až budu příště

jíst vdolek s polevou.” A pak už vždycky u

každého vdolku, dodal sám pro sebe v duchu.

„Doufám, že teď už víš o hovínkách všechno,

Same?“ řekl s nadějí a viděl, že se Jeefes usmál.

Malý Samík, který stále ještě pozoroval

hromádku drůbežího trusu malou lupou, zavrtěl

hlavou, aniž spustil oči z předmětu svého zájmu.

„To ne, tati, pan…“ V tom okamžiku se zarazil a

podíval se s nadějí na Jeefese.

Ten si odkašlal a řekl: „Asi před půl hodinou

tady byl pan Pstružný, jeden z hajných, a junior

se samozřejmě pustí do řeči s každým, a

výsledkem je, že podle všeho se váš syn rozhodl

pořídit si sbírku trusu divokých lesních tvorů. “

Hajní, pomyslel si Elánius. Chvilku to slovo

převaloval v hlavě a přemýšlel, kdo asi před těmi

třemi lety sháněl skřety do houfu. A pak si

pomyslel, jak důležité to je v porovnání s

otázkou, kdo jim to nařídil ? Myslím, že už

začínám chápat, jak tohle místo funguje: Lidé

dělají, co se jim řekne, protože to dělali vždycky.

Jenže hajní jsou dost schopní, protože to nejsou

jen lidé, koho musí přechytračit. A nezapomínej,

že tohle je venkov, tady zná každý každého a

každý si každého všímá. Myslím, že Florián

nelže, takže

0 tom, co se tady tu noc před třemi lety

stalo, vědí

1 ostatní. Sibyla říká, že se nesmím chovat

jako býk, když vidí rudě natřená vrata, a má

pravdu. Musím si dát dobrý pozor, kam šlapu.

To, co se stalo, se stalo před třemi lety. Takže si

klidně můžu dopřát ještě trochu času. Nahlas se

ozval: „Jak moc to mám brát vážně?“

„Jak se zdá, měl jste podle všeho těžký den,

sire,“ odpověděl Jeefes. „Dnes ráno jste byl na

cestě do lochu za doprovodu mladého cucáka,

který si o sobě myslí, že je policajt, ale pak jste

ve společnosti nějakého skřeta a řečeného

cucáka vyrazil na Šibeniční vrch, kde jste dost

dlouho pobyli, nakonec jste spolu s tím řečeným

holobrádkem vyšli ven a před pár minutami jste,

už bez toho cucáka, dorazil sem.“ Jeefes se na

Elánia usmál. „Do kuchyně neustále někdo chodí,

sire, lidé se trousí sem a tam, a jak se dostanete

za zelené dveře6, jsou drby něco jako měna.

Nesmíte zapomínat, sire, že navzdory ošklivým

pohledům pana Stříbra jsem teď nejvyšší hlavoun

pod schody já a můžu si chodit, kam chci, a dělat

si, co se mi zlíbí, a oni ať se z toho klidně třeba -

abych tak vzpomněl malého Sama - potrusí. Z

některých oken domu je vidět celý vrch a

pokojské velmi ochotně spolupracují, sire. Jak se

zdá, všechna děvčata by stála o zaměstnání v

domě v ulici Vodní brázdy. Moc touží po

světlech velkoměsta, sire. Takže usilovně

spolupracují. Mimoto jsem našel v pracovně

velmi kvalitní dalekohled. Nádherný výhled na

Šibeniční vrch. Dokázal jsem vám prakticky

odezírat ze rtů. Malý Samík si moc užil hru

,Hledáme tatínka1. “

Elánius při těch slovech pocítil osten viny.

Tohle měla být rodinná dovolená, že? Ale…

„Někdo zabil skřeti dívku v Umrlcově hájku,“

řekl na vysvětlenou. „Ujistili se, že tam bude

spousta krve, aby tak dali našemu mladému

policistovi něco, co by mohl považovat za

případ. A on v tom lítá. Myslím, že ještě v životě

neviděl mrtvolu.”

Zdálo se, že to Jeefese doopravdy zaskočilo.

„Cože? To jako myslíte žádnou? Možná, že se

sem pře-stěhuju na penzi, i když se obávám, že

bych tady umřel nudou.“

Elánia něco napadlo a podíval se na Jeefese.

„Když jste se díval tím dalekohledem, neviděl

jste jít na kopec ještě někoho jiného?“

Jeefes zavrtěl hlavou. „Ne, pane, jen vás.“

Oba se otočili a chvíli pozorovali malého

Sama, který si do svého notýsku pečlivě

zakresloval kuřinec, a Jeefes tiše řekl: „Máte moc

prima kluka, je opravdu chytrý. Užijte si toho

času, sire.“

Elánius potřásl hlavou. „Bohové vědí, že

máte pravdu, Jeefesi, ale… někdo ji rozřezal a

bylo to ocelovou čepelí, to je jisté. A oni mají jen

kamenné zbraně. Strašně ji pořezali, aby tam

bylo tolik krve, že si jí všimne dokonce i hloupý

policajt. A jmenovala se podle barev květin.”

Jeefes vydal neurčitý, ale určitě nesouhlasný

zvuk. „Policajti by neměli být sentimentální, sire.

Kalí to úsudek. Sám jste to řekl. Nachomýtnete

se k nějaké zatracené domácí scéně a myslíte si,

že můžete věci vylepšit tím, že někoho zkopete

do kulata, jenže jak máte poznat, kdy už to stačí?

Tak jste to říkal. Říkal jste, že položit chlapa ve

rvačce je v pořádku, ale tlouct ho, když má

náramky, je špatné. “

K Elániovu překvapení ho Jeefes přátelsky

poklepal po rameni (kdyby vás Jeefes poklepal

po rameni nepřátelsky, okamžitě byste to

poznali).

„Dejte na mou radu, veliteli, a udělejte si zítra

volno. Na jezeře je malá loděnice a pak byste

mohl vzít toho chlapce do lesa, kde se může

doslova po kolena brodit v trusu všeho možného

druhu. Bude v hovín-kovém nebi! Ano, a taky mi

řekl, že by se chtěl znovu podívat na toho

páchnoucího pána s lebkami. Něco vám řeknu…

s tím mozkem, který má, bude arcikan-cléřem

Neviditelné univerzity ještě před šedesátkou!11

Jeefes si musel všimnout obličeje, který

Elánius udělal, protože pokračoval: „Proč vás to

tak překvapuje, sire? Třeba se bude chtít stát

alchymistou, hm? Neříkejte, že byste chtěl, aby

byl policistou, to byste přece doopravdy nechtěl,

že ne? Víte, když jste mágem, tak se vás alespoň

lidi nepokoušejí kopnout do kejkláka, nemyslíte?

Samozřejmě, tu a tam se musíte postavit děsivým

stvůrám z bůhvíkterého pekla, ale ty nenosí nože

a vy jste na to cvičený. To stojí za zamyšlení,

veliteli, protože on roste jako z vody a vy byste

ho měl pomalu směrovat na správnou životní

kolej. A teď, jestli mě omluvíte, sire, zaskočil

bych si otrávit pár sloužících.”

Jeefes udělal několik kroků, pak se zastavil,

ohlédl se na Elánia a dodal: „Podívejte se na to

takhle, sire. Když si uděláte chvíli volno, viník

nebude méně vinný, mrtvý nebude míň mrtvý a

Její Milost se vás nepokusí setnout ramínkem na

šaty.“

1

Ve chvíli, kdy se Elánius dostal nazpět do

Sídla, hosté Sibylina čajového dýchánku se právě

rozcházeli. Otřel si z bot Venkov a zamířil do

pánské koupelny Sídla. Samozřejmě, v Sídle byla

celá řada koupelen, pravděpodobně víc, než

byste našli v mnoha ulicích města, kde jste, co se

koupelnového přepychu týče, mohli, nebo častěji

museli volit obvykle mezi pocínovanou vanou,

džbánem a umyvadlem, nebo ničím. Tahle

koupelna ale byla postavena podle návrhu

„Potrefeného11 Petra Berankina a připomínala

proslulou koupelnu Neviditelné univerzity, i

když… Kdyby byl „Potrefený” navrhoval onu,

byl by se ten ústav jmenoval spíš Necudná

univerzita, protože „Potrefený” Petr Berankin měl

více než zdravý (možná, že až nezdravý) zájem o

dámy a v jeho koupelně to bylo rozhodně vidět,

pánové, tedy… no… bylo to vidět. Samozřejmě,

že ty bílé mramorové krásky byly velmi seriózní

se všemi těmi schránkami, košíky, chomáči

mramorových hroznů a tolik populárními pruhy

gázy, které naštěstí přistály přesně na těch

místech, kde zabránily umění, aby se nestalo

pornografií. A také to nejspíš byla jediná

koupelna, která měla kohoutky s označením

teplá, studená a brandy.

Dále jste však našli takové fresky, že pro

muže poněkud slabší povahy bylo dobře, že měl

po ruce kohoutek se studenou vodou, protože na

freskách se vyskytovala celá řada překrásných

míst, to je třeba říci, a ty dámy byly jen začátkem

problému. Byli tam

i mramoroví gentlemani, rozhodně to byli

pánové, dokonce i ti s kopýtky místo nohou.

Bylo divné, že voda v koupelně nevřela sama o

sobě. Ptal se na to

Sibyly a ona mu řekla, že je to jedna z

důležitých součástí Sídla a sběratelé starožitností

Sídlo často navštěvují, aby si koupelnu prohlédli.

Na to Elánius odpověděl, že přesně to by od nich

čekal, jakpak by ne, co jiného. Sibyla opáčila, že

není třeba, aby používal tenhle tón hlasu, protože

ona sama se tam občas koupala, už když jí bylo

dvanáct, a nevidí na tom nic špatného. Naopak,

dodala, později jí to ušetřilo mnohá překvapení.

Teď ležel Elánius v luxusní vaně a měl pocit,

jako kdyby se pokoušel poskládat si mozek z

jednotlivých kousků. Jen vzdáleně si uvědomil, že

se dveře koupelny otevřely, a jako z dálky slyšel,

jak Sibyla říká: „Samíka jsem uložila sama a už

tvrdě spí, i když si vůbec nedokážu představit, o

čem se mu zdá.“

Pak se Elánius znovu ponořil do horce vlhké

atmosféry a jen mimoděk si uvědomoval zvuk

šatstva, které tiše dopadá na zem. Pak za ním

lady Sibyla vklouzla do vany. Hladina vody,

dbalá fyzikálních zákonů, se zvedla a spolu s ní i

nálada Sama Elánia.

O několik hodin později se Sam Elánius

skoro topil v moři měkkých polštářů na obrovské

posteli a vznášel se na vlahém růžovém obláčku

těsně nad hladinou bezvědomí. Najednou si byl

skoro jistý, že slyšel svůj vlastní hlas, který mu

šeptal: „Přemýšlej

o věcech, které jsou divné. Přemýšlej, proč

ta příjemná mladá dáma z vyšších kruhů chodí do

skřetích jeskyní, jako kdyby to byla ta

nejpřirozenější věc na světě.“ Tentýž hlas mu

odpověděl: „No, Sibyla stráví doma polovinu

času v neohrabaném ochranném oděvu a

ohnivzdorné helmě, protože má ráda draky.

1

Pozn. aut.: Pro Elánia to byla záhada,

protože si byl naprosto jistý, že je nemožné

rozeznat rozdíl mezi kuřecím a krůtím

pšoukem, ale existovali takoví, kteří o sobě

tvrdili, že to dokážou, a Elánius byl rád, že si

takoví lidé vybrali pro seberealizaci svých

podivných choutek právě tohle a nesbírali

například na nočních toulkách městem lidské

hlavy, kterými by si plnili žumpu za domem.

2

Pozn. aut.: Protože většinou nesměl mluvit.

3

Pozn.

aut.: Čtvrtý Kuráž, který vedl

tabákový obchod a výrobnu šňupacího

tabáku, měl pocit, že jeho příjmení postrádá

prestiž, a z jakéhosi důvodu si vybraljméno

Temnosti - které samozřejmě prestiž získalo

díky úspěchu jeho tabákového podnikání, o

kterém výjimečně dobře smýšleli příslušníci

šlechty i mnozí jiní. A od té doby byl v přímé

rodinné linii každé generace alespoň jeden

Temnosíl (i když dívky se obvyklejmenovaly

Tem-nopíle).

Pozn. překl.: Viz knihu Terryho Pratchetta

Buch! (Tal-press 2007).

Pozn. překl.: Ne, to není chyba. Zdejší Igor

mluví zcela normálně. Ostatně několikrát už

bylo zmíněno, že všeobecné huhlání Igorů je

jen něco jako logo spojené s mimikry. Huhlá -

je to Igor - Igoři huhlají - jsou retardovaní -

není se čeho bát. Vpolicejní laboratoři to

neměl Igor zapotřebí. Jednak se ho tady nikdo

nebál a za druhé, kdyby byl retardovaný, tak

by tam vůbec nebyl.

4

Pozn.

aut.: Krátkézatřpyceníje vlastně

vizuální cinknutí.

5

Pozn. překl.: Pokud laskavý čtenář narazil

v této souvislosti na jména jiná, nechťje

považuje za záskoky.

6

Pozn.

překl.: Výraz zelené dveře pan

Pratchett použil jako označení něčeho, co dělí

dva rozličné světy, podobně jako výrazy „nad

schody “ a „pod schody Věřte mi.

Vysvětlování by bylo na dlouhé lokte. Musel

bych do toho zaplést písničku z roku 1956,

několikerépřelako-vání

zmíněných

dveří,

různé podniky ještě různější pověsti, kterým

se zmíněné dveře připisují, 0’Henryho, R.

Steinera, H. G. Wellse a spoustu dalších,

včetně medvídka Pú.

>

Je to jedna z těch věcí, které prostě mají nóbl

dámy sklony dělat. “

Uvažoval, co by na to měl říci, a sám sobě

odpověděl: „To ano, ale draci, to jsou tvorové, o

nichž se uvažuje jako o společensky přijatelných.

Jenže to pro skřety v žádném případě neplatí.

Nikdo o skřetech neřekne jediné dobré slovo,

jen slečna Beedleová. Proč by zítra nevzal Sama

s sebou na návštěvu ke slečně Beedleové? Ona

mu přece přivodila to hovín-kové nadšení, a

navíc je spisovatelka a bude nejspíš ráda, když si

bude moci od práce chvíli odpočinout. Ano, to je

dobrý nápad, pro malého Sama to bude

neobyčejně poučné a s nějakým vyšetřováním to

nemá nic společného, ó ne…“ Tím uspokojen,

klidně vyčkával, až se za doprovodu sborového

vytí, skřeků, tajemného vzdáleného dunění,

hlasitého šustění, chřestění a šramocení,

znepokojujícího tikání, děsivých škrabavých

zvuků, velmi blízkého pleskotu kožnatých křídel a

dalších nástrojů toho pekelného koncertu, jemuž

se říká klid venkova, dostaví spánek.

Užil si ještě potěšení z pozdní partičky

kulečníku, kterou si zahrál s Jeefesem, jen aby

nevyšel ze cviku, a když teď napůl nepřítomně

naslouchal té venkovské kakofoni, přemýšlel,

jestli se dá vyřešení velkého a složitého zločinu, k

němuž musí člověk přistupovat s jistou

opatrností, přirovnat k parti snookeru. Jistě,

byla tam řada červených koulí, a ty se člověku

pletly do cesty, takže bylo třeba se jich zbavit,

ale vaším cílem, tím skutečným cílem byla ta

černá.

V Hrabství žili velmi vlivní lidé, a proto musí

postupovat opatrně. Metaforicky řečeno, Sam

Elánius ve své hlavě podnikl první šťouch.

Ležel v posteli na zádech a užíval si toho

úžasného pocitu, že se pomalu propadá do

polštářů, a po chvilce řekl Sibyle: „Má tady

někde sídlo rodina Rze-zaczova?“

Pozdě si uvědomil, že to možná není dobrá

otázka, protože už mu dávno mohla všechno říci

při jedné z těch obvyklých příležitostí, kdy jako

každý ženatý muž nedával příliš pozor, co mu

žena povídá, což by mohlo vyvolat v těch

nádherných, vlahých minutách před usnutím

nežádoucí nesoulad. Jediné, co ze své ženy viděl,

byla špička nosu, protože zbytek zakrývaly

polštáře, ale pak ospale zamumlala: „Hmm,

koupili asi před deseti lety zámeček Záděra,

nedlouho potom, co markýz Pavnikov zavraždil v

tropickém skleníku svou ženu štěpařským nožem.

Nepamatuješ? Strávil jsi celé týdny tím, že jsi

prohledával město, abys ho našel. Nakonec si

všichni mysleli, že už dávno odplul do Ctyřiksu a

že se zamaskoval tím, že si přestal říkat markýz

Pavnikov. “

„Ano,“ přikývl Elánius, „a taky si pamatuju,

že řadu jeho kamarádů popouzelo, že se to

vůbec vyšetřuje! Říkali, že spáchal jen jednu

jedinou mizernou vraždu a stejně že to byla vina

jeho ženy, která měla tak špatný přístup k věci,

že zemřela po jednom jediném malém bodnutí!”

Pak se lady Sibyla obrátila na bok, což

znamena

lo - protože byla žena bohatě obdařená

váhovou výrazností -, že jak se obrátila, začal se

Samovi nejbliž-ší polštář chovat jako převodové

kolečko v soukolí a otáčel se opačným směrem,

takže Elánius vzápětí zjistil, že najednou leží

obličejem dolů. Vyhrabal se znovu na povrch a

řekl: „A koupil ho Rzezacz, ano?

Je to zvláštní, protože ten starý hamoun

neutratí ani

o penci víc, než musí.“

„To nebyl on, to byl Gravid. “

Elánius se o něco probral. „Jeho syn? Ten

zlosyn?”

„Same, myslím, že správné slovo pro to, co

dělá, je podnikatel, a pokud ti to nevadí, tak už

bych ráda spala. “

Sam Elánius věděl, že nejlepší odpovědí

bude mlčení, a začal se znovu propadat do

hlubin, zatímco mu hlavou táhla slova jako

podvodník, bezohledný lump, chlap, který

dokáže šikovně strčit krumpáč mazanosti

mezi to, co je dobré a špatné a moje a tvoje,

bezskrupulózní chlap, finančník a jeden z

nedotknutelných…

Tak se pomalu přesunul do světa nočních

můr, kde si hodní a zlí hoši bez nejmenšího

varování tak často vyměňují klobouky, svedl boj

s nespavostí, nakonec ji složil a ujistil se, že

zůstane alespoň osm hodin K. O.

Příští ráno se zamyšlený Elánius ruku v ruce

se svým synem vydal k domu slečny Beedleové,

ale nedokázal si představit, co má čekat. Měl s

literárním světem velmi malé zkušenosti, on dával

přednost tomu skutečnému, a slyšel, že

spisovatelé tráví celé dny v županu a popíjením

šampaňského.1 Na druhé straně, když se úzkou

uličkou blížil k domu, začaly se mu v hlavě

objevovat trochu jiné myšlenky. Tak především

„domek“ měl zahradu, za niž by se nemusela

stydět ani slušná farma. Když nahlédl přes plot,

uviděl řádky a řádky zeleniny a bobulového

ovoce, hned vedle byla ovocná zahrada a

nejspíše prase-čák a támhle pravý venkovní

suchý

záchod,

dokonale

profesionálně

vybudovaný suchý venkovní záchod, s povinným

srdíčkem vyřezaným pilou děrovkou do dveří.

Kousek od něj pak byla obrovská hranice

topivového dřeva, aby se každá cesta pěšinkou

opravdu zhodnotila. Celé místo dýchalo

efektivním a praktickým duchem a rozhodně

nevypadalo tak, jak by člověk čekal u někoho,

kdo si celé dny jen hraje se slovíčky.

Slečna Beedleová otevřela dveře prakticky

ve stejném okamžiku, kdy zaklepal. Nezdálo se,

že by byla překvapená.

„Více méně jsem vás čekala, Vaše Milosti.

Nebo vám mám dnes říkat pane policisto? Podle

toho, co jsem slyšela, je to tak či tak nakonec

vždycky policis-ta.“ Pak sklopila pohled. „A

tohle musí být mladý Sam.“ Podívala se na otce a

dodala: „Mají v takových chvílích trochu problém

s řečí, že?“

„Víte, mám spoustu hovínek, “ sdělil jí Samík

pyšně. „Ukládám si je do sklenic od marmelády

a na záchodě mám laboratoř. Nemáte nějaké

sloní hovín-ko? To dělá…,“ tady se pro efekt

odmlčel, „…plááác\“

Na krátký okamžik se slečně Beedleové na

tváři objevil onen mírně skelný výraz, jaký bylo

často vidět na tvářích lidí, kteří se se Samem

potkali poprvé. Podívala se na Elánia. „Musíte na

něj být opravdu pyšný. “

Pyšný otec odpověděl: „Je velmi těžké s ním

držet krok -já vím.“

Slečna Beedleová je vedla z velké předsíně

do pokoje, kde hrál hlavní roli pestře potištěný

kartoun, a odvedla malého Sama k velkému

psacímu stolu. Otevřela jednu zásuvku a podala

chlapci něco, co vypadalo jako malá kniha.

„Tohle je vázaný číslovaný výtisk Radosti z

ušního mazu, a jestli chceš, tak ti ho podepíšu.“

Mladý Sam od ní knihu převzal jako někdo,

kdo právě přebírá svaté ostatky, a jeho otec,

který byl momentálně i jeho matkou, prohlásil:

„Jak se říká?“, načež se malý Samík rozzářil

štěstím a řekl: „Děkuji! “ Pak dodal: „Ale nepište

mi do ní. Mám přísně zakázáno psát do knih!“

Zatímco mladý Sam šťastně obracel listy ve

své nové knize, jeho otec byl usazen do

překrásně

pol-strovaného

křesla.

Slečna

Beedleová se na něj usmála, odspěchala do

kuchyně a zanechala Elánia v místnosti, kde se

neměl na co dívat, protože tam byly jen knihovny

plné obrovského množství knih, další pol-

strovaný nábytek, koncertní harfa a nástěnné

hodiny, které vypadaly jako sova, jejíž oči se

pohybovaly sem a tam v rytmu tikotu - a budou

to dělat tak dlouho, dokud buď nespácháte

sebevraždu, nebo neseberete od nedalekého

krbu pohrabáč a nebudete do té zatracené věci

mlátit, dokud z ní nezačnou lítat kolečka.

Zatímco Elánius zálibně uvažoval o té druhé

možnosti, uvědomil si, že ho někdo pozoruje.

Když se ohlédl, díval se přímo do ustarané tváře

s vystouplou dolní čelistí. Patřila skřeti dívce

jménem Slzy hub.

Rychle se podíval na malého Sama, a

najednou se ve velkém koláči jeho obav vynořila

na povrch ta největší rozinka - co teď udělá malý

Samík? Kolik knih přečetl? Nevyprávěli mu se

Sibylou zbytečně mnoho strašidelných historek o

skřetech, že ne? Nečetli mu příliš mnoho těch

nevinných romantických pohádek, které obsahují

skryté hrůzy, připravené jednoho dne vyskočit a

vyvolat nepochopitelný strach a odpor?

A co se stalo? Malý Sam se zvedl, přešel

místnost, zastavil se přímo před mladou skřetkou

a řekl: „Vím toho spoustu o hovínkách. Je to moc

zajímavé! “

Slzy hub se začala se zoufalým výrazem

rozhlížet po slečně Beedleové, zatímco malý

Sam, naprosto klidný, začal krátkou přednášku

na téma ovčí hovín-ko. Místo odpovědi řekla

skřetka slovy, která skládala jedno na druhé jako

cihly: „Na… co… je… ho-vínko?“

Při těch slovech se malý Sam zamračil, jako

kdyby někdo zpochybňoval jeho celoživotní dílo.

Pak ale s vítězoslavným výrazem zvedl hlavu a

odpověděl jí: „Bez hovínka bys udělala práásk!“

A rozzářil se, protože tak rozřešil jednu ze

zásadních otázek života.

A Slzy hub se rozesmála. Byl to rychlý

klepavý smích, který připomínal Elániovi smích

jistého druhu žen po jistém, příliš velkém

množství ginu. Byl to však smích - přímý,

upřímný a neafektovaný -a mladý Samík se v

něm doslova koupal, pohihňával se a totéž dělal

Sam Elánius, zatímco mu na zátylku vychládal

pot.

Pak řekl malý Sam: „Chtěl bych mít tak velké

ruce jako ty. Jak se jmenuješ?”

Skřeti dívka odpověděla tím zvláštním,

úsporným

a

jakoby

pracně

skládaným

způsobem, který už se Elánius učil znát: „Já se

jmenuju Slzy hub.“

Malý Sam z ní objal tolik, kolik mu jeho

krátké paže dovolily, a zvolal: „Houby by neměly

plakat! “ Pohled, který skřeti děvče vrhlo na

Elánia, už viděl mnohokrát předtím na tvářích

těch, komu se dostalo objetí malého Sama. Byla

to směsice úžasu a něčeho, čemu Elánius říkal

přerozpačitost.

V té chvíli se do místnosti vrátila slečna

Beedleová a nesla podnos, který podala Slzám

hub. „Prosím, buď tak hodná a nabídni našim

hostům, miláčku. “ Slzy hub zvedla podnos,

nejistě natáhla ruce k Elániovi a řekla něco, co

znělo, jako když se po schodech kutálí půl tuctu

kokosových ořechů, ale nějakým způsobem se jí

podařilo do toho zvuku vložit slabiky vy, jíst, já,

dě-la-la. Zdálo se, že je v jejím výrazu naléhavé

sdělení, že se snaží udělat všechno pro to, aby jí

rozuměl.

Elánius se jí chvíli díval do tváře a pak si

pomyslel: No, ale já bych jí přece mohl rozumět,

ne? Jistě to stojí za pokus. Zavřel oči, což je čin

poněkud problematický, když stojíte tváří v tvář

tak dlouhé tváři a s takovými čelistmi. Když oči

pevně zavřel a ještě si je pro lepší utěsnění zakryl

rukou, řekl: „Mohla byste to říct ještě jednou,

mladá… dámo?“ A v temnotě své lebky uslyšel

naprosto jasně: „Dnes jsem pekla sušenky, pane

Po-líci-sto, a pečlivě jsem si umyla ruce,“ dodala

nervózně. „Jsou čisté a chutné. To jsem řekla a

přesně tak.“

Něco, co upekl skřet, pomyslel si Elánius,

když otevřel oči a vzal si z podnosu před svýma

očima poněkud neforemnou, ale opravdu chutně

vyhlížející sušenku. Pak znovu zavřel oči a zeptal

se: „Proč houby pláčou?”

V temnotě zaslechl, jak skřetka zalapala po

dechu, a po chvilce odpověděla: „Ony pláčí, aby

bylo ještě mnohem více hub. To je jistá věc.“

Elánius za svými zády zaslechl tichý cinkot

porcelánu a stolního náčiní, ale když si odkrýval

oči, ozvala se slečna Beedleová: „Ne, veliteli,

zůstaňte v temnotě. Takže je pravda, co o vás

trpaslíci říkají.“ „To já nevím. Co o mně trpaslíci

říkají, slečno Beedleová?11

Elánius otevřel oči. Slečna Beedleová seděla

na židli skoro přímo proti němu, zatímco Slzy hub

čekala s připraveným podnosem na další

sušenkovou akci s výrazem někoho, kdo je

odhodlán čekat věčně, nebo dokud mu někdo

neřekne, že už nemusí. Prosebně se podívala

nejdříve na Elánia a pak na malého Sama, který

Slzy hub pozoroval s očividným zájmem, i když,

jak Sam Samíka znal, v této chvíli se jeho zájem

upíral především na podnos se sušenkami. Proto

řekl: „Dobrá, chlapče, můžeš mladou dámu

poprosit o sušenku, ale pamatuj na své

vychování! “

„Říkají, že se ve vás ukrývá temnota, veliteli,

ale že ji chováte v bezpečné kleci. Říkají, že to je

dar trpaslíků z Koumského údolí. “

Elánius na světle zamrkal. „Trpasličí pověry

ve skřeti jeskyni? Víte toho o trpaslících hodně?“

„Řekla bych, že dost,“ odpověděla slečna

Beedleová, „ale o skřetech toho vím mnohem

víc. A ti věří v Přivolanou temnotu stejně jako

trpaslíci. A co je na tom divného, obojí jsou to

jeskynní tvorové a Přivolaná temnota je

skutečná. Nemáte ji všechnu jen v hlavě, veliteli,

bez ohledu na to, co slyšíte, já to občas slyším

také. Oh, bohové, právě vy, ze všech lidí, byste

měl poznat posednutí, když se vám to přihodí,

nemyslíte? Je to přesný opak pověry - je

skutečné,

i když na něj nevěříte. To mě naučila má

matka, byla to skřetka.“

Elánius se podíval na příjemnou hnědovlasou

ženu, která stála před ním, a velmi uctivě řekl:

„To ne.“

„Dobrá, třeba mi dovolíte, už jen kvůli

efektu, malou teatrálnost a nepřesnost? Přesně to

bylo tak, že mou matku jako tříleté dítě našli a

vychovávali skřeti v Uberwaldu. Asi tak do

doby, než jí bylo nějakých jedenáct, dvanáct, a

říkám to proto, že si nikdy nebyla tak docela

jistá, kolik uběhlo času, z velké části se chovala a

myslela jako skřet, naučila se dokonce i jejich

řeč, což je nesmírně těžké, dokud k tomu nejste

přímo vychován. Jedla s nimi, měla svůj vlastní

záhonek na houbové farmě a oni si jí velmi cenili

za to, jak dokonale vedla krysí farmu. Jednou mi

dokonce řekla, že dokud se neseznámila s mým

otcem, ty nejkrásnější chvíle jejího života se

odehrály v době mezi skřety. “

Slečna Beedleová si zamíchala kávu a

pokračovala. „Řekla mi také, že její nejhorší

vzpomínky, ty, které sejí objevovaly ve snech

jako noční můry, a musím říci, že teď se objevují

i v mých snech, byly tyhle: Jednoho dne lidé z

okolí zjistili, že v podzemí, mezi těmi děsivými,

zrádnými obludami, které, jak každý ví, pojídají

děti, pobíhá zlatovlasá, růžolící holčička. Bránila

se a bojovala, když se ji pokusili odvést, zvlášť

proto, že všichni ti, které považovala za svou

rodinu, byli krůtě pobiti přímo před jejíma

očima.“ Na okamžik zavládlo ticho. A Elánius se

s jistými obavami podíval na malého Sama, který

se naštěstí vrátil ke své Radosti z ušního mazu,

a díky tomu nic jiného nevnímal.

„Ani jste se nedotkl své kávy, veliteli. Držíte

šálek v rukou a díváte se na mě.“

Elánius upil pořádný doušek vroucí kávy, což

mu v tom okamžiku velmi vyhovovalo. „Je to

pravda?11 zeptal se. „Lituji, ale nevím, co bych v

tom případě řekl.“

Slzy hub ho pozorně sledovala, připravená, v

případě, že by ho přepadla chuť na sušenku,

okamžitě zasáhnout. Ostatně, ty sušenky byly

opravdu skvělé, takže aby Elánius zamaskoval

svůj zmatek, poděkoval jí a vzal si ještě jednu.

„Pak je lepší neříkat nic,“ přikývla slečna

Beedleová. „Všichni povraždění a bez jediného

důvodu. Stalo se. Všichni přeci věděli, že jsou to

méněcenní tvorové, je to tak? Říkám vám,

veliteli, je pravda, že některé z těch

nejstrašnějších věcí na světě provedli lidé, kteří

věřili, opravdu věřili, že to dělají v zájmu dobra,

zvláště když v tom byl ještě zapletený nějaký

bůh. No, bylo zapotřebí spousta takových věcí a

ještě více času k tomu, přesvědčit tu malou

holčičku, že už není jedním z těch ošklivých, zlých

skřetů a je skutečně jednou z lidských bytostí,

které vůbec nejsou zlé. Ty lidské bytosti si byly

jisté, že ona jednou pochopí, že všechny ty

ošklivé věci, v nichž se objevovaly kbelíky

ledové vody a pořádné bití, kdykoliv promluvila

skřetím jazykem, nebo si nevědomky začala

zpívat skřeti píseň, byly pro její dobro a v jejím

zájmu. Naštěstí, i když ona si to v té době

nemyslela, byla silná a chytrá a učila se: učila se

být hodným děvčátkem, učila se nosit správné

šaty a jíst nožem a vidličkou a poklekat, aby se

pomodlila a poděkovala za věci, kterých se jí

dostává, a to včetně bití. A učila se, jak nebýt

skřetem, tak dobře, že jí dovolili pracovat v

zeleninové zahradě, odkud utíkala přes zeď.

Nikdy ji nezlomili a ona mi řekla, že v ní vždycky

bude kus skřeta. Otce jsem nikdy nepotkala.

Podle matky to byl poctivý a těžce pracující muž,

a podle mě musel být i pozorný a plný

pochopení. “

Slečna Beedleová vstala, přejela si šaty

rukama, jako by si z nich chtěla oprášit

neviditelné drobečky minulosti. Stála uprostřed

pestrého pokoje s harfou a řekla: „Nevím, kdo

byli ti lidé, kteří pobili skřety a bili mou matku,

ale až jednou zjistím, kdo je tak bezohledně

zmasakroval, bez milosti je zabiju, protože slušní

lidé nemohou být tak zlí. Dobrota je v tom, co

děláš. Ne v tom, co v modlitbách dělat slibuješ.

Tak to je. Otec byl klenotník a brzo zjistil, že

matka má v tomto směru zcela výjimečné nadání,

pravděpodobně proto, že její skřeti minulost jí

dala cit pro kameny. Jsem si jistá, že stálo za to

mít ženu, která klela ve skřetštině, když ji něco

rozzlobilo, a musím vám říci, že skřeti kletby vám

klidně vydrží na čtvrt hodiny. Ona nebyla příliš

sečtělá, jak byste čekal, ale můj otec ano, a já si

jednoho dne pomyslela, jak těžké může být psaní

knih? Vždyť většina slov bude a, já a to a tak

dál a je tolik slov, z nichž je možné si vybírat,

takže větší část práce už je hotová. To bylo před

padesáti sedmi knihami. Zdá se, že to funguje.*1

Slečna Beedleová si sedla a naklonila se

kupředu. „Mají jazyk složitější, než si dokážete

představit, veliteli. Význam každého slova je

souhrnem okolních příbuzných slov, mluvčí,

posluchač, roční období, počasí, oh, a tolik

dalších věcí. Mají něco podobného tomu, čemu

my říkáme poezie, používají oheň a umí s ním

zacházet… A asi před třemi lety skoro všechny

zdejší skřety sehnali dohromady a odvezli,

protože tady byli na obtíž. Vy tady nejste kvůli

tomu?“

Elánius se zhluboka nadechl. „Abych byl

upřímný, slečno Beedleová, přijel jsem navštívit

panství své ženy a ukázat našemu synkovi

venkov. Během posledních událostí už jsem byl

zatčen kvůli podezření z vraždy kováře a viděl

jsem tělo surově zavražděné skřeti ženy. A k

tomu všemu nevím nic o tom, co se s tím

zmíněným kovářem stalo, a byl bych moc rád,

slečno Beedleová, kdyby mi to někdo, nejlépe

vy, objasnil.”

„Ano, já jsem tu chudinku viděla, aleje mi

opravdu líto, že vám nemohu říci, kde Jeremiáš

je, protože to nevím. “

Elánius se na ni díval a pomyslel si: Ona

nejspíš říká pravdu. „Neskrývá se někde v tom

starém dole,

v kopci u skřetů, že ne?“

„Ne, dívala jsem se. Hledala jsem ho všude.

Není po něm ani stopy. A neví o něm ani jeho

rodiče. On je tak trochu bezstarostná a neklidná

povaha, ale rozhodně by neodešel, aniž by mi to

řekl.“ Sklopila oči, očividně v rozpacích.

To ticho bylo výmluvné. Nakonec ho přerušil

Elánius. „Pokud budu naživu, nezůstane vražda té

ubohé dívky na kopci rozhodně nepotrestaná.

Mohlo by se říct, že si to beru osobně. Myslím si,

že se to na mě někdo pokusil hodit a pořádně mě

zdiskreditovat.” Odmlčel se. „Řekněte mi - ty

schrány, které skřeti vyrábějí. Nosí šije pořád s

sebou?“

„No ano, samozřejmě, ale jen ty, které

momentálně plní, pochopitelně/’ odpověděla

slečna Beedleová s náznakem dotčenosti. „Je to

důležité?”

„No, řekněte si třeba, že policajt by si ve

skřetím jazyce pomyslel: všechno je propojeno

se vším. Jen tak pro zajímavost, kolik lidí ví, že

máte tunel vedoucí do toho kopce? “

„Jak vás napadlo, že mám tunel, který tam

vede?“ „No… tak se na to podívejme. Tenhle

dům stojí prakticky na úpatí kopce, a kdybych

tady žil já, rozhodně bych si vybudoval pořádný

vinný sklep. To je jeden důvod. Druhý je ten, že

jsem viděl, jak se vám zablýsklo v očích, když

jsem vám tu otázku položil. Jednoduché. Mám se

vás zeptat ještě jednou?“

Zena otevřela ústa, aby něco řekla, ale

Elánius ji umlčel pozvednutým prstem. „Ještě

jsem neskončil. Co už tak jednoduché není, je to,

že jste včera dorazila do jeskyní, aniž vás kdo

viděl vyjít na kopec. Každý mi říká, že tady na

venkově vás pořád a všude pozorují nějaké oči,

a já měl to štěstí, že včera jedny takové oči

pracovaly pro mě. Prosím, neplýtvejte mým

časem. Nespáchala jste žádný zločin, o kterém

bych věděl - chápete, že být laskavý na skřety

není žádný zločin?” Chvíli se nad tím zamyslel a

pak dodal: „I když tady kolem jistě žije řada lidí,

kteří si to myslí. Ale já ne a nejsem hloupý,

slečno Beedleová. Viděl jsem tu skřeti hlavu v

hospodě. Jako kdyby tam byla celé roky. A teď

bych se rád vrátil do jeskyně, aniž by mě kdo

viděl, jestli vám to nevadí, protože mám ještě pár

otázek, na které bych rád dostal odpověď.”

Slečna Beedleová řekla: „Vy chcete

vyslýchat skřety?”

„Ne, to slovo vzbuzuje představu, že je chci

nějak zastrašovat. Ale já jednoduše musím získat

informace, které potřebuji, než začnu vyšetřovat

smrt té dívky. Obávám se, že jestli mi nechcete

pomoci, pak si to budete muset srovnat se svým

vlastním svědomím.”

Příštího dne se seržant Tračník neobjevil v

práci. Paní Tračníková poslala vzkaz prakticky

hned, jak se sama vrátila ze zaměstnání.* Přinesl

ho chlapec.

Když se vrátila domů, nebylo na Fredu

Tračníko-

vi rozhodně nic romantického, a tak zametla,

umyla nádobí, setřela prach a strávila nějakou tu

chvíli vy-česáváním zaschlého bláta, které uvázlo

v rohožce přede dveřmi, a pak si pospíšila do

Pseudopolského dvora sama… tedy potom, co

navštívila svou přítelkyni, která měla na prodej

překrásnou porcelánovou toaletní sadu -

umyvadlo, džbán a misku na mýdlo. Když se

nakonec do Pseudopolského dvora přece jen

dostala, vysvětlila, že Fred je hrozně nemocný,

potí se jako prase a blouzní o zajících.

*

Pozn.

aut .-.Manželství

manželů

Tračníkových bylo dlouhé a šťastné díky

tomu, že se snažili mít co nejméně společného.

On sloužil noční směny, když paní Tračníková

měla směnu denní, a naopak. Dohodli se tak,

protože jakýkoliv jiný systém by zničil jejich

romantický vztah.

Vyslali k Trač níkům seržantku Řitku, aby

zjistila co a jak. Vrátila se s velmi vážným

výrazem a ten jí nezmizel z obličeje, ani když

stoupala do Elániovy kanceláře, kde ho v jeho

nepřítomnosti přechodně zastupoval kapitán

Karotka. Dalo se to odhadnout nejen podle

toho, že fyzicky seděl na židli za stolem, což byla

dobrá nápověda, ale také podle toho, že všechny

papíry byly vyřízeny a úhledně srovnány. To byl

jistý dar, který vždy hluboce působil na

inspektora Pesimysla. A. E. Pesimysl byl malý

muž se srdcem lva, fyzickou silou kotěte a

obličejem, jehož tvar, barva a charakteristické

rysy by přinutily i ty nejotrlejší účetní říci: „Jen se

na něj podívejte, nezdá se vám, že vypadá jako

typický účetní?“

To ale lví srdce A. E. Pesimysla netrápilo.

Byl tajnou zbraní Hlídky. Ve městě neexistoval

jediný účetní, který by návštěvu A. E. Pesimysla

uvítal, pokud ovšem samozřejmě nebyl absolutně

nevinný -

i když to se dalo ve většině případů vyloučit,

protože synek pana a paní Pesimyslových

dokázal vysledovat chybu v účetních knihách

přes všechny položky až dolů do sklepa, kde

byly uloženy ty pravé účetní knihy. Všechno, co

inspektor A. E. Pesimysl za své mimořádné

nadání vyžadoval, byla pedantský přesně

vypočítaná gáže a možnost tu a tam vyrazit do

ulic se skutečným policistou, pohupovat si

pendrekem a vrhat ošklivé pohledy na troly.

Karotka se opřel v židli. „Tak jak to s

Fredem vypadá, Pleskot?”

„No, nic moc na něm nevidím, hmm…“

„To bylo nějaké hmm, Pleskot.”

Potíž byla v tom, že kapitán Karotka měl

příjemnou, čestnou a otevřenou tvář, která jako

by vás přesvědčila, že jste jí chtěli říct všechno.

Navíc měla seržantka Pleskot Řitka pro kapitána

jistou slabost, protože byl, řečeno bez

jakéhokoliv hanlivého přídechu, také trpaslík,

tedy technicky byl trpaslík, a svým snům nikdo

neporučí. „No…“ začala váhavě. Karotka se

naklonil kupředu. „Ano, Pleskot?” Vzdala se.

„Tak tedy, pane, je v tom unggue. Vy pocházíte

od Ploskolebčí hory… Narazil jste tam na

mnoho skřetů?“

„Ne, ale vím, že unggue je jejich víra, pokud

se to tak dá nazvat. “

Pleskot Řiťka potřásla hlavou a pokoušela se

vypudit z hlavy úvahy, jakou úlohu by v osobních

vztazích mohla hrát relativně vysoká stolička.

Připomněla si, že seržant Zlatomlátek ze strážnice

u Dol-lyiných sester se vždycky pokouší zachytit

její pohled, kdykoliv se ona pokouší zachytit jeho

pohled, což bylo pokaždé, když se náhodou

potkali na obchůzce, a jistě by byl docela dobrá

partie, jen kdyby dokázala sebrat odvahu se ho

zeptat, je-li opravdu muž.2 Pak pokračovala:

„Unggue není víra, je to pověra. Skřeti nevěří na

Taka,3 pane, jsou divocí, živí se zbytky, ale…“

Znovu zaváhala. „Je tady něco, co jsem kdysi

slyšela, je to neuvěřitelné, ale někdy pojídají své

děti, nebo přesněji matka sní své dítě, nově

narozené dítě, pokud je právě hladomor. Věřil

byste tomu?“

Karotka na okamžik úžasem otevřel ústa a

pak se ozval slabý hlásek, který prohlásil: „Ano,

myslím, že věřil, seržantko, odpusťte, že se do

toho míchám. “

A. E. Pesimysl se poněkud vzdorovitě

podíval na jejich výrazy a pokusil se trochu

vytáhnout do výše. „Je to všechno otázka logiky,

chápete? Není jídlo? Ale matka může přežít,

když sní to dítě, zatímco dítě, když není jídlo, tak

jako tak zemře. Ve skutečnosti bylo dítě mrtvé

už ve chvíli, kdy se ta hádanka vynořila. Na

druhé straně by matka díky tomu mohla vydržet

tak dlouho, než se najde nějaká potrava, přežít a

po nějakém čase může porodit jiné dítě.“

„No, poslyšte, to je opravdu čistě účetní

náhled!” řekla Pleskot.

A. E. Pesimysl zůstával naprosto klidný.

„Děkuji vám, seržantko Řitko, budu to

považovat za poklonu, protože logika je

neúprosná. Říká se tomu děsivá logika

nezbytnosti. Jsem dostatečně vzdělaný ve věcech

nezbytného zajištění v nouzi a mezních životních

situacích.”

Kapitán Karotka se naklonil kupředu a židle

pod ním zaskřípěla. „Bez urážky, inspektore

Pesimysle, ale mohl bych se vás zeptat, jaké

poučení, co se přežití týče, nacházíte v klasickém

podvojném účetnictví?”

A. E. Pesimysl si povzdechl. „Víte, takové

účetnictví se může stát pěkně nebezpečnou

věcičkou, zvláště ke konci ročního daňového

období, kapitáne. Tak či tak, beru na vědomí

vaši připomínku, a rád bych k tomu ještě dodal,

že jsem, jak pevně věřím, přečetl všechny

paměti, příručky, deníky a poselství z láhví - a tím

myslím zprávu vytaženou z láhve -, které jsou

běžně k mání, a ujišťuji vás, že byste žasl, jak

děsivá rozhodnutí musely různé skupiny lidí

udělat, aby alespoň někteří, když ne všichni,

mohli přežít. Jako klasický případ tady máme

skupinku námořníků, kteří se po ztroskotání lodi

ocitli v otevřeném záchranném člunu na širém

moři, kde je pomoc velmi nepravděpodobná.

Všeobecně je postup takový, že si trosečníci

navzájem sní nohy, i když dříve či později nohy

dojdou, mohu-li se tak vyjádřit, a pak vytane

otázka, kdo zemře, aby mohli ostatní žít. Děsivá

matematika, kapitáne.” Teprve tady se A. E.

Pesimysl začervenal. „Omlouvám se, vím, že

jsem malý a slabý muž, ale nasbíral jsem

obrovskou knihovnu a sním

o nebezpečných místech.”

„Možná, že byste se měl vydat na procházku

na Stínov, inspektore,” usmál se Karotka, „pak

byste nemusel snít. Tak pokračuj, Pleskot.”

Pleskot Riťka pokrčila rameny. „Ale sníst

své vlastní dítě, to je přece vždycky špatné, ne?”

„Víte, seržantko,” ozval se znovu A. E.

Pesimysl, , já jsem o takových věcech četl, a

když se zamyslíte nad možnými výsledky, což je

buď smrt obou, tedy dítěte i matky, nebo smrt

dítěte a možné přežití matky, nevyhnutelný závěr

je ten, že její rozhodnutí bylo správné. Plukovník

F. J. Maschinenschinken se ve své knize Hostina

kostnická zmiňuje, že k tomu mezi skřety

dochází, a jak se zdá, tak podle skřetího názoru

na svět sněžené dítě, které nesporně vyšlo z

matky, bylo vráceno tam, odkud přišlo, a bude

znovu zrozeno někdy v budoucnosti, až budou

okolnosti mnohem příznivější. Tím pádem

nedošlo k ničemu špatnému. Mohli byste si

myslet, že takový názor by při bližším zkoumání

neobstál, ale když stojíte tváří v tváře děsivé

matematice, stává se ze světa úplně jiné místo.”

Zavládlo ticho, během nějž přítomní jeho

slova zvažovali.

Pak řekl Karotka: „Víte, jaké to je, když

dojde k pouliční rvačce, Pleskot. Někdy, když

jde do tuhého a vy si najednou uvědomíte, že je

to bud’ - anebo, oni, nebo vy - pak začnete

počítat.”

„Jak se zdá, Fred neví, kde je,” řekla

Pleskot. „Nemá teplotu a v jeho ložnici není nijak

zvlášť tep

lo, ale chová se, jako kdyby mu bylo

kdovíjak horko, a nepustí tu zatracenou malou

schránku. Začne křičet, jakmile se k ní někdo jen

přiblíží. Takhle ječel dokonce i na mě! A to je

další věc, představte si, že se mu změnil hlas, teď

zní, jako kdyby Fred kloktal kamení! Zaskočila

jsem na Univerzitu a promluvila jsem si s

Rozšafínem Ctibumem, ale zdá se, že tam nemají

nikoho, kdo by o skřetech něco věděl.”

Kapitán Karotka pozvedl obočí. „Víte to

určitě? Já například vím naprosto jistě, že tam

mají i Profesora prachu, různorodých částic a

vláken, a vy mi budete tvrdit, že tam není jediný

odborník na celý druh mluvících humanoidů?“

„Tak nějak to přibližně je, pane. Jediné, co

jsme našli, byly nějaké údaje, jak jsou hrozně na

obtíž -znáte ty články. “

„Nikdo o skřetech nic neví? Myslím

samozřejmě něco, co by stálo za to vědět?“

A. E. Pesimysl skutečně zasalutoval.

„Jindřich Král něco rozhodně ví, kapitáne. Dole

na řece je skřetů dost. Oni do města moc

nechodí. Možná si vzpomenete, že byl lord

Vetinari natolik laskavý, že požádal, aby mi byl

zvýšen plat, protože si myslel, že bych mohl

prověřit zisky pana Krále. Vždyť víte, že všichni

ostatní účetní důstojníci měli strach byť jen

vstoupit na jeho pozemky. Já jsem se, pane,

nebál,“ dodával A. E. Pesimysl, „protože mě

chrání můj odznak a vznešenost práva. Jindřich

Král by možná vyhodil z domu obyčejného

účetního, aleje příliš chytrý na to, aby to zkoušel

s mužem velitele Elánia, to rozhodně ne!“ Pyšným

výrazem na tváři A. E. Pesimysla byste mohli

klidně podpálit město. A k tomu se pokoušel

nadmout hruď, což nebylo, vzhledem k tomu, že

byla z větší části propadlá, nic lehkého.

Poněkud se mu vzedmula, když Karotka

řekl: „Skvělá práce, inspektore. Vy jste opravdu

muž s počítadlem zavěšeným proklatě nízko. Tak

si myslím, že první, co zítra ráno udělám, bude,

že navštívím našeho starého kamarádíčka

Jindřicha.”

Elánius chvíli přemýšlel, jestli má vzít malého

Sama na místo činu, ale jak se zdálo, toho

chlapce hned tak něco nezaskočilo. A kromě

toho, každý kluk se přece chce podívat, kde

jeho otec pracuje. Zahleděl se na syna. „Bál by

ses jít na dlouhou procházku ve tmě? Se mnou a

těmi dámami tady?“

Mladý Sam se na okamžik zatvářil vážně a

pak odpověděl: „Myslím, že nechám pana

Píšťalku, aby se bál za mě, takže mě to už trápit

nebude.“

Dveře do tajného tunelu, jestli byl opravdu

tak tajný, byly ve sklepě slečny Beedleové.

Sklep měl celkem slušně vybavenou vinotéku a

příjemný pach dobře udržovaného… sklepa.

Jakmile ale prošli dveřmi, zavál k nim okamžitě

slaboučký odér vzdálených skřetů.

Byla to dlouhá cesta temnotou, zvlášť když

jste většinu cesty šli do takového kopce, že jste

skoro nešli, ale téměř lezli po všech čtyřech.

Po chvíli pach skřetů zesílil, ale během té

chvíle už si na něj člověk částečně přivykl. Tu a

tam do chodby pronikalo světlo otvory do

vnějšího světa, což Elánius považoval za

prozíravost stavitele tunelu, ale jen do okamžiku,

než si všiml, že právě ty díry hojně používají i

divocí králíci, a jako důkaz po sobě nechávají

množství bobků. Napadlo ho, jestli by jich neměl

pár uložit do kapsy jako vzorky pro sbírku

mladého Sama, a zmínil se o tom synovi, který se

mu zmužile držel v patách. Ten mu odpověděl:

„Ne, tati, králičí bobek už mám, potřeboval bych

ale sloní, kdybys nějaké našel.“

Jak si Elánius všiml, byly králičí bobky

velikosti hrozinky v čokoládě, a tahle myšlenka

ho okamžitě vrátila do dětství, kdy nějakým

způsobem, většinou ne zcela počestně, přišel k

drobným penězům, které pravidelně utratil za

lístek do blešího cirkusu, a za zbytek si koupil

sáček hrozinek v čokoládě. Nikdo nevěděl a

nikdo se ani neodvažoval hádat, co se to

pohybuje a škrabe pod lavicemi, ale rychle se

naučil jednu důležitou věc. Když jste náhodou

upustili svou čokoládovou hrozinku, bylo životně

důležité nepokoušet se ji zvedat!

Elánius se zastavil tak náhle, že slečna

Beedleová narazila do pytle jablek, který nesl na

její žádost na zádech, a sebral se natolik, že

klidným hlasem prohlásil: „Rád bych se na

chvilku zastavil, slečno Beedleová, abych chytil

dech. Omlouvám se, už nejsem tak mladý, jak

jsem býval, jak se říká. Dohoním vás nahoře. A

vůbec, proč neseme ty pytle?“

„Je v nich zelenina a ovoce, veliteli.”

„Cože? Pro skřety? Myslel jsem, že si

shánějí svou vlastní potravu.”

Slečna Beedleová, která se protáhla kolem

něj a začala stoupat dál do tmy, mu odpověděla

přes rameno. „Ano, to je pravda.”

Elánius s malým Samem si na chvilku sedli,

aby si trochu odpočinuli. Když se Elánius začal

cítit lépe, obrátil se k synovi. „Tak co, jak se

cítíš, synku?”

Ze tmy se ozval roztřesený hlásek: „Řekl

jsem panu Píšťalkoví, ať se nebojí, víš, on je

trochu hloupý.”

To je tvůj otec taky, pomyslel si Elánius, a asi

mu to už zůstane. Ale teď byl na stopě. Tak či

tak, byl na stopě. Koho stopuje, to zatím počká.

Důležité bylo stopování.

Zlost pomohla Elániovi překonat poslední

kus cesty. Zlost na sebe a na toho, kdo mu

pokazil dovolenou. Dělalo mu to starosti. Chtěl,

aby se něco stalo, a teď se něco stalo. Někdo

zemřel. Někdy se na sebe člověk musel podívat

a raději sklopit zrak.

Nahoře na něj čekala slečna Beedleová, Slzy

hub a několik ostatních… dam. Byl to logický

odhad, protože zatím neobjevil spolehlivý

způsob, jak rozeznat jednoho skřeta od druhého,

až na Slzy hub, samozřejmě, jež na sobě měla

zástěru s kapsami, kterou na ní ještě neviděl.

Očividně na ní tuhle zástěru neviděly ani ostatní

dámy, takže Slzy hub teď byla, co se jejích sester

týkalo, hitem sezóny, protože ony byly stále ještě

oblečeny do nemódních modelů ze starých pytlů,

spletené trávy a králičích kožek. Seběhly se

kolem Slz hub a vydávaly vzrušené zvuky, které

zřejmě byly ekvivalentem tradičního: „Oh,

drahoušku, vypadáte prostě pohádkově11.4

Slečna Beedleová se přesunula k Elániovi a

řekla: „Já vím, co si myslíte, aleje to přece jen

začátek. Nosit si věci, užitečné věci a

nepotřebovat k tomu ruce - to je krok správným

směrem. “ Pak odvedla Elánia kousek stranou od

nově vzniklé pobočky Ženského klubu, která se

momentálně věnovala malému Samovi. Jeho

nezastřená nechuť dát se čímkoliv zastrašit na

dívky očividně zapůsobila a přesunula ho na

místo, na které, jak vždycky cítil, patřil - do

středu pozornosti. Byl to dar.

Slečna Beedleová pokračovala: „Když

chcete změnit skupinu lidí, musíte začít s děvčaty.

Je to logické: rychleji se učí a to, co se naučí,

předávají svým dětem. Předpokládám, že

přemýšlíte, proč se sem vlečeme se všemi těmi

pytli.”

Za nimi si zatím zástěru zkoušela jedna dívka

za druhou, stalo se z ní něco, co letos musí mít

každá. Elánius zapátral v paměti a obrátil se zpět

k mladé ženě. „No, jen tak hádám, ale všude

jsem tady viděl spoustu králičích kostí a někde

jsem slyšel, že když budete jíst jen králíky,

můžete zemřít. Proč, to ale nevím.“

Slečna Beedleová se rozzářila. „Tedy, veliteli

Elá-nie, teď jste v mých očích velmi stoupl! Ano,

králíci jsou zhoubou skřetího národa! Pokud to

dobře chápu, jejich maso v těle ničí nějakou

důležitou živinu, pokud nejíte dost pestrou stravu.

Stačí prakticky cokoliv zeleného, ale skřeti muži

považují za jedinou správnou potravu králíka

pečeného na rožni. “ Povzdechla si. „Trpaslíci o

tom vědí a to jsou fanatici, co se dobrého jídla

týče, stejně jako byste byl i vy, kdybyste trávil

většinu času pod zemí. Jenže se nikdo

neobtěžoval říci to skřetům, i kdyby ho nakrásně

poslouchali, takže chatrné zdraví a předčasná

úmrtí jsou mezi nimi prakticky pravidlem. Někteří

samozřejmě přežijí, většinou ti, kteří mají raději

krysy, nebo sní celého králíka i s vnitřnostmi, ne

jen ty vybrané masové kousky, nebo si prostě a

jednoduše občas dají nějaké ovoce nebo

zeleninu.”

Začala rozvazovat pytle s ovocem a

zeleninou a pokračovala: „Vycházela jsem dobře

se ženou zdejšího náčelníka, protože onemocněla

a já zajistila, aby dostala pár pořádných jídel. On

samozřejmě přísahá, že to bylo díky jeho

magickým obřadům, ale jeho žena byla

výjimečně rozumná, a ostatní muži se nestarají,

co ženy dělají, takže jim potají přidaly do jídla

ovoce a zeleninu a tvrdily, že jsou to kouzelné

přísady, a proto teď mají děti, které přežívají, a

tak měníme svět jídlo za jídlem. To platí ovšem

jen v případě, že skřeti vůbec dostanou šanci žít.“

Vrhla smutný pohled na skupinku povídajících

žen. „Ve skutečnosti především potřebují

nějakého prvotřídního teologa, protože, víte, oni

souhlasí se zbytkem světa, že jsou jen odpad!

Myslí si, že kdysi dávno v minulosti provedli něco

nesmírně špatného, a proto musí žít tak, jak žijí.

Oni si prostě myslí, že to tak musí být, protože si

to zasloužili. “

Elánius se zamračil. Nevzpomínal si, že by

kdy chodil do kostela, ani kdy naposled v

kostele, v nějakém jiném chrámu či na místě,

které bylo využíváno k duchovním účelům, byl.

Občas tam samozřejmě vstoupil, ale jen tehdy,

vyžadovala-li to služba. V současnosti tam občas

chodil, protože Sibyla pro to měla své důvody,

tedy především ho chtěla vláčet s sebou, aby ho

všichni viděli, a pokud možno aby ho viděli

vzhůru, ne spícího.

Ne, představa světa po světě, života

budoucího ani očistných mezistanic prostě neměla

v jeho hlavě místo. Ať už jste chtěli, nebo ne,

narodili jste se, dělali jste, co jste mohli, a pak,

ať jste chtěli, nebo ne, jste prostě umřeli. To byly

jediné jistoty a tak to nejlepší, co mohl obyčejný

polda dělat, byla jeho práce. A teď už bylo na

čase, aby se do toho Sam Elánius zase pustil.

V té chvíli už malého Sama unavila

spodničková společnost a pomalu se přesunul ke

staršímu skřetovi, který pracoval na schráně, a

teď ho s nesmírným úžasem a soustředěním

pozoroval. Zvláštní bylo, že Elánius jasně viděl,

že se tak děje k očividnému potěšení staršího

skřeta. To by pro nás měla být lekce…

Zatím sice nevím jaká, ale rozhodně lekce,

pomyslel si.

Elánius počkal, až se slečna Beedleová vrátí

z kroužku, v němž s děvčaty diskutovala o

možnosti nové módní exploze, a pak se opatrně

zeptal: „Měla u sebe oběť nějakou unggue

schránu?1’

„Moc bych se divila, kdyby neměla,”

odpověděla slečna Beedleová. „Alespoň jednu

nebo dvě, ale nejspíše byly hodně malé, pro

denní potřebu.”

„Aha,” přikývl Elánius, „a našly se u ní,

když… hm, potom… tedy, myslím, když byla

uložena do…?“ Nevěděl, jaký mají skřeti pro

tyto případy protokol, a raději pokračoval:

„Podívejte se, slečno Beedleová, je možné, že u

sebe měla schránku unggue, která zmizela? Vím,

že jsou samozřejmě dost cenné - a blýskavé.”

„To nevím, ale zeptám se Probuzené staré

kosti. To je skřeti náčelník. Ten to bude vědět.”

To Elániovi něco připomnělo. S pocitem

rozpaků sáhl do kapsy a vytáhl malý balíček,

velice pečlivě zabalený, a s prosebným pohledem

jej podal slečně Beedleové. „Myslím, že to patří

té mrtvé dívce,” řekl. „Kamenný prsten s malým

modrým korálkem? Mohla byste zařídit, aby ho

dostal někdo, pro koho má nějakou cenu?”

Jediné, co měla, byl kamenný prstýnek, a i ten jí

vzali.

Byly časy, kdy svět policisty nepotřeboval,

protože místo nich by spíš potřeboval někoho,

kdo by věděl, jak a kde se ta věc vypíná, a pak

ho zase nastartoval, aby se to tentokrát udělalo

správně…

Ale než se ho opravdu stačila zmocnit

beznaděj, slečna Beedleová byla nazpět a

vypadala dost vzrušeně. „Je úžasné, že jste

položil tuhle neobyčejně případnou otázku,

veliteli! Jedna z nich chybú Unggue kočky! “

Elánius dokázal beze slov, jen výrazem

vyjádřit dokonalé nepochopení stejně dobře,

jako každý opravdový policista. Vyzařoval

neznalost jako zmatený hledáček, ale to bylo v

pořádku, protože slečna Beedleová byla

připravena stát se pramenem informací a

osvícení. „Jsem si jistá, že víte to, co ostatní, že

skřeti v souvislosti se svou vírou uchovávají jisté

tělesné výměšky ve schránkách ve víře, že musí

být spojeny s jejich těly v den jejich pohřbu.

Tenhle závazek se jmenuje unggue. Všichni skřeti

musí podle obyčeje, který je brán velmi přísně,

dodržovat unggue hada, tedy trojice nosních

výměšků, ušního mazu a odstřižků nehtů. V

tomto případě chybí schránka kočky, to je

odstřižků nehtů. Nedejte se zmýlit slovem kočka.

Kočky s tím nemají vůbec nic společného…

znamená to jen, že na světě je příliš mnoho

slabik. “

„A tohle je poprvé, kdy jste slyšela o tom, že

ta schránka chybí, slečno Beedleová?”

„Víte, já jsem tady od včerejška poprvé a

není příliš vhodná doba na rozhovor s jejími

rodiči, to si jistě dokážete představit…”

„Rozumím,”

přikývl

Elánius,

přestože

nerozuměl, rozhodně ne docela - i když už cítil

droboučkou mušku světla, která se začala

pohybovat v temnotě jeho vědomí. Znovu vrhl

krátký pohled na malého Sama, který sledoval

výrobce schránek s výrazem skutečného

forenzního specialisty. Hodný kluk. Pokračoval:

„A hledali tu schránu?”

„Hledali všude, veliteli, dokonce i venku.

Jenže ona bude docela malá. Víte, každý skřet si

vyrobí sadu schrán, které jsou uloženy v jeskyni.

Nevím, kde jsou, i když mně ve většině ostatních

věcí skřetové věří. To proto, že lidé schrány

kradou. Z toho důvodu vyrábí většina skřetů

ještě další, v porovnání s originálními schránami

mnohem menší, určené k dennímu použití a pro

případ, že opouštějí jeskyni, a vyprazdňují je do

větších schránek později a tajně. “ Pokusila se

usmát a řekla: „Jsem si jistá, že vám to připadá

velice podivné, veliteli, ale výroba a udržování

schrán je sama o sobě náboženstvím.”

V tom okamžiku nebyl Samuel Elánius nijak

zvlášť ochoten vyjadřovat svůj názor na schrány,

takže se spokojil s: „Je možné, že by tu schránku

mohl ukrást nějaký jiný skřet? A vůbec, co je to

,mnohem menší‘?“

Slečna Beedleová na něj vrhla užaslý pohled.

„Jestli mi věříte v tom ostatním, pak mi věřte i v

tomhle. Žádného skřeta by ani ve snu nenapadlo,

aby vzal schránu jiného skřeta. Ta představa je

jim naprosto cizí, to vás ujišťuji. A ta velikost?

No, obvykle bývají velikosti dámské pudřenky,

nebo možná malé taba-těrky na šňupavý tabák.

Většinou se lesknou jako opály.”

„Ano,” přikývl Elánius. „Já vím,” a - pomyslel

si - ve tmě září jasnými barvami. Nahlas řekl:

„Nechci vás nijak obtěžovat, ale nemohl bych si

vypůjčit nějakou jinou schránu té ubohé dámy?

Potřeboval bych jednu mít, abych mohl lidem

ukázat, co hledám.”

Slečna Beedleová se znovu zatvářila užasle.

„To

je nemožné, ale myslím, že když si

promluvím se Slzami hub, mohla by vám, ale

říkám jen, že by mohla, půjčit jednu ze svých.

Pokud by to udělala, byl byste velmi výjimečnou

osobou, veliteli. Schránu dávají skřeti z rukou jen

v případě nouze, ale Slzy hub tráví v mé

společnosti hodně času a řekla bych, že se

naučila samostatnému a pružnému myšlení, a

kromě toho myslím, že jste jí sympatický.”

Pak odešla a nechala užaslého Elánia a

malého Sama jejich vlastnímu osudu. Tu a tam se

skřeti zabývali svými záležitostmi, udržovali malé

ohně, někteří spali a v mnoha případech se

zabývali svými schránami. Několik jich jen tak

sedělo a upřeně zíralo do prázdna jako policista,

který přemýšlí, jak by hláskoval slovo

„nejneobhospodařovávatelnější”.

Pak se ale Elániovi v hlavě objevil nový

obrázek. Byla na něm spousta malých modrých

mužíků vykřikujících „kristusmaríja!” Aha, ano.

Nac mac Fíglové! Ti také žili v podzemních

dírách. Je nutné říci, že podle toho, co se říkalo,

byly ty jejich nory mnohem zdravější než tenhle

hnojem napůl zasypaný podzemní systém, ale ať

se na to díváte tak nebo tak, byli ve stejné situaci

jako skřeti. Také žili na okraji, ale oni na tom

okraji tančili, oni na něm skákali sem a tam,

dělali na něj obličeje, dělali na něj dlouhé nosy,

odmítali vidět nebezpečí své situace a zdálo se,

že mají nenasytnou chuť do života, na

dobrodružství a na alkohol. Jako policista by to

neměl říkat, protože Fíglové dokázali nadělat

nesmírné potíže, ale na jejich optimisticky

divokém způsobu, jak se dokáza

li postavit, řekněme, všemu, bylo něco…

závidění-hodného.

Někdo ho zatahal za rukáv. Podíval se dolů

do tváře Slz hub, za níž se tyčila slečna

Beedleová jako gardedáma. Ostatní skřeti dívky

stály za dvojící jako sbor z Efebe.

Malá skřetka řekla vážným hlasem: „Musí

dávat srdce, pane Po-líci-sto. “

V té chvíli jí s tím nejhorším možným

načasováním, jako přespříliš aktivní učitelka,

vpadla do řeči slečna Beedleová. Elánius v duchu

spokojeně zajásal, když viděl, jak po tváři malé

Slzy hub přelétl krátký dotčený výraz.

„Ona tím chce říci, že jestli vám má

důvěřovat a svěřit vám svou schránku, pak jí i vy

musíte svěřit něco stejně cenného. Myslím, že vy

byste to nazval situací, kdy jde o zástavu… nebo

rukojmí?”

Ne, to bych tedy nenazval, pomyslel si

Elánius a podíval se do temných očí skřeti dívky.

Byla to zvláštní věc: když si odmyslel její vzhled,

který se při té nejlepší vůli nedal pojmenovat lépe

než obyčejně domácký, a to ještě záleželo na

tom, jaký domov máte opravdu na mysli, ty oči

byly tak lidské, jak si jen dokážete představit.

Měly hloubku, jakou nenajdete ani u toho

nejchytřejšího zvířete. Sáhl pro svou náprsní

tašku a slečna Beedleová ho ostře upozornila:

„Peníze to nespraví!”

Nevšímal šijí a vytáhl obrázek malého Sama,

který si bral všude s sebou, a opatrně jej podal

Slzám hub, jež obrázek přijala, jako kdyby

přijímala vzácný a jemný předmět - což také z

Elániova pohledu byl. Podívala se něj a pak na

chlapce, který na ni vrhl veselý úsměv, a její oči

potvrdily, že ten výraz na její tváři je úsměvem na

oplátku. Pro malého Sama byly skřeti jeskyně

zajímavou pohádkovou zemí. Člověk musel

znovu obdivovat jeho schopnost hned tak se

něčeho nebát.

Slzy hub se znovu podívala na obrázek, pak

znovu na malého Sama a pak se vrátila pohledem

k Eláni-ově tváři. Velmi opatrně zasunula

obrázek do kapsy své zástěry a vytáhla malou,

zářivě lesklou schránku. Rukou, která se jí slabě,

ale viditelně třásla, ji podala Elániovi, a ten ji

poněkud neohrabaně přijal oběma rukama. Pak

Slzy hub řekla svým zvláštním hlasem, který se

podobal skřípotu oživlé dřevěné kartotéky:

„Srdce dala.“ Což málem srazilo Elánia na

kolena.

Pomyslel si, vždyť ta hlava, která se usmívá

na zdi hospody, mohla být právě tak její. Tak

tohle někdo zaplatí!

A někde v pozadí hlavy se mu ozval veselý

hlásek: „Skvěle, veliteli Elánie, konečně zpíváte

podle mých not!“

Nevšímal si toho. V rukou cítil malou

schránku, hebkou jako kůže. Ať už byla

vyrobena pro jakýkoliv obsah - a on neměl v

úmyslu se ptát -, byl zamaskován rytým

krajkovím květin a hub.

Hospodský Jeminák se právě v chladných

hlubinách svého sklepa připravoval na odpolední

nával, když v temnotě mezi sudy zaslechl nějaký

zvuk. Přisoudil ho nějaké zbloudilé kryse, dokud

mu ústa nezakryla něčí ruka.

„Promiňte, pane, mám důvod věřit, že byste

mi mohl pomoci v mém pátrání.” Hostinský se

bránil, ale když přišlo na zadržení a zklidnění

zadrženého podezřelého, znal Elánius každý trik.

Zasyčel: „Víte, kdo jsem, pane, a já vím, kdo jste

vy. Jsme oba policajti a nejsme včerejší. Řekl

jste, že barman vidí všechno, slyší všechno, ale

neřekne nic, a já jsem poctivý chlap, pane

Jemináku, ale vyšetřuju vraždu. Vraždu, pane,

ten nejtěžší zločin, a možná ještě něco mnohem

horšího. Takže mi promiňte, že si myslím, že ten,

kdo není se mnou, mi stojí v cestě, se vším, co z

toho vyplývá.”

Jeminákovi už pomalu docházel dech a jeho

obrana zeslábla. „No jasně, příliš mnoho chlastu

a nedostatek pohybu, řekl bych,“ prohlásil

Elánius. „Poslyšte, nikdy by mě nenapadlo chtít,

abyste porušil tu nepsanou přísahu většiny

hospodských, takže až dám pryč ruku, hezky v

klidu si sedneme a zahrajeme si takovou hru na

hádanky. Pouštím vás… ted’.“

Hospodský zasípal nějakou kletbu a dodal:

„Tohle jste dělat nemusel, veliteli. Jsem slabej na

plíce, abyste věděl! “

„Pořád ještě je to lepší, než by to mohlo být,

pane Jemináku. A teď ještě slovo o tom, že není

dobré si myslet, bůhvíjaký nejste chytrák.”

Hospodský se na Elánia zaškaredil a ten

pokračoval: „Jsem policajt a držím se toho.

Nezabíjím lidi, pokud se nepokoušejí zabít oni

mě. Možná jste si všiml mého komorníka. Pana

Jeefese. Viděl jste ho včera. Bohužel, ten je

mnohem přímější, a navíc je mi výjimečně

oddaný. Aby zachránil mou rodinu, zabil před

několika lety obyčejným sekáčkem na led

ozbrojeného trpaslíka. Má ještě celou řadu

dalších nadání, mimo jiné mu musím přiznat, že

umí vyžehlit košili tak dokonale, že neznám jemu

rovného.

A jak jsem řekl, je neobyčejně loajální. No

tak, Jemináku. Jsem policajt a vy jste policajt. Ať

říkáte, co chcete, jste pořád policajt - toho už se

nikdy nezbavíte. Víte, co dokážu, a já vím, co

dokážete vy, a vy jste rozhodně dost chytrý na

to, abyste věděl, kterou stranu si máte vybrat. “

„Dobrá, dobrá, nemusíte to ještě škrábat, “

zabručel Jeminák. „Oba víme, jaké to má dal a

má dáti, co?“ V jeho hlase najednou zazněl až

teatrální přízvuk bezmocnosti a Jeminák zapředl:

„Takže jak vám můžu pomoct, důstojníku? To je

přeci povinností každého dobrého občana,

kterým jsem?“

Elánius opatrně vytáhl z pláště schránu. Měla

skutečně rozměry tabatěrky. Ani Elánius nebyl

zcela klidný, v jedné kapse měl úžasný skvost,

schránku, která sloužila nejspíše k ukládání

odpadků ze skře-tího nosu, a ve druhé svou

vlastní malou tabatěrku. Jak děsné by bylo,

kdyby si je spletl?

Jeminák rozhodně zareagoval, když schránku

uviděl, i když sám si určitě myslel, že ne. Je jistý

rozdíl mezi tím, když skrýváte svou reakci, a tím,

když nechtě dáte najevo, že skrýváte svou

reakci.

„Dobrá, tak jo, pane Elánie, máte pravdu.

My, staří policajti, vážně nepotřebujeme hrát

žádné hry. Já to vzdávám. Vím, co to je.

Nedávno jsem jednu takovou viděl, abych se

vám přiznal. “

A?“

„Můžu vám dát jméno, pane Elánie. Proč?

Poně-vač je to magor, hadr na boty, a není ani

odsud. Jmenuje se Traťvoda, alespoň tak mu

říkají. Je to rváč a nosí kudlu, chlápek, kterýho

ve svý hospodě nechce žádnej hospodskej, to

vám řeknu rovnou. Díky bohu tady nebejvá

často. Předevčírem jsem ho zase viděl poprvé po

kolika měsících. Nevím, kde se zašívá, ale ten

grázl, se kterým táhne partu, se jmenuje Eda

Zapleskotal, a ten maká pro mladýho lorda

Rzezacze na Záděře. Jeho lordstvo si prý hrozně

potrpí na dobrej tabák, jak jsem slyšel.” Jeminák

se odmlčel.

Elánius si jeho slova přeložil přesně tak, jak

Jeminák chtěl, to si byl jistý. Lord Rzezacz měl v

něčem prsty, a tím, že to Jeminák naznačil, hodil

Elániovi kost, aby ho velitel přestal mačkat.

Někteří lidé by to mohli považovat za špinavost,

ale ten muž byl přece jen Vysloužilý policista.

Jeminák si váhavě odkašlal, jako kdyby pro

Elánia v duchu hledal další vhodnou oběť. „Jenže

Zapleskotal, no, víte, to je jenom obyčejnej

nádeník. Když někdo potřebuje to či ono, když

je třeba, aby někdo dělal zeď nebo rychle

poklidil kosti, když je po všem. Když zrovna

nedělá ty svoje lumpárny, myslím, že si

přivydělává tapetováním, a má malou krůtí farmu

na cestě do Převislic. Nemůžete ji minout, je to

taková smrdutá díra, protože že by se o ty ptáky

staral, to se zrovna říct nedá. Vždyť tam podle

mýho skoro neni.“

Elánius se chopil nabízené kosti. „Takže

tabák, říkáte? Máte pravdu, pane Jemináku, víte,

že jsem tady v okolí cítil tabák mnohem častěji,

než je obvyklé? Je to samozřejmě zvláštní a jako

policistu mě to zajímá, takže se po tom budu

muset poohlédnout, jakmile mi čas dovolí. “ Mrkl

a Jeminák s porozuměním přikývl.

Když se tak atmosféra poněkud uvolnila a

vylepšila, Jeminák pokračoval. „Občas sem v

noci přinesou pár sudů a pak, když se to hodí,

šije zase vyzvednou. No dobře, vim, že je to

celní přestupek a tak dále, ale já v tom nevidím

nic moc zlýho. A když už si tak dobře rozumíme,

pane Elánie, jsem tady teprve třetí rok. Vím, že

se tady před pár rokama něco stalo, možná, že

zakroutili krkem pár skřetům, ale o tom já nic

nevím, do toho mně nic neni. Nevim proč, ne-vim

jak, nevim kdo, jestli mě chápete?” Jak si Elánius

všiml, i v chladném sklepě najednou Jeminákovi

po tváři stékaly pramínky potu.

Jsou chvíle, kdy se člověk, který chce

posloužit nějakému vyššímu cíli, nemůže chovat

tak, jak mu to diktuje obecná lidská slušnost.

Proto se Elánius na hospodského krátce ušklíbl a

řekl: „Jednoho dne, pane Jemináku, sem přivedu

jednu dámu. Myslím, že ji vaše hospoda bude

výjimečně zajímat.”

Bylo vidět, že Jeminák nechápe, ale měl tolik

slušnosti, že odpověděl: „Budu se na to těšit,

veliteli.”

„Pokouším se vám jen říci,” pokračoval

Elánius, „že jestli sem příště přijdu a nad

výčepem bude pořád ještě viset ta skřeti hlava,

vypukne tady záhadně a náhle požár, rozumíte?

Možná, že si to nechcete pokazit s mladým

panem Rzezaczem a jeho kumpány, protože to

se většinou vyplácí, držet se těch mocných. Já

sám to moc dobře vím. Zjistíte, pane Jemináku,

že i já jsem dobrý přítel, a opatrně bych naznačil,

že by nebylo ve vašem zájmu mít velitele Elánia

za nepřítele. Jen takový náznak tomu chytrému,

znáte to, jako jeden pendrekář druhému.”

Jeminák odpověděl s vynucenou veselostí

hlasem, z nějž odkapávalo mléko a strdí: „Nikdy

nikdo nemohl říct, že policista Jeminák nepoznal,

odkud a kam vítr věje, a protože jste byl tak

laskav a navštívil můj skromný podnik, myslím,

že nemusím pochybovat, že vítr věje podle

Elánia. “

Elánius zvedl sklepní poklop a chystal se k

odchodu. Pak se obrátil k Jeminákovi: „Ano, i já

si to myslím a vůbec o tom nepochybuji, pane

Jemináku, a kdyby se ten kohout, který v Sídle

slouží jako větrná korouhev, rozhodl obrátit

směrem opačným, ukousl bych mu tu jeho

zatracenou hlavu. “

Jeminák se nejistě usmál a řekl: „Máte tady

vůbec nějaké pravomoci, veliteli?”

V tu ránu ho silná ruka uchopila za kazajku

pod krkem a Jeminák zjistil, že zírá Elániovi ze

vzdálenosti pouhých několika centimetrů z oka

do oka. Elánius zasyčel: „Vsadíte se?“

Po téhle mezihře se cítil osvěžený, vykročil

svižně po cestě směrem ke kopci a našel slečnu

Beedleovou a Slzy hub u dveří domu. Jak to

vypadalo, česaly jablka. Viděl několik košíků

plných ovoce. Měl dojem, že se Slzy hub, když

ho uviděla, usmála, i když, jak se to vlastně

pozná? Rozeznat výraz na tváři skřetů bylo

neobyčejně těžké.

Schránka byla znovu vážně vyměněna za

obrázek a Elánius si nemohl nevšimnout, protože

se vždycky snažil si všímat, že jak dívka, tak on

sám se nenápadně snažili opatrně prohlédnout

svůj poklad, aniž by se toho druhého dotkli. Byl

si naprosto jistý, že zaslechl, jak slečna

Beedleová vydala tichý vzdech úlevy. „Našel jste

vraha?“ zeptala se a dychtivě se naklonila

kupředu. Obrátila se k dívce. „Běž dovnitř,

drahoušku, a já si zatím promluvím s velitelem

Elániem.“

„Ano, slečno Beedleová, půjdu dovnitř, jak

žádáte.“ A bylo to zase to samé, řeč malých

dřevěných zásuvek, které někdo podle potřeby

vytahuje a zastrkuje nazpět. Dívka zmizela v

domě a Elánius řekl: „Získal jsem informaci, že v

noc vraždy byli v hospodě dva muži a jeden z

nich měl určitě schránku. A podle všeho, co jsem

slyšel, nebyl ani jeden z nich pilířem společnosti. “

Slečna Beedleová zatleskala. „Výborně, to je

skvělé, ne? Takže je stačí sebrat a šoupnout do

lochu! “ Elánia vždycky uvádělo do rozpaků,

když se na něj civilisté pokoušeli mluvit řečí, o níž

si mysleli, že je to „policistština“. A když už je o

tom řeč, hrozně nerad o nich přemýšlel jako o

civilistech. Co byl policista jiného než civilista v

uniformě a s odznakem? Jenže v dnešních dnech

vládl všeobecný zvyk nazývat tak všechny lidi,

kteří nebyli policisty. Byl to nebezpečný zvyk,

protože jakmile policisté přestanou být civilisty,

jediná další věc, kterou být mohou, jsou vojáci.

Povzdechl si. „Pokud vím, slečno, vlastnit skřeti

schránu není nezákonné. Není protizákonné,

abychom tak řekli, ani to, když nás někdo popíše

slovy ,není právě pilířem společnosti’. Označují si

nějak skřeti své schrány?“

„No jistě, samozřejmě, veliteli, skřeti schrána

se dá vždycky poznat. Mají ti zločinci nějaký

modus operandi?“

Elániovi pokleslo srdce. „Ne a pochybuji, že

by něco takového poznali, i kdyby na to narazili.

“ Pokusil se to říci rozhodným hlasem, protože se

slečna Beedleová tvářila, jako kdyby se chystala

každou chvílí vyzbrojit lupou a ohařem.

Pak se nad jeho světem jako duha zvuku

rozkle-nula melodie. Ozvala se hudba, která se

linula z otevřeného okna domku. Naslouchal s

otevřenými ústy a úplně zapomněl na rozhovor.

Jeho Milost vévoda z Ankhu, sir Samuel

Elánius, vrchní velitel ankh-morporské Hlídky,

nepatřil k lidem, kteří by si zakládali na

pravidelných návštěvách koncertů klasické

hudby, ani žádné jiné hudby, kterou by si nemohli

pískat cestou domů. Jenže jak poměrně brzo

zjistil, být nóbl znamenalo mimo jiné

i to, že člověk musí alespoň tu a tam navštívit

operu, balet a tolik hudebních událostí, na kolik

ho Sibyla dokázala vytáhnout. Naštěstí mívali

pravidelně lóži a Sibyla byla tak moudrá, že když

už ho přinutila, aby ji na představení doprovázel a

setrval po jejím boku, nenutila ho, aby také

setrval v bdělém stavu. Ale něco mu z toho všeho

přece jen do hlavy prosáklo a stačilo mu k tomu,

aby pochopil, že slyší skutečně prvotřídní

kousek. Nemohli jste si to pískat a rozhodně

nehrozilo, že by si někdo troufl vykřiknout „Jupí!

Dej si banán!” Byla to čistá, zahuštěná esence

hudby, zvuk, který by mohl v člověku vyvolat

touhu pokleknout na kolena a slíbit, že bude

lepším člověkem. Obrátil se beze slov ke slečně

Beedleové, která řekla: „Je opravdu dobrá, co

říkáte?”

„To je harfa, že? Skřet, který hraje na

harfu?“

Zdálo se, že jeho úžas uvedl slečnu

Beedleovou do rozpaků. „No jistě, a proč ne? Je

to zvláštní, ale ty její velké ruce jako by byly pro

ten nástroj stvořené. Myslím, že zatím nechápe

základy záznamu a čtení hudby, a musím jí

pomoci nástroj naladit, ale hraje opravdu dobře.

Nebesa vědí, kde tu hudbu bere…“

„Nebesa?” opáčil Elánius a dodal naléhavě:

„Jak dlouho bude hrát? Měl bych dost času na

to, abych sem přivedl Sibylu?” Nečekal na

odpověď, ale rozběhl se po cestě, přelezl bránu,

rozehnal stádo ovcí do všech stran, přeskočil

plot, naprosto ignoroval příkopy a úplně se

vyhnul zídkám. Pospíchal příjezdovou cestou,

vydusal po hlavním schodišti a prošel vstupními

dveřmi prakticky ve stejném okamžiku, kdy je

dveřník otevřel.

Sibyla právě popíjela čaj se skupinkou dam,

což byla pravidelná, téměř nevyhnutelná

odpolední procedura, ale Elánius se opřel o stěnu

a zadýchaně prohlásil: „Musíš si jít poslechnout tu

hudbu! Vezmi s sebou malého Sama! Vezmi s

sebou i tyhle dámy, jestli chtějí, ale ať se děje

cokoliv, pojď! Něco tak skvělého jsem v životě

neslyšel!”

Sibyla se rozhlédla. „No, my právě končíme,

Same. Víš, jsi celý rudý. Děje se něco?”

Podívala se prosebně na své přítelkyně, které už

se zvedaly ze židlí, a dodala: „Doufám, že mi

prominete, dámy. Je tak těžké být manželkou

důležitého muže.” V posledním slově bylo slyšet

malý osten. „Jsem si jistá, Same, že ať se děje

cokoliv, počká to, než se rozloučím se svými

hosty, ne?”

A tak Sam Elánius potřásal rukama, usmíval

se, potřásal rukama a usmíval se a užíral se,

dokud poslední švitořilka nedošvitořila a poslední

dáma neodešla.

Když se rozjel poslední kočár, vrátila se lady

Sibyla dovnitř, usadila se na židli proti Elániovi a

naslouchala

jeho

poněkud

překotnému

vyprávění.

„A to je ta mladá skřetka, kterou slečna

Beedleová učí mluvit?”

Elánius byl téměř zoufalý. „Ano! A hraje

úžasnou hudbu! Úžasnou!”

„Same Elánie, když tě vezmu na koncert,

usneš během prvních deseti minut. Víš to?

Přesvědčil jsi mě. Tak pojďme.”

„Kam?” zeptal se Elánius v manželském

zmatku. Sibyla nezastřeně vyjádřila své

překvapení. „No, přece poslechnout si tu mladou

dámu, která hraje na harfu. Vždyť jsi to chtěl,

ne? Půjdu a vezmu si kabát, zatím najdi malého

Sama, buď tak hodný, ano? Je v laboratoři.”

To zase na oplátku zaskočilo Elánia. „Je

v…?“

„V laboratoři, Same! Naše rodina - to byli

vždycky proslulí šťourové a pokusníci -, vždyť

víš. Jeefes je tam s ním a myslím, že pitvají

nějaký… řekla bych, že exkrement? Dohlédni na

to, aby si oba pořádně umyli ruce, hm?“ dodala

už na cestě z místnosti. „Řekni jim, že jsem dost

iritovaná,5 a vysvětli malému Samovi, co to

znamená!”

Prázdný kočár stál na cestě. Neodvážili se

zaklepat na dveře, ne dokud se z okna domku

linula ta nebeská hudba. Sibyle stékaly po tvářích

slzy, ale každou chvilku zvedla hlavu a vydechla:

„To přece nemůže zahrát harfa!” Dokonce i malý

Sam stál jako přimražený s otevřenou pusou,

zatímco všude kolem proudila hudba a pro tu

chvíli pozvedala lidská srdce a odpouštěla

všechny hříchy - což sice v případě malého Sama

nebylo zapotřebí, jak letmo napadlo Elánia, ale

dělala ryzí a namáhavou práci v případě jeho

otce. Když pak hudba ustala, řekl malý Sam:

„Ještě! “ - a totéž platilo i pro jeho rodiče. Stáli

tam a neodvažovali se podívat jeden na druhého.

Pak se dveře domku otevřely a vyšla slečna

Beedleová.

„Viděla jsem vás tady samozřejmě stát.

Pojďte dovnitř, ale tiše. Udělala jsem limonádu.”

Vedla je předsíní a pak dál do obývacího

pokoje.

Slečna Beedleová musela Slzy hub upozornit

předem. Seděla na židli vedle harfy a veliké ruce

měla sepjaté v klíně. Malý Sam k ní došel a objal

jí nohu. Skřeti dívka se zatvářila vyděšeně, ale

Elánius ji uklidňoval: „Nebojte se, on vám jenom

chce ukázat, že vás má rád.“ A pomyslel si:

Právě jsem řekl skřetovi, aby se nebál mého

syna, protože ji má rád, a svět se obrátil vzhůru

nohama, všechny hříchy jsou odpuštěny, asi až na

ty moje.

Když kočár tiše rachotil zpět k Berankinovu

sídlu, řekla lady Sibyla tiše Elániovi: „Pokud tomu

rozumím, pak ta mladá skřeti dáma, která byla…

zavražděna, uměla hrát na harfu stejně jako

slečna Houby?”

Elánius se vynořil ze svých myšlenek a řekl:

„To nevím.”

„Ale ano,” odpověděla Sibyla podivně

nevýrazným hlasem. „Jak se zdá, chtěla slečna

Beedleová, aby měly mladé skřeti dámy něco, na

co by mohly být pyšné.” Odkašlala si a po

krátké odmlce dodala: „Máš nějaké podezřelé,

Same?”

„Hmm. Jednoho nebo dva. Mám výpověď

spolehlivého svědka, že byli v okolí místa činu, a

začíná se objevovat řada údajů, která by mě

mohla dovést až na místo pobytu pana kováře

Zafrkoně. Jsme tady přece jenom na venkově.

Každý vidí každého, když někam jde, a nikdy

nevíš, kdo zrovna stojí za plotem. Myslím, že ho

někdo mohl slyšet, když si se mnou v tu

osudovou noc - jak by to jistě nazvala Kometa

-domlouval schůzku v Umrlcově hájku.“

Sibyla se podívala na malého Sama, který

seděl mezi nimi a spal. „Víš, kde bydlí?“

„Ano, alespoň o jednom z nich. Myslím, že

ten druhý se jen tak potlouká kolem. “ Skřípot

štěrku pod koly kočáru jim napověděl, že se

ocitli na příjezdové cestě.

Sibyla si znovu odkašlala a tiše řekla:

„Podívej, Same, je mi líto, ale asi jsi měl pocit, že

jsem na tebe byla tak trochu nepříjemná, protože

jsi dovolil, aby se nám tvé profesionální záležitosti

míchaly do dovolené. Víš, v některých

okamžicích bývám poněkud… necitlivá. “

„Vůbec ne, Sibylo, já tvůj přístup naprosto

chápu.”

Zdálo se, že by lady Sibyla potřebovala

nějaké pilulky proti kašli a nastuzení, ale přesto

opatrně pokračovala: „Same, byla bych ti moc

vděčná, kdybys našel nějakou cestu, jak se

dostat tam, kde ti lumpové svou přítomností

otravují svět, a předal je spravedlnosti.

Samozřejmě si s sebou vezmi Jeefese. Moc tě

prosím.”

Cítil, jak se chvěje vztekem, a řekl: „Chtěl

jsem to udělat, jen co to bude možné, má drahá,

ale musím ti říci, že by to nemuselo být tak

docela v souladu se všemi zákonnými

prostředky. Přece jen jsem tady mimo okruh své

pravomoci.11

Ale jeho žena řekla: „Vím, že se držíš

předpisů, Same, a já tě za to obdivuju, jenže

okruh pravomoci slušného člověka sahá až na

konec světa - i když… komu bys je předal?

Havelock by je pověsil, to ti nemusím říkat. Ale

ten je daleko. Jenže jsem si jistá jednou věcí,

Same. To nejhorší, co bys mohl udělat, je

neudělat nic. Dej se do toho, Same.“

„No, napadlo mě, Sibylo, že bych je třeba

předal místnímu právu. “

„Cože? Je to hrozná pakáž, očividně

využívají to, čemu říkají právo, pro svoje vlastní

záměry! To by dopadlo příšerně! “

Elánius se usmál. „Hm, drahoušku, myslíš to

vážně?”

Protože Elániovi už nestálo za to jít spát,

políbil ženu na dobrou noc a vydal se do

kulečníkového pokoje, kde se Jeefes znuděně

zdokonaloval v jedné z mnoha společensky

přijatelnějších dovedností, které získal během

svého promarněného mládí. Když dovnitř vešel

Elánius, narovnal se a prohlásil: „Dobrý večer,

veliteli. Dal byste si nějaký vzpružující nápoj,

abyste se trochu uvolnil?”

Elánius se rozhodl dát si i jeden ze svých

zřídka-vých doutníků, samozřejmě… protože

jaký by to byl kulečníkový pokoj, kdyby se mezi

světly nevinuly pramínky kouře a nedodávaly

vzduchu modravý nádech - modrou barvu

mrtvých nadějí a ztracených možností?

Jeefes, který věděl přesně co a jak, počkal,

až Elá-nius dokončil svůj strk, a pak si tiše

odkašlal. „Tak to bylo skvělé, pane, a jestli tomu

dobře rozumím, tak lady Sibylu dost rozzlobila

celá ta situace kolem skřetů, sire. Myslím si to

proto, pane, že jsem ji potkal před večerem na

chodbě a ona použila slova, která jsem neslyšel

ze rtů ženy od doby, kdy zemřela moje stará

matička, bohové nechť opatrují její duši, pokud ji

najdou, pane. Ale musím znovu říci, že to byla

skvělá práce.“

Elánius odložil tágo. „Chci je všechny dostat,

Jeefesi. Nestačí dostat jen nějakého místního

grázlíka.“ „Jistě, veliteli. Jde o to, dostat tu

černou.” Elánius zvedl oči od skleničky. „Jak

vidím, musel jste v mládí opravdu hodně hrát,

Jeefesi. Poslyšte, nepotkal jste někdy Pánvičku

Vilejmoče? Byl to svým způsobem velmi věřící

člověk, žil se svou sestrou někde u Drůbežího

dvora a hrál kulečník tak, že jsem něco

podobného neviděl nikdy předtím ani potom.

Přísahám, že dokázal dát kouli takovou faleš, že

vyskočila nahoru na mantinel, oběhla po něm stůl

a spadla z něj do kapsy přesně v tom místě, kde

to potřeboval.” Elánius spokojeně zabručel a

pokračoval: „Samozřejmě, všichni hráči tvrdili, že

je to švindlování, ale on tam vždycky stál,

pokorný a mírný jak ovečka, a jenom opakoval

,koule je v kapse*. Řeknu vám pravdu, jediný

důvod, proč ho nikdy neztloukli, byl v tom, že

pozorovat toho chlapa při hře, to byla vysoká

škola! Jednou dostal kouli do díry tak, že vylétla

ze stolu, narazila na stínítko lampy, od toho se

odrazila k pivnímu tupláku a od jeho okraje

přímo do díry.” Elánius se uvolnil a dodal:

„Bohužel, ve skutečném životě jsou pravidla

mnohem tvrdší.”

„Samozřejmě, veliteli,” přikývl Jeefes. „Tam,

kde jsem hrával já, platilo jen jediné pravidlo:

Když udeříš svého protivníka tágem přes hlavu,

musíš umět opravdu dobře a rychle utíkat. Pokud

jsem Její Milost dobře pochopil, pak možná

budete dnes v noci požadovat mou pomoc?”

„Ano, prosím. Vydáme se do Záděrovic. Je

to vesnice asi pětatřicet kilometrů proti proudu

řeky.”

Jeefes přikývl. „Jistě, pane. Je to bývalé sídlo

rodiny Záděrovy, především známého lorda

Spravedl-nostimila

Záděry,

který

proslul

výrokem: Nikdy neberte na vědomí prosby

nevinných, prý na základě toho, že zločinci

vždycky lžou. Byl mimo to také Ctihodným

představeným Dobrotivé společnosti provazníků

a prýmkařů. S trochou štěstí už na jemu podobné

nenarazíme.”

„Výborně, Jeefesi, a cestou se zastavíme pro

našeho mladého bystrého hlavního policistu,

kterému předvedeme fér hru, na to mám v

úmyslu dohlédnout.”

„Tak to rád slyším, sire,” přikývl Jeefes, „ale

nezapomínejte na jedno: Co na tom záleží,

jakmile je koule v kapse?”

Dveře domku otevřela paní Závěrková, slabě

vykřikla a s hlasitým prásknutím dveře znovu

zavřela, pak je zase otevřela, aby se omluvila za

to prásknutí, a pak je zase zavřela. Tentokrát

pomaleji a opatrně a nechala Elánia stát na

schůdku před nimi. O třicet vteřin později otevřel

dveře Florián, s noční košilí nedbale zasunutou

do kalhot. „Velitel Elánius! Něco se děje?”

Odvážně se pokusil zasunout si do kalhot noční

košili celou.

Elánius si spokojeně zamnul ruce. „Ano,

hlavní policisto Závěrku! Stalo se skoro všechno,

ale máme tady jednu část, kterou bychom zase

mohli s vaší pomocí napravit. Co se týče vraždy

té skřeti dívky, mám dostatek informací, abych

zatkl dva muže za účelem výslechu. Tohle je váš

okrsek, takže abych se vyjádřil jako profesionál,

bylo by více než vhodné, abyste mi při zatčení

asistoval. “

Elánius popošel dovnitř, aby za ním byla

vidět

Jeefesova

tvář,

a

pokračoval:

„Předpokládám, že mého osobního komorníka

Jeefese už znáte. Souhlasil, že bude řídit můj

kočár, a samozřejmě mi vydá čistou košili,

kdybych ji náhodou potřeboval.”

„Správně!” zavrčel Jeefes a obrátil se tak,

aby Závěrek neviděl, jak na Elánia mrkl.

„Vrchní policisto Závěrku, budu vám

zavázán, když se ozbrojíte tak, jak uznáte za

potřebné a nezbytné, a protože nemáte žádná

pouta, která by stála za fajfku tabáku, ah,

omlouvám se, jistě někde seženete alespoň kus

pořádného provazu?”

Tvář

Floriána

Závěrka

byla

plná

protichůdných emocí. Budu spolupracovat s

proslulým velitelem Elániem - hurá! Jenže tohle je

něco velkého, je to vážné - no nazdar. Ale

konečně ze mě bude skutečný policista - hurá!

Jenže už jsem si dal do postele ohřívací láhev -

no nazdar. Na druhé straně, kdyby se něco

zvrtlo, no, koneckonců, vévodovi z Ankhu patří

skoro všechno tady kolem, takže by většinu

zodpovědnosti nesl on - hurá! A možná, že když

se osvědčím, mohl bych pak sloužit ve městě,

takže by moje máma mohla bydlet na nějakém

místě, kde -když v noci nemůžete spát - nemusíte

poslouchat, jak se perou myši se šváby - hurá!6

Pro Elánia byla radost pozorovat mladíkovu

tvář ve světle svíčky, zvláště když Florián při

tom, jak přemýšlel, pohyboval rty. A tak řekl:

„Jsem si jistý, hlavní policisto Závěrku, že vaše

pomoc v tomhle případu vám bude velmi

nápomocná v další kariéře.”

Jeho poslední poznámka způsobila, že se

paní Závěrková, která nahlížela synovi přes

rameno, za-rděla pýchou a řekla: „Hezky

poslouchej Jeho Milost, Floriáne! Z tebe ještě

něco bude, přesně tak, jak jsem ti to vždycky

předpovídala! Tak, žádné odmlouvání a už běž,

chlapče.”

Tyhle mateřské rady doprovázela paní

Závěrková nadšeným poskakováním nahoru a

dolů a poskakovala tak rychle, že by mohla

pohánět šicí stroj. Díky bohům za staré matičky,

pomyslel si Elánius, protože Florián se

zanedlouho objevil u kočáru s lahví horkého čaje,

rezervními spodky a půlkou jablečného koláče.

Kola se začala otáčet, a když Florián

konečně přestal mávat matičce z okna, zapřel se

Elánius pořádně proti výkyvům kočáru a zapálil

lihovou lampu, která kočáru sloužila jako jediné

osvětlení. Pak sklouzl zpět na sedadlo a řekl:

„Budu vám vděčný, mládenče, když si uděláte

čas a zapíšete do svého notesu všechno, co jsem

vám řekl od chvíle, kdy jsme se dnes večer

setkali. Mohlo by nám to oběma dost pomoci. “

Florián zasalutoval a Elánius pokračoval: „Když

jsme včera viděli tu mrtvou skřeti dívku, pane

Floriáne, poznamenal jste si to do svého notesu?”

„Jistě, sire!“ Florián skoro znovu zasalutoval.

„Dědeček mi řekl, abych si vždycky všechno

zapisoval do svého notesu!”

Poskakovali na sedadlech, jak kočár narážel

na kameny, a Elánius se tiše zeptal: „A řekl vám

dědeček i to, že se občas něco objeví

dodatečně, takže je dobře sem a tam si vynechat

nějakou volnou stránku?”

„Hm, to ne, sire. Mám to dělat?”

Další kámen je znovu nadhodil na sedadlech

a Elánius pokračoval: „Přesně řečeno, mládenče,

odpověď zní ne, zvláště když jste ještě nikdy

nepracoval se mnou. Tak a teď všechno pěkně

zapište, jak jsem řekl. A protože už nejsem tak

mladý, trochu si odpočinu.”

„Ano, sire, rozumím vám, sire. Jen ještě

jednu věc, sire? Dnes odpoledne za mnou přišel

tajemník z radnice, pan Skameňal, chvíli si se

mnou povídal a pak mi řekl, abych si s tou skřeti

dívkou nelámal hlavu, protože skřeti jsou úředně

škůdci. Byl moc laskavý a donesl mamince láhev

brandy a taky řekl, že jste moc příjemný

gentleman, ale občas že vám trochu haraší na

cimbuří, sire, to, že jste z té horní smetánky a

nemáte představu o obyčejném životě, sire. Sire?

Sire! Vy jste usnul, sire?”

Elánius k němu pomalu otočil hlavu a řekl

medovým tónem: „A tohle jste si taky zapsal do

svého notesu, chlapče?”

„No jistě, sire!“

„A přesto jste se mnou nastoupil do tohohle

kočáru? Proč jste to udělal, pane Floriáne?”

Chvíli bylo ticho rušené jen chrastěním a

skřípotem kamenů pod koly, zatímco si Florián

pořádal myšlenky. Když byly seřazeny k jeho

spokojenosti, řekl: „Víte, veliteli Elánie, pomyslel

jsem si, ten pan Skameňal patří víceméně k místní

šlechtě, a to velitel Elánius taky, až na to, že je

vévoda, což znamená, že je mnohem větší

šlechta, a když už se máš dostat do třenice mezi

šlechtou, možná dobře uděláš, když se postavíš

na stranu toho vyššího.” Slyšel, jak Elánius

zabručel, a pokračoval: „A pak, sire, jsem si řekl,

hele, byls tam nahoře a viděl jsi to ubohé stvoření

a co jí udělali, a připomněl jsem si, jak se ze mě

Skameňal pokoušel udělat pitomce, když mě

nutil, abych vás zatkl, sire, a taky jsem přemýšlel

o skřetech a říkal jsem si: Jsou špinaví a smrdí a

ten starý skřet plakal a zvířata nepláčou, sire, a

taky dělají věci a moc krásné věci, sire, a co se

týká toho, že našim prasatům kradou pomyje a

jsou to všeobecně špindí-rové, tady kolem nás

žije dost lidí, kteří by jim v tom směru mohli

konkurovat, já bych vám mohl vyprávět… a tak

jsem přemýšlel dál a řekl jsem si, teda, že ten pan

Skameňal to musel nějak špatně pochopit.”

Ozvalo se dunění, protože kočár přejížděl

most, a pak zase zazněl klidný skřípot kol na

hrubém kamenném dláždění. Florián se dychtivě

zeptal: „Je to tak správně, sire?” Nervózně čekal

na odpověď. Pak se ozval Elánius, i když jeho

hlas zněl poněkud nepřítomně, a řekl: „Víte, jak

se říká takovému malému monologu, jaký jste

právě pronesl, pane Floriáne?”

„To nevím, sire, to jen, že jsem tak

uvažoval.”

„Říká se tomu Prozření v poslední chvíli.

Toho se držte.”

Elánius se probral z dřímoty, v níž se mu

zdálo, že malý Samík hraje na harfu, a ve chvíli,

kdy pochopil, že to byl sen, zvuk kočárových kol

se změnil, kočár zpomalil a nakonec zastavil

docela.

Jeefes otevřel malou špehýrku, která

umožňovala rozhovor mezi kočím a cestujícími, a

řekl tiše: „Sire, podle mého odhadu jsme asi čtvrt

míle od Záděrovic, počet obyvatel třicet sedm a

jeden hloupější než druhý. A až sem je cítit

krocany, a setsakra bych si přál, aby to tak

nebylo, odpusťte, sire, mou klačtinu. Myslel jsem

si, že by bylo asi lepší, kdybychom zbytek cesty

došli tiše po svých.”

Elánius vystoupil z kočáru a chvilku

podupával, aby vyhnal ztuhlost z kloubů. Ve

vzduchu se vznášel podivně agresivní pach ptáků,

dokonce ani skřeti pach nepůsobil na čichové

ústrojí z poloviny tak útočně. To ovšem byla jen

drobná nepříjemnost v porovnání s tím napětím.

Ano, napětím. Jak je to dlouho, kdy naposledy

vedl zátah? Příliš dlouho, tak je to dlouho,

pomyslel si, a teď už tyhle věci vyřizovali kapitáni

a starší seržanti a on zůstával ve své kanceláři a

představoval

ankh-morporskou

Městskou

hlídku. No… tak dnes tedy ne.

Procházeli pásy mlhy, které jim sahaly nad

kolena, a pak Elánius řekl: „Vy, hlavní policisto

Závěrku, až vám dám signál, zabušíte na přední

dveře a já počkám u zadního vchodu, kdyby se

nám náhodou panáček pokusil upláchnout,

jasné?”

Blížili se pomalu k domu, ano, dva by na to

měli stačit. Dům byl poměrně malý, dvoje dveře

mít asi bude, ale rozhodně ne troje.

„A co mám říct, veliteli?” sykl Florián.

„Pro všechno na světě, jste syn a vnuk

policajta, člověče, co si asi myslíte, že byste měl

vykřiknout? Víte co? Já vám tak trochu napovím.

Rozhodně to nebude obsahovat slovo prosím. Až

budu na místě, zapískám, jasné? Výborně.”

Opatrně přešli páchnoucí dvůr a Elánius

zaujal postavení vzadu, kde ho napadla zajímavá

myšlenka, takže si udělal v duchu poznámku. Pak

se opřel o špinavou stěnu domu kousek od

zadních dveří, dal si šňupec, aby se zbavil

krocaního pachu, a tiše hvízdl.

„Jménem zákona otevřete! Jste obklíčeni!

Máte jednu minutu na to, abyste otevřeli dveře!

Myslím to vážně! Otevřete dveře! Tady je

policie!”

Elánius, který se pohodlně opíral o stěnu, si

právě pomyslel, že na začátečníka to vůbec

nebylo špatné, a odečetl Floriánovi jeden bod za

„Myslím to vážně!”, když z domu zadními dveřmi

vyběhl muž. Nastavil mu nohu.

„Dobré ráno, pane. Jmenuji se velitel Elánius!

Doufám, že jste natolik při smyslech, že si

pamatujete své jméno!”

Krocani a krůty v posadách začali vyvádět

jako šílení, takže pach ještě zesílil. Muž se zvedl

na nohy a začal se zoufale rozhlížet kolem.

„No ano, samozřejmě se můžete dát na útěk,

nebo to můžete alespoň zkusit,” prohlásil Elánius

konverzačním tónem, „ale pak by si někdo mohl

myslet, že to by mohlo naznačovat, že nejspíš

máte k útěku důvod. Tedy, já osobně souhlasím

s tím, že když někoho zastaví policista, měl by se

ten dotyčný dát na útěk jako šílený, vinný -

nevinný, už ze zásady. Kromě toho jsme my,

policisté, v poslední době hodně ztloustli a

potřebujeme cvičit. Takže jestli chcete, dejte se

na útěk, pane Zapleskotale, protože i já umím

běhat a běhám velmi rychle.”

Teď už se Zapleskotal usmíval jako člověk,

který si myslí, že ten policajt moc rozumu

nepobral.

„Vsadil bych se, že nemáte zatykač vod

obecní rady, nebo jo?“

„No, víte, pane Zapleskotale, zajímalo by

mě, jak vás to napadlo, hm? Možná si myslíte, že

obecní rada by na vás zatykač nevydala, co?

Mimochodem, děkuji vám, že jste mi ukázal, kde

jsou uloženy sudy s tabákem. Vaši spolupráci

vezmeme v úvahu. “

Některé dny jsou špatné, třeba ty, kdy se

díváte na zohavené tělo mladé ženy, ale jsou i

dobré dny, když roztěkané oči podezřelého

vrhnou rychlý pohled přes dvůr, aby vám

neomylně ukázaly, kde je ukryt lup.

„O tom, že jste spolupracoval, se

samozřejmě zmíním obecní radě a taky v místní

hospodě. “

Teď si pan Zapleskotal představil, jak by to

dopadlo, kdyby se na něj místní dívali jako na

nějakého práskače, a tak ještě hloupěji

pokračoval: „Neřekl jsem ti nic o žádném tabáku

a ty to dobře víš, policajte!”

V té chvíli vyšel zpoza rohu Florián, v ruce

nesl hrozivě pozdvižený obušek a tvářil se tak

výhružně, že vypadal skoro komicky. „Mám mu

vrazit starou známou ,levá-pravá‘, veliteli? Stačí

jen říct, šéfe!“

Elánius obrátil v předstíraném zoufalství oči

vzhůru. „Ne, myslím, že to nebude třeba,

Floriáne, asi by to bylo zbytečné, vždyť tuhle pan

Zapleskotal netouží po ničem jiném, než aby se

nám mohl vyzpovídat.” Zapleskotal došel k

názoru, že jediný způsob, jak se dostat dál, je

obrátit se na Floriána. „Poslyš, Floriáne, ty mě

znáš

Dostal se právě jen tam a ne dál, protože

Florián prohlásil: „Pro tebe jen vrchní policista

Závěrek, Zapleskotale. Můj táta tě dostal před

soud několikrát. Říkal ti Masařka, protože

kdykoliv se objevilo něco, co smrdělo, poletoval

jsi někde nablízku. A taky mi řekl, ať si na tebe

dávám pozor, a přesně to teď dělám.“ Podíval se

na Elánia, který na něj povzbudivě kývl, a

pokračoval: „Víte, v čem je problém, pane

Zapleskotale? My tady nejsme proto, abychom s

vámi probírali pašovaný tabák, jasné? Podívejte,

jájsem se nikdy nepovažoval za nějakého

celníka, nepřipadá mi to jako příliš oblíbené

zaměstnání. Jsem obyčejný a jednoduchý

policajt, rozumíte, a teď na jedné straně držím

chlápka,

který

dělá

laskavost

svému

zaměstnavateli tím, že mu u sebe v boudě uloží

pár sudů pašovaného tabáku, ale na druhé

straně… řekněme… kdybych na druhé straně

našel vraha, no, pak bohové vám žehnej,

pravděpodobně bych úplně zapomněl na tu první

stranu… Nechtějte po mně, Zapleskotale, abych

vám to nějak zvlášť maloval, protože mám obě

ruce plné… “

Zapleskotal se zatvářil vyděšeně. „To je o tý

skřet-ce, že jo? Heleďte, já to nebyl! Tak jo, jo,

nejsem zrovna svatej, mám v tom taky prsty, ale

nejsem jako on! Jsem grázlík, ale ne vrah,

zatraceně! “

Elánius se podíval na Floriána. O některých

lidech se dá říct, že jsou šťastní jako kašpárek.

O Floriánovi by se dalo říct, že byl v tom

okamžiku šťastný jako Kašpárek s Kalupinkou,

pes Žeryk, Křemílek s Vochomůrkou, ale hlavně

jako policista, a to všechno smíchané

dohromady. Elánius pozvedl obočí, tentokrát

tázavě, a Florián odpověděl: „Já mu věřím, šéfe.

On to v sobě nemá, na to bych přísahal. Zmůže

se tak maximálně na to, aby srazil na zem

nějakou babku a sebral jí kabelku, a to by ta

babka ještě musela být slepá. “

„No, vidíte to!“ vykřikl Zapleskotal

vítězoslavně. „Já nejsem doopravdy zlej člověk!

“

„Samozřejmě, že ne,“ potřásl hlavou Elánius.

„Vy jste v zásadě maskovaný anděl, pane

Zapleskotale, teď už to vidím, a víte, já jsem taky

věřící a taky mám rád, když je to všechno jako v

Knize, ale vy jste ochoten odpřisáhnout, že to

individuum známé jako Trať-voda ubodalo před

třemi dny večer na Šibeničním vrchu, to jest na

pozemcích rodiny Berankinovy, skřeti dívku k

smrti?“

Zapleskotal pozvedl prst. „Můžu k tomu

dodat, že jsem mu říkal, ať toho nechá, ale on se

jenom smál, a já ani nevěděl, že to byla holka -

teda… a jak jste to poznal?“

Elániova tvář byla dokonale nehybná. „Řekni

mi, Edo, co bys byl udělal, kdybys to byl věděli

To mě vážně zajímá. “

Zapleskotal sklopil oči ke špičkám nohou.

„No já… já bych, teda… holku ne, prostě

bych… ne, holku ne. Chápete, co tím myslím?“

A někoho takového, jako je tenhle

nebezpečný šašek, najdete prakticky v každém

sousedství, pomyslel si Elánius. „Jsem rád, že

rytíři ještě nevymře-

li, pane Zapleskotale. Dobrá, Floriáne,

pokračujme. Pane Zapleskotale, proč jste byl té

řečené noci na Šibeničním vrchu?“

„Šli jsme se jen tak projít,“ odpověděl

Zapleskotal.

Elániova tvář opět znehybněla a znehybněla

tak, že by ji mohli uložit do oddělení zkamenělin.

„No jistě, jak jinak, pane Zapleskotale. To ode

mě byla vážně hloupá otázka. Vrchní policisto

Závěrku, vidím támhle Jeefese, právě si zapálil.”

Otevřel dveře do domku a vtáhl Zapleskotala

dovnitř. „Má ta budova sklep?“

Zapleskotal byl na pokraji vyměšovací

katastrofy, ale přesto byl natolik hloupý, že se do

močůvky, v které už byl, ponořil ještě hlouběji,

protože řekl: „No, možná že jo… a co?“

„Pane Zapleskotale, už jsem vám řekl, že

jsem věřící člověk, a protože vy zkoušíte

trpělivost všech svatých, potřebuji strávit chvíli v

tichém rozjímání, chápete? Jsem si jistý, že si

uvědomujete, že existuje snadná cesta, jak z toho

ven, ale na druhé straně je tady ještě ta horší

cesta. Zatím jsme na té jednoduché, ale ta zlá

cesta je také velmi snadná, abychom tak řekli.

Než si s vámi znovu promluvím, rád bych byl na

chvíli sám se svými myšlenkami. A protože mě

napadlo, pane Zapleskotale, že byste třeba mohl,

jak se tak říká, zkusit vzít roha, bude můj kolega,

hlavní policista Závěrek, hlídat dveře a svého

osobního sluhu, pana Jeefese, požádám, aby vám

dělal společnost.”

Elánius ještě ani nestačil zaklepat na okno, a

dveře se otevřely. Do špinavé místnosti vstoupil

Jeefes, jako vždy dokonale upravený, elegantní,

v naleštěných botách a s nádechem pomády ve

vlasech. Všichni tři muži se dívali, jak Elánius

uchopil velký kruh v podlaze a zatáhl, takže zvedl

velké padací dveře, pod nimiž se objevil černý

otvor a horní část žebříku vedoucího dolů.

Elánius prohlásil: „Vrchní policisto Závěrku,

po-třebuju si chvilku v temnotě srovnat

myšlenky. Nebude to trvat dlouho.” Slezl po

žebříku a spustil za sebou dveře.

Temnota řekla: „No konečně, veliteli. Řekla

bych, že jste tady, abyste ode mě získal

svědecké prohlášení.”

Jenže to není pravda, pomyslel si Elánius. Jak

může někdo přijmout svědecké prohlášení od

démona, zvlášť takového, který nemá žádnou

známou fyzickou podobu? Jenže na druhé straně,

kdo potřebuje svědecké prohlášení, když má

přiznání?

Zatím nahoře Zapleskotal rozebíral situaci a

bloudil při tom očima sem a tam. Takže: máme

tady jednoho mladého troubu, který si hraje na

policajta, a jednoho snobáckýho panskýho

slouhu, naleštěný-ho a růžovýho. No, řekl bych,

že je z toho synáček paní Zapleskotalové venku.

V té chvíli, a přesně v té chvíli sáhl Jeefes do

kapsy kabátu, a aniž se podíval na Zapleskotala,

položil na stůl před sebe s hlasitým plesknutím

kovový hřeben. Leskl se. A ještě více se leskl v

páně Zapleskotalové představivosti. Stačil jediný

pohled na Jeefesův výraz, aby se synáček paní

Zapleskotalové rozhodl, že teď bude sedět velmi

tiše a způsobně, než se ten hodný velitel Elánius

vrátí. Z druhé kapsy vytáhl Jeefes nůž, který

vypadal jako nejostřejší nůž, jaký kdy

Zapleskotal v životě viděl, a aniž věnoval

Zapleskotalovi tu nejmenší pozornost, začal si

čistit nehty.

Opravdu to trvalo jen několik vteřin, než se

padací dveře znovu zvedly a z podzemí se vynořil

Elánius. Kývl na Jeefese, který vrátil hřeben do

kapsy a beze slova vyšel z místnosti. Elánius si

přitáhl židli a sedl si. „Pane Zapleskotale, mám

svědecké prohlášení, podle kterého jste byl té

noci, kdy došlo k trestnému činu, na Šibeničním

vrchu, a to ve společnosti muže jménem

Traťvoda. Svědek mi řekl, že jste mu nabídl, že

seženete krocaní krev, ale on vám odpověděl, že

jsou tam všude králíci a že on prakem nikdy

nemine. Svědek říká, že v tom okamžiku vyšla z

křoví skřeti dívka a váš společník se na ni

okamžitě vrhl. Prosila o život, ale on se choval

jako šílenec, a vy jste mu řekl - podle vašich

vlastních slov -, aby toho nechal, ale on se obrátil

proti vám a přitom pořád v ruce držel svůj nůž,

který mi byl popsán jako mačeta. Obrátil se k

vám tak rychle a zuřivě, že jste si načůral do bot.

Ne, nemluvte, ještě jsem neskončil. Jsem

také informován, že jste řekl svému společníkovi,

že jste měl na ,místě činu’ rozlít krev a ne, jak

jste to řekl, ,rozházet všude kolem střeva1, takže

vás přinutil, abyste je vrátil zpět do těla a tělo

ukryl o kus dál na kopci v hustém hlodášovém

křoví. Ne, řekl jsem, abyste nemluvil! V kapse

jste měl kus slaného koláče s vepřovým, který

jste si přinesl z domova, a tři tolary v hotovosti,

což byla vaše mzda za tuhle… prácičku.

Potom jste se s Traťvodou vrátili ke svým

koním, které jste prozatímně ustájili ve staré

stodole na druhé straně vsi. Koně byli jedna

hnědá klisna a šedý valach, oba zbědovaní kvůli

špatnému zacházení. Když jste odjížděli, ztratil

dokonce valach podkovu, a vy jste měl co dělat,

abyste zabránil svému společníkovi zabít to zvíře

hned tam na místě. Ach ano, a svědek mi řekl, že

když jste odjížděli, byl jste do pasu nahý, protože

vaše košile byla nasáklá krví a vy jste ji, po

hádce s Traťvodou, nechal ve stodole. Až se

vrátíme, vyzvednu ji tam. Váš společník vám

řekl, ať si sundáte i kalhoty, ale vy jste to odmítl,

přesto jsem si už před chvílí všiml, že je máte

postříkané krví. Nechci utrácet za to, že bych s

těmi kalhotami poslal jízdního posla do města,

kde by můj Igor přesně zjistil, jestli je to krev

lidská, skřeti nebo krocaní. Řekl jsem, abyste

nemluvil, nebo ne? Nezmínil jsem se o dalších

rozhovorech mezi panem Traťvodou a vámi,

protože vrchní policista Florián nás poslouchá a

nechci vám přitěžovat. Víte, i tak… pomluvy

dovedou být velmi kruté.

Tak a teď, pane Zapleskotale, přestanu

mluvit, a až to udělám, chci, aby vaše první slova

byla ,Jsem ochoten vypovídat.’ Ano, já vím, že

byste musel vypovídat stejně, ale pokud to

uděláte hned, bude vám to připočítáno k dobru.

Jste jen malý grázlík a začínám být přesvědčený, i

když dost nerad, že vás zatáhli do něčeho, co

jste absolutně nemohl kontrolovat, a co je horší,

než jste si vůbec dokázal představit. Dobrá

zpráva je, že lord Vetinari pravděpodobně dá na

mou radu, a vy budete žít. Pamatujte: ,Jsem

ochoten vypovídat!1, to jsou ta slova, která chci

slyšet, pane Zapleskotale, jinak se půjdu na chvíli

projít a pan Jeefes si učeše vlasy. “

Zapleskotal, který většinu jeho řeči

poslouchal se zavřenýma očima, vychrlil ta slova

tak rychle, že ho musel Elánius požádat, aby je

opakoval ještě jednou a pomaleji. Když skončil,

dovolili mu odskočit si na záchod, a zatímco

Jeefes hlídal venku a čistil si nožem nehty, poslal

Elánius Floriána, aby nakrmil vřeštící hladové

krocany.

Elánius sám vlezl do jedné z velkých posad a

prohrabal špinavou slámu, aby našel to, co věděl,

že tam je. Nebyl zklamán. Když se dostal na

dostatečně malou vzdálenost, ucítil i v ostrém

krocaním zápachu slabou, ale zřetelnou vůni

tabáku. Vyvalil sud ven, našel Floriána a řekl:

„Myslím, že je plný tabáku, a mám v úmyslu ho

vzít s sebou jako důkaz. Vaším úkolem je najít mi

někde nějaké páčidlo a někoho, o kom víte, že je

to poctivý občan, který si v obci dobře stojí,

pokud tady někoho takového najdete.”

„No, je tady David, který provozuje

hospodu U psa a jezevce,” odpověděl Florián.

„A je to opravdu dobře postavený občan?”

ujišťoval se Elánius.

„Viděl jsem ho i špatně sedět,” řekl Florián,

„ale rozhodně ví, jak se věci mají, pokud mi

rozumíte.”

Elánius přikývl a počkal několik minut, než se

Florián vrátil s krumpáčem, křivonohým mužem a

malým hloučkem zvědavců, které bylo zatím,

pokud se nezjistí něco jiného, nutno považovat za

„nevinné přihlížející”.

Když se Elánius připravil otevřít sud,

shromáždili se kolem. Elánius zvolal: „Dávejte

pozor, pánové.

Jsem přesvědčen, že tenhle sud obsahuje

pašované zboží.“ Vyhrnul si rukávy. „Vidíte, že

nemám nic v rukávech, ale zato v ruce krumpáč,”

a stačilo vynaložit trochu námahy, aby víko

odpadlo, a po okolí se rozlila omamující vůně

tabáku. Někteří z přihlížejících se rozhodli, že se

chopí téhle úžasné příležitosti a vyrazí si na

rychlou, ale nenápadnou procházku.

Elánius vytahoval jeden velký svazek

hnědých listů, svázaných bavlněnými vlákny, za

druhým. „Nemohu to všechno odvézt kočárem,”

řekl, „ale jestli tady pan David, jako známý a

poctivý výše postavený člen zdejší komunity,

potvrdí písemně, že viděl, jak tyhle tabákové

svazky vytahuju ze zapečetěného sudu, pak vy,

pane Floriáne, přijmete jeho krátké prohlášení a

všichni se můžeme rozejít po svém.”

Florián se rozzářil. „To jste našel úžasně,

veliteli! Řekl bych, že v tom smradu byste mohl

schovat cokoliv, že?” Po chvilce se podíval na

Elánia a opakoval: „Veliteli?”

Zdálo se, že se Elánius dívá přímo skrz něj.

Vzápětí ale řekl: „Vy to dotáhnete daleko, hlavní

policisto Závěrku. Vysypeme celý sud, ano?”

Nevěděl, kde se mu ta myšlenka v hlavě

vzala. Možná díky prvotnímu zákonu. Když se

rozhodnete pašovat, u čeho se zastavíte? Kde

najdete odbytiště? Jak dostanete nejlepší cenu za

unci pašovaného produktu? Vytahoval a

vytahoval a ohmatával balíčky, až narazil na

jeden citelně těžší než ty ostatní. Pokoušel se

nedat navenek nic znát, podal balíček Floriánovi

a řekl: „Budu vám vděčný, když s panem

Davidem otevřete tenhle balíček a řekněte mi, co

najdete uvnitř.”

Sedl si na sud a dal si šňupec, zatímco za

sebou slyšel šustot suchých tabákových listů, a

pak se ozval Florián: „Tedy, veliteli, tady je něco,

co vypadá jako

Elánius pozvedl ruku. „Vypadá to jako jemný

kamenný prach, Floriáne?”

„Ano

Elánius znovu pozvedl ruku. „A když ten

prášek přidržíte na světle, zdá se, že jsou v něm

droboučké červené a modré kousky?”

Dědičný

policista,

ukrytý

někde

ve

Floriánově nitru, poznal ty zvláštní vibrace. „Ano,

veliteli Elánie!”

„Tak to byla od vás a vašeho přítele Davida

skvělá práce, ale navíc je velké štěstí,” prohlásil

Elánius, vrhl delší pohled na řečeného Davida a

rozhodl se, že ho neušetří pochybností, „že vy

dva nejste trolové, protože kdybyste byli, byli

byste teď už mrtví. Ta věcička, kterou máte v

ruce, je křišťálová břitva, na to bych vsadil svůj

odznak. Trolí mládež to užívá jako drogu, víte

to? Berou dávky velké asi jako váš malíček a

pak si myslí, že mohou procházet zdmi, což

pravidelně dělají. A když si to vezmou víckrát,

umírají. Všude na světě je ilegální a je velmi těžké

ji vyrobit, protože zápach, který to vydává při

výrobě, je silný a naprosto nezaměnitelný. Také

při tom vyletuje na všechny strany množství

jisker. Prodej té drogy v Ankh-Morporku se

trestá oběšením, stejně jako v Ůberwaldu a v

každém trolím městě. Diamantový král trolů

vyplácí opravdu vysokou odměnu každému, kdo

pomůže odhalit výrobnu.”

Elánius se s jistou nadějí podíval na řečeného

Davida, jen pro případ, že by spolknul návnadu.

Ne, pomyslel si, tady v okolí to nikdo nedělá.

Všechen ten tabák musí přicházet odněkud z

teplých oblastí, a to znamená daleko odsud.

Opatrně otevřeli i ostatní sudy a našli spoustu

tabáku, několik balíků vysoce kvalitních

doutníků, z nichž si Elánius vložil dva nebo tři do

náprsní kapsy, aby je později pečlivě

prozkoumal, a v každém sudu - vždycky někde u

dna - byl uložen úhledný balíček křišťálové

břitvy, nářezu, hrubáku, břidláku nebo šmouhy -

všechny stejně ošklivé a nebezpečné, i když

šmouha byla všeobecně považována za rekreační

drogu, tedy pokud vaše představa o rekreaci

obsahuje postup užít si, probudit se ráno ve stoce

a nevědět, čí je ta hlava, již máte na krku.

Naložili do kočáru tolik vzorků, kolik se tam

vešlo, a Elánius přestal, až když začal kočár

nebezpečně praskat. Zbylé sudy byly narovnány

na hromadu a neobyčejně pyšný vrchní policista

Závěrek je na Elániův pokyn zapálil. Když se

drog zmocnil oheň, došlo k řadě zajímavých

pyrotechnických efektů a Elánius si v duchu

pomyslel, že tohle je teprve začátek ohňostroje.

Když se začali sbíhat lidé, aby zjistili, co se

děje, ujistil je Elánius o svých dobrých úmyslech

a vysvětlil, že pan Zapleskotal bude nějaký čas

pryč, a požádal je, jestli by mu někdo mohl

dohlédnout

na

drůbež.

Reakce,

které

zaznamenal,

jasně

signalizovaly,

že

Zapleskotalovi sousedé považovali svět bez pana

Za-pleskotala a jeho páchnoucích ptáků za

mnohem lepší svět, takže poslední věc, kterou

Elánius udělal, byla, že otevřel všechny posady a

vypustil krocany na svobodu, aby se postarali

sami o sebe.

Pak ještě dostal jeden skvělý nápad. Obrátil

se k nervóznímu Davidovi a řekl: „Diamantový

král trolů vaši dnešní práci jistě velmi ocení.

Samozřejmě, že jako policisté ve službě

nemůžeme přijímat žádné odměny… “

„Ne?“ povzdechl si Florián smutně.

Elánius

jeho

povzdech

ignoroval

a

pokračoval: „Ale já se postarám, aby vaše dnešní

pomoc byla náležitě odměněna. “ Tvář

hospodského se při jeho slovech rozzářila. V

kombinaci slov „diamanty“ a „odměna“ je něco,

co k tomu lidské tváře nutí.

Cestovali zpět v praskajícím kočáře se

zavřenými dveřmi, ale s mírně pootevřenými

okny, protože pan Zapleskotal nepatřil k lidem, s

nimiž byste chtěli být v nějakém uzavřeném

prostoru. Zdálo se, že potí krocany.

Ochota vypovídat! To byl výsledek!

Zapleskotala ani nenapadlo něco namítat a

Elánius viděl jeho výraz, když mu sděloval

prohlášení Přivolané temnoty. Elánius si všiml

každého mrknutí a každého zachvění, která,

spojena dohromady, potvrzovala, že ochota

vypovídat byla přesně uplatněna! Ochota

vypovídat! Utekl by se k ní každý muž, aby si

zachránil kůži, nebo alespoň dostal lepší celu.

Přistoupili jste na ochotu vypovídat, abyste si

zachránili tu svou mizernou kůži, a to se vám také

mohlo podařit, ale něco to stálo. To, že jste byli

vedeni jako svědek, znamenalo, že když jste

lhali, pověsili vás za krk a nechali vás viset,

dokud jste nezemřeli. Bylo to jedno ze

základních poučení - lhát, když jste se odvolali na

ochotu vypovídat, to byla lež lží. V tom případě

jste lhali soudci, lhali jste králi, lhali jste

společnosti, lhali jste světu, a za to vás veselý pan

Daniel „Vtenráz“ Vojáček přivítal pod šibenicí a

potřásl si s vámi rukou, aby vám ukázal, že nejde

o nic osobního. A nedlouho potom zatáhl za

páku, která vás spustila z toho světa, který jste

zradil, abyste se zastavil až… na půli cesty dolů.

A pak tady samozřejmě byly trolí drogy.

Důkazy jejich existence dělaly Zapleskotalovi

takové starosti, že vymyslel nové bohy, při nichž

se zaklínal, že nic neví. Elánius mu věřil. Pokud se

týkalo Zapleskotala, toho by ani nenapadlo, že

sudy neobsahují jen tabák. Starý dobrý tabák,

kuřivo, na tom není nic špatného, a pašovat

tabák, hmm, to bylo… něco jako hra, to věděl v

okolí každý. Nebylo nic špatného na tom, ošálit

celníky, od toho celníci byli! Elánius si pomyslel,

není to přesně tak, jak vždycky říkáme? Malé

zločiny rodí velké zločiny. Usmíváte se nad

malými zločiny a pak vám nějaký velký zločin

utrhne hlavu.

Zapleskotal seděl celý zkroušený na

protějším sedadle a pravděpodobně se obával,

že ho trolové ukopou k smrti, ale jak si Elánius

uvědomil, Zapleskotal se nejspíš bál kdekoho. A

tak se Elánius nakonec rozhodl nabídnout mu

nejen drobečky, ale dokonce celý šunkový

chlebíček dobrých zpráv. „Byl jste ve společnosti

velmi bezohledného násilníka, Edáčku. Vy jste si

myslel, že jen tak zkomplikujete život nějakému

hloupému policajtovi, a najednou jste korunní

svědek vraždy, a i když nechtěně, jste zapleten

ve výjimečně těžkém zločinu pašování trolích

drog. Jenže jste se dostal do špatné společnosti,

Eduarde, a já se o tom u soudu zmíním. “

V Zapleskotalových zarudlých očích se

rozblikalo světélko naděje a řekl: „To je od vás

velmi laskavé, sire.“ To bylo všechno. Žádné

naparování, žádné kvílení, jen lidské poděkování

za nabídnutou laskavost, v niž horečnatě doufal.

Elánius se opřel o sedalo a nabídl užaslému

muži tabatěrku. Zapleskotal si vzal velký štipec a

vdechl ho tak silně, že když přišlo nevyhnutelné

kýchnutí, pokusilo se mu nejdříve vyrazit ušima.

Elánius si toho nevšímal, stejně jako si nevšímal

jemného na-hnědlého oparu ve vzduchu, ale

znovu se pohodlně opřel a řekl vesele:

„Promluvím si s bachaři v Pa-kráci, vždycky mi

něco dluží…“ Zadíval se do tváře plné naděje a

pomyslel si: K čertu s tím, dobře vím, že tam mají

právě teď pěkně plno. Trouba jako on bude

vždycky první na ráně, je jedno, co udělám. No

dobrá. Pokračoval: „Ne, pane Zapleskotale, já

vám řeknu, co udělám. My vás šoupneme do

cely v Pseu-dopolském dvoře. Co vy na to?

Když je člověk v cele sám, může se cítit trochu

osamělý, ale někteří lidé by to považovali za

požehnání, zvláště po čtvrthodince v některých

částech Pakráce, a kromě toho, mí mládenci jsou

docela mluvní, když se nic neděje. Taky máme

lepší krysy, čerstvější seno, nepliveme nikomu do

jídla, a když spolupracujete a nebudíte v noci

službu, bude vám tam jak u maminky.”

„Já žádné potíže dělat nebudu, veliteli!” Slova

přicházela překotně, zoufale toužila být slyšena a

zdála se zděšena pomyšlením, že by slyšena

nebyla.

„No, tak to rád slyším, Edo,“ řekl Elánius

žoviál-ně. „Mám rád lidi, kteří se dokážou

správně rozhodnout! A mimochodem, kdo vám

navrhl, abyste provedl ten malý trik tam na

kopci?“

„Přísahám, sire, že to byl Traťvoda, pane.

Řekl, že to bude takovej malej žertík. Vím, na co

se mě teď zeptáte, sire, a já se ho taky zeptal,

kdo za tím vším je, protože mi to fakt dělalo

starosti, protože já si chovám svý krocany a

koulím sudy, víte?“ Zaplesko-talovi se na tváři

usadil výraz prostého pracujícího muže.

„Odpověděl mi, že kdyby mi to řekl, musel by

mě zabít, a já mu řek: ,No, tak vám děkuju, pane

Traťvodo, ale to vám raději tu práci ušetřím/ a

mlčel jsem, protože on měl v očích takový divný

výraz.“ Zapleskotal se na okamžik zamyslel a

dodal: „On má ten divný výraz v očích pořád. “

Elánius předstíral, že ho to nijak zvlášť

nezajímá. Stejně jako muž se síťkou na motýly,

smrtničkou a vášní připíchnout na korkovou

podložku posledního z neobyčejně vzácných

lancreských modrásků, který se usadil na

kručince opodál, se pokoušel neudělat nic, co by

mohlo jeho kořist vyplašit.

Jen tak mimochodem řekl: „Ale vy to stejně

víte, Eduarde, že? Víte, myslím si, že jste

doopravdy velmi chytrý, Edo. Hodně lidí by

řeklo, že dvě plaňky z plotu jsou chytřejší než vy,

ale upřímně, nedokázal byste uspět v tomhle

starém světě, kdybyste neměl oči a uši otevřené,

nemám pravdu?“

Jenže pravda je, kdo by to řekl takovému

trouboví, jako je Zapleskotal? Vždyť on není ani

pohůnek -na to, abyste mohli někoho správně

pohánět, jste potřebovali jistou dávku taktického

myšlení -, ale pohůnkové byli všude kolem a s

někým tak hloupým, jako byl Zapleskotal, si

občas nedávali pozor na jazyk.

Nahlas řekl: „Je to vážně ostuda, Eduarde, že

vy vlastně budete jediný, kdo za to všechno bude

potrestán, když jste vlastně, jak to vidím já, jen

pomohl kamarádovi za pár tolarů a nějakou tu

pintu, nemyslíte? Je to hrozné, že to vždycky

odnesou ti obyčejní, slušní lidé, viďte?” Přestal

mluvit a zadíval se Za-pleskotalovi do tváře.

„Nóó,“ začal Zapleskotal zeširoka, Jeden

den, když byl trochu rozrušenej, mi řekl, že lord

Rzezacz na něj spoléhá, že mu důvěřuje a

kdovíco ještě, a navíc že se stará o to, aby mu v

kapsách pořád cinkalo, ale myslel jsem, že se jen

tak vytahuje.”

Elánius žasl nad svou trpělivostí a řekl:

„Podívejte, Eduarde, slyšel jste někdy někoho z

nich mluvit

o té skřeti dívce?“

Na obličeji zatčeného se objevil ďábelský

úšklebek. „No, mohl bych, kdybyste si to přál,

veliteli! “ Elánius se na Zapleskotala chvilku díval

a pak pokračoval: „Eduarde, chci se dozvědět

jen to, co jste opravdu slyšel a viděl. Ne to, co

jste si představoval, a - a to je moc důležité,

Eduarde - ne nic, čím byste mě chtěl jen potěšit,

chápete? Jinak bych dál nemohl být vaším

přítelem… “ Elánius se na okamžik zamyslel.

„Slyšel jste, že by se lord Rzezacz nebo

Traťvoda zmínili o kováři?“

Bylo skutečně poučné pozorovat, jak vězeň

probírá své vzpomínky. Vypadal jako velký pes,

který žvýká sladovou karamelu. Nakonec

evidentně něco objevil, protože jeho příští slova

byla: „O kováři? Nevěděl jsem, že to bylo o

kováři. Jo, když jsme skládali sudy na dvoře,

přišel mladý lord Rzezacz za Traťvodou a řekl

něco jako: ,Nějaké novinky o našem příteli?1 a

Traťvoda mu odpověděl:,Nedělejte si starosti,

sire, ten si jede prohlídnout královnu,* a oba se

zasmáli, sire.“ Když bylo chvíli ticho, dodal:

„Není vám nic, sire?“

Elánius si toho nevšiml, ale řekl: „Máte

nějakou představu, co to znamenalo?**

„Ne, sire.“

„Je tady v okolí něco nebo někdo, čemu by

se říkalo Královna? Třeba veřejný dům? Nebo

loď na ře-ce?“ Elánius se zamyslel. Ano, ty mají

všechny taková podivná jména, musí mezi nimi

být Královna.

Pes se znovu pustil do přežvykování

karamely. „Lituju, veliteli, já o tom doopravdy nic

nevím. Na řece není žádná loď, co by se

jmenovala Královna. “ Elánius se přestal

vyptávat. Byl tady nějaký výsledek. Žádný

skvělý výsledek. Nic, co by uspokojilo

Vetinariho, ale náznak přinejmenším menšího

spiknutí, které mělo poslat kováře Zafrkoně

někam, kde být nechtěl. Elánius musel být

spokojen.

Najednou si Elánius uvědomil, že Zapleskotal

se opatrně hlásí rukou, jako dítě, které se bojí

učitelova pokárání.

„Ano, Eduarde?** řekl unaveně.

Eduard spustil ruku. „Myslíte, že dokážu najít

boha, sire?“

„Cože? Jakého boha?“

Zapleskotal očividně upadl do rozpaků, ale

pak se vzmužil. „No, víte, sire, hodně jsem slyšel

o lidech, kteří šli do vězení a našli boha, sire, a

když najdete boha, tak s váma začnou lip

zacházet a možná vás

i dříve pustí, protože se modlíte, a tak jsem si

říkal, že když budu ve vězení na strážnici, tak

jestli je tam taky todlencto stejný boží vybavení,

jestli chápete, jak to myslím. Ale je samozřejmý,

že bych vám nechtěl dělat potíže, to ne.“

„Podívejte, Edo, jestli je ve vesmíru vůbec

nějaká spravedlnost, myslím, že v Pakráci bude

rozhodně celá řada bohů, ale kdybych byl vámi a

měl jsem se rozhodnout mezi možností božského

zázraku na jedné straně a možností tří jídel

denně, do kterých mi nikdo neplivl, spánkem,

který mi nebude rušit žádný drsný chlap svým

chrápáním, a jistotou, že když si budu klekat,

bude to opravdu jen proto, abych se pomodlil,

na straně druhé, pak bych si řekl, že nebesa

mohou ještě nějakou dobu počkat.“

Slunce už bylo dost vysoko na obloze a

Jeefes poháněl koně slušnou rychlostí. Elánius si

toho všiml. Ulice k němu promlouvala, i když

nebyla ničím větším než širokou venkovskou

cestou. Strčil do Floriána, aby ho probudil. „Už

brzo budeme doma, mladíku, a já si myslím, že

pan Zapleskotal by mohl být ubytován ve vaší

malé, útulné šatlavě, co vy na to?“ Zapleskotal se

zatvářil nechápavě a Elánius řekl: „Dobrý bože,

člověče. Přece jste si nemyslel, že s vámi pojedu

jedním zátahem rovnou až do Ankh-Mor-porku?

Bohužel, já teď musím poslat někoho se vzkazem

do města, aby poslali někoho jiného, kdo sem

celou tu cestu urazí s hotovostním vozem!

Nedělejte si starosti. Šatlava je silná a celkem

pohodlná, postavená z kamene, plus, a to

považuji za její opravdu velké plus - paní

Závěrková vám nejspíš udělá delikátní Slup

Njam Chok-El s mladou karotkou a domácím

hráškem. Tajemství šéfa kuchyně. “

Hodnosti mají svá privilegia, pomyslel si

Elánius, když o chvíli později zastavili u staré

šatlavy. „Hlavní policisto Závěrku, zajistěte

našeho vězně, postarejte se, aby dostal jídlo, pití

a tak podobně a tak dále, rozumíte, a

samozřejmě také o příslušnou administrativu. “

„O co?“

Elánius zamrkal. „Bylo by možné, pane

Floriáne, že nevíte, co je to administrativa?

Papírování?”

Závěrek byl očividně v rozpacích. „No,

samozřejmě vím, co to je, ale obvykle si jen do

zápisníku zapíšu jméno, sire. Víte, já toho

člověka většinou znám, vím, kdo to je, kde je a

co udělal. No, a od té doby, co jsme měli ty

potíže se starým panem Petržlínem, který měl

tenkrát nakoupeno přes míru, si taky ještě

zjišťuju, jestli není vězeň alergický na

brmbrmduc-kou kuchyni. Trvalo mi celý den, než

jsem dal šatlavu do pořádku, a to jenom proto,

že tam byla špetka mrkalky.“ Když viděl Elániův

výraz, dodal: „Moc oblíbená bylinka, sire.“

„Habeas corpus, mládenče! Chcete tady

být policistou, že? Pak je pan Zapleskotal váš

vězeň! Jste za něj zodpovědný. Když onemocní,

je to váš problém, když zemře, je to vaše

mrtvola, a jestli se dostane ven a uteče, pak

zjistíte, že jste v situaci tak problematické, že

slovo problém na ni bude slabé. Pokouším se

vám pomoci, vážně, ale stejně snadno bych ho

mohl odvést do Sídla. Je tam celá řada sklepů a

bylo by jednoduché ubytovat ho v jednom z nich.

Jenže kdybych to musel udělat, k čemu byste

byl?“

Florián vypadal překvapeně. Pak se ale

vzpamatoval: „O tom vůbec neuvažuju, sire, a

nenapadlo by to ani žádného z mých předků,

sire. Konečně, nikdy jsme tady neměli nikoho,

kdo by se byl jen přiblížil k nějaké vraždě. “

„Tak dobrá, dejte mi potvrzení o převzetí

vězně, což je velmi důležitá věc, a já se vrátím do

Sídla, abych si trochu zdřímnul.”

Elánius ustoupil o několik kroků, protože na

řece se objevila loď a malá příbojová vlna kalné

vody tiše zašplouchala o kamenné nábřeží. Loď

patřila k těm s lopatkovými koly. Sibyla mu o

nich řekla všechno, na co si vzpomněla. V

podpalubí lodi chodil ve velkém kole volek a

důmyslně

vymyšlené

převodové

zařízení

převádělo jeho pohyb na lopatková kola.

Kormidelník mu zamával. Když loď

proplouvala kolem, zahlédl na přídi ženu, která

tam věšela prádlo, a vedle ní seděla na palubě

kočka. To je příjemný život, když plyne rychlostí

kráčejícího volka, pomyslel si Elánius, tam se tě

asi nikdy nikdo nepokusí zabít. A na okamžik

pocítil závist, když tak pozoroval řadu menších

člunů, které byly připojeny za první lodí a

následovaly ji jako řada kachňat. Elánius si

povzdechl, nastoupil do kočáru a Jeefes ho

odvezl do Sídla. Rychle se osprchoval, uložil se

do polštářů a okamžitě se propadl do temnoty.

Lidé říkali, že v těchto dnech je Ankh-

Morpork v pohybu. Jiní ale říkali, že to sice může

být pravda, ale v pohybu že je i dostatečně zralý

sýr. A stejně jako onen teoretický přezrálý sýr, i

město vyhřezlo ze své kůrky, v tomto případě ze

svých obvodových hradeb, které byly podle

Vetinariho slov ,korzetem, který by měl být

konečně rozšněrován’. Jeden z prvních, kdo

začal pracovat i za hradbami, byl Jindra

Král, teď samozřejmě známý jako sir Jindřich

Král. Byl to lump, chytil se čehokoliv,

bezohledný bojovník, který uzavíral riskantní

smlouvy a hnal je kupředu nebezpečnou

rychlostí. Takhle řečeno to bylo trochu dlouhé, a

tak se o něm mluvilo jako o úspěšném

obchodníkovi, protože to je více méně totéž. A

měl dar měnit odpadky v peníze. Když Angua s

Ka-rotkou procházeli po vlečné cestě na břehu

řeky k bažinám porostlým rákosem, které ležely

po proudu, hořel před nimi plamen Jindřicha

Krále. Pro mlýny Krále odpadu bylo vodou

cokoliv. Armády jeho zaměstnanců zametaly

ulice, vyvážely žumpy, vymetaly komíny, vybíraly

odpadky z jateční čtvrti a odvážely odtamtud

zbytky všech kdysi živoucích bytostí, které

nemohly být ze slušných důvodů namlety do

uzenin. Říkalo se, že Jindřich Král by vysával i

kouř ze vzduchu, kdyby věděl, že za něj dostane

slušnou cenu. Když jste potřebovali práci,

Jindřich Král vám ji dal a dostali jste plat, který

nebyl o moc nižší než jinde ve městě, a když jste

mu něco ukradli, dostali jste, co jste si zasloužili.

Podniky Jindřicha Krále samozřejmě zapáchaly,

ale město už ne, rozhodně ne tak hrozně jako

dřív. Někteří lidé si dokonce na ztrátu proslulého

ankh-morporského zápachu stěžovali, protože se

říkalo, že zahání choroby nakažlivé i jiné, že po

něm mužům chlupatí prsa a že má vůbec

všeobecně blahodárný vliv.

A protože byl Ankh-Morpork tím, čím byl,

založili už někteří občané Společnost pro

zachování a ochranu zápachu (SpoPrZachOZ).

Když se přiblížili ke stoupajícím výparům a

oblakům hustého kouře, unikajícím z komínů

pecí, začali policisté dýchat mnohem opatrněji.

Provozy obklopovalo malé městečko, desítky

slumových chatrčí sflikovaných s požehnáním

Jindřicha

Krále

samotnými

zaměstnanci.

Koneckonců, znamenalo to, že nepřijdou pozdě

do práce.

Příslušník bezpečnostní služby v bráně jim

okamžitě otevřel. Jindřich jistě nebyl naprosto

počestný, ale pokud páchal nějaké nečestnosti,

pak to bylo na místech a v časech, které se

netýkaly Hlídky, a zmizely ze vzpomínek všech

zúčastněných hned, jak se utišily vlnky po

šplouchnutí a voda se uzavřela.

Když Karotka s Anguou začali vystupovat

po vnějších schodech do rozlehlé kanceláře, z níž

Jindřich vládl svému království, opouštěl ji právě

nějaký muž. Pohyboval se vodorovně a poměrně

velkou rychlostí díky tomu, že ho jedna obrovská

Jindřichova ruka držela za límec za krkem a

druhá za zadek kalhot. Nakonec ho Král pustil,

takže se muž řítil ze schodů a za ním se nesl

Jindřichův výkřik: „Máš padáka!“ Oba policisté

ustoupili stranou a muž se kutálel ze schodu na

schod, až dopadl na zem. „A jestli tě tady ještě

někdy uvidím, tak si pamatuj, že psi mají pořád

hlad! No ne, vítám vás, kapitáne Karotko,“ řekl

Jindřich Král a jeho hlas byl náhle plný přátelské

vřelosti, „a okouzlující slečnu Anguu samozřejmě

také! Přísahám, to je ale milé překvapení, tak jen

pojďte dál. Hlídce vždycky rád pomůžu! “

„Sire Jindřichu, takhle byste vážně lidi ze

schodů shazovat neměl, “ řekl Karotka.

Jindřich Král se zatvářil nevinně, rozhodil své

velké ruce a prohlásil: „Cože? Ty mizerné schody

jsou ještě tady? Přikázal jsem, aby je dali pryč!

Díky za radu, kapitáne, ale faktem je, že jsem ho

přistihl, jak mi krade peníze, takže jestli je pořád

naživu, myslím, že jsme si kvit. Kávu? Čaj? Něco

silnějšího? Ne, já vím, že ne, ale sedněte si, to

nikomu neuškodí, ne?“

Sedli si a Karotka začal. „Potřebovali

bychom si promluvit o skřetech.”

Jindřich Král se tvářil naprosto nezúčastněně,

ale odpověděl: „No, několik jich pro mě pracuje,

jestli vám to nějak pomůže. Možná vás to

překvapí, ale musím říct, že jsou to dobří

pracanti. Mají trochu zvláštní způsoby, nejsou z

těch nejrychlejších, ale jak jednou pochopí, co

po nich chcete, nemusíte si jich všímat, budou to

dělat tak dlouho, dokud jim neřek-nete, aby

přestali. Platím jim půlku toho, co lidem, a

myslím, že udělají dvakrát tolik práce a určitě lip.

Moc rád bych jich najal další stovku, jen kdyby

se tady ukázali.”

„Ale platíte jim mnohem míň než lidem?“

ujišťovala se Angua.

Jindřich na ni vrhl soustrastný pohled. „A kdo

jiný by jim vůbec zaplatil, zlatíčko? No, obchod

je obchod. Ne že bych je tady vodil v řetězech.

Prostě, jen málokterý člověk by zaměstnal

skřety, už kvůli tomu smradu, ale podle toho, jak

krčíte svůj půvabný nosík, kapitánko, je jasné, že

já smrdím taky. To je tady prostě součástí práce.

Kromě toho je nechávám bydlet na svých

pozemcích, oni si ve volném čase vyrábějí ty

svoje podivné schránky a já už si dám pozor, aby

volného času zase tolik neměli. Když našetří dost

peněz na to, na co šetří, seberou se a zmizí.

Nejspíš se vrací tam, odkud přišli. Mladý

Klouzák a jeho babička jsou jediní, kteří tady

zůstávají. Ten mladík si tady ještě udělá jméno.”

„Rádi bychom si s nějakými skřety promluvili

o těch schránkách, o nichž jste se zmínil, jestli

vám to nevadí, Jindřichu?11 řekl Karotka.

Jindřich Král se usmál a pohrozil mu prstem.

„No dobrá, od vás dvou to beru, protože jsme

všichni viděli kus světa a víme co a jak, ale mimo

stěny téhle kanceláře jsem sir Jindřich, platí?

Mně osobně to nijak nevadí, ale Její Milost se

toho drží jako… no, vždyť víte, jak to myslím.

Nosí teď nos tak vysoko, že s ním sráží špačky,

to vám musím říct. No, ale to pořád ještě nikomu

neublíží. “ Jindřich Král, nebo možná sir Jindřich

Král se na okamžik zamyslel. „Jen tak ze

zvědavosti, proč chcete se skřety mluvit o těch

jejich schránkách?*’

Angua zaváhala, ale Karotka odpověděl

okamžitě: „Oba se neobyčejně zajímáme o jejich

folklór, sire Jindřichu!”

Jindřich Král se uchechtl. „Víte, že jsem u

vás v životě nedokázal podle obličeje odhadnout,

co si myslíte, kapitáne Karotko? S vámi bych

nechtěl hrát poker. No dobrá, koneckonců, to

není moje věc, budu vám věřit. Takže… sejdete

po schodech, dáte se ke třídicím pásům a najdete

Bobu Klouzáka a řeknete mu, že bych považoval

za laskavost, kdyby byl tak hodný a vzal vás na

návštěvu ke své babičce, rozumíte? Nemusíte mi

děkovat, mám takové podezření, že starý dobrý

Elánius za mě ztratil slovo, když se rozdávaly

metály, jestli víte, co tím myslím. Říká se, že ruka

ruku myje, ale vsadil bych se, že když dojde na

Jindřicha Krále, musel pořádně přitlačit.”

Našli Bobu Klouzáka, který rovnal na káru

staré výtisky Ankh-morporské Komety. Skřeta

jste poznali vždycky, i když tenhle ve svém

špinavém overalu vypadal jako každý jiný dělník

kolem. Jediný rozdíl byl v tom, že on byl skřeti

dělník.

Karotka ho opatrně poklepal po rameni a

Boba se ohlédl. „A jé, poldové.“

„Posílá nás Jindřich Král, Bobo,“ řekl

Karotka a rychle dodal: „Neudělal jsi nic

špatného. Rádi bychom se jen něco dozvěděli o

schránkách unggue.”

„Vy se chcete něco dozvědět o schránkách

unggue?” podíval se Boba na Karotku. „Vím, že

jsem neudělal nic špatnýho, šéfe, a nepotřebuju,

aby mi to někdo říkal, a já bych se nedotkl jediný

tý zatracený schránky, ani kdyby mi to mělo

zachránit život. Pomalu se dostávám nahoru.

Nemám čas zabejvat se pohád-kama.”

V té chvíli popošla kupředu Angua. „Pane

Klouzáku, je to opravdu důležité. Potřebujeme

najít někoho, kdo nám může říci něco o

schránkách unggue. Neznáte někoho, kdo by

nám mohl pomoci?”

Boba si ji pohrdavě prohlédl od hlavy k patě.

„Vy jste vlkodlak, že jo? Dokážu vás ucejtit na

kiláky. A co bygte dělali, kdybych řek, že nikoho

takovýho neznám?”

1

Pozn. aut.: To je samozřejmě ryzí pravda.7

2

Pozn. aut.: Přesněji řečeno, pohlaví toho

kterého trpaslíka je prakticky známo jen jemu

nebojí a jeho nebo její matce, dokud se to

nerozhodne prozradit někomu jinému, i když

obecně vzato, dá se to zjistit tak, že budete

trpaslíka delší dobu pozorně sledovat a

vytipujete si ty, kteří pijí sherry nebo lehké

bílé víno. U trpasličích policistů to tak

bohužel nefunguje, protože i ti, jako všichni

policisté na celém světě, vypijí cokoliv, co je

dost silné, aby jim pomohlo zapomenout, s

čím se toho dne potkali.

3

Pozn. aut.: Podle trpasličích tradic byl

vesmír vepsán do svého bytí Takém, který

také sepsal základy všeho vědění. Pro

trpaslíky je svaté všechno, co je napsáno.

4

Pozn. aut.: Nebo jak se to dá vyjádřit v

jazyce, který zní, jako když člověk skáče po

velkém pytli slaných křupek.

5

Pozn. překl.: Jasně, mohl jsem rovnou

napsat „namíchnutá”, ale jednak se můžu

pochlubit, že znám nějaké to cizí slovo, a za

druhé by ta věta ztratila švih: „Řekni jim, že

jsem dost namíchnutá. “ No, uznejte…

6

Pozn. aut.: Představy hlavního policisty

Závěrka byly bohužel více než přehnané. Myši

a švábi v Ankh-Mor-porku zapomněli na

svoje rodové zášti i odlišnosti a spojili se proti

lidem.

7

Pozn.

překl.: To je samozřejmě ryzí

pravda. On to musí vědět.

>

„Pak,” odpověděl Karotka, „se bohužel

budeme muset starat o své.”

Boba se na něj podíval úkosem. „Budete se

o své starat tak, že mě zkopete?”

Ranní slunce se odráželo od Karotkova

dokonale vyleštěného hrudního plátu. „Ne, pane

Klouzáku, to bychom neudělali.”

Boba si tentokrát prohlédl od hlavy k patě

Karot-ku. „Dobrá, v tom případě je tady moje

babička. Možná s vámi bude mluvit, možná

nebude. Říkám vám to jenom kvůli panu Královi.

Ona si dává fakticky moc velkej pozor, s kým

mluví. A proč si vůbec potřebujete s někým

popovídat o schránkách? Víte, ona už dneska

málokdy vstane z postele. Nedokážu si ji

představit, jak páchá loupež!“

„To my taky ne, Bobo, opravdu o

schránkách potřebujeme jen nějaké informace.”

„No, tak to jste přišli za tou správnou

dámou, myslím, že na to musí být expert, protože

si s těma zatracenejma věcma hraje pořád.

Nemáte s sebou flašku brandy? Na cizí lidi si

zrovna moc nepotrpí, to jako moje babka, ale

každej s flaškou brandy pro ni přestane bejt cizí

na tak dlouho, dokud pití vydrží.”

Angua zašeptala Karotkovi „Jindřich má v

kanc-lu obrovský bar a tohle se nedá brát jako

úplatek. Nestálo by to za zkoušku?”

Cekala s Bobou, zatímco se Karotka vydal

zjistit co a jak. Aby řeč nestála, řekla: „Boba

Klouzák, to nezní jako skřeti jméno?”

Boba udělal znechucený obličej. „Jo, to máte

recht! Babi mi říká Větrem smutně přivátý. Co je

to za jméno, to mi tedy řekněte? Copak vás

někdo s takovým jménem může brát vážně?

Máme moderní dobu, ne?” Vrhl na ni vzdorovitý

pohled a Angua si pomyslela: A tak se po čase

všichni staneme lidmi - lidský vlkodlak, lidští

trpaslíci, lidští trolové… taviči kotel taví jenom

jedním směrem, a stejně tak děláme pokrok i my.

Nahlas řekla: „Vy nejste pyšný na svoje skřeti

jméno?”

Podíval se na ni s otevřenými ústy, v nichž se

mu zableskly špičaté zuby. „Cože? Pyšnej? Jak

by mohl někdo bejt, do hajzlu, pyšnej na to, že

je skřet? Až na moji babču, samozřejmě. Pojďte

dovnitř, ale doufám, že se ta brandy objeví

rychle. Bez pití dokáže bejt dost nepříjemná.”

Boba Klouzák žil se svou babičkou ve slumu,

v něčem, čemu by se mohlo při hodně dobré vůli

říkat chatrč. Zakrslé vrby a další neduživé

stromky byly vyrvány z mělké močálovité země a

použity ke stavbě dostatečně velkého, kupolovitě

tvarovaného obydlí velikosti malého domku.

Angua si uvědomila, že při jeho konstrukci se

uplatnila jistá zručnost a promyšlenost. Do

základní konstrukce byly vpleteny menší výhony

a větve a některé z nich, jak to vrby dělají,

zapustily kořeny a obrazily. Pak někdo, nejspíš

Boba, nové výhony znovu propletl, takže alespoň

v létě, když byly hustě olistěné, tvořily poměrně

neproniknutelnou stěnu, tím spíš, že někdo řidší

místa pečlivě vyspravil dalšími větévkami. Uvnitř

to vypadalo jako v temné, zakouřené jeskyni, ale

vlkodlačí oči, zvyklé na temnotu, řekly Angue, že

stěny jsou obloženy nepromokavými plachtami a

dalším materiálem, který se dal ohnout a

přizpůsobit, aby dovnitř netáhlo. Pomyslela si, že

na takovou stavbu možná stačily dva dny a

nestála prakticky nic, ale město bylo plné lidí,

kteří by byli šťastní, kdyby tady mohli žít.

„Omlouvám se tady za to,“ mávl Boba rukou

neurčitě kolem. „Nemůžu říct, že by byl Jindřich

štěd-rej zaměstnavatel, ale dělá, že nevidí, když

tu a tam čmajznem nějakou tu maličkost, když se

tím moc nevytahujem.“

„Ale vždyť vy tady máte i plechovou rouru u

kamen jako komín! “ podivila se Angua.

Boba sklopil oči. „No, trochu kouří, až budu

mít trochu času, musím na ni navařit pár záplat.

Počkejte tady, akorát se mrknu, jestli vás snese.

Ze snese brandy, to vim.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Jak se

ukázalo, byl to kapitán Karotka, který se vrátil s

brandy. Opatrně otevřel otlučené a mnohokrát

natřené vnější dveře a vpustil dovnitř trochu

světla. Pak se rozhlédl kolem a prohlásil: „Velmi

útulné.“

Angua poklepala špičkou boty na zem.

„Podívej, posbíral dokonce kusy střešních tašek

bůhví odkud a docela slušně vydláždil podlahu.

Někdo tady při práci dokáže skvěle myslet.”

Ztišila hlas a zašeptala: „Přitom je to skřet.

Vůbec není to, co bych byla čekala…”

„A taky má sakra dobré uši, slečno,” řekl

Boba, který právě vešel dovnitř. „No řekněte,

není to úžasný, co všechno se ti skřeti dokážou

naučit? Mě vomej, jeden by si skoro mohl

myslet, že nemáme daleko do lidí, no ne?” Pak

ukázal na závěs z materiálu podobného plsti,

který odděloval zadní část chatrče. „Máte tu

brandy? Tak jdeme. Držte tu flašku před sebou,

to obvykle zabere. Důstojníci, víte, ta dáma

vlastně není moje babička, je to moje

prababička, ale když jsem byl malej, bylo to

slovo na mě moc těžký, tak se z ní prostě stala

moje babička. Nechte mě mluvit, protože pokud

nejste sakra géniové, nebudete jí rozumět ani

slovo! Tak rychle dovnitř, protože jí musím za půl

hodiny udělat oběd, a jak jsem říkal, máte asi jen

tolik času, na kolik jí vystačí ta brandy.”

„Nevidím ani na krok,” prohlásil polohlasem

Karotka, když se za jejich zády spustil silný

závěs. Angua řekla: „Tak to já zase ano. Byl

byste tak hodný a představil nás své babičce,

Bobo?”

Karotka se stále ještě pokoušel proniknout

zrakem temnotou a slyšel přitom, jak skřeti

mladík mluví, i když občas to znělo, jako když

žvýká štěrk. Pak se ve tmě ozvaly tiché zvuky a

zazněl další hlas, který skřípěl jako praskající led.

Pak řekl Boba naprosto jasně a srozumitelně.

„Lítost padajícího listu vás vítá, policisté, a žádá

vás, abyste jí okamžitě dali tu zatracenou

brandy.”

Karotka natáhl ruku s láhví směrem k

Bobově hlasu, a ta byla rychle předána temnému

stínu, jenž se teď rýsoval před Karotkovýma

očima, které si konečně začaly přivykat na

temnotu. Podle Boby říkal: „Proč vy za mnou

přišel, Po-líci-sto? Proč vy potřebujete pomoc

od stařeny, co už blízká smrt? Proč vy zajímáte o

unggue, Po-líci-sto? Unggue naše, naše! Ne

dobré pro vás být tady, velký pán Po-líci-sto!”

„Co je to unggue, madam?” odpověděl

Karotka otázkou.

„Ne víra, žádný zvonící zvon, ne ohýbaná

kolena, nezpívá sbor, žádný halelujá, ne, když vy

jdete tam nahoru, jen čisté unggue! Jen unggue,

které přijít, když my ho potřebujeme. Malé

unggue! Když bohové umyjou ruce a otočí záda,

je tady unggue, které začne vyhrnovat rukáv!

Unggue udeřuje ve tmě. Když unggue nepřijít

sám, on poslat. Unggue je všude!”

Karotka si odkašlal. „Lítosti padajícího listu,

máme muže, dobrého muže a policistu, který

umírá kvůli unggue. Nerozumíme tomu, prosím,

pomoz nám to pochopit. A v ruce drží schránku

unggue. “

Zaječení muselo být slyšet po celém

Jindřichově království, rozhodně se při něm

otřásla celá malá chatrč. „Zloděj unggue! Zloděj

schrán! Není hoden být živý!“ Tak to přeložil

Boba, který očividně znervózněl. Stará skřetka

se pokusila vstát, ale s tichým mumláním klesla

zpět na lůžko.

Teď to zkusila Angua. „Mýlíte se, stará paní.

Ta schránka se k němu dostala náhodou. Našel ji

a je to schránka, které se říká duše slz.“

Lítost padajícího listu před okamžikem

naplnila svět zvukem. Zdálo se, že teď ho

vyprázdnila mlčením. Po chvilce řekla s trpkostí,

a když vezmeme v potaz, že o ní její pravnuk

prohlásil, že v podstatě nerozumí ankh-

morporsky, tak i dosti překvapivě: „Našel ho ve

skřeti jeskyni, jaké jiné? Našel, našel na konci

rýče! Čertové aby ho vzali! “

„To ne!“ Karotka se najednou ocitl tváří v

tvář skřeti ženě. „Dostal se mu do rukou

náhodou, jako kletba. Nechtěl ji a nevěděl

dokonce, ani co to je. Našel ji v doutníku.”

Nastala odmlka, během níž skřeti ženě

zřejmě probíhaly v hlavě složité myšlenkové

pochody, protože nakonec řekla: „Zaplatíte mi

moje cena, pane Po-líci-sto?“

„Dali jsme vám brandy,” řekla Angua.

„No, samozřejmě, ty moje vlčí štěňátko, ale

to jen za rada. Teď to bude cena za říkání

diagnóza a léčení a ona bude z Tabatěrka, a sice

dvě libry Sladká malina, jedna libra Rybářův

společník a jedna libra Medicinální zdravotní

směs dr. Nikotiniana, to je ono pravé pro zimní

den.“ Z úst skřeti stařeny vyklouzlo něco, co se

vzdáleně podobalo smíchu. „Mám ráda čerstvý

vzduch,” dodala. „Můj chlapec, on vyzná se

kolem a říká, že vám věřím, ale skřeti naučili

nespo-líhat na slovo člověka, takže my pečetíme

smlouvu po starý způsob, co všichni známe od

doby, co čas je čas.”

Zmatený a užaslý Boba ustoupil stranou,

když se ke Karotkovi natáhla dlouhá ruka s ještě

delšími nehty a když si pak Karotka plivl na dlaň

a bez jediné úvahy o možných zdravotních

následcích ji přitiskl na dlaň Lítosti padajícího

listu, která se zase kdáka-vě zachichotala. „To

nedá se zlomit. Toto nedá se zlomit. Nikdy\“ Po

krátkém zaváhání dodala lhostejným hlasem: „Po

upotřebení umyjte ruce.”

Ozvalo se zažbluňkání tekutiny a prababička

Boby Klouzáka pokračovala: „Říkáš schrána

slz?” Angua přikývla. „Jestli tak, pak jediný

možnost. Ubohá skřeti žena, ona k smrti

hladová, musí sníš své nově zrovna narozené

dítě, protože ona nic nemá čím krmit. Já slyším,

že vy jste přestali dýchat na krátkou chvíli?

Taková věc stává. Je to hrozný pravda, ó ano.

Ono to často hrozný pravda, když špatný kraj,

špatný čas, kdy nic jídlo. A tak ona se slzou

vytvoří malý unggue schránka pro duše jejího

dítě, napláče do ní život a pošle pryč, dokud není

lepší čas a dítě zase vrátí.”

Karotka tiše řekl: „A víc nám říct nemůžete,

madam?”

Stará skřetka chvíli mlčela a pak řekla: „V

doutníku, zabalená do tabák? Zeptej muže, co

prodává tabák!”

Pak podala Bobovi láhev. Ten ji obrátil dnem

vzhůru, ale zevnitř už nevytekla ani kapka.

„Ještě jednu, už poslední věc, madam: Jak

můžeme pomoci našemu příteli? Podle toho, jak

to vypadá, se mu zdá, že je skřet!”

Malá černá očka zableskla a skřetka ještě

dodala: „Věřím vám s tabák. Teď věřím vám za

další láhev brandy. Najdi skřeti jeskyně! Najdi

skřeti dívka! Jen taková může vzít schrána,

protože ona naděje, že jednoho dne bude sama

mít dítě! Tak to jde, žádná jiná cesta! A velký,

těžký problém pro vás, pan Po-líci-sto, protože

je těžké dnes hledat skřeti dívka. Tady žádná.

Možná, že už ona nikde žádná. My schneme a

ztrácíme jako staré listy. A teď nashledanou do

příští brandy. Ne! Do příští koňak z Quirmu!

Mortal Rumy Martin, zvláštní rezerva, ty platíš

šedesát tolar láhev ve Fruits de Quirm na

Široké cestě, nebo dohoda dva zajeden, když

koupíš dva láhev koňak u Ošlap Tret-rovič

Kaničkin, obchod na Stínově. Má on lehká

příchuť ančoviček, ale nikdo neklade žádné

otázky a nikdo žádné neodpovídá.”

Starý hlas utichl a oba policisté se pomalu

vraceli do reálného světa kolem sebe a děsivé

představy začaly ustupovat do okrajové paměti.

Karotka ze sebe vypravil: „Je mi to moc líto,

že se ještě musím ptát, ale mohlo by to našemu

seržantovi vážně ublížit? Zdá se, že má neustále

noční můry, a my mu nedokážeme vzít schránku z

ruky!”

„Tři láhve brandy, pan Po-líci-sto?” přeložil

Boba odpověď.

Karotka přikývl. „Platí. “

„Jak dlouho už schránka má jeho?“

Karotka se podíval na Anguu. „Asi dva dny,

madam.”

„Pak vy vezte váš muž do skřeti jeskyně tak

rychle, jak vy můžete, pan Po-líci-sta. On pak

možná žije. Možná ale on umře. Tak nebo tak, tři

láhve brandy, pan Po-líci-sta. “ Malé černé oči

zamrkaly na Karot-ku. „Moc hezká věc potkat

skutečný gentleman. Vy pospěchejte, pan Po-

líci-sta. “

Stará paní pak klesla zpátky na svou

hromádku polštářků a přikrývek. A bylo po

audienci, stejně jako po brandy.

Když je Boba vedl ven, prohlásil hlasem

plným úžasu: „Babičce se líbíte. Já to poznám.

Vůbec nic po vás nehodila. Ale i tak bude dobře,

když jí ten tabák a pití přinesete brzo, jinak by

mohla začít být nervózní takovým tím okultním

způsobem, pokud chápete, co říkám… nebo

přesněji řečeno to, co neříkám. Bylo moc fajn se

s vámi sejít, ale starej Král nerad vidí, když se

tady jeho lidi potulujou a nepracujou.“ „Promiň,

Bobo,“ řekl Karotka a chytil skřeta za hubenou

paži. „Jsou tady někde v okolí skřeti jes-kyně?“

„Dozvěděl jste se, co jste chtěl, policisto.

Pokud já vím, tady v okolí žádný nejsou. Je mně

to jedno. Mohl byste to zkusit na venkově, to je

jediný, co bych vám mohl poradit, ale je mi to

vážně jedno. Jenom jednu věc. Jestli najdete

nějakou skřeti jeskyni na mapě, klidně vsaďte

vlastní zuby na to, že už tam žádní skřeti nejsou, a

když, tak rozhodně ne živí.“

„Děkuji vám mnohokrát za vaši pomoc, pane

Klouzáku, a dovolte, abych vám poblahopřál k

tomu, že máte babičku, která si tak dokonale

osvojila moderní slovník,” dodal Karotka.

Směrem od malé chatrče, jejíž stěny byly

opravdu dosti tenké, se ozval potěšený výkřik.

„Tak to on po čertech pravda! Bába

Klouzák není nouzák!“

„Dobrá. Takže se zdá, že máme nějaké

výsledky,” řekl Karotka, když zamířili zpět do

města, „ale podívej, vím, že Ankh-Morpork je

jako taviči kotel, ale nezdá se ti to dost smutné,

že sem lidé přijdou a zapomenou na své

předky?”

„Ano,” přisvědčila Angua a vyhnula se přitom

jeho pohledu. „To se mi zdá.”

Když se vrátili zpět do Pseudopolského

dvora, zavolal si Karotka Pleskot Řiťku. „Byl

bych rád, kdybyste zašla za tím prodejcem

tabáku, který dal seržantu Tračníkovi ten

doutník. Zeptejte se ho, odkud pochází jeho

tabák. Víme, že se spousta tabáku pašuje, což

znamená, že to u něj vyvolá jisté starosti. Možná,

že by nebyl špatný nápad vzít si s sebou

některého z policistů, jehož přítomnost ho ještě

více znervózní. Lulu Pošuk Artur se právě vrátil z

dovolené.”

Pleskot se usmála. „V tom případě si s sebou

beru jeho. Ten znervózní každého.”

Pan Temnosíl Kuráž měl zatím velmi příjemný

den. Byl v bance, kde uložil tržbu, a koupil si dvě

vstupenky do Opery. To udělá paní Kurážové

jistě velkou radost, rozhodně větší, než že se

jmenuje Ku-rážová. Vždycky ho nutila, aby s ní

chodil do nejlepší společnosti nebo alespoň do té

lepší společnosti, ale jakýmsi podivným

způsobem se to s tím jménem Kuráž příliš

nedařilo. A právě teď otevřel dveře do svého

malého království a zjistil, že tam na židli sedí a

trpělivě čeká policista.

Pleskot Riťka vstala. „Pan Temnosíl Kuráž?“

Pokusil se o úsměv. „Většinou se mnou

všechno vyřizuje Alfréd Tračník, policisto.”

„Jistě. A pro pořádek, jsem seržantka Ritka.

Zvláštní je, že jsem tady dnes právě kvůli

seržantu Tračníkovi. Vzpomínáte, že jste mu dal

doutník?”

Kuráž podléhal stejné iluzi jako většina

ostatních lidí, totiž té, že většina policistů

nepozná, že většina lidí většinou lže, a proto

prohlásil: „Pokud si pamatuji, tak nikoliv. “ Nato

Pleskot odvětila: „Pane Kuráži, je notoricky

známo, že seržant Tračník kupuje nebo získává

jiným způsobem své tabákové výrobky z vašeho

luxusního podniku.”

Temnosíl se dal opět zavést svými falešnými

představami chybným směrem. „Chci mluvit se

svým právníkem!”

„I já bych si ráda promluvila s vaším

právníkem, pane Kuráži. Možná by bylo dobré,

kdybyste pro něj někoho poslal, zatímco my s

kolegou bychom na něj počkali s vámi.“

Temnosíl Kuráž se rozhlédl jako ve tmách.

„S jakým kolegou?”

„Hmmm, ano, to budu nejspíš já, “ prohlásil

policista, kterému se většinou říkalo zkráceně

Pošuk Lulu, jenž se mezitím ukrýval za balíčkem

cigaret.

Dva policisté jsou víc než dvakrát horší než

jeden policista a Pleskot Riťka se rozhodla, že

vytěží z Tem-nosílovy náhlé paniky, a proto

řekla: „Mám pro vás jednu velmi jednoduchou

otázku, pane Kuráži. Odkud pocházel ten

doutník?”

Pleskot dobře věděla, že velitel Elánius

nenávidí frázi „Nevinní se nemají čeho bát“,

protože byl přesvědčen, že nevinný se naopak

musí bát kdečeho, a to především vinného, ale v

širším slova smyslu hlavně těch, kdo říkají

„Nevinný se nemá čeho bát.“ Temnosíl se ale bál

- viděla, jak mu na tváři vyskakují krůpěje potu.

„Dobře víme, že jste pašerák, pane Kuráži,

nebo, abych se vyjádřila přesněji, neváháte využít

předností skvělých obchodních nabídek, když,

hm, s nimi za vámi někdo přijde. Ale právě teď

od vás potřebuju jenom jedno jediné, a sice to,

odkud ten doutník pochází. Jakmile budete tak

laskav a řeknete mi, co chci vědět, opustíme tuto

budovu se šťastnými myšlenkami plnými představ

o další spolupráci. “

Temnosíl se poněkud rozveselil. Pleskot

pokračovala: „Je ovšem možné, že vás v nejbližší

době budou chtít navštívit některá jiná oddělení

Hlídky. V tomto okamžiku, pane, vám ale stačí

vyřídit to se mnou. Víte tedy, odkud ta zásilka

doutníků přišla?”

Temnosíl se přesto ještě jednou vzmužil a

zkusil to. „Už dlouho nakupuji od mnoha různých

dodavatelů,” odpověděl. „Zabralo by celou

věčnost, než bych prošel všechny záznamy!”

Pleskot se nepřestávala usmívat. „Ale to není

přece žádný problém, pane Kuráži, nechám hned

teď poslat pro našeho zkušeného kolegu, pana

A. E. Pesimysla. Nevím, jestli jste o něm už

slyšel, aleje úžasné, jak rychle dokáže projít

všemi doklady, a jsem si

jistá, že si najde i ve svém neustále

přeplněném pracovním čase chvilku, aby nám

zcela nezištně pomohl.“ O pět minut později

podával zadýchaný Temnosíl s tváří bílou jako

stěna Pleskot malý útržek papíru.

Pleskot zvedla hlavu a podívala se mu do

tváře. „Jakazačistán? Myslela jsem, že tabák

většinou přichází z Klače?“

Temnosíl pokrčil rameny. „Víte, oni teď

začali v Jakazačistánu zakládat velké plantáže. Je

to kvalitní zboží. “ Temnosíl, který se zatím

poněkud vzpamatoval, pokračoval: „Všechno

správně zaplaceno,

o tom se můžete přesvědčit. Samozřejmě, že

vím, že se hodně pašuje, ale s tím my nemáme nic

společného. Taky to nemám zapotřebí, protože

dostávám skvělé podmínky, jelikož kupuji ve

velkém. To všechno je v mých účetních knihách.

Každý příjem. Každý výdaj. Všechno přesně a

jasně zapsáno.”

Pleskot ustoupila. A. E. Pesimysl by nejspíš

něk de v účetních knihách firmy Kuráž našel

něco, co by ho vzrušilo. Koneckonců, obchod je

obchod. Ale je obchod a je špatný obchod.

Nechci to všechno zkomplikovat. Vstala. „Děkuji

vám mnohokrát za vaši pomoc, pane Kuráži. Dál

už vás nebudeme obtěžovat. “ Temnosíl zaváhal a

řekl: „Copak je s Fredem Tračníkem? Troufnu si

říct, že je to sice takový trošku loudil a omrzá,

ale byl bych moc nerad, kdyby se mu něco stalo.

Není v tom jed nebo něco takového, že ne?“

„Ne, pane Kuráži. Ten doutník mu začal

zpívat. “ „To ale obvykle nedělají, “ řekl

Temnosíl nervózně. „Budu si asi muset

zkontrolovat svoji zásobu.” „No, to rozhodně

udělejte, pane. A mezitím byste

se možná mohl podívat i na tenhle malý

seznam šňupacích tabáků?“

Tabáčník si od ní opatrně vzal lístek. Jeho rty

se krátce pohnuly a pak řekl nahlas: „To je

pěkná dávka šňupacího tabáku.”

„To ano, pane,“ přikývla Pleskot. „Mám

zmocnění zaplatit ho v hotovosti. “

Temnosíl se na ni podíval jakoby zasažen

temnými silami. „Cože? Policisté budou platit?“

Procházet ulicemi ve společnosti Lulu Pošuka

představovalo problém dokonce i pro trpaslici,

jakou byla Pleskot Řiťka. Lulu měřil asi osmnáct

centimetrů, na svůj druh byl nadprůměrně

vysoký, ale když jste si s ním v chůzi na ulici

povídali, zdálo se, že jste blázen. Na druhé

straně, on k smrti nenáviděl, když ho někdo

zvedal ze země. Člověk se s tím prostě musel

vyrovnat. V každém případě si většina lidí, kteří

zahlédli Pošuka Lulu včas, raději udělala malou

zacházku.

Dorazili zpátky na strážnici a podali

Karotkovi hlášení. První, co řekl, bylo: „Víte tady

někde o nějakých skřetích jeskyních, Pleskot?11

„Ne, pane, proč se ptáte?“

„Vysvětlím vám to později,” řekl Karotka.

„Je to opravdu neuvěřitelné. Dozvěděli jste se

něco od starého Kuráže?“

Pleskot přikývla. „Ano, pane. Není pochyb,

že strašidelný doutník seržanta Tračníka pochází

z Ja-kazačistánu.“

Karotka na ni upřel pohled. „Myslím, že v

Jaka-začistánu žádní skřeti nejsou. Celá

Osolených rodina odtamtud pochází. “ Luskl

prsty. „Vydržte chvilku.“ Rozběhl se chodbou do

kantýny a vrátil se následován policistkou

Polomilou Osolenou, dámou, pro jejíž popis by

slovo velká bylo malé. Všechno na ní bylo,

abychom tak řekli, rodinné velikosti, a to včetně

její věčně dobré nálady. Polomilou miloval

každý. Zdálo se, že je pramenem veselí a má

kdykoliv přátelské slovo pro každého, dokonce i

když sbírala hejno opilců a házela je do antonu.

Po krátkém výslechu Polomila řekla: „Táta

mě tam vloni poslal na dovolenou, vzpomínáte,

protože chtěl, abych našla své kořeny. Nemůžu

říct, že jsem z toho byla nějak zvlášť šťastná.

Překrásné počasí. Nic moc na práci. Abych se

vám přiznala, nebylo to nijak vzrušující, pokud

jsem ovšem nezkusila pohladit některou z těch

jejich koček, které jsou poněkud netýkavé.

Nikdy jsem tam ale neslyšela o skřetech, ani o

žádném místě, kde by mohli žít. Promiňte,

kapitáne, ale mohla bych se už vrátit ke svému

čaji?“ Ticho, které následovalo, nakonec přerušil

Karotka: „Jakazačistán je odsud celé měsíce

cesty lodí a košťata nad vodou moc nefungují,

takže by bylo zbytečné zkoušet přesvědčit mágy,

aby nám nějaká půjčili. Někdo nějaký nápad?“

„U psí nohy!“ ozval se Pošuk Lulu. „Nae

proble-mo! Rek bych, že bych se tam mohl

dostat za necelý den, kapíro?“

Všichni na něj upřeli pohledy. Pošuk Lulu byl

tak malý, že mohl cestovat na hřbetě

kteréhokoliv ptáka většího než střední sokol.

Jeho vzdušná hlášení, která podával ze zad

některého z cvičených opeřenců a která se týkala

dopravní zácpy v té či oné části města,1 patřila k

neodmyslitelným

rysům

ankh-mor-porského

pouličního života - ale celou tu vzdálenost na jiný

světadíl?

Spokojeně se ušklíbl. „Tož… jak víte, byl

jsem teď nějakou chvílu na dovolenéj, protože

jsem byl navštívit svoje bratry Nac mac Fígly.

Abych se vám přiznal, často využívají k letu

ptáky, ale potom je tady eště totok… jedna věc,

kerú menujú volátkovej krok, ka-píro? A já bych

říkl, že už jsem to zvládnul natolik, že to dokážu

použít, kapíro?“

„Kromě jiných výrazů jsi použil dvakrát po

sobě kapíro,“ upozornila ho Angua a ostatní

přítomní policisté se rozesmáli. „Ty sis tu fíglí věc

vzal opravdu za své!“

„No jo, enem sa šklebte, ale já jsem z vás,

vy přerostlý nemehla, jedinej, kdo ví, proč nám v

týhle roční době nad městem lítá tolik velkejch

ptáků. Ankh-Morpork je horkej! Vidíte ty silný

sloupy kouře a páry? To všechno je vlastně

teplo. Zvedá je nahoru, je to, jak dyž výtah, jízda

zdarma, která jim plní křídla větrem. Slyšeli jste

někdy o kradmém albatrosovi? Né, protože o

něm víme enem já a profesor ornitologie na

Univerzitě, a ten o něm ví enem proto, že jsem

mu o něm prál, chumajovi. Kromě doby páření

se nikdy nedotkne země. Ale to néni jediné, co je

na něm zvláštní. Je to orel, který se maskuje tím,

že se podobá jistému druhu albatrosa. Mohli

byste ho menovat žralok nebe a myslím, že jeden

z nich by mi fešno poslúžil. Majů rádi město.

Lécú se v místech, kde je nezahlédnete, enem

dyž přesně víte, kam pozřét. Tam navrchu je

vždycky aspoň jeden a mohl bych odletět už

dneskaj. Co říkáte?“

„Ale policisto,” namítl Karotka, „tak vysoko

ve vzduchu byste zmrznul, ne?“

„Tož ajto, je mi jasné, že moje izolační gatě

by nemosely stačit, a proto teď musí do naší řeči

vejít slovo ,brandy*. Věřte mně, kapitáne, a říkl

bych, že bych mohl byt do dvúch dní nazpátky. “

„Do dvúch?“ nakrčila Angua čelo. „To je

kolik dní?“

Lulu Pošuk Artur obrátil oči v sloup. „To

jsou dva, kapitánko, dva dny, aby tomu rozuměli

i lidé jako vy.“

Lulu Pošukovi vážně trvalo necelou hodinku,

než objevil klidně plachtícího ptáka vysoko nad

městem. Albatros byl právě po obědě, který

získal díky laskavosti jednoho racka, jehož

peříčka se pořád ještě pomalu snášela dolů do

města. Kradmý albatros neměl nepřátele, které

by nedokázal. strávit. A nevěnoval nejmenší

pozornost nezajímavému a relativně neškodnému

sokolovi, který se k němu blížil. Nevšímal si ho,

ale jen do okamžiku, než zjistil, že mu na zádech

přistál Lulu Pošuk. Bojoval a bránil se, ale na

odvážného Fígla, který se mu pohodlně usadil na

zádech a rukama ho objal kolem krku, nedokázal

dosáhnout. Lulu Pošuk se klonil k rychlým

způsobům ochočování.

Kradmý albatros začal stoupat do ještě větší

výšky. Točil se v široké spirále na silném sloupci

kouře a par nad městem Ankh-Morpork, jemuž

příslušníci ptačího společenstva říkali bezplatný

výtah, a Pošuk

Lulu Artur si krátil čas tím, že si vytáhl malou

kresbu dokonale provedené, podrobné mapy

světa a znovu si do hlavy ukládal každou

drobnost. Nebylo to nijak těžké. Světadíly jako

takové se hledají celkem snadno a stejně snadné

je to s jejich okraji, kolem kterých - a to je u

všech světadílů stejné - najdete zakotvené lodi.

Pošuk Lulu byl světový odborník na pozorování

věcí z výšky. Nesmírně ho to bavilo, především

proto, že většina lidí, kteří se chtěli podívat na

Pošuka Lulu, se musela podívat dolů.

Tak dobrá, pojďme! pomyslel si.

Jmenovalo se to volátkový krok a Nac mac

Fíglové z Křídy svému bratrovi předvedli velmi

podrobně a přesně, jak to funguje, když sedíte

na hřbetě velkého ptáka.

Když se ozvalo zadunění, zvedli obyvatelé

Ankh-Morporku hlavy k nebi, ale jakmile zjistili,

že je pořád čisté, přestalo je zajímat. A zatím na

zádech jednoho užaslého kradmého albatrosa

seděl jeden neobyčejně spokojený Nac mac Fígl,

který se ještě pohodlněji usadil v ptačím peří a

ujedl kousek natvrdo vařeného vejce a kousek

pěticentimetrového krajíce chleba, což byla jeho

zásoba potravin na cestu,2 zatímco se kolem nich

řítil vesmír a vydával zvuk, který zněl jako

víííííí.

* * *

Temnota trvala zhruba čtyři hodiny, ale pak

Elánia probudil malý chlapec, který skákal po

jeho posteli, a tedy i po něm, a pokřikoval:

„Jeefes našel ptáka, kterej akorát umřel! Tati!

Mami říká, že ho můžu pít-vat, když řekneš, že

můžu, tati!“

Elániovi se podařilo zamumlat: „Ano, dobrá,

když to maminka říká,“ a pak se ponořil nazpět

do temnoty. A temnota se kolem něj zavřela.

Slyšel sám sebe, jak si myslí: Přivolaná temnota

mi může říci všechno, co potřebuju vědět, a to je

pravda. Ale bude ta pravda, co mi temnota

řekne, opravdu pravdivá a jak to poznám?

Pokud se na to spolehnu, pak se svým způsobem

stávám stvořením temnoty. Nebo se naopak ona

stává mým stvořením? Možná, že jsme v souladu,

a to mi pomohlo pod Koumským údolím, a proto

je svět lepším místem Vždyť přece tma nemá

jediný důvod lhát? Vždycky jsem měl rád noc,

dokonalou noc, ty noci, kdy byla absolutní tma,

kdy jsou psi nervózní a ovce ve strachu

přeskakují ohrady. Temnota byla vždycky mou

přítelkyní, ale nemohu jí dovolit, aby se stala

mým pánem, protože dříve nebo později budu

muset přísahat, a kdybych lhal, já, nej-vyšší

policajt, tak čím bych byl? Jak bych pak mohl

ještě někdy zpražit policistu za to, že se v

příhodnou chvíli díval jinam?

Obrátil se v polštářích na druhý búk. Ale

přitom by to bylo pro dobro věci. Je to dobrý

důvod! Ten chlap Traťvoda zabil skřeti děvče,

mám výpověď jeho společníka a slovo jisté

entity, která byla společnosti velice užitečná.

Připouštím, že jsem toho muže vyděsil k smrti,

ale na druhé straně, chlapi jako Zapleskotal jsou

vyděšení pořád a je lepší, když se bojí mě, než

aby se bál Traťvody, protože já alespoň vím,

kdy přestat. Je jen další koule na zeleném sukně,

a co se celé té věci týče, je takovou koulí i

Traťvoda. Bude mít nějakého šéfa. Vždycky

mívají nějakého nóbl šéfa, protože tady na

venkově je každý buď zemědělský dělník, nebo

šlechtic, a pokud já vím, ani jedni, ani druzí by

neztratili za skřety jediné dobré slovo. Je to

prostředí plné cílů a potíž s takovým prostředím

je, že je naprosto nepotřebné, pokud nevíte, na

který cíl máte namířit.

Elánius znovu upadl do hlubokého spánku,

ale prakticky vzápětí s ním začal třást jeho syn,

který promyšleně bušil do hromady pokrývek a

polštářů, pod níž se skrýval jeho spící otec.

„Mami říká, abys přišel. Je tam nějakej chlap.“

Elánius nebyl pyžamový typ, takže se znovu

na-soukal do svých šatů a dal se do pořádku tak,

jak se může dát do pořádku mužský, který by

nutně potřeboval oholit, ale už to nestihl.

Ve vstupní hale seděl muž, který měl

rybářský klobouk, něco jako jezdecké kalhoty a

nervózní úsměv, tři věci, které Elánia vždycky

poněkud popouzely. Nervózní úsměv všeobecně

znamenal, že se někdo pokouší o něco, o co by

se pokoušet neměl, rybářský klobouk s

prodlouženým týlem mu připadal hloupý sám o

sobě, a co se týče rajtek, žádný muž by neměl jít

na návštěvu k policistovi, když má na sobě

kalhoty, které vypadají, jako když se právě

vloupal do domu plného stříbrného stolního náčiní

a spěšně si je nacpal do kalhot. Elánius měl

dojem, že vidí obrysy konvice na čaj, ale pak si

řekl, že ho nejspíš klame zrak.

Když Elánius vstoupil, nositel oněch na sobě

trojitě páchaných ohavností vstal. „Vaše

Milosti?”

„Jen někdy,” odpověděl Elánius. „Ale co pro

vás můžu udělat?”

Muž se s obavami podíval na lady Sibylu,

která seděla pohodlně opřená v křesílku v rohu

místnosti a tiše se usmívala, a pokračoval: „Vaše

Milosti, obávám se, že vám musím předat příkaz

k zastavení a ukončení činnosti na základě

žádosti obecní rady spravující tuto oblast. Je mi

to velmi líto, Vaše Milosti, a doufám, že

pochopíte, že je mi velmi proti srsti udělat něco

takového skutečnému gentlemanovi, ale právo

platí pro všechny a právu musí být učiněno za

dost. Mé jméno je Skameňal Vilém a jsem

tajemníkem radnice Pan Skameňal zaváhal,

protože Elánius přešel ke dveřím.

„Já se jen ujišťuju, že mi neodejdete dřív, než

bude nutné,” řekl Elánius a při těch slovech zamkl

dveře. „Sedněte si, pane Skameňale, protože vy

jste přesně ten člověk, se kterým si chci

popovídat.”

Úředník si opatrně sedl a v jeho očích se

odrážela touha, že by tím člověkem mnohem

raději nebyl. Pozvedl před sebou roličku

pergamenu, k níž byla připojena rudá vosková

pečeť, onen druh věcičky,

o kterém se věří, že díky ní se dokument

stává úředním, nebo alespoň důležitým a špatně

srozumitelným, což většinou bývá totéž.

Najednou si Elánius uvědomil, že všechny ty

roky, kdy stával proti lordu Vetinarimu, byla ve

skutečnosti mistrovská třída, ale on o tom

nevěděl. Jak se zdálo, nadešel čas na zkoušku.

Vrátil se ke svému křeslu, pohodlně se opřel,

sepjal před sebou prsty rukou a přes jejich

špičky se na úředníka celých deset vteřin upřeně

díval. Bylo to přesně tak dlouho, jak to dělával

Vetinari, a u Elánia to pokaždé vyvolalo stejnou

nervozitu. Takže by to mělo určitě fungovat i na

tohohle malého paznehta z vidlákova.

Pak ticho rozdrtil slovy: „Pane Skameňale,

před třemi dny v noci byla na mém pozemku

spáchána vražda. Myslím, že vlastnictví půdy

tady něco znamená, pane Skameňale, je to tak?

Jak se zdá, mělo mě to zaplést do zmizení

Jeremiáše Zafrkoně, zdejšího kováře. Mohl byste

říci, že se mě to poněkud dotklo, ale nebylo to

nic proti tomu, jak jsem byl dotčen, když jsem

potkal zdejšího vrchního policistu Floriána

Závěrka, slušného mládence, laskavého ke své

matce, který přes to vše cítil, že se musí

zodpovídat jakési tajemné obecní radě spíše než

právu. Obecní rada? Co je to obecní rada?

Nějaký druh místního soudu? Zdá se, že tady

došlo k jakémusi nedorozumění, protože mezi

nimi není žádný okresní soudce a - ještě jsem

neskončil!”

Pan Skameňal s tváří bílou jako stěna klesl

na své sedadlo. Totéž udělal i Elánius a pohledem

se všemožně vyhýbal Sibylinu obličeji pro případ,

že by se smála. Znovu si nasadil chladnou a

přísnou masku a pokračoval: „A jak se zdá, pane

Skameňale, tak v těchto krajích jsou skřeti

úředně škodná. Škodná jsou krysy a myši,

myslím, že někdy by mohli být škodnou i holubi

nebo vrány. Ale žádný z těch tvorů nehraje na

harfy, pane Skameňale, nevyrábí výjimečně

úžasně zdobené schránky a, pane Skameňale,

nežadoní o smilování. A to vám musím říct, že

jsem občas viděl, jak to dělá i myš, když začala

kroutit svým čeníškem, a mě to pokaždé přinutilo

odložit nástroj, jímž jsem seji snažil zabít. Ale to

už odboču-ju. Skřetové jsou možná ubozí,

špinaví a podvyživení, a v tom se podobají i

velké části lidí. Kde ta vaše obecní rada vidí

hranici, pane Skameňale? My v Ankh-Morporku

žádné takové hranice neděláme, protože

kdybychom jednou prohlásili skřety za škodnou,

pak jsou škodnou nejen všichni chudí, ale třeba

i trpaslíci nebo trolové. Ona žádnou škodnou

nebyla a prosila o vlastní život. “

Opřel se v křesle a čekal, než si pan

Skameňal uvědomí, že vůbec umí mluvit. Když se

to pak stalo, zachoval se úředník přesně po

úředničku tím, že to ignoroval.

„Bohužel, pane Elánie, tady jste mimo dosah

své pravomoci a já jsem v tom směru informoval

i policistu Závěrka. Doporučil jsem mu způsob,

jakým má uvažovat a také jednat tak, aby to

nepoškodilo jeho budoucí kariéru

Dál se úředník nedostal, protože ho Elánius

přerušil slovy: „Jakou kariéru? On přece před

sebou žádnou kariéru nemá! Nemá nic než svou

policejní práci a možná ještě pár prasat. Je to v

jádru hodný mladík, nedá se snadno zastrašit,

píše úhledným příjemným rukopisem a dokáže

dokonce slova hláskovat. Podle mých zkušeností

je takový člověk automaticky materiál na

seržanta. A co se týče té vaší posrané

pravomoci, vražda je zločinem zločinů! Podle

Omniánců to byl třetí z prvních zločinů3, které

kdy byly spáchány! Nevím o žádné společnosti

na světě, která by si nemyslela, že vražda musí

být pronásledována a trestána se vší rozhodností,

rozumíte? A co se týče práva a zákona, vy jste

ten poslední, kdo by o tom se mnou mohl mluvit.

Já nestojím nad právem, ale jsem z těch, kdo

stojí těsně pod ním, protože ho podpírám! A

průběžně spolupracuju s panem Závěrkem a v

jeho šatlavě máme svědka vraždy, takže bude

učiněno zadost spravedlnosti, a nikoliv místním

potřebám.”

„Výborně, Same,“ řekla oddaně Sibyla a

tiše, ale slyšitelně zatleskala, jak se to dělává,

když chcete, aby se k vám přidali i ostatní.

Pan Skameňal se ovšem zmohl jen na:

„Skvěle řečeno, sire, ale i přesto mám instrukce

vás zatknout. Rada mě vzala do přísahy jako

policistu, chápejte, a mladý Závěrek byl zbaven

svého úřadu.“ Pak zamrkal, protože v místnosti

se náhle ochladilo.

Elánius vstal a prohlásil: „Myslím, pane

Skameňale, že vám dnes nedovolím, abyste mě

zatkl! Troufám si tvrdit, že Sibyla vám jistě ráda

podá šálek čaje, pokud o něj budete stát, ale já

jdu navštívit hlavního policistu Závěrka.” Pak

přešel ke dveřím, odemknul je, vyšel z místnosti,

vyšel ze Sídla a docela slušnou rychlostí se vydal

k vesnické šatlavě.

Na půli cesty ho dohonil Jeefes a řekl:

„Bohužel jsem vyslechl všechno to žvanění,

veliteli, protože jsem na základě oddílu pět

pravidel osobních sluhů gentlemana poslouchal za

dveřmi. To je ale drzost! Budete potřebovat,

abych vám kryl záda!“

Elánius zavrtěl hlavou. „Myslím, že by v tom

neměl být zapleten civilista, Jeefesi.“

Jeefes musel přidat do kroku, protože

Elánius zrychlil, ale přesto se mu podařilo ze sebe

vypravit: „To je pěkně hnusná věc, co mi tady

říkáte, veliteli.” A pospíchal dál.

U šatlavy se něco dělo - Elániovi připadalo,

že by to mohlo být rušení sousedského klidu,

šarvátka, možná dokonce pranice, nebo snad i

každý s každým, v kterémžto případě to někomu

každopádně přinese smůlu. Pak ho ovšem

napadla šťastná myšlenka: No ano, třeba to je

dokonce šarvátka, protože nikdo přesně neví, co

to znamená, ale zní to nebezpečně.

V okamžiku, kdy Elánius uviděl, co se děje,

vybuchl smíchy. Před šatlavou stál Závěrek, jeho

tvář měla barvu červené řepy a v rukou svíral

obušek po předcích. Je docela možné, že už ho

na malou skupinu, která na šatlavu útočila,

dokonce i použil, protože na zemi ležel jakýsi

muž, ruce měl sevřené v klíně a bolestivě sténal.

Elániova dlouholetá zkušenost mu ale řekla, že

ono mužovo bolestivé přesně zacílené neštěstí má

něco společného s paní Závěrkovou, která stála

v půlkruhu mužů, z nichž každý byl připraven

uskočit, jakmile by na něj zamířila svým

koštětem. „Ať se nikdo neodváží tvrdit, že můj

chlapec Florián není policista! Je policista, stejně

jako byli jeho otec a jeho dědeček a

pradědeček.” Na okamžik se odmlčela a potom

poněkud váhavě pokračovala: „Promiňte, tohle

nebyla pravda, pradědeček byl zločinec, ale co

na tom, v dnešní době je to skoro totéž, co

policajt!”

Násada koštěte, která poletovala sem a tam,

vydávala svištivý zvuk. „Já vás znám, vy pakáži!

Někteří z vás jsou hajní, jiní pytláci, další

pašeráci a pár z vás sviňáci. Omlouvám se za

svou klačtinu!“ V té chvíli zahlédla Elánia a

odmlčela se jen na takovou chvilku, aby udeřila

koštětem jako palicí muže, který udělal krok

špatným směrem. Namířila prstem na Elánia a

vykřikla: „Vidíte ho? To je skutečný gentleman a

také veliký policista! Skutečného policistu, jako

byl můj Jindřich, budiž mu bohové milostiví, nebo

jako je velitel Elánius, poznáte na první pohled,

protože ti mají pravé odznaky, které byly použity

k otevření tisíců pivních lahví, to mi věřte, a řeknu

vám, že kdyby vám někdo takový odznak nacpal

do nosu, nemluvě o jiných místech, tak by vás to

sakra bolelo! Ty papírové kartičky, kterými na

mě vy, mládenci, máváte, jsou mi tak akorát k

smíchu! Jen udělej ještě jeden krok, Tvrdomile

Kodrcale,“ obrátila se k nejbližšímu muži, „a já ti

to koště vrazím do ucha, že se budeš divit, to mi

věř!“

Elánius přelétl pohledem zástup a odděloval v

něm zkušeným zrakem ty zlé a nebezpečné od

nevinných a hloupých a částečně si je uložil do

paměti, když zaslechl, jak se zástup zděšeně

nadechl, uviděl na dlažbě šíp a pak si všiml paní

Závěrkové, která zhro-zeně zírala, jak se jí koště

v rukou rozpadá vedví.

Teoreticky měla paní Závěrková vykřiknout,

ale žila s policisty příliš dlouho, a tak teď místo

výkřiku s rudou tváří ukázala na zlomené koště a

řekla tak, jak to umí jen stará matička: „To koště

stálo půl tolaru! A košťata na stromech nerostou!

To mi zaplatíte!”

Horečnaté

ruce

se

okamžitě

začaly

přehrabovat v cinkajících kapsách. Jeden muž,

který si zřejmě zachoval alespoň částečně klid, si

sundal klobouk a dovnitř začaly pršet mince.

Vzhledem k tomu, že většina byla v kapsách

vybrána ve spěchu, a tedy převažovaly tolarové

nebo půltolarové, bylo jasné, že paní Závěrková

se bude moci zásobit košťaty na celý život.

Když pak nakonec klobouk podávali

rozzuřenému Závěrkoví, udeřil mladý policista

kloboukem o zem a vykřikl: „Ne! To by bylo

jako úplatek, mami! Někdo po tobě vystřelil!

Viděl jsem, jak přímo ze středu té skupiny vyletěl

šíp! Teď chci, abys šla dovnitř, mami, protože o

tebe nechci přijít, stejně jako jsem přišel

o tátu, rozumíš? Tak už ksakru zmiz v domě,

mami, protože jakmile se za tebou zavřou dveře,

mám v úmyslu připomenout těmhle gentlemanům,

co jsou to slušné způsoby!”

Závěrek byl opravdu nažhavený. Kdyby mu

někdo položil na hlavu kaštan, byl by plod

vybuchl, a jeho vztek - čistý a oprávněný, ten

druh vzteku, v němž může člověk najít nápad i

potěšení, ale především sílu utlouci k smrti

každého kolem - svou naléhavostí přehlušoval

všechno ostatní, a to včetně méně podstatné

myšlenky, že se kolem na dláždění povaluje

alespoň šest tolarů cizích peněz, a ještě méně

podstatně myšlenky, kolik z nich mohou dárci

vyreklamovat nazpět.

Elánius neřekl ani slovo. Tady nebylo pro

žádná slova místo. Slovo by mohlo uvolnit tu

brzdu, která držela trest na uzdě. Starodávný

obušek, který měl Florián přehozený přes

rameno, vypadal jako varování bohů. V jeho

rukou by to byla jistá smrt. Nikdo se neodvážil

dát se na útěk, protože všichni byli přesvědčeni,

že dát se na útěk by znamenalo stát se cílem

svištící dubové zkázy.

Možná, že teď byl ten správný čas. „Hlavní

policisto Závěrku, mohl bych si s vámi promluvit

jako policista s policistou?”

Závěrek obrátil k Elániovi kalný zrak, jako

člověk, který se pokouší zaostřit z opačného

konce vesmíru. Jeden z mužů na zadním okraji

hloučku se rozhodl využít vhodného okamžiku a

vzít nohy na ramena, ale pak se zezadu ozval

náraz a Jeefesův hlas. „Oh, velice se omlouvám,

Vaše Milosti, ale tady ten gentleman zakopl o

mou nohu. Bohužel, mám příliš velké nohy.“ Jako

doplněk své omluvy pozvedl Jeefes muže, jehož

nos bude pravděpodobně koncem příštího týdne

vypadat mnohem lépe.

Všechny oči se obrátily k Jeefesovi, všechny,

až na ty Elániovy - protože o kousek dál, ve

stínech stranou od zástupu, stál zase ten

zatracený právník. Ne s ostatními, samozřejmě,

ctihodný soudce nemohl být součástí davu, ó ne,

on jen tak přihlížel z povzdálí.

Závěrek se rozhlédl po ostatních mužích,

protože zakopnout může každý a snadno.

„Cením si pomoci vašeho muže, veliteli, ale tohle

je mé dědičné území, jestli chápete, co tím

myslím, a já si to udělám po svém.“

Závěrek těžce dýchal, ale jeho oči klouzaly

sem a tam, aby neminul prvního muže, který se

pohne nebo který se zatváří, jako by se chtěl v

nejbližší budoucnosti pohnout. „Jsem policista!

Ne vždycky dobrý, ani vždycky chytrý, ale jsem

policista, a ten muž v mé šatlavě je můj vězeň a já

ho budu bránit,

i kdybych při tom měl zemřít, ale kdyby při

tom měl zemřít ten zkurvysyn, který si troufl

postavit se před mou starou maminku se

samostřílem, který navíc ani neumí používat, no,

to budu ještě raději! “ Pak trochu ztlumil hlas,

takže už neječel z plných plic. „A teď

poslouchejte! Znám vás, jako vás znal můj otec a

můj dědeček - alespoň některé z vás -, a vím, že

zase nejste tak špatní

Na okamžik se odmlčel a rozhlédl se.

„Copak tam děláte, pane Skameňale? Stojíte

hned vedle zástupu? Je tady pár kapes, v nichž to

teď díky vám cinká?”

„Ten výrok je žalovatelný, mladý muži,”

odpověděl Skameňal.

Elánius

se

nenápadně

přesunul

ke

Skameňalovi a zašeptal: „Neřeknu, že příliš

spoléháte na své štěstí, pane Skameňale, protože

vás opustilo v okamžiku, kdy jsem vám padl do

oka já.” Pak si významně poklepal ze strany na

nos. „Ještě jednu věc - chytrému napověz - i já

mám hodně velké nohy.”

Závěrek, který si toho nevšímal, pokračoval:

„Rád bych, abyste všichni věděli, že před

několika dny byla v noci nahoře na kopci

rozsekána na kusy skřeti dívka, která do

poslední chvíle prosila o život. To je zlé. Moc zlé!

Jeden z důvodů, proč je to tak špatné, je ten, že

člověk, který dokáže rozsekat skřeti dívku,

jednoho dne klidně rozseká vaši sestru. Ale já

pomůžu svému…” Závěrek zaváhal a pak

pokračoval, „kolegovi, veliteli Elániovi, a my ty,

kdo jsou za to zodpovědní, předáme

spravedlnosti, aby se z toho zodpovídali. A to

není všechno, propáníčka, ani zdaleka ne,

protože podívejte, já vím, tak jako to víte vy

všichni, že před třemi lety v noci bylo násilím

sehnáno větší množství skřetů, a ti pak byli jako

dobytek posláni po řece. Můj chudák táta dělal,

co se mu řeklo, a byl hluchý a slepý, ale já už

totéž neudělám. Nevím, jestli při tom někdo z vás

pomáhal, a právě teď mě to příliš nezajímá,

protože lidi tady mají sklony dělat, co se jim

řekne, i když někteří možná dělají to, co se jim

řekne, mnohem raději než ostatní.”

Florián se při své řeči pomalu rozhlížel, aby

přítomné ujistil, že to zahrnuje všechny přítomné.

„A vím ještě něco jiného! Vím, že včera, pozdě

večer, když jsme byli na cestě do Záděrovic,

byla sehnána skupina skřetů z Převislic, naložena

na dobytčí loď a odvezena po řece do

„Cože? Proč jste mi to neřekl předtím?”

vykřikl Elánius.

Závěrek se na něj nepodíval, ale pořád

pozorně sledoval dav. „Kdy předtím? Promiňte,

veliteli, ale všechno se to semlelo najednou a já

se to dozvěděl těsně před tím, než sem dorazila

tahle smečka, a od té chvíle tady bylo dost rušno.

Ta loď tudy proplula v době, kdy jsme asi ještě

otvírali sudy v Záděrovi-cích. Tenhle dav chtěl,

abych jim vydal mého - vašeho - našeho vězně,

a pak se do toho samozřejmě zapletla naše stará

mami, jako vždycky, a sám dobře víte, jak to

obvykle vypadá, když se do toho zaplete stará

máma. Řekl jsem někomu, aby se pohnul ?“

To patřilo jednomu muži, který byl očividně v

nesnázích, protože byl napůl zlomený v pase a

ruce měl sevřené v klíně.

„Já se moc omlouvám, Floriáne, ehm,

policisto, ehm, hlavní policisto Závěrku, ale fakt

potřebuju na hajzlík, jestli vám to nevadí, prosím,

mockrát děkuju!“

Elánius se podíval na skrčeného muže a řekl:

„Ale no ne, to jste vy, pane Skameňale? Jeefesi!

Vezměte ho někam, kde si bude moci vyřídit

svoje, ano? Ale pak ho zase přiveďte nazpět,

ano? A kdyby se náhodou ukázalo, že si žádné

svoje vyřídit nepotřebuje, buďte tak laskav a

poslužte mu tak, aby si nějaké to svoje opravdu

vyřídit potřeboval. “ Byl by v té chvíli chtěl říci

mnohem víc, ale tohle bylo přece jen Floriánovo

představení a ten mladík byl kupodivu moc

dobrý, když bylo třeba došlápnout si na lidi, z

nichž se někdo pokusil došlápnout si na jeho

starou matičku.

A ten mládenec ještě neskončil, jeho nálada

se jen přesunula ze skupenství žhavé tekoucí

oceli do podoby chladného tvrdého železa. „Než

vám řeknu, co bude dál, gentlemani, rád bych

obrátil vaši pozornost ke skřetovi, který sedí

támhle na stromě a všechny vás pozoruje.

Každý, kdo je místní, Smrádka zná a ví, že

někdy dostane kopanec, jindy se mu z vás podaří

vymámit cigaretu a občas pro vás vykoná

nějakou drobnou prácičku, ano?“

Teď, když se zdálo, že je to nejhorší za nimi,

si zpocený zástup ulehčené oddechl. Jenže ono to

ve skutečnosti teprve začalo. „Velitel Elánius, a já

samozřejmě také, by byl rád, abyste věděli, že

zákon platí pro každého, a to znamená, že i pro

skřety.1’

V zástupu se ozvalo několik souhlasných

zabručení a několik přítomných pokyvovalo

hlavou, takže policista Závěrek pokračoval: „Ale

jestliže zákon platí i pro skřety, pak mají skřeti

svá práva, a jestliže mají skřeti svá práva, pak

bude jenom správné, aby byl členem zdejšího

policejního sboru také skřeti policista.”

Elánius se podíval na Floriána s úžasem a s

nemalou dávkou obdivu. To je skutečně dostalo.

Všichni předtím souhlasili a on je vedl správným

směrem, a než si uvědomili, co se vlastně děje,

přikyvovali a souhlasili s tím, že tady bude skřeti

důstojník.

„Dobrá, gentlemani, mám v úmyslu jmenovat

Smrádka zvláštním policistou ve zkušební době,

zvláště proto, aby mě mohl vždy informovat, co

se děje nahoře na kopci. Bude mít odznak, a

pokud by ho od této chvíle ještě někdo kopl,

bude se to považovat za útok na policejního

důstojníka ve výkonu služby. Myslím, že trest za

takové provinění není pouhé oběšení, ale že k

tomu patří i to, že vás po oběšení nechají na

provaze chvíli poskakovat nahoru a dolů. Toto je

interní nařízení policejních sil, k němuž není třeba

souhlasu žádného městského ani jiného úřadu. Je

to tak, veliteli Elánie?”

Elánius sám užasl, jak jeho ústa bez

jakéhokoliv spojení s mozkem okamžitě

zareagovala. „Správně, přesně tak, hlavní

policisto Závěrku, jak se praví v odstavci

dvanáct článku tři Artikulí práv a pořádku města

Ankh-Morporku, které se všeobecně považují za

základní model pro policejní práci,” dodal se

zcela přesvědčivým výrazem, protože věděl, že

ani jeden z přítomných tento dokument v životě

nedostane do rukou, a už vůbec by si ho

nepřečetl, kdyby ho do rukou dostal.

Elánius v duchu zamrkal. Smířil se s tím, že

má ve své Městské hlídce trpaslíky, troly,

dokonce i vlkodlaky a upíry, i když samozřejmě

za jistých nezbytných podmínek, ale to byl jen

výsledek tlaku, který na něj vyvíjeli celou řadu

let. Vetinari vždycky říkal: „Co je normální?

Normální je včerejšek a minulý týden a minulý

měsíc, a to všechno dohromady.” Elánius

předpokládal, že mu podstrkovali postupně

jednu věc za druhou, aby se to „normální”

postupně vyvíjelo - i když pan Smrádek, nebo

přesněji speciální policista Smrádek ve zkušební

lhůtě, jistě udělá nejlíp, když své policejní aktivity

omezí na prostory jeskyň. Ano, to vůbec není

špatný nápad, a pokud k tomu ještě nechá na

pokoji kuřata a šlichtu pro prasata, bude mít

„normální” rozhodně svou šanci. Koneckonců je

pravda, že lidé si většinou dají dost snadno

sebrat svá práva a svobody těmi, kdo sedí

nahoře a ke kterým většina z nich vzhlíží, ale z

nějakého důvodu se všechna vyšší místa stala pro

lidi políčky do tváří a také se s nimi tak

zacházelo.

Teď už byl Florián, kterému začal docházet

dech, skoro vymluven. „Nemůžu nutit nikoho z

vás, aby mi cokoliv prozradil, a tak se zeptám,

jestli mezi vámi není někdo, kdo by mi toužil

pomoci s pátráním?”

Elánius se napůl otočil, protože nechtěl, aby

někdo viděl jeho výraz, a už vůbec ne, aby ho

viděl Florián. Je pravda, že kdysi byl přesně

takový i kapitán Karotka - je to vůbec možné? -,

možná byl takový dokonce i mladičký Sam

Elánius, ale jistě bylo každému jasné, že nikdo z

lidí, kteří jsou členy davu, nezvedne ruku a

nepípne: „Ano, policisto! Moc rád vám povím

všechno, co vím, a ještě raději budu, když všichni

zde přítomní gentlemani budou mými svědky.”

Jediné, co můžete dělat po takovémto

vystoupení, je čekat. Cekat, dokud se někdo

nenápadně nepřišou-rá, když jste sám, a opatrně

vám něco nezašeptá do ucha, nebo neukáže

hlavou správným směrem, nebo, a to se skutečně

stalo Elániovi, nenapíše na špinavou horní desku

baru prstem jedné ruky tři písmena a hned

vzápětí je druhou rukou setře špinavou utěrkou.

V některých bystřejších myslích zástupu může

totiž zablesknout malá jiskra: Nikdy nevíš, co se

může stát, zdá se, že ten Florián začíná být vlivný

člověk, je to tak? Dobré vztahy by se mohly

jednoho dne hodit.

Elánius odehnal růžový obláček rozpaků.

„Nuže, pánové, pokud mám promluvit jako

velitel ankh-mor-porské Městské hlídky, pak

řeknu jen tolik, že váš starší policejní důstojník je

k vám velmi shovívavý. Buďte mu vděčni,

protože já bych na vás zdaleka tak mírný nebyl.

Kolik tady z těch…“ a tady si Elánius dovolil

mírně pohrdavý úšklebek, gentlemanů opravdu

znáte, starší policisto Závěrku?”

„Hm, asi polovinu, veliteli, tedy znám je

jmény, znám jejich rodiny, adresy a podobně. Ti

ostatní jsou odjinud. Neřekl bych, že jsou to sami

andělé, ale většinou to nejsou zlí lidé.“

Tento krátký procítěný projev za těchto

okolností vysloužil Floriánovi několik skoro

přátelských úsměvů, vyvolal celou řadu úlevných

pohledů, a navíc ještě poskytl šťastnou příležitost

Elániovi, který řekl: „Takže který z nich měl v

nataženém samostřílu šíp, co myslíte, pane

Floriáne?”

Než však stačil Závěrek otevřít ústa, Elánius

se obrátil, aby se podíval na vracejícího se pana

Skame-ňala, kterého zradilo trávení. Jeefes,

jehož instinkty se jen zřídkakdy mýlily, ho

neustále po očku pozoroval. Elánius nahlas a

vesele prohlásil: „Jak vidím, můj dobrý přítel pan

Skameňal je nazpět, a on je právník a já jsem

policista a víme, jak spolu mluvit. Pojďte tudy,

pane Skameňale.”

Uchopil neochotného právníka jemně, ale

pevně za paži a vedl ho kousek stranou od davu,

který, jak Elánius s potěšením sledoval, celou

scénku napjatě pozoroval, a to viditelně s

rostoucím potěšením.

„ Vy jste právník, že, pane Skameňale?

Nejste náhodou specialista na trestní právo?”

„Ne, Vaše Milosti, specializuji se spíš na

právo majetkové a pozemkové.”

„Rozumím, je to mnohem méně nebezpečné,”

přikyvoval Elánius, „a předpokládám, že jste

členem Ankh-morporské právnické komory, jíž

předsedá můj starý dobrý kamarád pan

Kosopád?”

Řekl

to

jakoby

jen

tak

mimochodem, ale věděl, že jméno té staré

zombie vyvolá hrůzu v srdci každého právníka -

i když bylo otázkou, jestli pan Kosopád má

stále ještě srdce vlastní. Teď musel pan

Skameňal uvažovat opravdu velmi rychle. Pokud

měl trochu zdravého rozumu a dokázal číst svůj

Právnický týdeník mezi řádky, jistě si uvědomil,

že přestože se pan Kosopád skloní (i když velmi

ztuha) před bohatými a vlivnými, nemá rád chyby

a nesnáší, když bylo právo zneuctěno

neschopnými právníky a notáři. Pan Kosopád

totiž věřil, že zvláště tato povinnost by měla být

ponechána těm nejstarším právníkům, jako třeba

panu Kosopádovi, který podobné věci dělá

pečlivě a s elegancí a za tři sta AM tolarů za

hodinu. A tohle by si měl pan Skameňal

uvědomit, protože jak se zdálo, zdejší majitelé

půdy si přizpůsobili právo tak, aby vyhovovalo

jim, což ovšem bylo výsadním právem právnické

profese jako takové, a až se o tom dozví pan

Kosopád, vůbec nebude šťastnou zombií. Navíc,

podle současných zvyklostí a praxe, už nebude

chodit kolem a sténat s rukama zvednutýma před

sebou (a v jedné z nich by mohl pro větší efekt

držet svou oddělenou hlavu), naopak, o panu

Kosopádovi se vědělo, že si vylévá svůj smutek

na nezkušených mladých právnících. Upozorní je,

že mají na své postavení nevhodně vysoké

ambice a nápady, a pak s nimi ještě nějakou

dobu hovoří chladným, tichým hlasem. Většina z

nich pak pravidelně říká, že ve srovnání s tím

masakrem by byla oddělená hlava pro člověka

vegetariánská nabídka.

Elánius pozoroval mužův obličej, jak

zvažoval své vlastní omezené možnosti a zjistil, že

množné číslo v tomto případě neexistuje.

„Pokusil jsem se poradit zdejší správě, co a

jak ve vzniklé situaci,” řekl jako člověk, který

opakuje prosbu, „ale musím bohužel říct, že se k

tomu postavili tak, že na této půdě platí jejich

zákony, protože ji vlastní. Jinak samozřejmě

mohu říci, že jako takoví jsou to docela slušní

lidé.“

Elánius žasl, jak úžasně se v posledních

dnech dokáže ovládat. Pak řekl: „Země… mám

zemi opravdu rád, je to jedna z mých

nejoblíbenějších věcí, na kterých rád stojím. Ale

země, majitelé půdy a zákon, no… tady by to

člověka mohlo docela zmást, je to tak? Zvláště

za nějakou hezkou odměnu? A pro lidi není těžké

být veselými a slušnými, když si mohou najmout

notoricky známé neslušné lidi, lidi, kteří dokonce

nepotřebují ani rozkaz, ale stačí jim kývnutí

hlavou nebo mrknutí okem.“

V tomto okamžiku se ozvalo zadunění

hromu, které se tak nějak vůbec nehodilo k

poslední poznámce, a je třeba říct, že nemělo

žádný okultní význam. Přesto je třeba říct, že to

bylo ohlušující zahřmění, které se zatočilo

oblohou a shazovalo dolů celé balvany zvuků.

Elánius se podíval vzhůru a viděl, že obzor má

barvu zelenožlutě podlitého oka, zatímco všude

kolem byl vzduch tichý, vlahý a hmyz a další

tvorové, které nedokázal ani pojmenovat, šustili a

bzučeli v okolních křovinách. Potěšilo ho, že

zatím nemusí hledat úkryt, a spokojeně se otočil

zpět k právníkovi, který se zatím dusil ve vlastní

šťávě.

„Pane Skameňale, dovolil bych si vám

poradit, abyste si co nejrychleji našel nějaký

výjimečně vážný důvod pro cestu do města, a

tam si pak promluvil s někým ze starších

právníků. Poradil bych vám, abyste sám sebe

popsal jako hlupáčka, a až uvidí vaše mokré

kalhoty, budou to považovat za neklamný důkaz.

V případě nutnosti bych možná našel

nějakou tu chvilku, abych přednesl prohlášení ve

váš prospěch v tom smyslu, že si myslím, že jste

hloupý a svedený z cesty, ale že nejste zločinec. “

Elánius viděl na právníkově obličeji vděčný

výraz, a proto dodal: „Proč to nezkusíte s

trestním právem?

V dnešních dnech se většinou jedná o

těžké ublížení na těle nebo vraždu. Můžete říct,

že takové právo je mastí na duši. Ale ještě pár

drobností: Co víte o těch skřetech, které odvezli

po řece? A co víte o zmizení kováře Zafrkoně?“

Je vždy nepříjemné odpovídat na složitou

otázku, zvlášť když má člověk v hlavě jen

myšlenky na to, jak by se nejrychleji dostal na

koně a vydal se co nejdříve na dlouhou cestu.

„Mohu vás ujistit, Vaše Milosti, “ odpověděl

muž, „že o zmizení kováře nevím vůbec nic,

pokud je to ovšem opravdu zmizení a nevydal se

jen pracovat někam jinam. A skřeti? Ano, vím,

že před několika lety byla skupina skřetů poslána

pryč, ale já jsem na své místo nastoupil před

dvěma lety a to, co se stalo předtím, nemohu

komentovat,“ dodal pak poněkud upjatě. „O

tom, že by se někdo v poslední době pokoušel

zbavit nějakých skřetů, jak se evidentně domnívá

hlavní policista, nevím vůbec nic.“ Elánius se

obrátil zády k davu, aby z větší části nebylo

vidět, co dělá, a pak se na právníka zamračil.

„Gratuluji vám k vaší opatrnické nevědomosti,

pane Skameňale.” Pak uchopil škrobeného

právníka za krk a sykl: „A teď mě dobře

poslouchej, ty malý haj-zlíku. To, co jsi mi řekl,

může být teoreticky pravda, ale buď jsi sakra

mizerný právník, když sis neuvědomil, že se pár

vlastníků půdy prostě nesmí jen tak dohodnout,

že cokoliv budou chtít udělat, bude zákonem.

Jestli to chcete hrát na obě strany, pane

Skameňale, a přesně ten dojem z toho mám, pak

byste si měl ve svém nabitém programu najít

chvilku,

abyste

vyřídil

svým bývalým

zaměstnavatelům, že velitel Elánius o nich ví

všechno a že taky ví, co s nimi udělá. Já je znám,

pane Skameňale, protože hlavní policista

Závěrek mi předal seznam jmen. “

Pak pomalu uvolnil stisk a tiše dodal: „Už

brzo to tady pro vás bude velmi nešťastné místo,

pane Skameňale.” Pak se otočil tak, aby je dav

dobře viděl, uchopil užaslého právníka za ruku,

nadšeně mu jí potřásl a nahlas podotkl: „Děkuji

vám za tak cenné informace, pane. To mi

samozřejmě mé pátrání neobyčejně zjednoduší,

to vám tedy řeknu! A jsem si jistý, že hlavní starší

policista Závěrek si to bude myslet také. Náš

život by byl mnohem jednodušší, kdyby víc

významných občanů tak rychle a ochotně

pomohlo policistům v jejich pátrání.1‘ Podíval se

na zaraženého právníka a mnohem tišeji dodal:

„Já nejsem soudce, ale někteří těch mužů teď

mají takový zvláštní výraz. Já takové lidi znám,

většinou mají víc zubů než mozkových buněk, a ti

teď, pane právníku, přemýšlejí, kolik toho víte a

kolik jste mi toho řekl. Na vašem místě bych se

nějakým balením nezdržoval… ostatně, doufám,

že máte rychlého koně?”

Florián na něj významně kývnul a právník se

urychleně vzdálil. Stejně tak se rozešel zástup,

který se tak nějak vsákl do okolní krajiny, a

Elánius si pomyslel: Tak, a další je v kapse.

Dostaneš červené, dostaneš barevné, ale dříve

nebo později jdeš po černé.

Teď tedy zůstal ve společnosti Jeefese a

hlavního policisty Závěrka, který se rozhlížel

kolem s výrazem člověka, jenž si právě začíná

uvědomovat, že si nejen ukousl větší sousto, než

dokáže spolknout, ale dokonce větší, než dokáže

zvednout. Když viděl, že se na něj Elánius dívá,

narovnal se. Byl čas na trochu povzbuzení, takže

Elánius popošel k Floriánovi a poplácal ho po

zádech. „Tím, co teď řeknu, jsem si naprosto

jistý! Byla to skvělá práce, starší policisto

Závěrku, a tentokrát se vám opravdu nesměju,

Floriáne, nedělám si legraci, nejsem jízlivý, a

skoro nedokážu uvěřit, že jste tentýž mladík,

kterého jsem poprvé potkal před dvěma dny! Vy

jste se jim opravdu postavil! Davu nebezpečných

hlupáků! A ještě k tomu s právníkem!”

„Někdo po mý starý mami vystřelil z kuše!

Jo, říkají, že nikdo z nich to nebyl, protože si

mysleli, že nás vystraší natolik, abychom utekli.

Říkají, že nikdo nemá střely! Tak jsem jim to

hned nandal, řekl jsem, no bodejť by někdo z

vás měl střely, když jste je vystříleli po mý starý

mámě! To je důkaz, je to jasné? To jsem jim

řekl, to je naprosto logický, a najednou nevěděli,

co by na to řekli! “

„Abych se přiznal, Floriáne, ani já

nenacházím slov, protože mám dojem, že jsem

vás slyšel mluvit o tom, že včera byli po řece

posláni další skřeti. Jak jste na to přišel?”

Florián ukázal palcem k šatlavě a vesele se

ušklíbl. „Tady je klíč, sire, běžte a promluvte si s

naším vězněm. Bude se vám to líbit. Sire, byl bez

sebe strachem, když viděl, že si pro něj přišli, a

zpíval jak slavík, to vám povídám!”

„My obvykle říkáme, že zpíval jako

kanárek,” poznamenal Elánius a obrátil se k

nízkému masivnímu domku.

„Ano, pane, jistě, ale tohle je venkovská

policejní stanice, já své ptáčky znám, sire, a on

vážně zpíval jako slavík, to mi věřte! Překrásný

bublavý motiv, sire, kterému podle mého názoru

může konkurovat snad jen trylkování červenky, a

to díky tomu, že byl v té chvíli opravdu

vystrašený, a to velmi vystrašený, sire. Musím to

tam spláchnout kbelíkem vody, sire.”

„Nemohu říct zase nic jiného, Floriáne, než

že jste to provedl dokonale! Co kdybych vám

teď navrhl, abyste na chvíli zaskočil za svou

maminkou? Bude si o vás dělat starosti. Všechny

staré matičky si dělají starosti o své děti, vždyť

víte.”

Pošuk Lulu Artur byl skutečně nadšený.

Udělalo to na něj dojem. Proč mu ještě nikdo

předtím neřekl o volátkovém kroku? Pošuk Lulu

se teprve nedávno dozvěděl, že je původem Nac

mac Fígl, a nikoliv, jak si celou tu dobu myslel,

dítě mírumilovného gnóma, který se živil

obuvnictvím. Fíglové nenosí boty a zdaleka

nejsou mírumilovní. Stejně jako mnoho lidí

předtím a potom si Pošuk Lulu vždycky myslel,

že žije v nejhorším z životů, které mu mohl osud

dopřát.

Když pak ovšem pravda vyšla šťastnou

náhodou najevo, najednou to všechno začalo

dávat smysl. Mohl být pyšný, že je Nac mac Fígl,

a co víc, že je dokonce Fígl, který občas zajde

na balet, dokáže si přečíst jídelní lístek v

quirmštině a že vůbec umí číst.

Křižoval

teplé

modré

nebe

nad

Jakazačistánem ve velkých kruzích a nekonečně

si to užíval. Celý světadíl! Pokud byl dobře

informován, žili tam i lidé, ale to, co on viděl ze

vzduchu, byly především pouště, strmé hory, ale

ze všeho nejvíc zelené pralesy. Dovolil

albatrosovi, aby se pomalu vznášel v teplých

stou-pavých proudech, a jeho bystré oči zatím

hledaly to, o čem si myslel, že by tam měl najít.

Nejednalo se

o věc, ale o tvar, a to sice o tvar obdélníku.

Lidé, kteří pěstovali užitkové rostliny, měli rádi

obdélníky a čtverce. Byly úpravné. A většinou

věci zjednodušovaly.

A támhle jeden byl! Přímo támhle dole na

pobřeží. Rozhodně byl obdélníkový a bylo jich

tam spousta. Potom, co narychlo pojedl další

kousek svého natvrdo uvařeného vejce, přinutil

ptáka přistát v koruně velkého stromu. Seskočit

pak na zem, to už nebylo pro příslušníka národa

Fíglů vůbec nic nebezpečného.

Zatímco se začalo smrákat a blížil se večer,

procházel Pošuk Lulu Artur řádku za řádkou

voňavých tabákových rostlin. V této zemi, která

tak zřídkakdy využívala geometrických tvarů,

byly nepřehlédnutelně obdélníkové i chatrče,

které spatřil o kus dál.

Pro začátek vyrazil kupředu velmi opatrně,

dalo by se říci plíživě, a když uviděl velkou

hromadu, bílou a lesklou, zpomalil a jeho postup

byl ještě plíži-vější. To bílé v hromadě byly kosti.

Byly to malé kosti, ne tak malé jako fíglí, ale příliš

malé na to, aby mohly být lidské. Když pak začal

pátrat v nejbližším okolí, uviděl těla. Jedno z nich

se stále ještě víceméně hýbalo.

Pošuk Lulu Artur samozřejmě poznal skřeta,

když ho viděl. Byla celá řada lidí, která neměla

ráda

Fígly,

protože

Fíglové

prakticky

neprojevovali žádný odpor vůči skřetům. Ano,

skřetové byli velmi obtížní, ale sami Fíglové rádi

připouštěli, že to oni jsou také. Být obtížný není

nic, za co by měl jeden umírat. Krátce řečeno,

Pošuk Lulu si uvědomil, že tahle situace je velmi

zlá.

Dobře si prohlédl skřeta, který se ještě

hýbal. Měl zranění po celém těle. Jednu nohu měl

překroucenou chodidlem dozadu a celé tělo mu

pokrývaly zhnisané rány. Pošuk Lulu věděl, jak

vypadá smrt, a proto poznal, když se s ní setkal.

A smrt byla přesně to, co teď viselo ve vzduchu.

Podíval se na prosebný výraz v tom jednom oku,

které skřetovi zbývalo, vytáhl nůž a ukončil jeho

trápení.

Zatímco se zabýval touto činností, ozval se za

ním hlas: „A odkud jsi sakra utekl ty?“

Pošuk Lulu Artur ukázal na svůj policejní

odznak, který při jeho velikosti vypadal jako

slušný štít, a prohlásil: „Ankh-morporská

Městská hlídka, jasný?“

Zavalitý člověk se na něj chvíli díval a pak

řekl: „Ať jsi, co jsi, tady žádný právo neplatí, ty

mrňavej záprdku!“

Jak velitel Elánius vždycky zdůrazňoval ve

svých příležitostných povzbudivých projevech k

mužstvu, jedním z nejdůležitějších znaků opravdu

dobrého policisty nebo policistky je to, jak

dokáže improvizovat za nevídaných okolností.

Lulu Pošuk Artur si ta slova vybavoval zcela

přesně. „Nikdo od vás nečeká, že budete

prvotřídním právníkem,“ řekl Elánius, „ale jestliže

máte důkaz, který vás vede k přesvědčení, že

vaše chystaná akce je vzhledem k tomuto důkazu

ospravedlnitelná, pak jednejte.”

A pak začaly Lulu Pošukovi hlavou probíhat

základní body: otroctví je nelegální. Vím, že se

kdysi otroctví praktikovalo, ale nevím, že by se

někde dochovalo dodnes. Trpaslíci otroctví

neznají, trolové jakbysmet, a vím, že lord

Vetinari je zásadně proti něčemu takovému.

Znovu si rychle promítl všechny tyto úvahy v

hlavě, aby se ujistil, že všechno správně pochopil,

pak zvedl hlavu, podíval se na šklebícího se

člověka a řekl: „Promiňte, pane? Co jste mi to

právě řekl?“

Muž se ošklivě uchechtl a sevřel rukojeť

svého biče. „Řekl jsem, že tady žádné zákony

neplatí, ty prašivý malý smrad’ochu.“

Na chvilku zavládlo ticho a Pošuk Lulu

obrátil pohled k mrtvému skřetovi na palouku

pokrytém páchnoucími kostmi. „Tak to zkus

ještě jednou, “ řekl.

Jak to u podobných střetnutí bývá, boj byl

krátký a jednostranný, a ta strana samozřejmě

patřila Lulu Pošukovi. Na plantáži byl sotva tucet

hlídačů, protože hladem strádající tvorové

zakovaní v řetězech zpravidla nebojují. Kromě

toho strážní vůbec nepochopili, s kým nebo s čím

bojují. Byl to nějaký podivný druh síly, která se

nesmírnou rychlostí pohybovala po zemi sem a

tam, pak jim vždy vletěla do nohavice kalhot a

zanechávala je ve stavu, kdy už neměli nejmenší

chuť do boje, a když už se o tom mluví, tak ani

chuť na cokoliv jiného.

Rány pršely odnikud. Těm, kteří se dali na

útěk, něco podrazilo nohy. Ti, kteří se na útěk

nedali, zůstali ležet v bezvědomí. Tenhle boj byl

samozřejmě nefér. Když bojujete s jediným Nac

mac Fíglem, je to vždycky nerovný boj, i

kdybyste na své straně měli celou četu mužů.

Když bylo po všem, našel Pošuk Lulu v

jedné z chatrčí řetězy a pečlivě spoutal všechny

bezvědomé strážné. Teprve pak otevřel další

chatrče.

Elánius prudce otevřel kovové dveře, které

se zaduněním narazily do kamenné stěny, a

vstoupil do šatlavy. Dával si přitom dobiý pozor,

kam šlape.

A pan Zapleskotal zazpíval, opravdu

zazpíval. Elánius nebyl tak obeznámen s

ornitologickou vědou, aby dokázal jeho zpěv

porovnat se zpěvem slavíka,

o července nemluvě, ale i kdyby vězeň

kvákal jako žába, nevadilo by to, protože slova

byla o jakémsi příživníkovi jménem Buďa

Beznoska, který se potuloval kolem, jak to

podobní muži dělají, sbíral a „přivlastňoval si“

zapomenuté drobnosti, a ten nedávno vyměnil

docela slušné boty - „Nevim, vodkaď sou, a ty

vo tom taky nemáš ani páru, jasný?“ - za

krocana, a sice téhož večera, než začala

Zapleskotalova noční můra.

„Tak to je, sire,“ řekl Elániovi Zapleskotal.

„Víte, ptal jste se mě, co se stalo před lety, a

přitom, jak se to všechno semlelo, mě nějak

nenapadlo uvažovat, co se stalo včera, když

dovolíte, chápete? Přišlo to všechno tak kách.

Jo, a taky řek, že když to vodpoledne připojovali

krytej vlečnej člun za říční loď poháněnou dvěma

volama, že ten člun smrděl jako skřeti. Žil

nějakou dobu nedaleko jejich jeskyně v

Převislicích, a že takovej smrad se nedá

zapomenout a že se vo tom zmínil přístavnímu

mistrovi, chlapovi známýmu široko daleko jako

Cikcak Jaksemenuje, kterýmu se tak říká proto,

protože když přebere, srandovně chodí. Cikcak

mu vodpověděl: ,Jó, posílaj je dolů po řece,

dokuď to eště de, a tys je neviděl a já taky ne.

Jasný?1 Někdo to musel považovat za hrozně

důležitý, protože na tý lodi byl i Traťvoda.

Někdo mu to musel hodně důrazně poručit, páč

Traťvoda nesnáší lodě. Dyž vo tom mluvíme, tak

von nesnáší vodu všeobecně. Když to nemusí

bejt, tak by na loď nevlez ani za zlatý prase. “

Elánius si nezavýskl. Elánius se dokonce ani

ne-usmál, alespoň doufal, že ne - snažíte se ze

všech sil neusmát, když tomu můžete zabránit -,

ale rozhodně se cítil v tak dobré náladě, aby se k

Zapleskotalovi choval slušně. Nemůžete propustit

z vězení člověka obviněného z napomáhání

vraždě, ale existovalo mnoho způsobů, jak získat

čas, a pokud by se všechno vyvinulo tak, jak

Elánius předpokládá, mohl by

Zapleskotal zjistit, že čas mu příjemně utíká,

a že mu dokonce utíká rychleji než obvykle.

Elánius prohlásil: „Výborně, děkuju vám,

Eduarde, já se na to podívám. A zatím vás

ponechám ve schopných rukou vrchního policisty

Závěrka, pro nějž je vězeň svátý jako jeho drahá

stará matička, to mi věřte.“ Pak vytáhl z kapsy

klíč, aby se pustil ven, ale najednou se zarazil,

protože ho z ničeho nic napadla velmi důležitá

věc. „Říkal jste loď poháněná dvěma voly? To

znamená, že popluje dvakrát rychleji?’1

Najednou se ukázalo, že je Zapleskotal

odborníkem na říční lodě. „To ani ne, ale můžete

připřáhnout mnohem větší náklad a zvláště

výhodný je to v noci, chápete? Podívejte, loď

poháněná jedním volem se musí na noc zastavit u

dobytčího přístaviště, aby moh

lo zvíře dostat svoje žrádlo, dostatek vody a

aby si mohlo do úsvitu alespoň chvíli zdřímnout.

To všechno vyžaduje svůj čas, a to znamená, že

to stojí peníze.”

Vězeň nebo ne, Eduard se teď změnil na

samozvaného učitele, který poučuje nešťastného

blbečka. „Zato s dvěma voly, ó jé, jedno ze

zvířat může odpočívat, zatímco to druhé udržuje

loď v pohybu. Řekl bych, že k té první lodi byly

připojeny alespoň tři nebo čtyři nákladní čluny,

což na jednoho vola zdaleka není tak moc,

zvláště když víme, že pluli po proudu, a ještě k

tomu v téhle roční době.” Popotáhl. „Vždycky

jsem si přál bej kapitánem na takový lodi

poháněný volama, jenomže samozřejmě všechno

to schlamstli ti zatracení Stvorové.4 Jednu sezónu

jsem na takový lodi sloužil, jen tak jsem se

povaloval a krmil, ale nakonec jsem zjistil, že

dávám přednost krocanům.”

„A jméno té lodi náhodou neznáte?” zeptal se

Elánius opatrně.

„Oh, to zná přece každý! Je to ta největší

loď na celé řece. Každý přece zná Úžasnou

Pičku\“

Vnitřní

monology

se

často

odehrají

neobyčejně rychle a Elániův proběhl takto: Tak si

to shrneme. Ano, skoro jistě tady existoval

nějaký kapitán, který měl ženu, a ta byla nejspíš

při křtu pojmenována Josefína, on jí říkal

Pepička, ale toho jsou tak nějak moc plná ústa,

takže to trochu zkrátil a pojmenoval po ní svou

loď, protože ji tolik miloval. A je to. Není

potřeba se tím předmětem dále zabývat, jelikož

existuje tolik slov, slabik a písmen, že kdyby se s

tím měl člověk vyrovnat, možná by se vůbec

nedostal z postele. A když si to tak srovnal v

hlavě, povolil tvář, která mu ztuhla ve výrazu

mírně přihlouplých rozpaků, a řekl: „Děkuji vám

za spolupráci, Edo, ale kdybyste nám to řekl

dřív, možná bychom tu zatracenou loď ještě

chytili!”

Zapleskotal se na něj v úžasu zadíval. „Chytit

Pič-ku? Bohové s vámi, sire! To by dokázal i

jednonohý mrzák! Je to nákladní loď, ne

rychloloď. I kdyby

nedokážou lhát, i když tahle informace

byla šířena a rozšířena samotnými Stvory, a

tím vznikla tradiční filozofická hádanka.

Rozhodně se traduje, že princip lži jim připadá

tak nepochopitelný, že těch několik Stvorů,

kterým se podařilo ovládnout techniku lži, se

těší ve stvor-ské komunitě neobyčejné úctě a

obvykle v jejich společnosti zastávají vysoká

postavení.

plula celou noc, nebude teď dál než u

Chráněné zá-točiny o kousek níž na Chóru. Reka

se až tam hodně kroutí, víte? Myslím, že neteče

ani půl míle rovně, vždycky přijde nový záhyb. A

taky je plná balvanů! Na Starým zrádci musíte

kličkovat tak často, že občas křižujete vlastní

záďovou vlnu.“

Elánius při jeho slovech spokojeně přikývl.

„No, ještě jednu věc, Eduarde. Připomeňte mi

ještě jednou… Jakže ten muž, ten pan Traťvoda,

vypadá?“

„No víte… znáte ty týpky, sire. Tak jako

obyčejnej. Nevím, jak je starej. Možná něco

kolem pětadvaceti. Možná dvacet. Vlasy

obyčejný, takový jako myší ocásky. Kupodivu

nemá žádný jizvy, který by byly vidět.“ Zdálo se,

že je Eduard v rozpacích nad nedostatečností

informací, které může poskytnout. „Průměrná

vejška, pane!“ Pak v duchu zapátral po

podrobnostech a vzdal se. „Abych vám řek

pravdu, vypadá jako každej jinej, teda dokáď se

nenamíchne,“ tady Za-pleskotalova tvář ožila, „a

v tý chvíli, pane, je podob-nej… to je prostě

úplnej Traťvoda.”

Jeefes seděl na lavici pod velikým kaštanem

a ruce měl mírumilovně položené na kolenou. V

tom byl opravdu dobrý. Uměl odpočívat, což byl

dar, který Elániovi unikal. Musí to být nějaká věc

spojená se služebnictvem, pomyslel si Elánius.

Když nemáte nic na práci, tak opravdu nic

nedělejte. Ajemu by se teď chvíle odpočinku

taky zamlouvala. Možná, že zatímco tady stojí,

vzdaluje se mu po proudu řeky důkaz, ale jak se

zdá, vzdaluje se tak pomalu, že se dá dohonit

pěšky po břehu. Bohužel, Sibyla měla pravdu.

Ve svém věku už by měl mít rozum. Někdy

člověk prostě musí chytit dech, dokud mu ještě

nějaký zbývá. Sedl si vedle svého komorníka a

prohlásil: „Zajímavý den, Jeefesi. “

„To jistě, veliteli, a pokud se mohu vyjádřit,

mladý policista Závěrek se zhostil svých

povinností s příkladnou zodpovědností. Vy

prostě máte dar inspirovat lidi, pane, abych tak

řekl.“

Chvilku bylo ticho a pak Elánius řekl:

„Samozřejmě, že nám hodně pomohlo, že nějaký

idiot vystřelil šíp! Pak bylo vidět, že všichni

přemýšlejí, jaké to je, být členem gangu, který

zabil ubohou starou paní. To je malér, ze kterého

se člověk jen tak snadno nedostane. To je

načalo! A pro nás to bylo opravdové štěstí,”

dodal Elánius, aniž obrátil hlavu. Pak zase nechal

zavládnout ticho, zatímco v dáli zuřila bouře a

někde nablízku cosi cvrlikalo v živých plotech.

„Stejně nechápu,” pokračoval, jako kdyby

ho to právě napadlo, Jak je to možné. Jestli z

toho samostřílu vystřelil někdo z předních řad

davu, pak bych ho každopádně viděl. A jestliže

to byl někdo ze zadních řad, pak musel být velmi

chytrý a zručný, protože by musel zamířit úzkým

prostorem mezi hlavami. To by byla skutečně

téměř zázračná střelba, Jeefesi.”

Jeefes stále ještě zíral nehnuté kupředu.

Elánius na něj vrhl pohled koutkem oka, ale

nezahlédl na jeho čele ani kapičku potu. Pak

tenhle úžasný služebník, gentlemanův gentleman,

řekl: „Přepokládám, že tihle venkovští hoši tuhle

složitou střelbu dokonale ovládají, veliteli.”

Elánius ho poplácal po zádech a zasmál se.

„A to je na tom právě to legrační, nemyslíte?

Všiml jste si jejich vybavení? Byly to mizerné

zbraně, podle mě navíc špatně ošetřované,

takové ty věci, které dědeček přinesl domů z

nějaké války, zatímco ten šíp, no, poznal jsem tu

malou ošklivou věcičku - byla to na zakázku

vyrobená střela pro samostříl Burleigh a

Silnoruka Mark IX, všiml jste si?“

„Bohužel, obávám se, veliteli, že mi budete

muset osvěžit paměť. “

Elánius se začínal skutečně bavit a

pokračoval: „Ale to si přece musíte pamatovat!

Byly vyrobeny jen tři, dva z nich jsou stále ještě

uzavřeny pod zámkem chráněným mágy, a ten

poslední - vážně nevzpomínáte? - je bezpečně

uzamčen v tom malém trezoru, který jsme vloni

spolu vybudovali v zadním sklepě domu u Vodní

brázdy? My dva jsme tam přece vozili beton,

zatímco Sibyla byla s malým venku. Pak jsme

všude po podlaze rozsypali prach, takže vy byste

si měl pamatovat, kde to je, pro případ, že byste

ho musel najít. Dobře víte, že každý, kdo bude s

touto zbraní přistižen, jak prohlásil Vetinari, bude

okamžitě oběšen, a zástupce Cechu vrahů sdělil

reportérce Komety, že oběšení by bylo pouhým

piknikem ve srovnání s tím, kdyby někoho s

touto zbraní přistihli zástupci cechu. Chtěl jsem

jen říct, že bychom se nad tím měli zamyslet.

Představte si to: Té zbrani snad ani nemůžete

říkat samostříl. Je absolutně tichá, dá se během

okamžiku složit a vejde se do kapsy, snadno se

ukryje a v rukou zkušeného muže, jako jsem já

nebo vy, je naprosto smrtící. “ Elánius se znovu

zasmál. „Netvařte se překvapeně, Jeefesi.

Vzpomínám si na všechno, co jste během války

dokázal jen s obyčejnou vojenskou kuší. Jen

nebesa ví, co by někdo jako vy dokázal s tím

zatraceným samostřílem. Pořád jenom nedokážu

pochopit, jak se jeden z nich objevil tady na

venkově. Pokud vím, Florián zabavil všechny

zbraně, které u nich našel, ale je možné, že jeden

z těch chlápků si tu zbraň ukryl v botě. Co si

o tom myslíte?11

Jeefes si odkašlal. „Víte, veliteli, pokud se k

tomu mohu otevřeně vyjádřit, pak bych

předpokládal, že u firmy Burleigh a Silnoruka

jednak pracuje mnoho lidí, a pak je možné, že

ředitelé nejproslulejší zbrojovky na Pláních se

mohli rozhodnout, že si schovají pár suvenýrů

ještě předtím, než byla tahle řada zakázána. Ti by

jistě věděli, kde mají něco takového hledat. Jiné

vysvětlení mě nenapadá.”

„Dobrá, samozřejmě, tak by to mohlo být,“

přikývl Elánius. „A i když je hrozné si představit,

že jedna z těch věciček je tady někde v ulicích,

musím připustit, že ten pitomec, který ji použil,

nás skutečně vytáhl z nesmírně obtížné situace.”

Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Zvedl jsem

vám v posledních měsících plat, Jeefesi?”

„Jsem s výší své odměny naprosto spokojen,

veliteli.”

„Rozhodně šiji zasloužíte, ale prosil bych vás,

pro jistotu, abyste, jakmile se vrátíme domů, pro

všechny případy zkontroloval sklep. Budete tak

laskav? Je totiž očividné, že jestli je těch

zatracených věcí venku víc, rád bych se ujistil, že

jednu mám i já.” A když se Jeefes obrátil k

odchodu, Elánius pokračoval: „Ještě jednu věc,

Jeefesi, řekl bych, že máte opravdu veliké štěstí,

že si Florián nedokáže dát dvě a dvě

dohromady.”

Zdálo se mu to, nebo opravdu zaslechl

slaboučký povzdech úlevy? Určitě se mýlil.

„Tohle vyřídím hned, jak vstoupíme do budovy,

veliteli, a jsem si jistý, že kdyby se vám kdykoliv

potom chtělo zajít do sklepa, abyste věci osobně

zkontroloval, najdete tu zbraň, kde byla

vždycky/1

„O tom vůbec nepochybuji, Jeefesi, ale

napadlo mě, jestli byste mi nepomohl vyřešit

jeden problém? Potřebuji dostat Úžasnou

Pičku.“ Pak spěšně dodal: „Což je samozřejmě

lod’.“

„Ano, sire, vím, o které lodi se mluví.

Vzpomínám, že jsem tady byl už nějakou dobu

předtím, než jste s Její Milostí přijeli, a shodou

okolností jsem byl poblíž řeky, když ta loď plula

proti proudu. Vzpomínám si, že mě na ni nějací

lidé upozorňovali. Z jejich řeči jsem pochopil, že

míří do Převislic, kde má být naložena.

Nákladem měla být podle všeho železná ruda

přivezená z trpasličích dolů, což mě dost

překvapilo. Vím totiž, že ji normálně taví přímo v

dolech a vyvážejí pak surové železo, protože je

to mnohem hospodárnější způsob, pane.“

„Úžasné/1 řekl Elánius, „ale myslím si, že i

kdyby plula sebepomaleji, měl bych se za ní hned

vypravit.11 Z domku právě vycházel Závěrek.

„Doslechl jsem se o té lodi, mládenče. Měli

bychom se vydat na cestu, dokud je ještě

vidět.11

Florián doopravdy zasalutoval. „Ano, to

samozřejmě chápu, sire, ale co s mým vězněm?

Moje stará matička mu může samozřejmě donést

jídlo a vynést kbelík. A nebylo by to poprvé, kdy

by takové věci dělala, ale nelíbí se mi představa,

že bych ji tady měl nechat samotnou, zvláště teď,

pokud mi rozumíte?11

Elánius přikývl. Kdyby to bylo v Ankh-

Morporku, stačilo by mu jen lusknout prsty, a

měl by k dispozici hlídače, ale tady… no, neměl

na výběr. „Jeefesi!“ „Ano, veliteli?1’

„Jeefesi, i když je to proti mému, a troufnu si

říci, že i vašemu zdravému úsudku, jmenuji vás

tímto do hodnosti policisty se zvláštním určením a

přikazuji vám, abyste převedl našeho vězně do

Sídla a tam ho uvěznil na příhodném místě. Ani

celá zatracená armáda by se neodvážila zaútočit

na Sídlo, když je uvnitř Sibyla. Pokud by k

něčemu takovému ovšem došlo, Jeefesi, neznám

žádného jiného muže, který by dokázal lépe

ochránit mou rodinu, než jste vy.“ Jeefes se

rozzářil a zasalutoval. „Ano, pane, rozumím a

provedu, pane. Můžete se na mě spolehnout,

sire, jen prosím… ehm, víte, až se vrátíme zpátky

do města, ehm, prosím, budete tak laskav a

neřeknete nikomu, že jsem byl chvíli poldou?

Mám přátele, sire, opravdu velmi dobré přátele,

kteří mě znají už dlouhý čas, a kdyby se

dozvěděli, že jsem byl chvíli policajt, uřízli by mi

uši.“

„To je jasné, v životě by mě nenapadlo obělit

něčí jméno proti jeho vlastní vůli,“ řekl Elánius.

„Rozumíme si? Já vám budu vděčný, když se

nebudete snažit udělat z toho příliš velké

dobrodružství. Prostě a jednoduše vězně hlídejte

a dohlédněte, aby se mu nic nestalo. Pokud by to

znamenalo, že přitom budete muset někomu

způsobit nějakou drobnou újmu, s politováním to

budu muset přijmout jako fakt.“ Jeefes se zatvářil

vážně. „Jistě, pane, zcela vás chápu, pane. Slibuji

vám, že můj hřeben neopustí kapsu.“

Elánius si povzdechl. „Vy máte v těch svých

kapsách

podivuhodné

množství

zvláštních

předmětů, Jeefesi. Setřete s jejich používáním,

člověče. Mimochodem, buďte tak laskav a

vyřiďte Sibyle a malému Samovi, že tati honí zlé

muže, ale brzo se k nim zase vrátí. “

Florián se podíval z Elánia na Jeefese. „Jsem

rád, že se to takhle vyřídilo, gentlemani,” řekl a

nervózně se usmál. „Pokud jste tedy připraven,

veliteli, zajdeme teď do stájí a půjčíme si tam pár

koní.“ S těmi slovy se vydal rázným krokem po

hlavní ulici vesnice a nenechával Elániovi žádnou

jinou možnost, než ho následovat.

Elánius zavolal: „Koně?“

„Rozhodně, veliteli. Podle toho, co jsem

slyšel, bychom měli Pičku dohonit během jedné

hodiny. Přiznávám, že bychom ji nejspíš doběhli i

po svých, ale je lepší mít nějakou rezervu,

nemyslíte?1’

Na Floriánově tváři se objevil dosti nejistý

výraz a mládenec pak dodal: „Obvykle příliš

nejezdím, sire, ale pokusím se neudělat si před

vámi ostudu.”

Elánius otevřel ústa k odpovědi, ale potom je

zase rychle zavřel a uvnitř ústní dutiny uvěznil

slova: Chlapče, radši bych jel na praseti než

na koni, pokud ti to nevadí ? Tím chci říct, že

prase prostě jenom běží, ale kůň ? Bývám na

koni jako peříčko, ale když pak dopadne na

zem, dopadnu já tvrdě na něj, pak mě vyhodí

vysoko do vzduchu, takže jsem zase jako

peříčko, ale já vím, že za půl vteřiny celá ta

zatracená operace začne znovu, dřív, než

pochopíš celou tu zatracenou věc okolo toho

jejich zatraceného: „Bude to v pořádku, když

se hezky zvedneš, když oni klesají, “ což jsem

nikdy v životě nepochopil, protože buď jsem

trošku nad koněm a za ním, nebo se zase

držím tak pevně, že jsem rád, že jsme se se

Sibylou rozhodli mít jenom jedno dítě…

Florián ale byl v celkem optimistické a

mluvné náladě. „Předpokládám, že v Koumském

údolí byla spousta koní, že, sire?“

To Elánia zarazilo. „Nevím, proč se ptáte,

mladíku, ale trolové je používat nemohou a o

trpaslících se říká, že je spíš jedí, než používají.”

„Páni, to musí být pro válečníka, jako jste vy,

veliteli, pěkná rána?“

Válečník? No možná, pomyslel si Elánius,

alespoň když se nenabízí žádná jiná možnost, ale

jak tě u všech čertů napadlo to s těmi koňmi,

když mně se dělá špatně, stačí se jen na ně

podívat? A proč pořád míříme k nějaké ohradě,

která bude plná těch mizerných dupajících a

řehtajících zvířat, a ta budou slinit a obracet oči v

sloup, jak mají ve zvyku? Tak já ti řeknu proč.

Protože se děsně bojím říct mladému Závěrkovi,

že se děsně bojím. Pche, to je celý příběh mého

života, jsem příliš velký zbabělec, než abych

přiznal, že jsem zbabělec.

Florián odsunul těžkou dřevěnou bránu, která

v Elániových uších zaskřípěla jako nově

postavená šibenice. Když vešel dovnitř, v duchu

zasténal. Byla to skutečně nájemní stáj a Elánius

ještě více znervózněl. Samozřejmě, že tam byli,

vždy přítomní, křivonozí, v kabátech, které jim

málokdy spínal víc než jeden knoflík, jejichž

zarudlé nosy vzdáleně připomínaly krysu a nohy

podkovy. Stačilo je rozestavět, a mohli jste hrát

strkot. Každý z nich měl v koutku úst stéblo,

pravděpodobně zbytky toho, čím se živili. A pak

byl bezmocný Elánius představen mužům, kteří o

něm, jak věděl, slyšeli samozřejmě jako o velkém

policistovi, a Florián jim ho teď líčil jako muže,

který trvá na tom, že pojede na nejrychlejším

zvířeti, které ve stájích je.

Byli vyvedeni dva od pohledu zlí koně a

Florián toho většího galantně přivedl Elániovi.

„Prosím, sire. Takže zase zpět do sedla, co?“

řekl a podal mu opratě.

Zatímco Závěrek dohadoval cenu za zvířata,

Elánius cítil, že ho něco zatahalo za nohavici, a

když sklopil pohled, uviděl rozzářenou tvář

policisty Smrádka, který zasyčel: „Velký trable,

kamarád Po-líci-sta, kolega! Nenávidíš kůň, já

cítím strach. Vezmi mě s tebou, Po-líci-sto. Já

zařídím. Žádný strach, ty. Ty potřebuješ

Smrádek, rozhodně, ano? Ty najdeš vystrašený

skřeti? Panika, panika, panika! Ale Smrádek

řekne: Ticho, vy skřeti, ten člověk chlap, on

jenom vypadá, ale není on hajzl, to ne, samá

pravda!“

Ubohý malý skřet ztišil svůj chraplavě

pískavý hlas, takže ho Elánius tak tak slyšel: „A

Smrádek nikdy neřekl nikomu o Po-líci-stův muž

- pereš košile - a střelovrh, co? Pan Elánius?

Neexistuje žádná tak ubohá rasa, že by se o ni

nikdo nestaral, pane Elánie. “

Ta slova Elánia zasáhla jako úder do tváře.

Opravdu to ten malý skřet řekl? Opravdu to

Elánius slyšel? Ta slova zazněla v rozhovoru

jakoby odněkud jinud, odněkud hodně zdaleka.

Upřel pohled na Smrádka, který na něj v

přátelském úsměvu zachřestil zuby a prosmýkl se

pod koněm přesně v okamžiku, kdy na opačném

konci dvora ukončil mozkový trust podom-ků

vyjednávání s Floriánem. Ten, který byl jejich

šéfem, si plivl na dlaň, A Florián, zanedbávající

všechna hygienická nařízení, si plivl na svou, pak

si oba potřásli rukama, peníze přešly z ruky do

ruky a Elánius jen doufal, že si pak ty peníze

samy umyly ruce.

Kůň si pak z ničeho nic, zřejmě ke svému

vlastnímu úžasu, před Elániem klekl. Něco

takového viděl Elánius předtím jen v cirkuse a

všichni ostatní na dvoře se začali chovat, jako by

to neviděli nikdy.

Smrádek zázrakem zmizel, ale když vás

pozorují nedůvěřivé oči, jak říkal ctihodný filosof

Li-Tin 0’Wevidle, musíte něco udělat, nebo pak

počítat s tím, že - ve velkém obraze světa -

budete považováni za zbabělce. A tak Elánius

mírně vybočil nohy, přistoupil ke koni tak

nonšalantně, jak to jen dokázal, a vlezl do sedla.

Pak vyloudil ten zvláštní mlaskavý zvuk, který

slyšel používat podkoní prakticky místo všech

příkazů, a kůň vstal a pozvedl Elánia v sedle tak

jemně jako nemluvně v kolébce. To vyvolalo

neobyčejné nadšení u všech přítomných

křivonohých koňáků, takže zazněl potlesk a řada

výkřiků typu: No tohle, pane, Bůh s vámi a Mohl

byste od hodiny vystupovat v cirkuse, sire!

Florián jen zářil nadšením a obdivem. Bohužel.

Zvedal se vítr, ale pořád ještě bylo světlo a

Elánius nechal jet policistu mírným klusem v čele

a je třeba podotknout, že to byl klus opravdu

velmi mírný.

„Vypadá to, že se schyluje k dešti, veliteli,

takže myslím, že bychom to měli vzít ke statku u

Píštec-kých, pak k mělčině u Jeníkovýho

ostrohu, tam potom kolem melounové plantáže a

pak už bychom mě

li zahlídnout Pičku. Co si o tom myslíte,

pane?“

Sam Elánius počkal několik vteřin s

nehybným obličejem, aby vyvolal dojem, že má

jakousi znalost situace okolní krajiny, a pak

odpověděl: „No, podle mě by to tak bylo

nejlepší, Floriáne.”

Smrádek se vytáhl po koňské hřívě nahoru,

znovu se spokojeně ušklíbl a ukázal Elániovi

vztyčený palec, naštěstí svůj vlastní.

Florián pevněji sevřel otěže. „Dobrá, sire, tak

si myslím, že bychom měli prásknout do koní!“

Elániovi chvilku trvalo, než pochopil, co se

vlastně stalo. Viděl Floriána na koni, pak se ozval

příslušný mlaskavý zvuk, a Florián a kůň zmizeli,

zato v dálce se objevil oblak prachu. Vtom

zasykl sípavý Smrádkův hlas: „Drž dobře, mistr

Po-líci-sta! “ A obzor mu najednou poskočil

vstříc. Trysk svým způsobem kupodivu nebyl tak

zlý jako klus a Elániovi se podařilo položit se na

koňský krk v naději, že někdo ví, co se děje. Jak

se zdálo, velení teď převzal Smrádek.

Cesta byla celkem široká, kůň se po ní hnal s

hlasitým dusotem podkov a zvedal za sebou

prach. Pak najednou cesta začala klesat, terén

po jejich pravici se zvedl a řídkými stromy vlevo

bylo vidět řeku. Už věděl, že tohle je řeka, která

nevidí důvod spěchat. Koneckonců, byla z vody

a je všeobecně známo, že voda má paměť. Ví,

jak to chodí: vypaříte se, nějakou dobu se

přesouváte v mraku, dokud někdo všechny

nezorganizuje, a pak společně spadnete dolů

jako déšť. Děje se to pořád. Nemá cenu

spěchat. Po prvním dešti už to všechno znáte.

A tak se řeka klikatila. Dokonce i Ankh byl

rychlejší, ale i když Ankh páchl jako žumpa,

rozhodně se pomalu neobracel dopředu a

dozadu a sem a tam, od břehu ke břehu, jako to

dělal Starý zrádce, který si zřejmě celým tím

byznysem kolem koloběhu vody nebyl jistý. A

protože se řeka klikatila jako had, klikatily se i

břehy, které byly v souladu se všeobecně klidnou

a mírnou krajinou hustě zarostlé pestrou vegetací.

Tak či tak, Floriánovi se podařilo udržovat

tempo, Elánius se hojen držel a s nadějí

předpokládal, že se koně nejspíš dobrovolně

nepokoušejí padat do vody. Tiskl se ke

koňskému krku, protože větve kolem cesty,

které se skláněly čím dál níž, a visící girlandy

propletených lián hrozily, že ho smetou ze sedla

jako mouchu.

Aha, ano, mouchy. Na říčním břehu se jich

líhly miliony. Cítil, jak se mu zaplétají do vlasů,

dokud je nějaká větévka nebo list zase nesvály

dolů. Pravděpodobnost, že objeví Úžasnou - tu

loď dříve, než si jeden z nich rozbije hlavu, byla

výjimečně malá.

Pak tady ale najednou byla záchrana a úleva

pro Elániova bolavá záda, dlouhá písečná kosa s

několika vyplavenými kmeny a Florián přitáhl

koni otěže a zastavil. Elániovi se podařilo v sedle

narovnat -právě včas - a oba muži sklouzli na

zem.

„To bylo skvělé, veliteli! Vy jste se musel

podle všeho v sedle narodit! Dobrá zpráva!

Cítíte to?“

Elánius zavětřil a do nosu mu proniklo hejno

drobných mušek a těžký pach výkalů hovězího

dobytka. „Doslova to visí ve vzduchu, co, sire?“

řekl Florián. „Takhle páchnou jen lodě poháněné

dvěma voly, nic jiného! Oni dělají v chůzi, víte?“

Elánius se rozhlédl kalné hladině. „No, to mě

ani moc nepřekvapuje.” Možná, pomyslel si, je

právě tohle dobrý okamžik, abych si s tím

mládencem promluvil. Odkašlal si a chvilku se

díval na bahno na břehu řeky, zatímco si rovnal

myšlenky. Přes písečnou kosu se v jednom místě

přelila nevelká vlnka a koně se neklidně pohnuli.

„Floriáne, nevím, co nás čeká, až dostihneme

tu loď, rozumíte? Nevím, jestli se nám ji podaří

vrátit, nebo jestli dostaneme skřety na břeh a

budeme s nimi muset dojít nazpět po souši, nebo

dokonce jestli s nimi nebudeme muset plout až na

pobřeží, ale velím tady já, rozumíte? Velím tady,

protože jsem opravdu zvyklý na lidi, kteří mě

nechtějí vidět, a většina z nich mě dokonce ani

nechce vidět naživu. “ „Rozkaz, sire,“ začal

Florián, „ale myslím, že…“ Elánius přitlačil.

„Nevím, co tam najdeme, ale mám takové nemilé

tušení, že lidi, kteří se pokusí proniknout na

palubu lodi, dokonce i na palubu takové výrobny

kravinců,

jako

je Pička, bude posádka

považovat za piráty, a jako k takovým se k nim

bude chovat. Proto budu dávat rozkazy já a

chci, abyste dělal přesně to, co vám řeknu,

jasné?“

Chvilku to vypadalo, jako kdyby chtěl

Florián protestovat, pak ale mlčky přikývl,

popleskal svého koně po krku a zůstal mlčky

stát, zatímco úzkou písečnou šíji za koňskými

zadky přelila další vlnka. Náhlé mlčení mluvného

mladíka Elánia rozladilo, takže se nakonec ozval

sám. „Cekáte na něco, Floriáne?”

Florián přikývl a řekl: „Nechci vás rušit,

veliteli, a jak jste říkal, velíte tady vy, ale já jsem

čekal, až řeknete něco, co bych hrozně rád

slyšel.”

„Ano? A co by to tak mělo být?“

„No, teda pro začátek, pane, bych hrozně

rád slyšel, jak říkáte, že je čas nasednout a hezky

rychle odsud zmizet, protože voda stoupá a už

brzo se probudí aligátoři.”

Elánius se rozhlédl kolem. Jedna z klád, které

tak bezstarostně minul, vystrčila nohy. Netrvalo

ani vteřinu, a už seděl na hřbetě svého koně s

otěžemi v rukou.

„Budu to považovat za vydaný rozkaz, ano,

sire?“ ujišťoval se Florián a vyrazil za Elániem.

Elánius se nepokusil zpomalit, dokud

neusoudil, že je tak vysoko na břehu, že se o něj

nebude zajímat nic, co žije ve vodě, a pak

počkal, až ho Florián dohoní.

„Tak dobře, hlavní policisto Závěrku, pořád

ještě tady velím já, ale budu respektovat vaše

místní znalosti a zkušenosti. Jste s tím spokojen?

Kde se bere ta voda?“

Voda opravdu stoupala. Když sem dorazili,

potřebovali by pravítko, aby zjistili, že se voda

pohybuje, ale teď už po hladině tančila jedna

malá vlnka za druhou a začal padat jemný déšť.

„Máme v zádech bouři,“ řekl Florián, „ale

nedělejte si starosti, sire, znamená to jen to, že

jestliže déšť zesílí, Pička někde přirazí ke břehu.

Pak prostě jen vylezeme na palubu.”

Déšť zhoustl a zesílil a Elánius se zasmušil.

„A co se stane, když nezakotví? Do západu

slunce už moc dlouho nezbývá, že ne?“

„Ale to nebude problém. Nedělejte si

starosti, veliteli!” zvolal Florián s veselostí, která

Elánia popouzela. „Zůstaneme na cestě. Voda

nikdy nevystoupila tak vysoko. Kromě toho, bez

ohledu na to, kde Pička zrovnaje, rozsvítí světla,

červené olejové lampy.

Takže buďte bez starosti!” dokončil Florián.

„Jestli je pořád ještě na řece, najdeme ji, sire, tak

či tak, a mohl bych se zeptat, co máte v úmyslu?”

Elánius si nebyl jistý, ale to je věc, kterou

žádný velitel nepřiznává rád, a tak odpověděl

otázkou. „Pane Floriáne, mluvíte o té řece, jako

kdyby to byla nějaká hra! Podívejte se támhle!”

Ukázal na druhou stranu řeky, k místu, kde se

voda točila, chrčivě bublala a stoupala jim přímo

před očima.

„No jo, ale stejně,” odpověděl Florián, „po

Starém zrádci pořád něco pluje. Jediný případ,

kdy je třeba se opravdu bát, je, když se objeví

zblitková vlna.* To se ale stává velmi vzácně,

pokud se sejdou výjimečné okolnosti, sire, a

buďte si jistý, že kapitán by se s lodí uchýlil do

bezpečí, než by k tomu došlo. Kromě toho by

nejspíš nedokázal řídit loď po řece za noci.

Starej zrádce je plnej kamenů, mělčin a

písečných kos. To by byla sebevražda i pro

lodivoda, jako je kapitán Čujtón!”

Pak se jejich jízda odbývala v tichu, jen s

výjimkou děsivého víření a bublání temných vod

v korytě pod břehem. Z denního světla už

zbývalo jen málo a bylo špinavě oranžové.

Občas mu trochu pomáhaly blesky, následované

ohlušujícím třeskem hromu.

V lesích po obou stranách řeky vzplály

stromy a Elánius si pomyslel, že to alespoň

pomáhá v orientaci.

* Pozn. aut.: Docházelo k tomu, když na

horním toku spadly výjimečně silné deště a

dolů po řece se hnala přívalová vlna. V

technických příručkách se divoký nával vody

na Starém zrádci nazýval zbytková vlna, ale

každý, kdo ji zažil, se naučil klít, a proto ta

drobná úprava názvu.

Déšť už mu stačil promáčet šaty a tak do

hukotu vody vykřikl otázku, jejíž tón naznačoval,

že by na ni asi raději neznal odpověď. „Jen tak

mimochodem, abychom si ukrátili čas, mládenče,

řekl byste mi, co to přesně je, ta průserová

vlna?“

Floriánův hlas se zprvu ztrácel v dunění

hromů, ale pak se mu do pauzy podařilo

vykřiknout: „Je to občasný jev, při němž bouře

uvázne v některém údolí a její zbytky se pak

určitým způsobem nahromadí, sire…“

Z míst, která si Elánius raději ani neodvažoval

představovat, se vyhrabal Smrádek a vylezl koni

na

hlavu.

Světélkoval

slabým,

mrtvolně

namodralým svitem. Elánius natáhl prst, aby se

ho dotkl, a po ruce mu zatančila modrá světélka.

Věděl, co to je. „Oheň Sv. Paznehtula,“ prohlásil

nahlas a přál si, aby byl v situaci, kdy by si mohl

tímhle světlem,

o němž se říkalo, že je posledním výdechem

utopených, zapálit doutník. Občas člověk trochu

toho tabáku potřebuje.

Florián pozoroval modré světélkování s

výrazem takové hrůzy, že si ho Elánius skoro

netroufal vyrušit. Přece jen ale řekl: „Co se stalo,

mládenče?”

Když se Florián otočil, osvětlil jeho tvář

jakýsi blesk se smyslem pro dramatické

okamžiky. „No, veliteli, naplavované zbytky a

větve se začnou hromadit, až vytvoří propletenou

hmotu, a řeka za ní se zvedá a zvedá, takže

nakonec tahle přírodní přehrada povolí a její

obrovské kusy se vydají dolů po řece a

nemilosrdně smetou nebo převrátí všechno, co

jim přijde do cesty, a to po celém toku až dolů k

moři, sire. Proto se řece říká ,Starý zrádce’!“

„Tomu samozřejmě rozumím,” přikývl

Elánius, „ale i když jsem jednoduchý člověk z

města a o podobných věcech toho moc nevím,

pochopil jsem, že obrovská masa naplavených

trosek, která se žene po proudu a smetá a

převrací všechno, co jí přijde do cesty, se

považuje za špatnou?”

Nedaleko za nimi se ozvalo dlouhé hlasité

zaskřípění, když byl další strom zasažen bleskem.

„Ano, sire. Zapomněl jste slovo nemilosrdně,

sire,” odpověděl opatrně Florián. „Myslím, že

bychom se měli pokusit Pičku najít tak rychle,

jak to jen půjde.”

„Řekl bych, že máš pravdu, mládenče, a

proto právě teď navrhuju

Ať už Smrádek dělal cokoliv a bez ohledu na

to, čím opravdu byl, koně začínali být jankovití a

neměli daleko k tomu, se splašit docela. Ve

vzduchu viselo tolik vody a světla už bylo tak

málo, že rozdíl mezi řekou a břehem se dal

poznat jen podle toho, jestli stojíte, nebo padáte.

Zuřil prudký déšť, který útočil ze všech stran,

dokonce i zespodu, a symfonie temné zkázy byla

ještě chvilkami zdůrazňována zvukem kusů

říčního břehu, které nenávratně klouzaly do

vzbouřených vod. Koně teď byli skoro šílení a

slovo směr ztratilo svůj význam stejně jako slovo

teplo a svět nebyl nic jiného než temnota, voda,

chladné zoufalství a dvě rudé oči.

Florián je uviděl první a pak i Elánius ucítil

zná-mý, výrazný zápach. Byl to hutný, vyděšený

pach skutečně vystrašených volků, tak hustý, že

si dokázal prorazit cestu i touhle přírodní

katastrofou. Zvláštní bylo, že loď stále ještě plula

po vodě a pokračovala víceméně kupředu

navzdory tomu, že řada bárek, které vlekla, se

klikatila, točila a zaplétala a divoce se zmítala na

řece jako ocas rozzuřené kočky.

„Proč už dávno někde nezakotvila?” vykřikl

Florián do hukotu bouře. Znělo to jako výkřik

zoufalství, ale Elánius sesedl, uchopil hůlkovité

Smrádkovo tělo a pleskl prudce koně po zadku.

To zvíře teď mělo rozhodně větší šanci bez něj.

Pak jeho vnitřní zrak na okamžik zaletěl do

Koum-ského údolí. Toho dne, kdy se voda

provalila stěnami a s řevem zaplavovala

nekonečné vápencové jeskyně, tloukla jím o

stěny, bušila s ním o zem i o strop a nakonec ho

vyhodila na malou písečnou pláž v naprosté

temnotě. Temnota byla jeho přítelkyní, Elánius

plul na tváři temnoty a právě tam našel osvícení a

pochopil, že strach a nenávist mohou být

překovány v meč a že touha po tom, zase číst

dítěti pohádky, může být překována ve štít a

zbroj pro umírajícího zničeného trosečníka, který

si pak nakonec potřásl rukou s králi.

Co může být po tom všem děsivého na

záchraně skřetů a kdovíkolika lidí z člunů, které

se zmítají na černé a zrádné řece v hřmící a

neproniknutelné temnotě?

Běžel po čvachtajícím břehu a po zádech mu

stékaly proudy vody. Jenže běžet nestačilo. Bylo

potřeba myslet. Člověk by si myslel, že lodivod,

který řídí člun, zná řeku a zná své plavidlo. Mohl

přistát u břehu kdykoliv, je to tak? A on to

neudělal, ale na druhé straně jistě nebyl hlupák,

protože i když Elánius poznával řeku teprve

několik hodin, pochopil, že žádný hlupák by na ní

nedokázal přežít víc než pár plaveb. Tahle řeka

byla vytvořena jako past na hlupáky.

Na druhé straně, pokud člověk nebyl hlupák,

pak pro něj bylo zaměstnání lodivoda na lodi

poháněné voly výborné zaměstnání: dávalo vám

společenské postavení, úctu, zodpovědnost a

stálý plat za stálé zaměstnání. A k tomu

nádavkem ještě závist všech malých chlapců

kolem každého přístaviště. Sibyla mu o nich

jednoho večera s jistým nadšením dlouho

vyprávěla. Otázka tedy zní, proč by člověk v

takovém postavení řídil drahou loď s neméně

drahým nákladem po řece za večera, který mu

nabízel zkázu v každé prudší zátočině, když mohl

klidně kdekoliv na chvíli zakotvit, aniž by mu to

kdo vyčítal?

Peníze? Ne, v tom to není, pomyslel si

Elánius. Nazývají tu řeku Starý zrádce a je jasné,

že když se budete propadat do jejího blátivého

objetí, peníze vám nepomohou. Navíc Elánius

takové muže znal a věděl, že mají sklony být

pyšní, spoléhat sami na sebe a většinou se nedají

podplatit. Ten člověk by nejspíš neohrozil loď,

ani kdybyste mu přitiskli nůž na krk. Navíc

bývalo tradicí, že se na lodi plavila

i jeho rodina, protože lodivod a kapitán

pracovali nejlépe, když se cítili jako doma, je to

tak?

Co by takový zoufalý kapitán ale udělal… co

by udělal, kdyby někdo držel nůž na krku jeho

ženě nebo dítěti? Co jiného by mohl dělat, než

plout dál a spoléhat se na celoživotní zkušenost,

která mu pomůže dostat loď do bezpečí? V

tomto případě se ale nebude jednat o jednoho

nevítaného hosta, vůbec ne, protože pak byste

jistě zkusili najet lodí na břeh, zatímco vy byste s

napjatými svaly čekali na náraz, abyste se vrhli na

toho muže, který padl k zemi, a uškrtili ho

holýma rukama. To byste ale mohli udělat jenom

tehdy, kdyby byl sám. A tak zůstáváte u

kormidla, doufáte a modlíte se a čekáte, až

každou chvílí uslyšíte za zády dunění zatracené

zblitkové vlny.

Florián, který za ním pádil po břehu, teď

konečně trochu chytil dech a vyrazil ze sebe: „Co

budeme dělat, sire? Vážně, co budeme dělat?“

Elánius si ho chvilku nevšímal. Prudký déšť,

zuřící voda v řece a padlé kmeny stromů by ho

stačily zaměstnat samy o sobě, ale on přesto

nespouštěl oči z řady bárek. Právě teď nabyly

jakéhosi rytmu a klikatily se skoro pravidelně

sem a tam, ale lepší kormidlování bylo

znemožněno plovoucími kusy dřeva a všeho

možného. Pokaždé, když poslední bárka narazila

na břeh, nastal okamžik, jeden jediný, kratičký a

vzácný okamžik, kdy by člověk, pokud by byl

dostatečně hloupý, mohl naskočit na palubu.

Elánius tedy skočil a hned si uvědomil, že

jeden skok bude vyžadovat další, a pokud se mu

nepodaří udržet ten správný rytmus, spadne do

zuřící vody mezi bárky. Při přeskakování z jedné

rozkymácené lodě na druhou, která se právě tak

divoce houpala a kývala nahoru a dolů, musel

člověk doufat, že se mu noha nedostane mezi ně.

Bylo jasné, že kdyby se to stalo a noha mu

uvázla mezi dvěma sedmimetro-vými čluny, které

se srazí jako dva namazané chleby, nebylo by

výsledkem jen pár odřenin a škrábanců. Jenže

těsně před ním běžel, skákal a točil se Smrádek a

Elánius rychle pochopil, co mu skřet naznačuje.

Celkem bez potíží dopadl na další bárku a

kupodivu stejně tak na ni přeskočil i Florián.

Vzápětí se ukázalo, že policista se směje, i když

u něj člověk musel stát velmi blízko, aby to slyšel.

„Výborně, sire! Tohle jsme dělávali, když

jsem byl kluk… všichni kluci to dělali… a ti

největší v tom byli nejlepší…“

Po prvních dvou skocích Elánius chytil dech.

Podle toho, co mu Florián řekl, byla Úžasná

Pička nákladní loď, velká a pomalá, ale mohla

převážet jakýkoliv náklad. V bárkách mohlo být

cokoliv, pomyslel si, ale skřety zatím necítil, před

sebou měli ještě dvě a počasí dělalo, co mohlo,

aby se ještě zhoršilo.

Když tahle myšlenka proběhla Elániovi

hlavou, objevil se před ním najednou znovu

Smrádek, který, jak se zdálo, se pohyboval sem

a tam, aniž bylo vidět, jak odchází nebo přichází.

Pořád slabě světélkoval. Elánius se přikrčil, aby

k němu měl blíž, a zeptal se: „Kde jsou,

Smrádku?“

Skřet vypustil větry, zřejmě z téhož důvodu

jako klaun, spíš aby pobavil publikum, než aby si

ulevil. Očividně potěšen Elániovou reakcí,

zaskřehotal: „Bárka číslo jedna! Jednoduché

dostat. Jednoduché nakrmit!“

Elánius si změřil pohledem vzdálenost k

bárce vlečené hned zaPičkou. Určitě tam bude

nějaký ochoz nebo průchozí můstek? Nějaký

způsob, jak vstoupit do bárky, aby měla

posádka přístup k nákladu? Obrátil se k

mokrému Floriánovi, jehož právě ozářil další

blesk. „Kolik mužů posádky, co myslíte?’1

I když stáli skoro vedle sebe, musel Florián

zakřičet. „Nejspíš dva muži, nebo jeden chlap a

jeden hoch, v podpalubí, v místě, kterému říkají

chlív. Pak tam bude strojník a obvykle i muž

zodpovědný za náklad a jeho uložení! Někdy

taky kuchař, pokud nechce vařit kapitánova

žena, i když většinou to dělá, pak jeden nebo dva

kluci-plavčíci, kteří se zaučují a slouží taky jako

hlídky a pomáhají v doku.“

„To je všechno? Zádní strážní?”

„Ne, pane, tohle není moře!“

V tu chvíli se dvě z bárek srazily a vyslaly k

nebi fontánu vody, která mimo jiné naplnila

Elániovy boty až po horní okraj. Bylo zbytečné je

vylévat, ale podařilo se mu do svistu bouře

zavrčet: „Mám pro tebe novinku, mládenče.

Voda stoupá.“

Soustředil se, připravil se ke skoku na další

zmítající se bárku a hlavou mu prolétla myšlenka:

Ale stejně? Kde jsou všichni lidé? Přece nechtějí

všichni umřít? Cekal a v okamžiku, kdy se bárky

zase přiblížily, se napjal, ale v posledním

okamžiku poznal, že si skok špatně vyměřil, a

padl nazpět. Při nárazu cílil, jak něco povoluje, a

viděl svůj meč, který se utrhl ze závěsníku a

odletěl do rozbouřené vody. S kletbami se

pokoušel udržet rovnováhu a čekal na další

příležitost ke skoku. Pak se vrhl kupředu a

málem se pozpátku zřítil mezi praskající bárky,

chvilku se nebezpečně kymácel na lodním pažení,

ale na poslední chvíli se mu podařilo převážit se

místo nazad kupředu a padl obličejem na velkou

plachtu, která pod ním povolila. Pod ní narazil na

nezřetelnou tvář, která okamžitě vykřikla:

„Prosím! Prosím, nezabíjejte mě! Jsem jenom

složitý chovatel kuřat! Nemám žádnou zbraň!

Nerad zabíjím dokonce i ta kuřata!”

Elánius nakonec dopadl na zem s tlustým

mužem v objetí. Poplašený muž se chystal znovu

vykřiknout, ale Elánius mu stačil právě včas ucpat

ústa dlaní a zasyčet: „Jsme od policie, pane.

Promiňte, že jsme sem tak vpadli, pane, Ale kdo

jste a co se tady děje?

Tak rychle, ven s tím, nemáme času nazbyt!”

Postrčil muže dál do vlhké temnoty v bárce a

charakteristický zápach prozradil Elániovi, že bez

ohledu na to, jestli mluvčí je nebo není

komplikovaná osobnost,

0 kuřatech nelhal. Z kvokajícího pernatého

šera za drátěným pletivem se šířil ještě další

zápach, který signalizoval, že větší množství

kuřat, tvorů dost nervózních i za nejklidnějších

podmínek, je teď vyděšeno k smrti.

Nezřetelný obrys se zeptal: „Policie? Tady?

Tahejte si za nohu někoho jiného! Co si o sobě

myslíte? Kdo myslíte, že jste? Zatracenej velitel

Elánius?11

Bárka se znovu zazmítala, vzepjala a ze šera

vyletělo neřízené vejce, které se Elániovi

rozpláclo přímo na obličeji. Setřel je, nebo spíš

trochu rozmazal sem a tam, a prohlásil: „No,

pane, to máte vždycky takové štěstí? “

Jméno měl falešné, celé znělo Chval

Záchrana Falešný, a jak to skoro pravidelně

bývá, když máte jméno Falešných, trváte na tom,

že vysvětlíte proč,

1 když je to třeba ve chvíli, kdy vám

okamžitá vodní smrt zírá nejen do očí, ale také na

každé místo vašeho těla a pravděpodobně vzhůru

oběma nohavicemi kalhot. „Víte, pane, naše

rodina původně pochází z Kla-če a jmenovali

jsme se Phalussa, ale bohužel během nějaké

doby začali mít lidé sklony vyslovovat ho

chybným způsobem

Elánius ho rychle přerušil, protože to byla

přece mnohem přijatelnější možnost, než ho

uškrtit. „Prosím, pane Falešný, mohl byste mi

říct, co se děje na PičceT

„U všech svátých, bylo to strašné, bylo to

výjimečně děsivé! Samý křik a jekot a já bych

přísahal, že jsem slyšel křičet nějakou ženu! Teď

zase pořád narážíme do břehu, nebo to tak

alespoň zní! A bouře, pane, na to bych dal krk,

bude přímo nad námi, než bys řekl švec, to mi

věřte! “

„A vy jste nezašel dopředu, abyste se

podíval, co se děje, pane Falešný?1‘ zeptal se

Elánius.

Muž se zatvářil užasle. „Veliteli, chovám

složitá kuřata, sire, výjimečně komplikovaná

kuřata. O válčení nevím zhola nic! Kuřata tak

agresivní nikdy nebývají! Moc se omlouvám,

pane, ale já jsem se tam nešel podívat pro

případ, že bych tam, nedej bože, něco viděl, sire,

chápete? A kdybych něco viděl, sire, určitě by

někdo viděl mě, sire, a tak jsem si pomyslel, že

ten, kdo by mě viděl, by patřil k lidem, kteří

zůstávají naživu, zatímco ostatní zřejmě umírají,

sire, a možná že jsou i zodpovědní za ty zmíněné

mrtvé, sire, a tak jsem radši nikam nešel, abych si

byl jistý, že mě nikdo neuvidí, sire, doufám, že mi

rozumíte. Kromě toho, nemám žádné zbraně,

naopak mám slabé plíce a dřevěnou nohu. A v

téhle chvíli jsem ještě naživu.”

Elánius si pomyslel, že ve všech mužových

vývodech se ukrývá neúprosná logika, a

prohlásil: „Nelamte si s tím hlavu, pane Falešný,

vsadím se, že máte plné ruce práce se svými

složitými kuřaty. Takže, vážně nemáte žádnou

zbraň?”

„Je mi moc líto, že vás musím zklamat,

veliteli, ale já nejsem žádný silák. Jediné, co jsem

mohl udělat, bylo přitáhnout na palubu svou

skříňku s nářadím!”

Elániova tvář zůstala nehybná. „Skříňku s

nářadím? Vy tady máte skříňku s nářadím?41

Pan Falešný se opřel o stěnu, když se bárka

zvedla, protože narazila na něco, na co neměla, a

řekl: „Samozřejmě, jakpak by ne, to je jisté.

Pokud se nám podaří dostat se v Quirmu na

břeh, mám tam místo, na němž musím co

nejrychleji připravit sto posad pro kuřata, a sám

víte, že když dnes chcete mít něco pořádně

uděláno, musíte si to udělat sám.“

„Mluvíte s odborníkem,” přikývl Elánius,

když jimi otřásl další náraz. „Napadlo mě, jestli

bych se nemohl do té vaší skříňky s nářadím

podívat?”

V symfoni světa se občas vyskytne okamžik,

v němž se celý ten kaleidoskop nárazů, dunění,

hukotu vody a vytí bouře náhle slije do jednoho

jediného zvučného halelujá! A obsah nevinně

vyhlížející bedny na nářadí výše zmíněného

pěstitele kuřat, která neobsahovala nic, co by

nebylo vyrobeno z obyčejného železa, oceli a

dřeva, v očích Sama Elánia zazářil jako vojska

nebeská. Palice, kladiva, pily, páni! Byl tam

dokonce veliký a dlouhý spirálový vrták! Co

všechno by s takovými hračkami dokázal

Jeefes? Halelujá! No ne, a tady bylo páčidlo!

Elánius ho vyvážil v ruce a najednou cítil, že se

mu pod nohama zvedá Ulice, až se nakonec

dotkla jeho podrážek. Komplikovaný chovatel

kuřat slyšel křičet ženu…

Najednou někdo odhrnul plachtu a Elánius se

prudce otočil. Do podpalubí v záplavě kapek

seskočil Florián. „Vím, že jste mi nedal signál,

veliteli, ale myslel jsem si, že bude lepší, když

vám řeknu, že voda začala opadávat.”

Elánius viděl, že pan Falešný zavřel oči a

zasténal. Přesto se obrátil k Floriánovi a řekl:

„No, tak to je docela dobrá zpráva, že? Voda?

Opadává?1*

„Ne, to není, sire!“ zaječel Florián. „Pořád

hustě prší a hladina vody klesá, ale to znamená,

že někde nahoře proti proudu se hromadí

polámané stromy a křoví a drny a další svinstvo,

a tvoří tak přehradu, která je větší a větší a

rozrůstá se do stran, zatímco se za ní hromadí

voda, sire. Chápete, co tím myslím?** Elánius

věděl. „Zatracená zblitková vlna?“ Florián

přikývl. „Ano, zatraceně! Můžeme si vybrat:

Chcete raději zemřít na řece, nebo v ní? Jaké

jsou vaše rozkazy, sire?“

Bárkou otřásl další náraz a Elánius upřel oči

do tmy. V tomhle příšerném nezemském světle se

někomu dařilo udržovat loď v chodu. Křičela tam

žena

a

Elánius

má

páčidlo.

Téměř

bezmyšlenkovitě se natáhl do otevřené skříňky na

nářadí, vytáhl dvoukilovou paličku a podal ji

Floriánovi. „Tumáš, mladíku. Vím, že s sebou

máš svůj úřední obušek, aleje možné, že věci

začnou být dost těsné a osobní. Připiš to na účet

té děsivé matematice nezbytnosti a pokus se tou

palicí neudeřit mě.“

Znovu se ozval Floriánův hlas, který se ptal

ještě zoufalejším tónem: „Co budeme dělat,

veliteli?**

A Elánius zamrkal a řekl: „Vsechno\“

Když Elánius zvedl plachtu, opřel se do ní

vítr a s pleskotem ji odnesl pryč, a nechal tak

složitého kuřecího farmáře v naději a v hromadě

rozbitých vajec. Vylezli otvorem zpátky do tmy a

jejich stíny tančily v rytmu blesků. Jak mohl, u

všech čertů, někdo v tom všem řídit loď? S

pomocí předních lamp? V takové noci, jako byla

tahle, nemohly žádné lampy dokázat nic víc, než

zdůraznit tmu. Přestože při každém nárazu a

zhoupnutí vznikalo podezření, že je Pička ve

skutečných nesnázích, Elánius teď zaslechl

pravidelné šplouchání lopatkových kol jako

jediné solidní a spolehlivé téma v celé té

kakofoni, pravidelný, uklidňující zvuk. Bylo to

zvláštní. Na světě byl jistě nějaký řád, ale jak

mohl člověk řídící loď zvládnout veškerý okolní

chaos? Jak můžete kormidlovat, když nic

nevidíte?

Florián mu to velmi rychle vysvětlil a Elánius

ještě rychleji vyjádřil svou nedůvěru. „Je to

pravda, sire! On zná každou zátočinu řeky, zná

vítr, ví, jak rychle plujeme, a má zásobní stopky a

přesýpací hodiny. Zahne pokaždé, kdy mu to

všechno řekne, že je čas zahnout. Jasně, tu a tam

starou dobrou Pičkou oholí břeh, ale ona je

opravdu bytelná. “

Spolu přeskočili na poslední bárku a našli

poklop, který byl zamčený. Je však třeba říci, že

páčidlo je univerzální klíč. A dole pod poklopem

byli skřeti. Do posledního měli spoutané ruce a

nohy a byli naházeni do podpalubí jako hlávky

zelí. Byly jich stovky. Ohromený Elánius se

rozhlédl po Smrádkovi, který, jak se ukázalo,

stál přímo za ním.

„Výborně, příteli, a teď je to na tobě.

Přeřežeme jim pouta, to je jasné, ale byl bych

raději, kdybych měl nějakou jistotu, že na mě

najednou neskočí parta rozzuřených skřetů a

nebude mi kroutit hlavou dozadu a dopředu, aby

zjistili, na kterou stranu půjde snáze utrhnout,

rozumíš?”

Smrádek, hubený jako kostra, teď pokrčil

rameny, a díky tomu vypadal ještě hubenější.

Ukázal na sténající hromady. „Příliš bolaví, příliš

ztuhlí, příliš hladoví, příliš Smrádek se podíval

pozorněji na skřety v nejnižší části hromady,

jednoho z nich se opatrně dotkl rukou, „a příliš

mrtví, než aby někoho honili, pane Po-líci-sto.

Pche! Ale později dostane jídlo, dostane vodu a

oni pronásledují. O, oni pronásledují ten mizera,

sir vsadí! Jak já s nimi mluvím, řeknu, och, vy

vsadím! Ale já řeknu jim, on po-líci-sta, on veliký

hajzl, fajn, ale hodný hajzl. Já řeknu jim, vy

udeříte ho, já udeřím vás, protože já po-líci-sta

teď. Po-líci-sta speciální Smrádek! “

Elánius usoudil, že je to vlastně větší pocta,

než mohl za daných okolností čekat. A právě v té

chvíli se Floriánovi podařilo vypáčit víko jednoho

ze sudů, kterých se několik převalovalo sem a

tam po palubě. Strašlivý pach, který zaplavoval

bárku, okamžitě zesílil na dvojnásobek a Florián

si rychle rukou ucpal ústa a o krok ustoupil.

Smrádek naopak dychtivě za-čichal a spokojeně

přikývl. „U horoucí peklo! Vnit-řeknosti z krůta!

Žrádlo bohové! Cesta od zkurvený vrah, ale

katering prima třída!”

Elánius na něj upřel oči. No dobrá, pomyslel

si, potuluje se kolem lidí, takže… takže posbírá

různé výrazy, ale možná, že je to až podezřele

chytré. Možná mu dávala slečna Beedleová

jazykové lekce? Anebo je to nějaký okultní

dobrodruh, který přitáhl z pekla a ví, jak si užít

legrace na účet těžce pracujícího policajta. A

nebylo by to poprvé.

Florián už přeřezával provazy a Elánius se

pokoušel oživit tolik skřetů, kolik ve spěchu

dokázal. Nebyla to práce pro člověka, který měl

kladný poměr k hygieně, dokonce ani pro

takového, který znal význam toho slova - i když

je pravda, že po hodině zuřící bouře na Starém

zrádci to bylo úplně jedno. Vypotáceli se na

palubu a tam většinou upadli, ale pak se zase

zvedali, ploužili se k otevřenému sudu

zapáchajících krůtích vnitřností a vydávali se po

kluzké a rozkývané palubě ke šplouchajícímu,

zatím napůl prázdnému korytu na vodu, které

Florián někde našel a teď plnil tak, že kbelíkem

nabíral vodu přes bok lodi. Skřeti pomalu

přicházeli k životu… a většina z nich tam

skutečně došla.

1

Pozn. aut.: Což byl prakticky permanentní

stav.

2

Pozn. aut.: Lulu Pošuk Artur byl Fígl a k

tomu ještě velmi ekonomicky uvažující

policista, a vzhledem ke své velikosti

zkonzumoval za rok asi tolik, kolik jeho lidští

kolegové za týden, ale na druhé straně je

pravda, že na svou velikost dokázal vypít za

týden víc alkoholu než jeho lidští kolegové za

rok.

3

Pozn. aut.: Prvními dvěma byla běžná

krádež a pohoršení na veřejnosti.

4

Pozn. aut.: Rasa sladkovodních námořníků,

které najdeme všude kolem Stoských plání.

Říká se o nich, že

>

Bárka se znovu odrazila od břehu a otřásla

skřety na palubě. Elánius se stačil něčeho

zachytit. Bárka byla z větší poloviny naložena

sudy, u nichž stačilo začichat, abyste měli jistotu,

že nejsou naplněny voňavými růžemi. Znovu se

vztyčil na rozhoupané palubě a zauvažoval nahlas:

„Řekl bych, že tohle všechno není jen na tu

krátkou cestu k pobřeží, co myslíte? Je tady víc

sudů těch smrdutých krůtích vnitřností, než by

všichni tihle ubožáci dokázali sníst za týden!

Někdo počítal s dlouhou cestou! Dobrý bože!“

Bárka do něčeho narazila a podle zvuku

tříštícího se skla se něco rozbilo. Florián se sebral

z paluby, přidržoval se nějakého lana, a když si

oklepal z oblečení krůtí vnitřnosti, řekl: „Plavba,

sire. Ne cesta, sire. Kdybyste cestoval po souši,

tak byste tohle všechno nepotřeboval. Myslím, že

mají namířeno někam opravdu daleko.”

„A myslíte, že to budou prázdniny na

sluníčku, koupání v příboji a spousta legrace?”

řekl Elánius.

„Ne, sire,” potřásl hlavou Florián. „A i kdyby

to tak bylo, nelíbilo by se jim to, nemyslíte?

Skřeti mají rádi tmu.”

Elánius ho plácl po rameni. „Dobrá, hlavní

policisto Závěrku, netlučte nikoho, kdo se vzdá,

a když chlap odhodí zbraň, dávejte si na něj

pozor, dokud se neujistíte, že nemá někde

schovanou další, jasné? Když si nebudete jistý,

tak je omračte. Víte, jak se to dělá, použijte starý

Plesk-Shup Lesk-blesk, co?“ „Jistě, sire, to je

recept na leštěnku na boty, ale budu to mít na

mysli, sire.“

Elánius se obrátil k Smrádkovi, kteiý vypadal

o něco méně hubený než obvykle. „Smrádku,

nemám nejmenší tušení, co se teď stane. Vidím,

že ti tvoji kamarádi začínají pomalu ožívat, a tak

teď máte stejné možnosti jako my, buď se utopit,

nebo plavat, a víc ti k tomu říct neumím. Tak,

Floriáne, pojďme. “ Takhle zblízka byla Úžasná

Pička zmítající se, skřípající hmota napůl pokrytá

poletující zelení, větvemi a řasami. Když

nepočítáme bouři a skřípot a zvonění pohonného

mechanismu, bylo ticho.

„Tak dobrá, “ řekl Florián tiše, „bude lepší,

když tam vlezeme na zádi, dveřma pro voly, sire,

nebo, jak tomu říkaj lodníci, řití. Nebude to

těžký skok, je tam spousta úchytů, protože velitel

lodi tam často chodí, aby zkontroloval bárky.

Vidíte ty dvojité dveře a v nich tu malou branku?

Tamtudy tam vlezem. Na dobytčí rampě bude

nejspíš další náklad, protože kapitán nikdy

zbytečně neplýtvá místem, pak přejdeme do

středního podpalubí… “

„To znamená prostředek lodi?“ ujišťoval se

Elánius.

Florián se usmál. „Ano, sire, a dávejte si

pozor, protože je tam spleť strojů. Jste chytrý,

tak rychle zjistíte, o čem mluvím. Stačí jeden

chybný krok, a můžete spadnout do převodů

nebo na vola a ani jedno ani druhé není zvlášť

příjemné. Je to hlučné, páchnoucí a nebezpečné

místo, takže jestli je na té lodi skupina lumpů,

nepředpokládám, že bychom je našli právě tam.“

A to já zase ano, protože pan Traťvoda je

přesně ten šílenec, který chce plout kupředu i za

těchto sebevražedných okolností. Proč? Aby byl

náklad co nejdál, než se o tom někdo dozví? A

Traťvoda pracuje pro lorda Rzezacze a Rzezacz

věří, že jim patří svět. Odvážejí skřety pryč, ale

přitom je chtějí udržet naživu - proč?

Otřes po dalším nárazu ho vrátil do

příšerného tady a teď a Elánius řekl: „Čekal

bych, že budou hlídat každého člena posádky

jako ostříži, pro případ, že by jim to někdo z nich

chtěl překazit.“

„Oh, to je chytré, sire, opravdu moc chytré.

Musí tam být z bezpečnostních důvodů nějaká

světla, ale nebude jich moc a budou všechna za

sklem, protože…”

Florián zaváhal, takže se mu Elánius pokusil

pomoci: „Asi kvůli ohni? Nikdy jsem nepotkal

strojní-ka, který by nenaléval olej, kamkoliv to

šlo.“

„Oh, ne, sire, nejde o olej, spíš o ta zvířata.

Hromadí se tam plyn, chápete? A kdyby se ten

plyn vznítil, no, je to výjimečně působivé

představení. Před dvěma roky právě z toho

důvodu vyletěla do povětří Nádherná Peggy\“

„Jí se tady v okolí Kei-Tapes Dei-sem s

kedlub-nou?“

„Pokud vím, tak ne, pane, ale je pravda, že

na lodích je brmbrmducká kuchyně velmi

populární. No dobrá, pane, kousek dál najdete

kapitánovu kajutu, místnost, kde spí mužstvo,

pak kormidelnu, která má hodně velká okna, což

je další dobrý důvod, proč zaútočit zezadu. “

Kupodivu to byl krátký skok, na jehož konci

čekala celá řada dobrých úchytů. Elánius se

nebál, že je někdo uslyší. Když se plížil do útrob

Úžasné Pičky a posouval se k prostředku lodi,

nebo jak už se to zatracené místo přesně

nazývalo, praskala mu podlaha pod nohama,

jenže to praskala a skřípala všude a neustále.

Loď byla tak plná zvuků a hluku, že by něčí

pozornost mohlo přitáhnout jen náhlé ticho.

Hledám někoho, kdo vypadá jako kdokoliv jiný,

pomyslel si, pokud ovšem nevypadá jako zuřivý

zabiják, kterým ve skutečnosti je. Dobrá, tak to

je jasné.

Elánius si jen tak mimochodem uvědomoval,

že se po obou stranách rychle otáčejí kola a nad

hlavou se mu s chřestěním pohybují řetězy a tady,

na vrcholku schodů, byl někdo, kdo tady

rozhodně neměl být…

Zena s malou holčičkou, která sejí držela za

sukni. Byly přivázány k praskajícímu trámu a

malá olejová lampička, pověšená nad nimi, je

obklopovala nevelkým kruhem světla. Kousek

od nich, zády k Elániovi, seděl na stoličce muž se

samostřílem nedbale položeným na kolenou.

Tady ale začínala jakási hádanka, protože

muž měl ke každé noze přivázaný provaz. Jeden

vedl po podlaze a mizel někde dole. Podle vedra,

pachu hovězího dobytka a občasného zabučení

neklidných ko-pytnatců, které se odtamtud linuly,

mířil do chlíva, který Elánius před okamžikem

minul. Druhý provaz vedl dopředu, směrem ke

kormidelně.

Žena ho zpozorovala, okamžitě přitiskla dítě

k sobě a velmi pomalu přiložila prst k ústům.

Musel jen doufat, že si toho muž nevšiml, a

zaplaťte bohové, nemusel doufat, že si žena

uvědomila, že přišel, aby ji zachránil, a ne aby jí

přidělal starosti. Nebylo to sice nutné, ale byl

rád, že je to dáma, která rychle chápe. Pozvedl

ruku, aby naznačil Floriánovi, že se nemá hýbat,

ale ukázalo se, že ten mládenec je každopádně z

kapitánského materiálu, protože se ani nepohnul.

Stejně jako Elánius se stal pozorovatelem.

Elánius pozoroval co a jak, a nechal temnotu,

aby se zvedla a ohodnotila situaci svým vlastním,

jedinečným způsobem. Nebyla to Přivolaná

temnota, alespoň on upřímně doufal, že ne. Byla

to jen jeho vlastní, lidská temnota, vnitřní nepřítel,

který znal každou jeho myšlenku, který věděl, že

pokaždé, když velitel Elánius dopadne nějakého

odporného a vynalézavého vraha a odevzdává ho

oné spravedlnosti, nebo spíše milosrdenství,

které zákon ve své zmatené moudrosti určí,

existuje ještě jiný Elánius, děsivý Elánius, jehož

touha rozsekat toho odporného tvora na kusy

musí být spoutána. A právě to bylo bohužel stále

těžší a on přemýšlel, jestli se jednoho dne

temnota neutrhne ze řetězu, nepřihlásí se ke

svému dědictví a on to nepozná… zábrany,

řetězy, dveře a zámky v jeho hlavě zmizí a on to

nepozná.

Když se díval na to vyděšené dítě, obával se,

že se ten okamžik zase o něco přiblížil. Možná,

že temnotu držela na uzdě jen Floriánova

přítomnost, která Elániovi nedovolovala, aby

kata připravil o právo dostat jeden tolar za úkon,

tři pence za provaz a šest pencí na pivo. Jak

jednoduché je zabít! Ano, ale ne když se na vás

dívá mladý chytiý policista, který si o vás myslí,

že jste dobrý chlapík. Doma Elánia obklopovala

Hlídka a jeho rodina jako vysoká stěna. Tady byl

dobrý chlapík dobrým chlapíkem, protože

nechtěl, aby někdo viděl, že je špatný chlapík.

Nechtěl cítit stud. Nechtěl se stát temnotou.

Samostříl byl namířen na obě rukojmí a muž,

který ho ovládal, měl jistě příkaz střílet, jakmile

zatahání za provaz ohlásí poplach. Udělal by to?

Člověk musí mít něco za sebou, aby se do něj

začala vkrádat temnota, i když vždycky se najde

jeden nebo dva, kteří už se narodili jako temnota

na nožičkách, kteří budou zabíjet jen proto, aby

si ukrátili dlouhou chvíli. Patřil k nim? Ale i kdyby

ne, mohl by zpanikařit? Jak lehkou měl spoušť?

Mohlo kuši spustit náhlé škubnutí za provaz?

Venku zuřila bouře. Jestli tekla voda dovnitř

nebo ne, to se nezdálo být důležité, když

uvážíme, kolik už bylo toho zatraceného krámu

kolem. Zena ho pozorovala koutkem oka. No,

tak dobrá, každá chvilka se počítá…

Opatrně si načasoval kroky, jako kdyby

vůbec někdo mohl v dunění hromu a skřípění a

praskotu lodi nějaké kroky zaslechnout. Připlížil

se k nic netušícímu muži, sevřel mu oběma

rukama krk a prudce trhl vzhůru. Střela z kuše se

se zaduněním zabodla do stropu.

„Byl bych nerad, kdyby někdo přišel k

úrazu,“ prohlásil přátelským tónem a pokračoval,

,jestli tě napadlo zatáhnout za ty provazy, příteli,

pak dovol, abych ti řekl, že tobě dojde dech

mnohem dřív, než mně dojde stisk. Hlavní

policisto Závěrku, vezměte tomu muži zbraň a

svažte mu nohy. Tu zbraň si můžete nechat, vím,

že se vám ty věcičky líbí.“

Zřejmě musel nevědomky zesílit stisk,

protože zajatec ze sebe sípavě vyrazil: „Já nikoho

nechci zabít, sire, prosím! To oni mi dali kuši a

řekli, že kdyby loď zastavila, nebo zatáhli za ty

špagáty, že musím vystřelit! Myslíte, že bych to

udělal, sire? Vážně si myslíte, že bych to udělal?

Já tady seděl akorát kvůli tomu, kdyby některej z

nich přišel! Prosím, sire, já jsem kvůlivá takovejm

věcem nepřišel! To on, Traťvoda, on je

naprostej magor, sire, je to zatracenej vrah, to mi

věřte! “

Další náraz, a loď se otřásla. Možná, že

kormidelníka zradily stopky. „Jak se jmenujete,

pane?“

„Eda, pane, Eda Měďkovaný. Já jsem jen

obyčejná vodní krysa! “ Muž se celý chvěl.

Elánius viděl, jak se mu třese ruka. Obrátil se k

ženě s dítětem, kterou teď Florián podpíral, klepl

klouby ruky do čela a ukázal jí svůj dosud běžně

ukrývaný odznak. „Jsem velitel ankh-morporské

Městské hlídky, paní. Choval se k vám nebo vaší

malé holčičce tady ten muž nějak hrubě?”

Žena se skoro nepohnula. Připomínala mu

mladší Sibylu, klidnou a soustředěnou, ženu,

která bude spíš bojovat, než křičet, ale nebude

bojovat dřív, dokud nebude připravena.

„Provedli to pěkně mazaně, veliteli, přesně ve

chvíli, když jsem ukládala Milušku ke spaní. Ti

grázlové přišli na palubu jako majitelé nákladu,

který by chtěli odeslat, chovali se jako slušní lidé,

až do chvíle, kdy můj manžel řekl, že podle něj

se strašlivě pokazí počasí. Byla jsem v kuchyni,

slyšela jsem řadu výkřiků a potom nás zavřeli

sem.

Pokud se k tomu mohu vyjádřit, sire, já

osobně bych považovala za velkou službu,

kdybyste je do posledního pozabíjel, ale bohužel

vím, že život nemůže být samá legrace. Co se

týče konkrétně tady toho chlapa, no, je pravda,

že se mohl chovat méně slušně, takže

i když bych byla nejradši, kdybyste ho hodil

přes palubu, netrvala bych na tom, abyste mu

předtím uvázal na nohu závaží. “

Florián se zasmál. „Ten by žádné závaží

nepotřeboval, paní! Reka si udělala divoký

mejdan a my jsme všichni hosty! Já jsem velmi

dobrý plavec, ale přesto bych se neodvážil skočit

do vody.“

Elánius chytil Měďkovaného pod krkem a

podíval se mu do očí. Po chvilce prohlásil: „Ne,

poznám oči zabijáka, když se do nich podívám.

To však neznamená, že nejste pirát, takže si na

vás dáme pěkně pozor, a radím vám, abyste se o

nic nepokoušel. Zatím vám věřím. Bohové vám

pomáhejte, jestli se mýlím.“ Měďkovaný otevřel

ústa, aby odpověděl, a Elánius rychle dodal:

„Pane Měďkovaný, mohl byste si život trochu

usnadnit a možná také trochu prodloužit,

kdybyste mi řekl, kolik z té partičky vašich

vydařených kamarádů je na palubě Pičky.“

„To nevím, sire. Já totiž nevím, kdo je pořád

ještě naživu, víte?“

Loď se prudce zhoupla a Elánius se podíval

na ženu. Byl to podivný pocit - Elániovi se na

okamžik zdálo, jako kdyby nic nevážil - a pak se

něco pohnulo v chlívě mezi obrovskými

otáčejícími se koly. Když znovu nabyl

rovnováhy, podařilo se mu ze sebe vypravit:

„Pokud tomu dobře rozumím, jste paní Cuj-

tónová, madam? Josefína?“

Přikývla. „Ano, veliteli, “ odpověděla,

zatímco holčička se k ní přitiskla ještě pevněji.

„Vím, že je můj manžel ještě naživu, protože jsme

ještě naživu i my… alespoň zatím.“ Utichla,

protože další vlna pozvedla celou loď, pak Pička

klesla dolů s hlasitým za-šplouchnutím a nárazem,

který otřásl Elániovi páteří. Pak následovalo

dlouhé zabučení volků, kteří už toho zřejmě měli

dost, a někdo začal strašlivě křičet.

Elánius, Florián a Měďkovaný se zvedli z

podlahy. Kupodivu paní Cujtónová a její dcera

se stále ještě držely ve svislé poloze a na tváři

paní Cujtónové se objevil pochmurný úsměv. „S

výjimečným potěšením vám chci říci, že ten

výkřik, který jste slyšeli, vydával jeden z

umírajících pirátů. To znamená, že všichni ostatní

ve stáji jsou živí. Chcete vědět proč? On totiž

určitě nevyskočil. To, jak se loď prudce zvedá a

klesá, znamená, že na nás narážejí vedlejší zblit-

kové vlny. Někde za námi se zvedá ta zatracená

hlavní zblitková vlna a je už tak obrovská, že se

od ní odtrhávají kousky, které se ženou po řece

před ní, a jak vidíte, kdykoliv nás míjejí, zvednou

loď a pak ji spustí jako kámen - a vy s ní musíte

tančit do rytmu! Když totiž nebudete skákat do

rytmu zblitkových vln, už brzo si skočíte se

samotným ďáblem! Když se na lodi začalo

bojovat, sešel dolů do chlíva muž se samostřílem.

Podle zvuků, které jsem slyšela, ten chlap tančit

neuměl. Myslím, že upadl na zem, a než se stačil

zvednout, dostal ho Karlík Půlbečka, to moje

jehňátko. Karlík je krotitel býků. Když někoho

praští Karlík, má to ten chudák spočítané.” Paní

Cujtónová

to

všechno

říkala

klidným,

spokojeným hlasem. „Když se někdo rozhodne

ukrást nám něco z lodi, musí počítat s tím, že by

se mohl dostat do nepříjemných potíží. “

A já jsem si myslel, pomyslel si Elánius, že

město je mnohem drsnější. Všiml si, že opatrný

Florián znovu nabil zabavený samostříl, a řekl:

„Skočím se pro jistotu podívat dolů. Paní

Čujtónová, kolik myslíte, že těch pirátů je?“

„Čtyři z nich přišli na palubu jako majitelé

nákla-dů.“ Pak začala počítat na prstech. „Pan

Harašil, který měl na starosti náklad, jednoho z

nich dostal, ale další z nich ho bodl, ten grázl.

Vím, že jeden z nich sešel dolů do chlíva a ten

třetí pomáhal tomuhle prevítovi natáhnout

provazy, aby nás mohli použít jako rukojmí,

kdyby se náhodou někdo o něco pokusil. Pak se

vrátil do kormidelny. Řekli mi, že nikomu z nás se

nic nestane, pokud ovšem můj manžel doveze

náklad bezpečně do Quirmu.“ Holčička jí

doslova visela na sukni, ale žena s vyrovnanou

tváří pokračovala. „Já tomu osobně nevěřím, ale

manželovi zatím doopravdy neublížili. On počítá,

neustále musí počítat. Můj muž naslouchá

Starému zrádci a pamatuje si! Pokouší se myslet

lip než sto kilometrů vražedné řeky! A jestli

zemře, řeka vyhraje, ať jste kdekoliv… “

„Floriáne, mějte toho gentlemana na mušce,

ano?“ řekl Elánius. „A jestli se pohne, jestli se

pokusí třeba si jen utřít nos, máte mé povolení

střelit ho někam, kde to bude opravdu velmi

nepohodlné. “

Zamířil ke schodům, kývl na Floriána a paní

Čuj-tónovou, pozvedl varovný prst a řekl: „Jsem

za minutku nazpět! “ Rychle sestoupil do horkého

a

hlučného

srdce ÚžasnéPičky. Jako v

kulečníku, pomyslel si Elánius. Zbavujte se koulí,

dokud vám nezbude ta pravá.

Cítil tlak v podrážkách, když se loď zase

začala zvedat, a okamžitě vyskočil do vzduchu,

takže když Pička zase padla do vody jako

kámen, doskočil pružně a skoro jistě na zem.

Ocitl se proti muži, s nímž by se i Jeefes

rozmýšlel pustit do křížku. „Vy budete Půlbečka?

Poslala mě sem dolů paní Čujtónová. Jsem velitel

Elánius z Městské hlídky Ankh-Morporku!“

A muž s obličejem, za nějž by se nemusel

stydět ani trol, a tělem, o kterém se dalo říci

totéž, řekl: „Slyšel jsem o vás. Myslel jsem si, že

jste mrtvěj.“ „No, na konci cestování lodí tak

obvykle vypadám, pane Bečko,“ odpověděl

Elánius. Pak ukázal na tělo, které leželo na

podlaze mezi nimi. „Co se mu stalo?“ „Já myslím,

ž e tenhle je mrtvěj,“ ušklíbl se Půlbečka. „I

když… teda ještě nikdy předtím jsem neviděl

chlapa, kterej by se udusil svým vlastním nosem.

“ Ve chlívě nebylo skoro nic slyšet, když

vezmeme v potaz protesty volů a výhrůžné

skřípění přetížených převodů, ale Elánius vykřikl:

„Měl samostříl?1’

Půlbečka přikývl a prsty silnějšími, než bylo

Elá-niovo zápěstí, sundal zmíněnou zbraň ze

skoby ve stěně. „Sel bych s váma, pane, ale

máme všichni tři co dělat, abychom tady dole

udrželi věci pod kontrolou!” Odplivl si. „Jenže

stejně už nezbejvá žádná naděje, protože ta

zatracená zblitka nebude daleko za náma.

Uvidíme se na druhým břehu, poldo!”

Elánius mu mávl na pozdrav, zkontroloval

samostříl, provedl na něm několik malých úprav,

a když byl spokojený, vystoupal nazpátek po

schodech.

Elánius se rozhlédl po těch několika lidech,

kteří zůstali na palubě Úžasné Pičky a nepolévali

vodou rozpařené volky, ani se nepokoušeli

udržet loď v celku a nad vodou. Mezery mezi

nárazy se zkracovaly, tím si byl jistý, a jakmile se

v té zatracené přehradě za nimi udělá dostatečně

velká díra, všechny napla-veniny povolí.

Když se loď znovu vzepjala, všichni přítomní,

kromě Měďkovaného, který upadl, se seběhli do

hloučku.

Elánius

vykročil

k

roztřesenému

Měďkovanému a Závěrek se prudce nadechl. I

ležící muž byl přesvědčený, že se stal nešťastným

výhercem v soutěži „První přes palubu”. Když se

ale Elánius k muži naklonil a podal mu samostříl,

Závěrek nahlas zasténal. „Říkal jsem vám, hlavní

policisto, že poznám vraha, když se mu podívám

do očí, ale teď potřebuji pomoc a jsem si jistý, že

náš pan Měďkovaný teď velmi touží postavit se

na tu správnou stranu práva. Je to rozhodnutí,

díky kterému bude před soudem vypadat

mnohem

lépe.

Nebo

se

mýlím,

pane

Měďkovaný?”

Mladý muž horečnatě přikyvoval.

Elánius dodal: „Byl bych raději, kdybyste

zůstal tady, Závěrku. Dokud nezjistím, kdo ještě

doopravdy zůstal na těchhle neckách, chtěl bych,

abyste dal pozor na dámy. V téhle chvíli si ještě

nejsem jistý, kdo je naživu a kdo je po smrti.”

„Naše loď nejsou žádné necky, veliteli!”

ohradila se ostře paní Cujtónová, „ale pro

tentokrát vám to odpouštím.”

Elánius jí zasalutoval a pak všichni s výjimkou

Měďkovaného vyskočili, loď se prudce zvedla a

propadla a ten hlupák znovu upadl.

Elánius se obrátil ke schodům. „Tam nahoře

s kapitánem bude Traťvoda, že, pane

Měďkovaný?”

Další nával vody a Měďkovaný znovu tvrdě

dopadl na zem. Podařilo se mu ze sebe vypravit:

„On o vás slyšel, víte, jak to chodí, a je

odhodlaný dostat se dolů k moři dřív, než ho

chytíte. Je to zabiják, sire, chladný zabiják!

Nedejte mu jedinou šanci, sire, to vás prosím

kvůli nám a sám kvůli sobě to udělejte rychle!”

Vzduch byl elektrický, opravdu doslova nabitý

elektřinou. Každá kovová část lodi se třásla a

zvonila. „Říkají, že ta naplavená přehrada už

každou chvílí praskne,” ozval se Měďkovaný.

„Díky za varování, pane Měďkovaný.

Připadáte mi jako rozumně uvažující mladý muž a

zmíním se

0 tom autoritám.”

Po ustarané tváři mladého muže se rozlil

úsměv a on řekl: „A vy jste úžasný velitel Samuel

Elánius, sire! Jsem rád, že vám můžu krýt záda!”

Nahoru do kormidelny vedly dlouhé schody.

Kapitán byl král, byl na řece neomezeným pánem

i v takovém čase jako teď, kdy déšť bušil do

drahých skleněných oken, jako kdyby považoval

tak velké kusy neprostupné oblohy za urážku.

Dovnitř vstoupil Elánius rychle. Bylo skoro

zbytečné křičet, když uvážíme, že řev bouře

pohltil všechny zvuky, ale přesto musel říci to, co

muselo být řečeno. „Velitel Elánius, Městská

hlídka Ankh-Morpork! Směrnice o nezbytných

akcích!” Něco takového ovšem neexistovalo, ale

on sám sobě, ksakru, přísahal, že podobný

dodatek protlačí do zákoníku hned, jak se vrátí

do města,

1 kdyby se musel odvolat na všechny

laskavosti, které mu svět dlužil. Muž zákona,

který stojí tváří v tvář děsivé nouzové situaci, by

měl mít k dispozici něco jako fíkový list, který by

mohl nacpat do chřtánu právníkům!

Viděl týl hlavy pana Cujtóna s kapitánskou

čepicí. Kapitán si Elánia nevšímal, ale kousek

vedle stál v nevěřící hrůze, při níž si lidé vlhčí

kalhoty, jakýsi mladík. Meč, který měl v ruce,

dopadl s třeskem na podlahu.

Měďkovaný poskakoval nervózně z nohy na

nohu. „Měl byste se o něj postarat teď hned,

veliteli, ten má určitě nějaký triky v rukávu, to si

pište! “ Elánius ho ignoroval, ale mladého muže

opatrně prošacoval, přičemž mu sebral krátký

nůž, přesně takový, jaký by člověk u podobné

vodní krysy čekal. Nůž pak použil k tomu, aby

nařezal několik kusů provazu a svázal mu ruce za

zády. „Dobrá, pane Trať-vodo, teď půjdeme

dolů. Ale pokud byste předtím chtěl skočit přes

palubu, nebudu vám v tom bránit.*1 Teprve teď

mladík poprvé promluvil. „Já nejsem Traťvoda,

sire,“ prohlásil prosebným hlasem. „Jme-nuju se

Makyntýř a říkají mi Proklouz. Traťvoda je ten,

co stojí za váma a míří vám samostřílem mezi

lopatky, sire.“

Elánius se otočil a muž, dosud známý jako

Měďkovaný, se uchechtl. „No né, tohle! Je to

možný? Velkej velitel Elánius! To ať mě čert

vezme, ale vy jste ještě pitomější než hromada

koňskýho hnoje! Tak vy poznáte oči vraha, když

je vidíte, jo? No, odhaduju, že jsem vodkrouh

tak šestnáct lidí, a to samozřejmě nepočítám

skřety, páč ti se nepočítají.** Traťvoda namířil

na Elánia a zašklebil se. „Možná, že je to tím

mým chlapeckým zjevem, co myslíte?

Kterej zatracenej pitomec se může starat o

skřety? Jo, říkaj, že prej uměj mluvit, ale víte, jak

uměj ti mrňaví hajzlíci lhát!“ Hrot střely v

Traťvodově samostřílu se pomalu, téměř

hypnoticky pohyboval sem a tam. „Ale stejně

jsem zvědavej. Aby bylo jasno, nelíbíte se mi a

střelim vás tak jistě, jako že věřím ve spasení.

Ale moh byste mi udělat laskavost a říct mi, co

jste vlastně viděl v mejch očích, co?“

Proklouz využil příležitosti a v okamžiku, kdy

Elánius otevřel ústa k odpovědi, udělal čest

svému jménu, proklouzl kolem Traťvody a vrhl

se dolů po schodech. Elánius pokrčil rameny a

řekl: „Viděl jsem zavražděnou skřeti dívku. Jaké

lži vám napovídala ona? Poznám oči vraha, pane

Traťvodo, samozřejmě, že je poznám, protože

jsem se do takových očí díval mnohokrát

předtím. A když si to potřebuju připomenout,

podívám se do svého zrcadla na holení. Ale ano,

poznal jsem vaše oči, pane Traťvodo, a teď mě

zajímá, co uděláte dál. I když teď, když se nad

tím zamýšlím, možná, že ode mě nebylo příliš

rozumné dát vám ten samostříl. Možná, že jsem

opravdu hloupý, protože vám teď nabízím

příležitost se mi vzdát, tady a teď, aleje to první a

jediná nabídka. “

Traťvoda na něj chvilku zíral s otevřenými

ústy a pak řekl: „K čertu, veliteli, mám vás na

mušce a v y chcete, abych se vám vzdal?

Promiňte, veliteli, ale sejdeme se v pekle! “

Když Traťvoda s pobaveným výrazem stiskl

spoušť, svět se na chvilku odmlčel, aby mohl

samostříl zazpívat. Kupodivu by se dal zvuk,

který

samostříl

vydal,

vyjádřit

slovem

„slabépumm Traťvoda se na zbraň zděšeně

podíval.

„Vytáhl jsem vám z ní pružinovou pojistku a

zašlápl jsem ji do hnoje, “ sdělil mu Elánius. „Bez

ní prostě nevystřelíte. Víte, předpokládám, že u

sebe máte pár nožů, a pokud máte v úmyslu

prosekat si přese mě cestu, rád vám budu k

dispozici. Říkám vám ale rovnou, že za prvé se

vám to nepodaří, a za druhé… i kdyby se vám

podařilo dostat se přes kluka, který vyrostl na

ulicích Ankh-Morporku, tam dole, v podpalubí,

je chlap, který by zřejmě pěstí dokázal porazit

slona, a když do něj vrazíte nůž, myslím, že ho

akorát víc namíchnete

Zhoupnutí bylo silnější než kdykoliv předtím

a Elánius nejdřív narazil hlavou do stropu nízké

kormi-delní kajuty, než dopadl na zem před

Traťvodou, a přesně v rámci úředních pokynů

pro policejní důstojníky ho kopl mezi nohy.

„Ale no tak, pane Traťvodo, vy přece máte

pověst, že se postavíte každému, tak se

postavte! Obávaný zabiják? Měl byste strávit

nějaký čas ve městě, mladíku, ale já už se

postarám, aby to tak bylo.“ Traťvoda padl na

záda a Elánius pokračoval: „A pak budete viset,

o tom nepochybujte, ale nebojte se - pan

Vojáček dělá úhlednou smyčku a říká se, že to

skoro nebolí. Něco vám řeknu, jen abychom si

trochu roz-pumpovali adrenalin. Pane Traťvodo,

představte si, že jsem ta skřeti dívka. Prosila o

svůj život, pane Traťvodo, vzpomínáte si na to?

Já ano! A vy taky. Padnete k zemi při prvním

dalším vzedmutí vody. Říční krysy vědí, co mají

dělat. Vy to nevíte, i když musím říct, že jste to

dobře maskoval. Hoplá!“ Traťvoda se skutečně

pokusil použít svůj nůž. Elánius mu zkroutil ruku a

čepel odletěla dolů po schodech a přesně v tom

okamžiku se velké čelní okno kormidelny s

třeskotem rozletělo a místnost zametla větev delší

než Elánius, trousila listí a s sebou táhla prudký

déšť a tmu.

Obě lampy zhasly a vyletěly ven, a jak se

ukázalo, s nimi ven vypadl i Traťvoda,

pravděpodobně vstříc smrti, ale Elánius si nebyl

jistý. Byl by dal přednost slovu rozhodně. Jenže

nebyl čas se tím zabývat, protože přišla další

přívalová vlna a prázdným okenním rámem se

dovnitř valila voda.

Elánius otevřel malá dvířka na kapitánský

můstek a našel pana Čujtóna, jak se právě zvedá

z hromady naplavených předmětů, které sem

vmetla bouře. Kapitán sténal. „Ztratil jsem počet,

ztratil jsem počet!“

Elánius ho vytáhl na nohy a pomohl mu do

velkého křesla, kde kapitán začal zoufale bušit

do opěradel. „Teď vůbec nic nevidím, protože je

tam taková čina! Nevím, jak počítat, nevidím,

nemůžu kormidlovat! To nepřežijeme! “

„Já vidím, pane Čujtóne,“ ozval se Elánius.

„Co mám dělat?”

„Vy vidíte?”

Elánius vyhlédl ven nad hladinu vražedné

řeky. „Po levé straně se k nám blíží obrovský

balvan, kolem kterého se zvedá a pění voda! Má

to tak být?”

„Bohové! To je Pekařova kebule! Uhněte,

pusťte mě ke kormidlu! Jak je blízko teď?”

„Tak asi pětačtyřicet metrů!”

„A vy ho vidíte v tom příšerném počasí? To

ať mě čert vezme, pane, ale vy jste se snad musel

narodit v jeskyni! To znamená, že už nejsme

daleko od Quir-mu, necelých třicet kilometrů.

Myslíte, že byste mi posloužil jako pozorovatel?

Je v tom moje rodina, víte? Ten malej usoplenec

mi vyhrožoval, že ublíží mojí rodině, když nebudu

kormidlovat Pičku podle plavebního řádu!“ Na

střechu kormidelny dopadlo něco velkého a

těžkého, odrazilo se to, zmizelo v temnotě a

kapitán pokračoval: „Gastritik Cujtón, pane, a

jsem potěšen, že vás poznávám!” Pak upřel

pohled přímo před sebe. „Už jsem o vás slyšel,

pane. Koum-ské údolí, je to tak? Jsem šťastný,

že vás mám na palubě!”

„Ehm… Gastritiku? Celý strom se točí v

proudu nedaleko levého břehu, devět metrů před

námi! Vpravo není nic zajímavého.”

Kormidelní kolo se znovu prudce roztočilo.

„Jsem vám zavázaný, pane, a jistě si to

nevezmete jako nějakou neúctu, když řeknu, že

my, na vodě, mluvíme o právo- a levoboku?”

„Tak v tom se opravdu nevyznám, Gastritiku,

ale když říkáte, tak si na toho leváka dám pozor.

Velká hmota propletených naplavenin a

polámaných kmenů dvanáct metrů před námi, ale

nevypadá to nebezpečně a taky vidím slabé

světlo nahoře po naší pravici, nedokážu

odhadnout, jak daleko.” Elánius se rychle sehnul

a od zadní stěny kormidelny se odrazilo těžké

poleno s rozeklaným koncem. Kapitán a

kormidelník v jedné osobě teď mluvil, jako

kdyby už zase začínal mít věci pod kontrolou.

„Dobrá, veliteli, to bude Josefské světlo, to

je pro mě velmi vítaný pohled! Už jsem našel

tabulky a taky dalekohled, který se kupodivu

nerozbil. Byl bych vám ještě větším dlužníkem,

kdybyste teď zašel dolů a řekl Půlbečkovi, aby

odřízl vlečné čluny. Na jedné z nich je farmář z

kuřecí farmy. Měli bychom ho dostat sem na

palubu dřív, než se ta zatracená přehrada

prolomí. “

„A taky je tam stovka skřetů, Gastritiku.1*

„Těch si nevšímejte, sire. Skřeti jsou jen

skřeti.** Na okamžik Elánius shlížel do temnoty

a do temnoty v temnotě, a ta mu řekla: „Ty si to

užíváš, že, veliteli? Tohle je Sam Elánius, který je

Samem Elá-niem v temnotách, v dešti a v

nebezpečí, a protože jsi policajt, nebudeš věřit,

že je Traťvoda mrtvý, dokud neuvidíš jeho

mrtvolu. Víš, jak to chodí. Některé lidi je

opravdu strašně těžké zabít. Jistě, viděl jsi, jak

vypadl z okna kormidelny, ale na takové lodi je

spousta lan a jiných úchytů a ten grázlík byl

šlachovitý a hbitý, a ty víš stejně jistě, jako že po

noci následuje den, že se vrátí. Je to dvojitý risk,

veliteli Elánie, všechna vejce v jednom košíku -

je třeba zachránit skřety, chytit vraha, a celou tu

dobu, kdykoliv si to připomeneš, čeká doma

žena a malý chlapec a věří, že se vrátíš.**

„Na to nikdy nezapomenu! “

„Ale samozřejmě, že zapomeneš, veliteli

Elánie,“ pokračoval hlas. „Jenže já tě znám a

každé slunce občas zastře mrak. Ale tak či tak,

temnota bude vždycky tvojí součástí, můj

neústupný příteli. “

A pak se vrátila skutečnost, nebo se snad

vytratila, a Elánius se slyšel říkat: „Skřety

vezmeme na palubu, Gastritiku, protože oni…

aha, ano, oni jsou důkazy v důležitém policejním

vyšetřování. “

Další útok vody, a tentokrát skončil na

palubě

Elánius.

Naštěstí

byla

díky

nepravidelnému koberci nastlanému z větví a listí

o něco měkčí. Když vstával, ozval se pan Čujtón:

„Říkáte policejní vyšetřování? No, Pička byla

vždycky přítelkyní práva a zákonů, ale, jak bych

vám to… sire… vždyť oni smrdí jako pekelná

jáma, to mi věřte! Vyděsí voly k smrti! “

„A vy si myslíte, že už k smrti vyděšení

nejsou?“ usmál se Elánius. „Hm, malá změť

naplavených silných větví vpravo vpředu. Vlevo

čisto.“ Pak zavětřil. „Věřte mi, pane, podle toho,

jak jsou cítit, už jsou nervózní až až. A nemohl

byste prostě přirazit ke břehu a uvázat tam lod’?“

Kapitánův smích byl nervózní. „Sire, tady už

teď žádné břehy neexistují, rozhodně ne takové,

ke kterým bych se mohl dostat. Já tuhle řeku

znám a ona je teď rozzlobená a už brzo přijde

zblitková vlna. Nemůžu tu loď zastavit, stejně

jako nemůžu zastavit bouři. Upsal jste se na

dlouhou plavbu, veliteli. Buď budeme závodit s

řekou, nebo složíme ruce v klín, pomodlíme se a

zemřeme hned.“ Pak zasalutoval. „Jenže jak

vidím, sire, vy jste chlap, kterej dělá to, co vidí,

že je třeba udělat, a u všech všudy, s tím nemůžu

polemizovat. Udělal jste práci hodnou chlapa,

veliteli Elánie, a možná vás provázejí bohové.

Kéž nás provázejí všechny.11

Elánius seběhl po schodech, cestou s sebou

vzal Floriána a odtančil s ním po zmítající se

podlaze do chlíva. „Jdeme, mladíku, je čas zbavit

se vlečných bárek. Je to příliš velká zátěž. Pane

Půlbečko? Otevřeme tyhle dveře, ano? Pan

Čujtón mě pověřil velením tady dole. Jestli proti

tomu něco máte, klidně to řekněte. “

Obrovský muž se nepokusil nic namítat a

jediným pohybem dveře otevřel.

Elánius zaklel. Pan Čujtón měl pravdu.

Někde za nimi začínal sílit hukot a řeka blesků a

modré záře se hnala údolím jako přílivová vlna.

Elánia to na okamžik zhypnotizovalo, ale pak se

vzpamatoval. „Dobrá, Floriáne, musíme dostat ty

skřety na palubu a já sem dopravím toho chlápka

od kuřat! A co se mě týče, ta zatracená železná

ruda může jít ke dnu.“

V přízračném světle zblitkové vlny provedl

Elánius dva náročné skoky, aby se dostal na

člun, z nějž už se ozývalo kdákání zděšených

ptáků. Když otvíral poklop, zalévala ho voda.

Pak dolů křikl: „Pane Falešný! Kuřata nechte,

kde jsou! Je lepší, když nám zbude farmář bez

kuřat, než náklad kuřat bez farmáře! A navíc, ti

ptáci asi odletí nebo odplavou nebo tak něco!“

Přepravil vystrašeného muže na další bárku,

a tam zjistil, že je pořád ještě plná vyděšených

skřetů. Florián vyhlížel ze zadních dveří Pičky a

Elánius slyšel, jak do všeho hluku, svistu a dunění

křičí: „To pan Půlbečka, sire! Říká žádní skřeti! “

Elánius se ohlédl za sebe a pak se obrátil

zpět na Floriána. „Dobrá, pane Floriáne, hlídejte

tu bárku se skřety a já to s panem Půlbečkou

proberu, jasné?“ Hodil pana Falešného na palubu

Pičky a rozhlédl se po Půlbečkovi. Potřásl

hlavou. Jaký by z toho chlapa byl policajt, kdyby

ho pořádně vycvičily lidské bytosti! Povzdechl si.

„Pane Půlbečko? Řekl jsem vám, že mi dal pan

Čujtón carte blanche, něco jako plnou moc,

abych tak řekl. Mohli bychom probrat tu věc se

skřety?“

Obr vztekle zavrčel. „Já žádnou kartu

nemám, o žádnou Blanku nestojím, jestli máte

něco plný moc nebo málo, mě nezajímá, páč je

to vaše věc, a na svý palubě žádný skřety

nestrpím, jasný?! “

Elánius, s tváří nehybnou tak, že by mu ji

mohl závidět i mistr v pokeru, přikývl a podíval

se vyčerpaně na palubu. „To je vaše poslední

slovo, pane Půlbečko?“

„To si tedy, k sakru, pište, že jo!“

„Dobrá, tak tohle je zase to moje.“

Půlbečka padl naznak jako podťatý strom a

usnul jako pařez.

Ulice tě nikdy neopustí…

A Vysoká škola ulice vám řekne, že rvačka

je věda, věda, jak to udělat, aby vám protivník

přestal dýchat do obličeje, a jak s maximální

rychlostí a minimální námahou položit jeho obličej

do bláta. Pak samozřejmě máte celou řadu

skvělých možností a také čas, během nějž o nich

můžete přemýšlet. Jestli ale chcete bojovat fér,

nebo alespoň o trochu víc fér, než je běžná

pouliční nabídka, pak musíte vědět, jak uštědřit

ránu, kam tu ránu umístit a z jakého úhluji vést.

Samozřejmě, nabídl se jeho oblíbený mosazný

boxer a velmi mu pomohl. Když si pak masíroval

ruku a prsty, aby se mu do nich zase vrátil cit,

pomyslel si, že každý soud, který by shlédl

Půlbečku, by mu, Elániovi, odpustil, i kdyby na

něj, na Půlbečku, použil kovářské kladivo.

Podíval se na mosazný boxer. Dokonce se

ani neohnul. Staré dobré ankh-morporské know-

how. Venkov má možná svaly, ale město má

moderní technologie, pomyslel si a zasunul

mosazný zabiják zpět do kapsy.

„Dobrá, pane Floriáne, tak na palubu s nimi,

ano? Najděte Smrádka, ten je mozkem celé té

jejich party. “

Je možné, že byl Smrádek skutečně mozkem

celé skřeti skupiny. Jenže ani na konci si Elánius

nebyl jistý, co je vlastně Smrádek zač. Ale skřeti,

pobízení jeho skřípavým pokřikováním, probíhali

kolem Elánia a skákali do zadních dveří velké

lodi podobní ošklivým gazelkám. Vrhl krátký

pohled na vrčící smrt za nimi, sám jako poslední

přeskočil mezeru mezi loďmi a pomohl Floriánovi

zavřít dveře a zasunout závory. To ovšem

znamenalo, že teď, když byla ventilace silně

omezena, měli najednou býci v podpalubí nozdry

plné skřetů. Ten zápach nebyl tak zlý, pomyslel si

Elánius, když si na něj člověk zvykl, spíš

alchymistický než hnojištní - ale tady dole vyvolal

spoustu bučení a pohybu, protože se zvířata ve

svém kole pokusila splašit.

Elánius si toho nevšímal, navzdory tomu, že

se loď otřásala, a vykřikl: „Odřízněte vlečné

bárky, hlavní policisto! Doufám, že opravdu víte,

jak na to!“ Florián přikývl a otevřel poklop v

podlaze. Do lodi vletěla vodní tříšť, ale když si

klekl a vstrčil do otvoru ruku, proud poněkud

zeslábl.

„Je třeba tím několikrát otočit, než se uvolní,

veliteli. Ale na vašem místě bych se něčeho

pevně chytil, protože až se uvolní loď se železnou

rudou, bude to pěkný tanec! “

Elánius se prodral mezi vyděšenými skřety,

vylezl nazpět do kormidelny a poklepal Gastritika

po rameni. „Každou minutou se zbavíme

vlečných člunů! “ Kapitán, který pořád ještě

pevně svíral kormidlo a upíral pohled do

venkovního šera, krátce přikývl, protože kdyby

chtěl něco říci, nic slabšího než hlasitý křik by

nemělo šanci. Vítr a poletující větve už vyrazily

všechna okna.

Elánius vyhlédl zadním rámem a uviděl

obrovskou, napůl plovoucí, napůl se vznášející

ničivou vlnu propleteného dřeva, bahna, trosek a

kamení, která se přibližovala. Na okamžik měl

dojem, že zahlédl, jak se v té spleti otáčí nahá

dáma z bílého mramoru a rukama si svírá

mramorovou košilku, jako by se před povodní

snažila uchránit zbytky své počestnosti. Zamrkal,

a byla ta tam. Nejspíš se mu to zdálo. Vykřikl:

„Doufám, že umíte plavat, pane!“ A přesně v tom

okamžiku, kdy do lodi narazila zblitková vlna, se

oknem dovnitř vrhlo zjevení jménem Traťvoda a

Elánius ho k nesmírnému překvapení řečeného

útočníka hladce a úhledně složil k zemi.

„Myslíte si, že jsem malý kluk, pane

Traťvodo? Myslíte si, že já nemyslím?”

Traťvoda se vykroutil z Elániova sevření,

hbitě se obrátil a vyrazil po Elániovi ranou, které

se policista tak tak stačil vyhnout. Bylo to těžší,

než čekal, a aby přiznal ďáblovi, co jeho jest,

Traťvoda věděl, jak se bránit, a i když to nebyla

příjemná myšlenka, byl mladší než Elánius, o

mnoho mladší. Ano, člověk snadno poznal oči

vraha, zvláště takového, který už zabil více než

jednoho člověka a prošlo mu to. Jeho oči měly

výraz, jaký měly pravděpodobně oči některých

bohů. Jenže zabiják během pokusu o zabití byl

vždycky soustředěný sám na sebe, neustále

počítal, neustále čerpal z nějaké nečisté síly.

Kdybyste mu najednou usekli nohu, všiml by si

toho až ve chvíli, kdy by padl k zemi. Triky na

něj nezabíraly a zem byla kluzká zbytky poloviny

lesa. Zatím se kopali a bili, pohybovali se po

zrádné podlaze kormidelny a Traťvoda vyhrával.

Kdy naposled se Elánius pořádně najedl nebo

napil a kdy se naposled pořádně vyspal?

Najednou se zdola ozval výkřik: „Bárky

uvolněny!” A Úžasná Pička se vzepjala jako

plnokrevník a srazila oba bojující na podlahu,

kde měl Elánius opravdu co dělat, aby odrážel

kopy a rány, které na něj pršely. Přelévala se

přes ně voda, která zaplavila kajutu do výše pasu

a omezila Elániovy síly prakticky na nulu.

Traťvoda mu sevřel rukama krk a Elá-niův svět

byl najednou plný černomodrých stínů a hlasitého

šplouchání vody, která mu pronikala do uší.

Pokusil se myslet na malého Samíka a na Sibylu,

ale voda je pořád nějak odplavovala pryč… pak

ale sevření na krku najednou povolilo a jeho tělo,

které došlo k názoru, že si mozek vzal bez

upozornění dovolenou, se zvedlo vzhůru.

Elánius uviděl Traťvodu, kteiý klečel v rychle

opadávající vodě, což ho nejspíš právě teď

nezajímalo, protože si svíral hlavu a děsivě řval.

Rval proto, že se mu na hlavu doslova přisál

Smrádek, natahoval ruce a nohy a škrábal,

kopal, kousal a tahal do všeho a za všechno, co

poškrábáno, pokopáno, pokousáno a nataženo

být mohlo.

Jeho Milost vévoda z Ankhu za pomoci sira

Samuela Elánia a na poslední chvíli i s přispěním

Elánia Tabulové služby, kteří se spojili do

jediného muže, vstal a vrhl se na svého

protivníka. Bylo ale pozdě, protože Traťvodovi

se podařilo s nadlidským úsilím a za cenu

chomáče vyrvaných vlasů odtrhnout Smrádka ze

své hlavy, udeřit s ním o mokrou palubu a z

výšky na něj dupnout. Elánius se nemohl mýlit.

Přestože už letěl vzduchem, zřetelně zaslechl

zapraskání kostí. Takže to, co pak Traťvodu

udeřilo, byla plná síla práva a Elániovy zuřivosti.

Ulice je stará a lstivá, ale ulice je vždycky

ochotná se učit, a proto Elánius ve skoku natáhl

nohy před sebe a právo v plném majestátu

zasáhlo Traťvodu nezastavitelným Jeden muž,

on nahoru, dolů, moc líto. Samotného Elánia to

poněkud zaskočilo a v duchu upřímně

zapochyboval, že by to dokázal znovu.

„Teď nás nese vlna!“ vykřikl Gastritik. „Jsme

na ní, ne pod ní! Teď se na ní povezeme celou

cestu až do Quirmu, veliteli. Před námi je světlo!

Budiž sláva!”

Elánius spokojeně zabručel, protože to už

uvazoval poslední z kusů provazu, které měl v

kapse, kolem končetin bezvědomého Traťvody.

Pak ho ještě připevnil k jedné z kovových

podpěr. „Ať se utopíte, nebo poplavete, pane

Traťvodo, budete platit, z pekla, nebe nebo

očistce, mně je to jedno.”

Praskot, dunění a poplašené bučení

zdivočelých býků zesílilo, protože zvířata

zdvojnásobila snahu uniknout pachu skřetů, kteří

se tísnili hned za nimi, a zatímco by bylo poetické

říci, že se vody vylily a zaplavily tvář světa, vody

zaplavily především tvář Samuela Elánia.

Elánius se probral ve vlhké a husté temnotě.

Tváří ležel v písku. Některé části těla se začaly

hlásit do služby, jiné protestovaly a odmítaly

nastoupit s tím, že mají omluvenku od maminky.

Po nějaké chvilce se mu začaly skládat různé

malé náznaky: slyšel hukot přílivu, hlasy mluvících

lidí a z nějakého důvodu i něco, co znělo jako

sloní troubení.

V tom okamžiku mu někdo strčil prst do

jedné nosní dírky a silně zatáhl. „Hupek-dupek,

pán Po-líci-sta, jinak vy největší lívanec, co já

kdy viděl! Hupek-dupek! Zachránil skřeti!

Velkej hrdina! Hurá! Všichni moc tlesky-tlesk!“

Hlas byl známý, ale Smrádek to být nemohl,

protože Elánius na vlastní oči viděl, jak ho

Traťvoda rozmáčkl. Elánius se ale i bez toho

pokoušel vzpamatovat a zvednout, což bylo

skoro nemožné, protože byl pokrytý děsivě

páchnoucím odpadem, který ho halil jako rubáš.

Nedokázal ani zvednout ruku, aby odstranil tu

zatracenou věc, která ho tahala za nos, ale

pozvedl hlavu natolik, aby si uvědomil, kolik

naplavených trosek na něm leží.

Rozeznával něco, co znělo jako dusot sloních

nohou, a ve svém stavu pohodlných halucinací

líně zapřemýšlel, co dělá slon na mořském

pobřeží a jestli by se řečený slon unavoval tím, že

by se vyhýbal hromadě naplavenin, kterou má

před sebou. Tahle myšlenka se mu v hlavě

objevila v okamžiku, kdy ho někdo přestal tahat

za nos, a sípavý hlas vykřikl: „Každý sobě si je

sám přistrojovatelem svoje štěs-tí“ a „Kdo

utíkává, ten vyhrává, protože tady jde Jumbo!“

Elániovi se podařilo udělat vztyk tak rychle,

že mohl vejít do sportovních análů. Uskočil a

rozhodil přitom na všechny strany pršku

naplavených větví, listí, papírů, ulit, škeblí a

písku. Naštěstí se mu to v poslední chvíli podařilo

a vzápětí na místo, kde ještě před vteřinou

spočívala jeho hlava, dopadla sloní noha.

„Hurá, žádná rozšlápnutost pro pan Elánius!”

Elánius se podíval po hlase a uviděl jen

kousek od sloního nehtu velikosti rodinného

balení poskakovat Smrádka, který vzrušeně

tančil na konci sloního chobotu. Slon pak měl

kupodivu výraz mírných rozpaků. To už Elánia

uviděli i ostatní lidé a rozeběhli se k němu, a je

třeba říci, že Elánius pocítil nesmírnou úlevu, když

mezi nimi spatřil i charakteristické helmice

quirmského četnického sboru. Vždycky si o těch

chlapech myslel, že jsou na dobré policisty příliš

nedůtkliví a hrají si tak trochu na vojáčky, ale teď

je vnímal jako zářící signály příčetnosti.

Důstojník s helmicí kapitána řekl: „Veliteli?

Jste v pořádku? Všichni si mysleli, že vás to

odplavilo!”

Elánius se pokusil oprášit si z potrhané košile

bláto a písek a ještě ze sebe dokázal vypravit:

„Víte, mládenci v Ankh-Morporku mi dali na

dovolenou kyblík a lopatičku, a tak jsem si

myslel, že je vyzkouším. Se mnou si nelamte

hlavu, ale co Pička? A co lidé na palubě?”

„Všechno v pořádku, sire, alespoň pokud

víme. Samozřejmě že mají nějaké ty boule a pár

šrámů. Bylo to úžasné, sire, lidé, kteří pečují v

quirmské zoo

o slony, viděli, jak se to stalo! Vzali slony

ráno na pláž, aby si užili příliv, umyli se a trochu si

zaskota-čili, přesněji řečeno zasloňačili dřív, než

se na pláž dostanou davy lidí, a jeden z nich

viděl, jak se Pička na hřbetě vlny přehoupla přes

vrcholek doků, sire, a tak nějak se pak usadila

na pláž. Nahlédl jsem dovnitř a řekl bych, že

bude potřebovat měsíc nebo tak nějak v loděnici,

a lopatková kola jsou rozbitá na třísky, ale na

řece se o ní bude mluvit celé roky!“

Jeden z ošetřovatelů už s omluvným výrazem

odháněl svého obrovského svěřence, a tak

Elániovi odkryl výhled na pláž, pokrytou mokrým

odpadem a náplavami, a Elánia překvapilo, jak

upřímně ho potěšilo, když uviděl poměrně velký

počet kuřat, která pobíhala po písku a pilně

vyhrabávala červy. Jedno z nich, které si Elánia

absolutně nevšímalo, chvilku tahalo za kus

mořských řas, pak se s přihlouplým výrazem

zavrtělo, na okamžik přidřeplo, jednou nebo

dvakrát píplo a pak s výrazem jasné úlevy vsta

lo. Viděl, že za sebou na písku nechalo vejce.

Předpokládal aspoň, že je to vejce. Bylo hranaté.

Zvedl je, podíval se na ostatní kuřata a ve svém

stále ještě částečně halucinogenním stavu

prohlásil: „Tak tohle se mi každopádně zdá dost

složité!”

Kousek od pruhu pláže stáli po krk ve vodě

dva volci a byla to zřejmě jen Elániova

obrazotvornost, která způsobila, že měl pocit, že

z vody kolem volů stoupá pára.

Přibíhali další lidé a kuřata se dávala na útěk

a támhle byl dokonce Půlbečka a paní Čujtónová

se svou dcerou, všichni mokří a zabalení do

přikrývek, ale, a to bylo nejdůležitější, nikdo z

nich nevypadal mrtvý. Elánius, který už tak

dlouho tajil dech, prudce vydechl. Vydechl pak

ještě víc, když ho po zádech plácl Půlbečka a

paní Čujtónová ho políbila. „Co je s

Gastritikem?“ zeptal se. „A kde je Florián?”

Paní Čujtónová se usmála. „Jsou v pořádku,

veliteli Elánie, pokud vím. Trochu potlučení, ale z

toho se vyspí. Podle ranhojiče žádné dlouhodobé

následky. Jsem si jistá, že díky vám budou v

pořádku!”

Quirmský důstojník podal Elániovi velký

hrnek kávy a paní Čujtónová o kousek ustoupila.

V kávě byl písek, ale nikdy v životě Elánius nepil

tak dobrou kávu. „Všechno dopadlo skvěle, to

vám řeknu, sire. Dokonce jsme dohlédli, aby ti

zatracení skřeti chytili svou loď.“

Ještě nikdy v histori přípravy kávy nebylo

tolik kávy vyprsknuto tak daleko a na tolik lidí.

Elánius se rychle podíval přes bílou čáru přílivu,

kde bylo v dáli vidět loď, která už opustila

přístav, napnula část plachet a začala nabírat

rychlost.

Řekl:

„Okamžitě

mi

zavolejte

zastupujícího kapitána Tresku!”

O šest minut později přiběhl zastupující

kapitán Treska a Elánius si všiml, že má ještě v

koutcích úst a na bradě kousky snídaně. „Naše

vztahy s velitelem Fournierem jsou stále ještě

srdečné, je to tak?” řekl Elánius.

Treska se široce usmál. „Veliteli, až dorazí

sem na pláž, budete mít co dělat, abyste mu

zabránil vás zulíbat na obě tváře. Paní Čujtónová

je jeho dcera.”

„Jsem rád, že jsem mohl být užitečný,”

zabručel Elánius a nepřítomně se rozhlédl kolem,

„a tak byste mohl říct těm pánům, že bych

potřeboval loď tak rychlou, abych chytil

támhletu, a pár pořádných chlapů, kteří by ji

obsluhovali, a že je chci hned, a zatímco budu

čekat, byl bych rád, kdyby mi někdo donesl

čistou košili a obložený chléb se slaninou… a bez

všech aveců.“

„Mají tady pěkně rychlý kutr, veliteli, kvůli

pašerákům!”

„Výborně a sežeňte mi lodní tesák.1 Vždycky

jsem si přál jeden vyzkoušet.” Pak se Elánius na

chvilku zamyslel a dodal: „A ještě další dva

obložené chleby se slaninou. A spoustu kávy! A

tenhle obložený chléb se slaninou, prosím,

obložte větším množstvím slaniny! A Tresko,

kdybyste náhodou někde sehnal láhev Merklovy

a Pichopýrovy proslulé hnědé omáčky, přísahám,

že až tady váš výměnný pobyt skončí, udělám z

vás seržanta, protože každý chlap, který vypátrá

láhev skvělé ankh-morporské hnědé omáčky v

Quirmu, domově pěti set druhů té zatracené

majonézy, a nevrátí se celý poplivaný, si zaslouží

být seržantem policejního sboru kterékoliv země

světa!”

A pak, jako by se to, co drželo Sama Elánia

na nohou, náhle vypařilo, klesl velitel na zem a

upadl do sladkých snů plných slaninových chlebů

a hnědé omáčky.

Dokonce i policista Treska, nebo, abychom

mu přiznali momentální status, zastupující kapitán

Treska by souhlasil, že není nejostřejším nožem v

šuplíku, ale bylo úžasné, co všechno se dá otevřít

tupým nářadím. Když se obrátil a vykročil k

městu, aby se pokusil splnit prestižní úkol,

zastavil ho jeden z quirmských důstojníků, kteiý

řekl: „Herinku!2 Slyšel jsi někdy o policistovi

jménem Petit Fou Artour?“ „Pošuk Lulu Artur?

Jasně, to je jeden z našich kluků! “

„No, tak to bys měl jít rychle se mnou, příteli,

protože je u nás na strážnici. Je to pěkně silný

malý chlapík, co? Pár policajtů se mu smálo, ale

myslím, že se poučili o nesprávnosti svých cest -

bohužel, po zlém. Podle všeho ho poslali, aby

našel velitele Elánia. “

Sam Elánius se probudil z děsivé noční můry

a zjistil, že leží na hromadě pytlů v nějakém

skladišti v docích. Pak ho policista Treska

opatrně zvedl a odvedl ho na nejistých nohou k

hrubému stolu, za nímž stál kuchař nad syčící

pánví, kde opékal slaninu na obložený chléb,

přesněji řečeno, na několik obložených chlebů.

„Nejdřív trochu křičel,” sděloval Elániovi

policista Treska, „to když jsem trval na tom, že

tam nesmí přijít žádná majonéza, ale právě teď si

tady můžete dovolit, co chcete, veliteli. A taky

mám jednu sklenici Merklovy a Pichopýrovy

nejjemnější, sire, jedinou ve městě. Bohužel se

obávám, že se budete muset najíst cestou, ale

kuchař už balí chleby do koše s horkým uhlím,

aby zůstaly teplé. Nemáme čas, sire. Kutr

opouští přístav během deseti minut. “

Pak se Elániovi pod nosem objevil služební

blok. „Co je to?“

„Váš podpis, kterým potvrzujete mé

povýšení na seržanta, veliteli,” odpověděl opatrně

Treska. „Doufám, že vám to nevadí, ale slíbil jste

to.“

„Výborně, člověče,“ přikývl Elánius. „Tyhle

věci si vždycky napište.1’

Treska se zatvářil pyšně. „Také jsem zařídil,

aby byl na palubě výběr tesáků k vašemu

osobnímu použití, veliteli.”

Elánius se nasoukal do nové košile, a když z

límce vyhlédla jeho hlava, řekl: „Chci, abyste plul

s námi, Uzenáči. Vyznáte se tady lip než já.

Mimochodem, co jste udělali s vězněm?”

„O jakém vězni to mluvíte, veliteli?” zeptal se

nechápavě Treska.

Elániovi na okamžik ztuhla krev. „Copak jste

na palubě Pičky nenašli spoutaného muže?”

Treska se zatvářil ustaraně. „Ne, pane, když

jsme dorazili, nikdo takový tam nebyl. Jen

strašlivý nepořádek, sire. Omlouvám se, pane,

ale to jsme nevěděli!”

„Není důvod, proč byste měl. Promiňte, že

jsem křičel, ale kdyby si quirmské četnictvo

myslelo, že mluvím z cesty, řekněte jim, že by

měli hledat mladistvě vyhlížející individuum známé

jako Traťvoda. Je to dvojnásobný vrah,

přinejmenším… je nebezpečný a teď už

bezpochyby taky ozbrojený. Řekněte jim, že

udělají veřejnosti velkou službu, když budou

hlídat loď, dávat pozor na každého, kdo je

čerstvě zraněn, a na všechny muže, kteří se přišli

dát ošetřit do zdejší nemocnice. Taky by měli

okamžitě poslat klikačku do Pseudopolského

dvora, ať vyšlou dva muže Hlídky na koni-

golemovi do Berankinova sídla, aby ohlídali lady

Sibylu a malého Sama. A ať se nezdržují, vím, že

jsou to špatné novinky, ale Traťvoda je šílenec -

nesmí ztratit ani minutu! “

„Promiňte, veliteli,” ozval se v té chvíli jeden

z quirmských policistů, „ale my tady všichni

mluvíme velmi slušnou ankh-morporštinou.

Každý tady mluví ankh-morporsky. Pokud nás

uslyšíte mluvit quirmsky, pak proto, že vás

budeme pomlouvat za vašimi zády. Zdravíme

vás, veliteli Elánie, pošleme klikačku, budeme

všude pátrat po vašem vrahovi a dáme si velký

pozor na všechny raněné. A teď si, prosím,

pospěšte do doků. Quirmská královna je

hodně stará loď, nemá daleko k vraku. Náš kutr

ji dohoní j za pár hodin. Půjdeme?”

„Pojďte, sire,“ přidal se Treska, „a Lulu

Pošuk Artur vám cestou podá zprávu.”

„Pošuk Lulu?”

„Ano, veliteli. Jak se zdá, poslali ho do cizích

krajů ve věci těch skřetů. Pak přiletěl zpět do

Ankh-Mor-porku a odtamtud ho poslali rovnou

sem, za vámi.

Má vám co vyprávět, to mi tedy věřte.”

„Kde je?” zeptal se Elánius.

„Právě teď by ho měli propouštět z vazby,

sire. Bylo to komické nedorozumění, maličkost,

nic vážného, jsem si jistý, že je všechno

odpuštěno, a všechno se nejspíše taky zahojí.”

Elánius byl dost moudrý, aby se dál

nevyptával.

Mořská nemoc věcem moc nepomáhala, ale

ta přišla až poté, co Pošuk Lulu Artur skončil své

dech-beroucí hlášení. „A co jste našel v těch

chatrčích?” zajímal se Elánius.

„Tož další skřety, pane, všech tvarů a

velikostí, aj skřeti děcka. Většina z nich byla

mrtvá, zbytek podle mojeho mínění v moc

žalostném stavu. Urobil sem pro ně za těch

děsivých podmínek, co sa dalo. Abych vám řekl

pravdu, sire, ti malí pazgřivci byli vyděšení

prakticky z kdečeho, ale je tam nějaký jídlo a

voda a myšluju, že strážní se zase tak rychle

hýbat nezačnou, estli mě kapírujete, sire.“ Udělal

obličej a dodal: „Ti skřeti jsou na moju dušu

zvláštní. Pustil jsem jich ven, a jejdamáku, oni

enem tak bloumali kolem a nevěděli, co včil.

Chtěl jsem tým řéct, u psí nohy, že dybych to byl

já, vyletěl bych odtama jak blesk a nakopal těm

svinským dozorcům pořádně kulečníky, dokáď

eště ležá na zemi. Co sa týče dozorců, prál jsem

si, že totok je důležitější, a nema probléma tam

zitra znovu zaletět a polit je třeba aspoň vodou,

ale pomyšlovál jsem si, že totok by měla vědět

Hlídka, a oni mně přáli, kam jste odjel na

dovolenú, a lady Sibyla mi zase říkla, že jste

odplul dolů po téj špinavěj staréj říce, takže

jediné, co jsem potřeboval, bylo letět nad

hladinou říky, dokáď sem sa nedostál do Quir-

mu, a dyž jsem narazil ten na hrozný zmatek,

pochopil jsem, že to bude mět neco společného s

vama, veliteli. “

Pošuk Lulu zaváhal. Nikdy si nebyl jistý, co

si

o něm Elánius myslí, protože bylo známo, že

považuje Fígly jako takové za nepřístojné

potížisty. Když

Elánius s odpovědí váhal, zeptal se: „Snáď,

že jsem urobil to, co byste na mojém místě udělál

aj vy, veliteli?”

Elánius se podíval na Lulu Artura, jako by ho

viděl poprvé. „Ne, policisto, naštěstí jste neudělal

to, co bych udělal já, protože kdybyste to udělal,

stál byste teď přede mnou jako policista

obviněný z použití nepřiměřeného násilí při

výkonu služby. Ale vy, policisto, za to budete

vyznamenán při slavnostním nástupu jednotky.

Právě teď pronásledujeme loď, která na to

děsivé místo odváží další skřety. A i když vím, že

musíte být velmi unavený, předpokládám, že

byste se té vyjížďky rád zúčastnil? A dovolte,

policisto, abych vám k tomu ještě osobně

poblahopřál, protože na někoho, kdo byl

vychovaný jako gnóm, jste se velmi rychle vpravil

do fíglích způsobů, že? Vy jste sám ztloukl tucet

mužů?“

„Nuž… ajto, sire,“ odpověděl Pošuk Lulu s

lišáckým výrazem, „ale nebylo to fér, byl jsem v

přesile. A eště toto, v nekterých tých chatrčách

byl různý alchymistický materiál a vybavení.

Nepoznal jsem, co to všechno je, ale istě vás to

bude interesovat.“ „Skvěle provedeno,” přikývl

Elánius. „Proč nezajdete dolů a trochu si

neodpočinete?“

„No, snáď to udělám, sire, ale hned, jak to

bude možné, mosím vyřídit tu záležitost se

seržantem Tračníkem, který je fakt ve velice

špatnéj kondici.” Všiml si Elániova nechápavého

výrazu a pokračoval: „Vy nic nevíte, sire?

Dostala sa mu do ruky nějaká skřeti serepetička,

nějaký udělátko, a to mu vážně ošklivě udělalo,

takže teď podle seržantky Řiťky celej den křičí a

ječí a vyje a skřehotá jak skřet. Převezla ho do

sanatoria.”

„Seržant Tračník! “

„Ajto, sire. A podlévá kapitánky Anguy

mosíme najít skřeti jeskyňu, abychom ten vliv

zrušili, kapíro? Mně to přinde tak trochu

strašidelný, ale půlka Hlídky prohledává město,

aby našla skřety, ale nemůžou najít žádnýho z

nich, protože těch malejch chudáků už dneska

moc nejni, jestli chápete, co mám na mys

li. “ Pošuk Lulu Artur znovu vrhl na Elánia

tázavý pohled.

„Seržant Tračník! “

„To už jsem ale prál, sire.“

Spolu s logickým uvažováním se Elániovi

vrátila

i krev do tváře. „Může cestovat?1‘ Pošuk

Lulu pokrčil rameny. Zdálo se, že Quirmská

královna plující před nimi je o něco blíž. „Pak

bych vás poprosil, policisto, abyste se vrátil zpět

na quirmskou policejní stanici a řekl jim, aby

Freda naložili do kočáru a odvezli do

Berankinova sídla tak rychle, jak je to jen možné,

rozumíte?” Pak dodal: „A myslím, že by bylo by

nejlepší, kdyby Pleskot přijela s ním.” A v duchu

sám pro sebe dodal: Fred Tračník! Nenávidí

tajně všechno, co není lidské. Pak tu myšlenku

opustil a soustředil se na to, co měli před sebou,

ale stejně mu ještě hlavou proběhlo: Seržant

Tračník! Zajímalo by mě, jaké schránky by

vyrobil on.

Za jeho zády se ozvalo zvláštní zapískání a

racek, který sledoval kutr v mlhavé naději, že by

se tady mohlo servírovat nějaké jídlo zdarma,

třeba rybí vnitřnosti, ucítil na zádech jakousi tíhu

a nějaký hlas mu sdělil do ucha: „Nazdar,

opeřenče, jmenuju se Pošuk Lulu Artur.”

Elánius měl rád pod nohama něco pevného,

jako třeba své boty, a byl rád, když na tom jeho

boty byly stejně. Plachta Quirmské královny už

byla jasně viditelná. Kutr vyplul z klidných vod

přístavu a narazil na to, čemu se říká mírné

vlnobití. A velitel Elánius, vévoda z Ankhu, sir

Samuel Elánius a v neposlední řadě Elánius -

Tabulová služba se rozhodli, že teď sní své

obložené chleby s opečenou slaninou a

nevyzvrací je před ostatními policisty.

A skutečně se mu to podařilo, přestože

nevěděl jak, a v jednom okamžiku měl dojem, že

vysoko v lanoví zahlédl obrys malého skřeta,

který na něj v úsměvu cení zuby. Připsal to na

účet obložených chlebů, které se pokoušely vrátit

na světlo denní cestou, kterou z něj odešly, stejně

neodbytně, jako se je on pokoušel udržet na

místě, kde byly.

Traťvoda se nějak dostal na tu zatracenou

kocábku, tím si byl jistý. Zatraceně jistý. Jednak

bude chtít své peníze a rozhodně nechce viset.

Elánius zaváhal. Jak jistý si tím může být? Kolik

byl ochoten na svůj pocit vsadit? Koneckonců,

byl to Traťvoda. Chytrý a zlý, takže bylo třeba

uvážit všechny možnosti,

i když Elánius dobře věděl, že chytrý muž si v

nouzi dokáže většinou vymyslet něco nového.

A tak všechny ty osoby, z nichž se Sam

Elánius skládal, teď chodily sem a tam po zadní

palubě, odtokovém kanálu, palubním poklopu,

leváckém obo-ku, nebo jak se tomu zatracenému

kusu kluzkého dřeva pod jeho nohama říkalo, a

potácely se mezi nadějí, nevolností, zoufalstvím,

nevolností,

sebepo-chybováním,

nevolností,

napětím z pronásledování a nevolností. A kutr,

který si, jak se zdálo, vybíral ty nejtvrdší kousky

každé vlny, se hnal za Quirmskou královnou a

spravedlností.

Poručík, který za ním přišel, předpisově

zasalutoval a řekl: „Veliteli, požádal jste nás,

abychom pronásledovali tu loď, protože převáží

skřety, ale nevím

0 žádném zákonu, který by zakazoval

převážet skřety kamkoliv. “

„Ale takový zákon by měl existovat, protože

je to každopádně zločin, rozumíte?” odpověděl

mu Elánius. Pak poklepal poručíka po rameni a

pokračoval: „Blahopřeji vám! Ten váš kutr

skutečně pluje rychleji než zákon. Poručíku,

zákon

nás dohoní. Skřeti mluví, žijí jako

společenství a slyšel jsem jednoho z nich

provozovat hudbu tak, že by při jejím poslechu

propukla v pláč i bronzová socha. Když

vycházím ze současné situace, pak mohu s

jistotou tvrdit, že je násilím odvedli z jejich

domova, a ta loď, kterou pronásledujeme, je

veze někam, kam nechtějí plout. Podívejte, jestli

to ve vás vzbuzuje nějaké nelibé pocity, pomozte

mi dostat se na tu loď a já už to vyřídím sám, co

říkáte? A kromě toho věřím, že je na palubě té

lodi

1 náš vrah. Aleje to jen na vás, poručíku.”

Elánius ukázal bradou na příď a dodal: „Už

jsme tak blízko, že vidím tváře její posádky.

Možná byste mi mohl říci, jaké máte úmysly,

poručíku?”

Bylo mu toho mladíka trochu líto, ale ne zase

moc. Rozhodl se pro tohle zaměstnání

dobrovolně, přijímal povýšení a peníze, které k

tomu patřily, nebo ne? Každý policajt, který si

zaslouží svůj obušek, by se teď, když už se

dostali tak daleko, na palubě Královny alespoň

porozhlédl, není to tak?

„Dobrá, veliteli,” prohlásil poručík. „Nejsem

si jistý, jak se věci přesně mají, ale pozdravíme

Královnu a požádáme o povolení vystoupit na

palubu. “ „Ne! Nebudete žádatl Přikážete jim,

aby okamžitě zastavili a připravili se na policejní

prohlídku! A jestli jsou vám skřeti lhostejní, pak

je tady ta skutečnost, že pronásleduji vraha! “

dodal Elánius. „Nejtěžší zločin - zločin, který

nemůžeme ignorovat! “ Už si ale sám všiml, že

Quirmská královna snížila rychlost, dělala teď

uzel, maximálně dva,3 a k jeho upřímnému

překvapení dokonce vztyčila bílou vlajku.

Když se kutr přiblížil k lodnímu boku

Královny, kapitán už na ně čekal. Na tváři měl

rezignovaný výraz. Řekl: „Nebudeme dělat žádné

potíže, policisté. Vím, že to byla zatracená

hloupost. Máme toho muže, kterého hledáte, a

teď vám ho vydáme. Vždyť my nejsme žádní

piráti! Dobré ráno, poručíku Perdi-xi, omlouvám

se,

jestli

jsem

vám

způsobil

nějaké

nepříjemnosti.’*

Elánius se obrátil k poručíkovi. „Vy kapitána

znáte?“

„Ale samozřejmě, veliteli. Kapitán Vrah je

známý a uznávaný podél celého pobřeží,”

odpověděl poručík, když se kutr tiše políbil s

Královnou. „To pašeráci, ti to mají všechno na

svědomí. Je to tak trochu taková hra.“

„Ale kapitán… Vrah?“ ujišťoval se Elánius.

Poručík hbitě přelezl na palubu Královny a po-

mohl Elániovi nahoru. „Vrazi jsou tady v

okolí velmi známí, je to stará a vážená rodina.

Abych vám řekl pravdu, podle mě se lidem líbí

především to jméno. Myslím, že Pašerák už by

se jim tak nelíbilo.”

„Hned vám toho chlapa přivedeme,

poručíku,“ řekl kapitán, „a řeknu vám, že z toho

moc nadšený není.“

Elánius si ho změřil od hlavy k patě a řekl:

„Jsem velitel Elánius, ankh-morporská Městská

hlídka, a právě teď vyšetřuji přinejmenším dvě

vraždy.”

Kapitán Vrah zavřel oči, položil si na

okamžik ruku na ústa a pak řekl hlasem, v němž

se chvěla marná naděje: „To asi nebude ten

velitel Elánius, že?“ „Kapitáne… Vrahu…

vydejte mi muže, kterého pronásleduji, a jsem si

jist, že pak naše vztahy budou opravdu přátelské.

Chápete, co tím chci říci?“

V podpalubí se ozval jakýsi hluk, nárazy a

výkřiky a pak několik náznaků, že někdo někoho

párkrát silně kopl. Nakonec byl na palubu napůl

vytažen a napůl vystrkán muž, který byl oslepen

kusem hadru, uvázaným přes obličej. „Abych se

vám přiznal, budu rád, že mu uvidím záda,“

prohlásil kapitán a obrátil se k odchodu.

Elánius se ujistil, že námořníci muže pevně

drží, a stáhl mu masku. Chvilku se díval do krví

podlitých očí a pak velmi klidně a odměřeně řekl:

„Poručíku, žádám vás, abyste úředně obsadil

Quirmskou královnu a zatkl kapitána a prvního

důstojníka na základě obvinění z únosu, a to z

únosu pravděpodobně celé skupiny osob,

především pana Jeremiáše Zafrkoně, a také

padesáti nebo více skřetů. Možná, že dojde ještě

k dalším obviněním.”

„Nemůžete unést skřety,“ prohlásil kapitán

Vrah. „Skřeti jsou náklad.“

Elánius nechal jeho slova chvilku viset ve

vzduchu. Kapitán Vrah bude uveden do světa,

jak ho vidí velitel Elánius, ve velitelově volném

čase. Prozatím řekl poručíkovi: „Také bych vám

doporučil, abyste zavřel kapitána a prvního

důstojníka do cely, nebo jak se tomu na takové

lodi říká, protože až tady panu Zafrkoňovi

uvolníte ruce, myslím, že bude chtít z někoho

vyrazit duši. Jsem si taky jistý, že se to dá nějak

urovnat, ale někdo za to bude trpět, a je jen

otázkou rozhodnutí, kdo to bude.“

Pak ale svůj rozkaz změnil. „Ne, myslím, že

bude lepší, když si s kapitánem nejdříve

promluvím v jeho kajutě. Uzenáči, byl bych rád,

kdybyste šel se mnou a dělal si poznámky.

Spoustu poznámek. Jsem rád, že vás zase vidím,

pane

Zafrkoni.

Poručíku,

podle

mého

přesvědčení nemá pan Zafrkoň na svědomí žádný

zločin, kromě toho, že má příliš výbušnou

povahu. A přestože je to muž, kterého jsem

opravdu rád našel, není to ten zkurvysyn, kterého

momentálně hledám. “

Je dobře, pomyslel si zastupující kapitán

Treska, že mi v zápisníku zbývá ještě dost

místa…

„Kapitáne Vrahu, dovolte, abych věci

shrnul,” začal Sam Elánius, když se chvilku mlčky

houpal v kapitánově židli, která hlasitě skřípala.

„Nějací muži, které neznáte, ale k nimž jste se

choval s důvěrou, protože vám udali správné

heslo, tedy heslo, které užíváte ve styku s

pašeráky, s nimiž jste si vytvořil něco, co by se

dalo nazvat oboustranně užitečnými vztahy, vám

předali muže. Byl spoutaný a měl roubík a oni

vám řekli, abyste jej odvezl do Jakazačistá-nu,

protože, a teď cituji: .Potřebuje trochu zchladit

hlavu.1 Taky jste mi řekl, že vám ti muži tvrdili, že

je to podle zákonů v pořádku.”

Otočná židle zaskřípala, protože se Elánius

pro efekt otočil kolem dokola, a pokračoval:

„Kapitáne Vrahu, zastupuji v Ankh-Morporku

zákon a možná víte, že řada vlivných politiků na

světě dá na můj úsudek, a kapitáne Vrahu, nevím

o žádném zákonu, který by legalizoval únos.

Zeptám se svého kolegy v Quirmu, který je

odborníkem na quirmské právo, jestli zná

nějakou místní vyhlášku, podle které je možné

svázat někoho, kdo nespáchal žádný zločin,

odvléct ho na loď a poslat proti jeho vůli do

nějakého podivného místa kamsi daleko.”

Otočná židle stačila zaskřípat jen jednou a

poručík Perdix s těžkým povzdechem odpověděl:

„Veliteli Elánie, o žádné takové změně v

zákonech nevím, a proto vás, kapitáne Vrahu,

zatýkám,” a s těmi slovy položil poručík ruku na

rameno sklíčeného kapitána, „a obviňuji vás z

únosu, napomáhání únosu, ze skutečného i

předpokládaného fyzického napadení a dalších

zločinů, které mohou vyjít najevo v průběhu

podrobného vyšetřování. Zatím, během zpáteční

cesty do přístavu, je Quirmská královna soudně

obstavena a bude pečlivě prohledána od špiček

stožárů po kýl.”

Elánius se s židlí otočil tak, aby mu zničený

námořní kapitán neviděl do tváře, ale aby mu do

ní viděl kapitán policejní, mrkl na něj, a ten místo

odpovědi téměř neznatelně přikývl. Otočil židli

nazpět a pokračoval: „Připravit nevinného

člověka o svobodu, i když třeba jen na týden,

kapitáne, je opravdu vážný zločin. Nicméně

poručík mi řekl, že o vás mají na zdejším pobřeží

velmi slušné mínění a že jste všeobecně

považován za příkladného občana. Já osobně

nemám rád svět, kde se obyčejní lidé, kteří

jednají ze strachu, donucení, nebo dokonce z

nesprávně chápané úcty dostanou do vězení,

zatímco ti velcí a vysoko postavení, kteří jsou

skutečnými strůjci, podněcova-teli, původci,

nebo dokonce přímými pachateli, uniknou

naprosto beztrestně. Předpokládám, že takový

svět se nelíbí ani vám, že?“

Kapitán Vrah upíral pohled na špičky svých

námořnických bot, jako kdyby se obával, že

vybuchnou, nebo začnou zpívat. Nakonec se mu

podařilo zamumlat: „No, v tom tedy máte

pravdu, veliteli.”

„Díky, kapitáne. Jste muž, který zná svět.

Právě teď potřebujete přítele a já potřebuji

nějaká jména. Potřebuji jména těch lidí, kteří vás

dostali do těchhle nepříjemností. Takže… pan

kovář Zafrkoň mi řekl, že nemůže říci, že v době,

kdy byl ve vaší nezákonné péči, by s ním někdo

špatně nakládal. Nepochybně byl dobře krmen,

dostával pivo a denně sklenku rumu, a dokonce

měl k dispozici několik starších čísel časopisu

Chichot, holky a podvazky, aby si mohl ukrátit

čas. I on by rád slyšel nějaká jména, kapitáne

Vrahu, a je možné, že až ta jména dostaneme a

všechno budeme mít v ověřeném zápisu, možná

by se mi ho podařilo přesvědčit, aby výměnou za

určitou sumu peněz, výše je v jednání, na své

uvěznění zapomněl. Podmínkou je ovšem ještě

jedna věc. Chtěl by dostat možnost postavit se v

boji bez jakéhokoliv omezení, poctivě a přímo,

vašemu prvnímu důstojníkovi, kterému neřekne

jinak než ,ten pytel sraček1. Je to zřejmě nějaký

námořnický výraz a já nebudu předstírat, že mu

rozumím. Jak se zdá, váš první důstojník ho

tloukl, když Zafrkoň protestoval proti svému

uvěznění, a pan Zafrkoň by si s ním rád srovnal

skóre. “

Elánius vstal a protáhl si ruce, aby se zbavil

ztuhlosti. „Tohle všechno je ovšem velmi

netradiční, zvláště proto, že tady máme našeho

poručíka,

slušného,

nezkorumpovaného

a

mladého policejního důstojníka, ale myslím si, že

kdyby přivedl Královnu zpět do přístavu a vás

předal úřadům s obviněním z pašeráctví, mohl by

si říci, že svou čest uspokojil. Bude to pro vás

nepříjemné, ale rozhodně ne tolik, jako kdybyste

byl obviněn z napomáhání únosu. Co myslíte?”

pokračoval Elánius s optimistickým výrazem.

„Tady poručík si vyslouží pírko za klobouk a

možná ztratí nějaké to slovo ve váš prospěch,

když už jste tak populární, a především

nápomocný občan.”

Elánius mrkl na poručíka Perdixe. „Je

pravda, že toho mladíka neučím právě hezké

věci, kapitáne, a proto vás žádám, abyste se k

němu choval jako k příteli, zvláště pokud by vám

někdy v budoucnosti položil tu a tam nějakou

nevinnou otázku spojenou s lodní plavbou,

lodními náklady, přepravovaným zbožím a

podobně. To je samozřejmě na vás, kapitáne

Vrahu. Myslím, že nějaká jména znáte,

přinejmenším jména těch lidí, s nimiž jste jednal, a

samozřejmě i jméno jejich zaměstnavatele.

Nechcete mi něco říci?”

Podrážky bot zašoupaly po podlaze.

„Heleďte, veliteli, nechci si znepřátelit mocné lidi,

chápete, co tím myslím?”

Elánius přikývl a naklonil se kupředu tak, že

se díval kapitánovi přímo do očí. „Jistě, tomu

samozřejmě přesně rozumím, “ řekl tiše, „a to je

důvod, proč byste mi měl ta jména říci. Ta

jména, kapitáne. Jména. Já opravdu chápu, že

si nechcete znepřátelit vlivné osoby, a já právě

teď přemýšlím, že dám vaši loď zkonfiskovat a

zničit, protože jste obchodoval s živoucími,

dýchajícími, myslícími a tvůrčími inteligentními

bytostmi. Jednoduše řečeno, pokud bychom to

teď provedli po mém, mohl bych se dostat do

jistých nepříjemností, ale kdo ví? Svět se může

velmi rychle změnit a pro vás se už rozhodně

rychle mění.“ Poplácal kapitána po zádech.

„Kapitáne Vrahu, byl bych rád, kdybyste mě teď

a tady bral jako svého přítele.”

Pak Elánius naslouchal, po zeleném sukně se

kutálely červené koule a srážely ty barevné a

zákony byly ve velkém porušovány, aby se

zákonům učinilo zadost. Jak byste to chtěli

vysvětlit laikovi? A jak byste to vysvětlovali

právníkovi? Koneckonců… jak byste to vysvětlili

sami sobě? Probíhalo to ale velmi rychle a člověk

to buď dokázal uřídit, nebo se v tom ztratil. Tak

dělal to nejlepší, co mohl, a hrál takovou hru, na

jakou měl v ruce karty.

Quirmská královna dorazila do přístavu

ještě téhož dne, o dva a půl měsíce dřív, než byla

očekávána, k hrůze, zklamání a možná i radosti

manželek a milenek mužů posádky. Velitel

přístavu to zaznamenal do přístavního deníku a je

třeba říci, že ho také upoutala skutečnost, že

jakmile posádka vystoupila na břeh, většina z

mužů se vydala kolem ostatních lodí kotvících v

přístavu na tiché místo na pláži, nedaleko

opravárenského doku, kde stála Úžasná Pička,

kterou mezitím postavili na skluz.

Kapitán Gastritik Čujtón obcházel svou loď

jako matka kvočna přerostlé kuře a upravoval si

obvaz na ruce. Když uviděl Elánia, tvář se mu

rozzářila. „Tedy, sire, u všech platejzů, všechna

čest, to tedy ano! To, jak jste nás dostal

bezpečně na souš, to byla práce pro celého

chlapa, sire! Nikdy vám to nezapomenu a stejně

tak vám to nezapomene ani má žena, ani dcera! “

Elánius přelétl pohledem loď. „No, mně

připadá hodně otřískaná, kapitáne - myslím

samozřejmě vaši loď, ne vaši ženu.“

Jak se ale zdálo, byl kapitán doslova nabit

optimismem.

„Přišli jsme o podstatnou část obložení

lopatkových kol, ale abych řekl pravdu, byla už

dlouho zralá na pořádnou rekonstrukci. Ale

drahý veliteli, my jsme pluli na zblitkové vlně a

všichni to přežili! A co víc - Co to u všech sedmi

pekel dělají?11

Elánius zaslechl ostré tóny píšťalky už před

okamžikem, ale když se teď ohlédl, viděl, jak po

pláži energickým krokem pochoduje velká

skupina skřetů. A v jejich čele kráčel Smrádek,

který měl na denním světle modrou barvu a hrál

na starou dutou krabí nohu. Když míjel Elánia,

přestal hrát na tak dlouho, aby stačil říci: „Žádné

pobřežní skály pro skřet! Hurá! Nazpět domů,

nazpět domů, tak rychle, jak to jde! A ti nahoře

se dívají, oni jásají! A ti, kteří chtějí zastavit… no

ano, policista Smrádek a jeho malej kamarádi,

tak tamti uviděj, že Smrádek horší než noční

můra!“

Elánius se rozesmál. „Cože? Co tím chceš

říct?

Skřet s plackou?11 Musel při tom zrychlit

krok, protože Smrádek chtěl očividně dostat

skřety z pláže tak rychle, jak to jen šlo.

„Smrádek nepotřebuje žádný placka, kolega

Po-lí—ci-sta! Smrádek nejhorší noční můra sám

jednoosob-ně. Pamatuješ malý chlapec? Malý

chlapec otevře kniha a vidí zlý skřet a já vidím

zlobivý malý chlapec! Dobré pro nás, ty malý

chlapec, že my oba měli pravdu!“

Elánius se za nimi díval. Viděl, jak pochodují

a zrychlují, dokud nezmizeli v křovinách na okraji

doků. Na okamžik Elánia napadlo, že kdyby se

teď rozeběhl kupředu a hledal by nějaké stopy

po zástupu skřetů, žádné by nenašel. Byl

zmatený. Na tom ale nezáleží, být zmatený je

častým údělem policistů. Jeho práce spočívala v

tom, dávat světu nějaký smysl, a byl by rád,

kdyby mu svět aspoň někdy vyšel kousek vstříc.

„Není vám nic, veliteli?”

Elánius se otočil a podíval se do vážného

obličeje poručíka Perdixe. „No, tak nějak si

nejsem jistý, kdy jsem se naposled vyspal, ale

pořád ještě stojím na nohou! A mám všechna

jména a popisy.” Tři jména a z toho jedno… páni

Jaké to bylo jméno, tedy… pokud jste věřili

slovu někoho, kdo byl pyšný, že se jmenuje

kapitán Vrah. Tomu muži už bylo přes padesát, a

to není dobrý věk na to, utíkat a skrývat se. Ne,

Vrah nebude problém. Ani Zafrkoň ne, i když je

to pitomý buřič. To, co bylo u Zafrkoně

podezřením, kapitán Vrah věděl. Jenže, nebyl to

Elánius, kdo chtěl možnost vyrovnat si své účty s

prvním důstojníkem Královny, i když je třeba

říci, že to byl nepříjemně vyhlížející chlap s

bradou jako řeznická holínka. Právě teď se k nim

přibližoval klátivým krokem a v patách mu

nervózně popocházel ustaraný kapitán Vrah.

Elánius popošel ke kováři. „No tak, pane.

Vrah zaplatí, cokoliv bude třeba, abyste byl jak

vy, tak poručík spokojený a aby mu jeho loď

zůstala. Počítejte si to jako nenahraditelnou

zkušenost.”

„Pořád ještě je tady ten zatracený první

důstojník,” prohlásil kovář. „Zbytek posádky se

choval slušně, ale ten chlap je zbabělý surovec!”

„Dobrá,” přikývl Elánius, „tady ho máte. Je

to chlap proti chlapovi a já tady zůstanu, abych

dohlédl, že to bude fér hra. Dnešek je opravdu

zajímavý den. Zkoušíme tady poněkud jiný druh

uplatňování práva, rozhodně rychlejší a takový,

který nebude zatěžovat soudce. Tak do toho, on

ví, co chcete, a vy to víte taky, pane Zafrkoni.”

Na tomhle konci pláže už se začali

shromažďovat i další námořníci. Elánius

přeskakoval pohledem z jedné tváře na druhou a

prakticky každá z nich odrážela jakousi intuitivní

naději každého těžce pracujícího člověka, že by

tady mohlo každou chvilkou dojít na kus toho

zdravého, zábavného násilí. Kromě toho Elánius

poznal i to, že je první důstojník muž, který často

používá pěsti a dává průchod své špatné náladě,

takže mezi námořníky bude celá řada takových,

které jen potěší, když dostane malou lekci -nebo

možná raději sakra velkou. Pokynem k sobě

přivolal oba soupeře.

„Pánové, tohle je zápas, k němuž dochází

kvůli vzájemné nevraživosti, oba víte, o co tady

jde. Jestli uvidím nůž, bohové ať ochraňují toho,

v jehož ruce bude. Nechci tady žádného vraha -

tedy kromě vás, kapitáne, a tady přede všemi

dávám své slovo, že zastavím zápas v okamžiku,

kdy podle mě bude mít jeden z vás dost. Pánové,

je to na vás.“ A s těmi slovy hbitě a prozíravě

ustoupil.

Ani jeden z obou mužů se nepohnul, ale

Zafrkoň prohlásil: „Znáš rohovnická pravidla

markýze Pava de Chvosta o správném

provozování a vedení rohov-nických utkání?”

Na tváři prvního důstojníka se objevil

ošklivý, zlý úsměv. „Jó, to si piš!“

Elánius neviděl, tedy neviděl úplně přesně,

co se stalo pak, a asi to nestačil postřehnout

nikdo, ale později se většina přítomných shodla,

že Zafrkoň se pohnul jako blesk a jedinou ranou

položil námořníka do prachu. Zvuk těžkého těla,

které narazilo do písku pláže, bylo to jediné, co

ticho porušilo.

Po vteřině si Zafrkoň vmasíroval krev do

pravé ruky, podíval se na padlého obra a řekl:

„Já ne!“ Pak se otočil na Elánia. „Víte co?

Chodíval často pro zábavu močit na skřety v

podpalubí. Zkurvysyn.”

Elánius se v duchu napnul, pro případ, že by

měl padlý námořník v zástupu nějaké kamarády

bez smyslu pro humor, ale zjistil, že se většina

přítomných směje. A proč ne? Velký námořník

padl jako podťatý, ležel nehybně v písku, a to

byl výsledek, který mluvil za všechno a

nepotřeboval další komentář. „Výborně, pane

Zafrkoni, musím říci, že to byl opravdu férový

boj, o tom není pochyb. Možná by měli tady

přítomní pánové odnést prvního důstojníka

zpátky na loď a uložit ho tam.“

Elánius to vyřkl spíše jako příkaz a námořníci

ho okamžitě poslechli, ale pro jistotu dodal:

„Pokud vám to nevadí, kapitáne Vrahu?

Výborně. Tak, a myslím, že bychom si teď měli

vy a já, spolu tady s poručíkem, zajít jako přátelé

na velitelství quirmské Hlídky, kde je třeba

podepsat nějaká ta svědectví a přísežná

prohlášení.”

„Předpokládám, že budete se svým

odjezdem pospíchat, veliteli,” řekl poručík, když

svižným krokem procházeli po Rue de Réveil.

„Abych se přiznal, tak ano,” přikývl Elánius.

„Ceká se ode mě, že si budu užívat dovolené.

Vyzvednu mladého Floriána ve zdejší nemocnici

a pak najdeme nějaký způsob, jak se dostat

nazpět do Sídla.”

Poručík vypadal překvapeně. „Vy se

nechcete co nejrychleji dostat znovu na stopu

tomu vrahovi, sire?”

„Tomu? Myslím, že ho uvidím velmi brzo, o

tom nepochybuji, ale aby bylo jasno, ani on není

koncem všech těch událostí. Hrajete tady u vás

kulečník?”

„No, já jsem se to hrát nenaučil, ale vím, o

co v té hře jde, jestli se ptáte na tohle.”

„Pak jistě víte, že konečným cílem hry je

utopit černou kouli, i když se budete během hry

trefovat do koulí všech ostatních barev a neustále

odrážet koule červené, přičemž je budete někdy

využívat ve své další strategi. Dobrá, já vím, kde

najít černou, a černá se nemůže pohnout. Ty

ostatní? Kapitán nám dal celkem ochotně jména

a popisy. Jestli je chcete zatknout sami a obvinit

je z napomáhání a navádění k obchodu s

inteligentními bytostmi za účelem vlastního

obohacení, pak tu čest quirmskému četnictvu rád

přenechám.”

Usmál se. „Co se mě týče, já jsem přísahal,

že se vrátím co nejrychleji domů ke své ženě a

malému synkovi, kterého jsem v posledních pár

dnech až ostudně… ne… zoufale postrádal, a

víte co? Hned, jak se tam dostanu, je sem

přivezu na návštěvu! Moje žena miluje čerstvý

vzduch a malý Samík bude celý bez sebe ze

slonů, to mi tedy věřte! “

Poručík viditelně pookřál. „Mohl bych v tom

případě navrhnout, abyste se po večeři nalodil na

noční loď? Bude to Černooká Zůža, je dost

rychlá, jako její jmenovkyně v té lidové pověsti.

Vyráží proti proudu řeky… myslím… za tři čtvrtě

hodiny. Je velmi rychlá, nevozí příliš mnoho

nákladu, takže ji opravdu ženou. Budete doma

ráno, co říkáte? Přesně tak čas na to, abyste se

připravil, a jestli se vám tahle myšlenka zamlouvá,

pošlu jednoho z mužů, aby našel Zůžina kapitána

a zajistil, že neodplují bez vás?“ Elánius se usmál.

„Jaká je předpověď počasí?“ „Jasno, veliteli, a

Starý zrádce je klidný a bezpečný jako zahradní

jezírko. Teď už tak zůstane až do konce roku,

protože z něj zblitková vlna vymetla každý

balvan, mělčinu a pahýl. Teď to bude klidná a

příjemná plavba.”

„Dobrý večer, Vaše Milosti!” Hlas byl nějak

povědomý a Elánius uviděl na bulváru něco, co

na první pohled vypadalo jako muž opásaný

širokou šerpou, ale rychlý bližší průzkum ukázal,

že je to poustevník žijící na pozemcích Sídla.

Plnovous měl vzácně čistý a obtočený kolem těla,

stejně jako ruce dvou mladých žen evidentně

chichotavé povahy.

Elánius se na něj s úžasem podíval.

„Dutonoha? Co vy tady děláte?“ To vyvolalo

další hihňání.

„Mám dovolenou, veliteli! No ano! Každý

člověk by měl občas vyrazit na dovolenou, sire!”

Elánius nevěděl, co by na to odpověděl,

proto poklepal poustevníka po rameni a řekl:

„Tak si to užijte, pane Dutonoho, nešiďte se a

nezapomínejte na léčivé bylinky!”

„Myslím, že je budu opravdu potřebovat,

veliteli…”

Říkejte si, co chcete, ale jídlo v jídelně

quirmské policejní stanice bylo zatraceně dobré, i

když užívali trochu příliš mnoho avec, pomyslel si

Elánius. Dávají avec prakticky do všeho.

Elánius, skvěle nasycený, vyčištěný a

vymydlený a s několika výjimečně důležitými

dokumenty zasunutými do své čistě vyprané a

dokonale vyžehlené košile, mířil v doprovodu

hlavního policisty Závěrka po nábřeží k

Černooké Žůže. Poručík a dva policisté ho

doprovodili do kajuty, kde mu trpasličí stevard

předvedl čistotu postele a povlečení a dokonale

naškrobená prostěradla.

„Je pro nás čest, že v nich budete odpočívat,

veliteli. Zjistíte, že Žůža nabízí velmi plynulou a

pohodovou jízdu, i když občas trochu vyhodí,

no, ostatně jako její jmenovkyně, ale znáte to,

mluviti stříbro, mlčeti zlato. A ve vedlejší kajutě

je samozřejmě připraveno lůžko pro policistu

Závěrka. Asi byste byli nejraději, kdybychom

vypluli co nejdříve, že?”

A to také vypluli. Žůžu poháněli dva volci

stejně jako Užasnou Pičku, ale bez těžkého

nákladu a s pouhými deseti pasažéry na palubě

představovala na Starém zrádci expres. Její

lopatková kola, samozřejmě díky rychlým

převodům, za sebou nechávala dlouhou

zpěněnou stopu daleko po proudu.

„A co se bude dít teď, veliteli?” zeptal se

Florián, který se opíral o zábradlí, zatímco oba

pozorovali, jak v dálce za zádí lodi mizí Quirm.

„Tedy, chtěl jsem říci, co uděláme teď?“

Elánius s nesmírným potěšením pokuřoval

doutník. Tak nějak mu přišlo, že je to správné

místo a správný čas. Sňupec byl moc příjemný,

ale kvalitní doutník má svůj čas, moudrost a

osobnost. Bude nešťastný, až tenhle dohoří.

„Teď nic dělat nepotřebuji,” odpověděl a

obrátil se k zapadajícímu slunci. A taky v

posledních dnech nevidím často zapadat slunce,

pomyslel si. Většinou vidím tak půlnoc. A

Traťvodu nepotřebuju pronásledovat, znám ho

jako sama sebe. Pak se v duchu odmlčel,

protože ho šokoval skutečný význam té

myšlenky.

Nahlas pokračoval: „Viděl jste ty dva

quirmské důstojníky nastupovat na loď, že? To

jsem zařídil já. Ti pochopitelně zaručí, že

nebudeme při plavbě vyrušováni. Posádka byla

samozřejmě informována, že by vrah mohl

podniknout pokus dostat se na palubu. Podle

poručíka se kapitán Zvěstovatel zaručil za

všechny členy své posádky, kteří se s ním věrně

a oddaně plaví už celá léta. Já osobně ale

dohlédnu, aby byly dveře mé kajuty zamčeny, a

vám doporučuju totéž, Floriáne.

Za tím vším je chamtivost, chamtivost a

pekelné jedy. Obé jsou to zabijáky, ale hrabivost

je mnohokrát horší. Víte, když obvykle mluvím s

mladými důstojníky, jako jste vy, říkám, že v

jistých druzích pří-padfl musíte vždycky sledovat

peníze, že byste se měli ptát: ,Kdo prodělá?’ a

taky ,Kdo vydělá?‘“ Elánius smutně hodil

nedopalek doutníku do vody. „Ale někdy je

třeba sledovat aroganci… Měl byste hledat ty,

kteří nevěří, že je může spravedlnost dostihnout,

kteří věří, že mohou jednat na základě práva,

které ti ostatní nemají. Práce a povinnost

zástupce zákona je dokázat jim, že se mýlí!”

Slunce zapadalo. „Věřím, veliteli Elánie, že v

sobě máte něco, co by dokázalo samo o sobě

pohánět tuhle loď, jen kdyby to člověk dokázal

spoutat!” prohlásil Florián s obdivem. „A

vzpomínám, že jsem někde četl, že vy byste

dokázal zatknout i bohy, kdyby spáchali něco

zlého.”

Elánius zavrtěl hlavou. „Jsem si jistý, že jsem

nikdy nic takového neřekl. Jenže zákon je řád a

řád je zákon, a ten musí být nade všechno. Na

tom je založený běh světa i běh nebes, a nebýt

řádu, mládenče, nemohla by jedna vteřina

následovat druhou.”

Vnímal, jak se mírně kymácí. Nedostatek

spánku dokáže otrávit mysl, obrátit ji zvláštními

směry. Elánius cítil Floriánovu ruku na svém

rameni. „Pomůžu vám do kajuty, veliteli. Byl to

velice dlouhý den.”

Elánius si nepamatoval, jak se vysvlékl a ulehl

do postele, nebo přesněji řečeno na lodní

kavalec, ale musel to udělat, a podle drobných

zbytků pěny na malém umyvadle, kterým byla

kajuta vybavena, si dokonce i vyčistil zuby. Spal

spánkem mrtvých, až na to, že se nedostal do

stavu, kdy se z těla začnou odlamovat kousky a

tělo se rozpadá v prach. Jediné, co si pamatoval,

byla chladná temnota a teď, když se začal vracet

ke světlu, ještě jistota, že tam někde v temnotě

našel poselství, které mělo čekat na návrat

myšlenky. Jde po tobě, Elánie - Tabulová

službo. Víš to, protože jsi poznal, co má v

očích. Znáš ten typ. Chce zemřít od toho dne,

kdy se narodil, ale něco se pokazí, a tak místo

toho zabíjíjiné. Najde tě a já taky. Doufám, že

my tři se sejdeme v temnotě.

Poselství odeznívalo a Elánius upíral oči na

protilehlou stěnu, v níž se najednou po opatrném

zaklepání otevřely dveře, aby v nich stanul

stevard, který nesl na podnose to, co zaručeně

zažene každou noční můru - šálek dobrého,

horkého čaje.4

„Nemusíte vstávat, veliteli,” konejšil ho

vesele stevard, když kladl šálek do malého

výklenku u lůžka nevelké kajuty, který tam při

stavbě lodi dala vestavět nějaká opravdu

prozíravá a otevřená hlava, aby nádobí nemohlo

vyklouznout. „Kapitán by vás rád informoval, že

budeme přistávat během dvaceti minut, i když je

samozřejmě jen na vás, jestli chcete zůstat na

palubě a dokončit v klidu svou snídani, zatímco

vyčistíme podpalubí, vyměníme zvířata ve mlýně,

nabereme poštu a píci a nějakého toho

cestujícího. V kuchyni dnes máme…“ a pak

stevard nadšeně vychrlil takové menu, že stačilo

jen poslouchat, aby se Elánius cítil přejedený, a

končilo pompézním zvoláním: „A obložený chléb

s opečenou slaninou!”

Elánius si odkašlal a prohlásil zachmuřeně:

„Předpokládám, že nemáte žádné mušli, co?“

Vždyť Sibyla byla pouhých dvacet minut odsud.

Stevard se zatvářil překvapeně. „No,

ingredience bychom samozřejmě našli, ale já

jsem si myslel, že nepatříte k pojídačům té

králičí stravy\“

Elánius si znovu připomněl Sibylu. „No víte,

možná se mi dnes trochu hýbe nos.“

Jakkoliv byla kajuta luxusní, prostorná

rozhodně nebyla. Elániovi se podařilo oholit

břitvou, kterou mu zapůjčil stevard „s uctivým

pozdravem od kapitána, veliteli,” pak použil

umyvadlo, kolem nějž opatrně rozložil mýdlo,

žínku a trpasličí ručník, a to mu pomohlo provést

osobní hygienu způsobem, kterému jeho stará

matka říkala „umýt si ty viditelné kousky”. Ale

provedl to pozorně a v duchu se utěšoval, že

tenhle malý, dřevěný svět už brzo opustí a bude

zpět ve světě Sama Elánia, manžela a otce.

Zatímco ze sebe dělal upraveného, čistoty

milovného občana, tu a tam ve své činnosti ustal,

obrátil se ke svému odrazu v zrcadle na holení a s

jistými rozpaky si sděloval: „Fred Tračník!”

Ukázalo se, že se v luxusní kajutě opravdu

skvěle vyspal, i když byla tak malá, že v praxi by

se hodila spíš pro náročnou mrtvolu. Když se

tedy Elániovi nakonec podařilo pořádně, i když

nesystematicky omýt každý kousek těla, na který

dosáhl, a stevard mu přinesl dávku ovoce, oříšků

a obilovin hodnou mnicha - vegetariána, rozhlédl

se malou kajutou, jestli tam náhodou něco

nezapomněl. V zrcadle uviděl tvář. Byla to jeho

tvář, i když je třeba říci, že u zrcadel na holení to

není nijak výjimečný úkaz. Elánius v zrcadle řekl:

„Určitě víš, že tě nechce jenom zabít. To by

takovému mizerovi nestačilo, ani zdaleka ne.

Chce tě zničit a zkusí všechno, dokud se mu to

nepodaří.”

„Já vím,“ řekl Elánius a dodal: „Ty nejsi

démon, že ne?“

„Ani náhodou, “ odpověděl odraz v

zrcadle.,.Možná

jsem

stvořen

z

tvých

podvědomých myšlenek a momentální otravy z

můsli, v němž bylo několik zkvašených rozinek.

Dávej pozor na to, kudy kráčíš, veliteli. Dívej se

dobře.“ A byl pryč.

Elánius ustoupil od zrcadla a pomalu se

otočil. Musela to být má tvář, pomyslel si, jinak

by to bylo obráceně, ne?

Prošel chodbou a narazil na realitu v podobě

desátníka Nobyho Nóblhócha, za jehož zády už

realita nevypadá tak reálná.

„To jsem rád, že vás vidím, pane Elánie!

Páni, vy ale vypadáte fit! Teda ta dovolená vám

musela udělat děsně dobře! Máte nějaký

zavazadla?” Tuhle otázku položil s absolutní

jistotou, že Elánius žádná zavazadla nemá, ale

ukázat dobrou vůli nikdy neškodí.

Elánius jeho snahu ignoroval. „Je všechno v

pořádku?”

Noby se poškrábal na nose a odněkud mu

odpadl kousek. No ano, pomyslel si Elánius.

Jsem opravdu nazpět!

„Nó, ty obvyklý věci, co se dějou, se dějou

dál, ale máme to pod kontrolou. Mohl bych vás

upozornit tam na ten kopec? Dávali veliký pozor,

aby nepoškodili stromy, a lady Sibyla

vyhrožovala zdlouhavou smrtí každýmu, kdo

poplaší skřety.”

Nic nechápající Elánius obrátil pohled k čáře

obzoru a uviděl Šibeniční vrch.

„U všech rohatých! To je věž klikačky\ To

je zatracená semaforová věž! Sibyla se z toho

totálně zvencne!“

„Teda, abych vám řek pravdu, když si lady

Sibyla přečetla dopis od kapitána Karotky, byla

pro hned. On jí napsal, že tohle není vhodnej čas,

abyste s Hlídkou nebyl v kontaktu. Znáte ho,

pane, je to děsně přesvědčivej policista, a proto

se mu taky podařilo přinutit semaforovou

společnost, aby sem hned vlítla a postavila tady

provizorní věž. Makali na tom celou noc a

napojili ji na Velkou linku natotata!“ Tentokrát se

Noby zadloubal v nose, pak si zkoumavě

prohlédl výsledek svého sondování, zkušeným

pohybem ho odcvrnkl pryč a pokračoval:

„Akorát jednu věc, sire, Ankh-morporská

Kometa vás chce vyzpovídat ohledně toho, že

jste velký hrdina, který zachránil něčí úžasnou

kundičku

Pak nastala odmlka, po kterou čekali, až se

Florián přestane dusit smíchem a chytí dech, a

když se tak stalo, řekl Elánius: „Desátníku Noby

Nóblhóchu, tohle je hlavní policista Závěrek.

Říkám mu hlavní policista, protože je jediným

představitelem zákona ve zdejším kraji, tedy až

dosud byl. Tohle je jeho rajón, a tak to budete

respektovat, ano? Kdo s vámi ještě přijel z

města?“

„Seržant Navážka, pane Elánie, ale ten zůstal

v Sídle a hlídá Její Milost a malýho Samíka…

samozřejmě s veškerou jemnou nenápadností.”

Jedna část Elániova vědomí nevědomky

zatajila dech. Navážka a Jeefes? Dohromady by

se dokázali postavit armádě. Otřásl se. „A Fred

Tračník?1*

„Ne, pane Elánie. Ta druhá klikačka přišla,

když už jsme byli na cestě, ale myslím, že tady

bude brzo.“ „Pánové, jedu domů,“ prohlásil

Elánius, „ale, pane Závěrku, kdy popluje nejbližší

loď do Quirmu?“ Florián se rozzářil. „Máte štěstí,

veliteli! Milka E. Karamelka odplouvá zítra

ráno! Přesně to nejlepší, co si myslím, že byste

mohl chtít. Velká a pomalá, ale to vám jistě

nevadí, protože je tam herna a různá zábava.

Celá řada turistů, ale s tím si nelámejte hlavu,

sire, vaše jméno je teď známé po celé řece!

Věřte mi! Stačí slovo, a kapitán Karamelky vám

na

lodi

zajistí

královskou…

promiňte,

samozřejmě velitelskou kajutu, co říkáte?“

Elánius už už otvíral ústa, aby se zeptal, jestli

je to drahé, ale pak je zase zavřel, protože si s

rozpaky uvědomil, že za bohatství Berankinů by

se zřejmě daly koupit všechny lodi na Starém

zrádci.

Florián, jako dobrý policajt, kterým začínal

být, si všiml toho krátkého zaváhání a dodal: „Na

téhle řece jsou vaše peníze k ničemu, veliteli,

věřte mi. Zachránce Pičky si na celém Starém

zrádci nemusí kupovat své doutníky, ani platit

kajutu!“

Noby Nóblhóch se začal prohýbat smíchem

a tak tak ze sebe vypravil: „Tak Pičky?“

Elánius si povzdechl. „Noby, jmenovala se

Pepička, zkráceně Pička. Je ti to jasné?“ Na

některé lidi prostě jednoduché vysvětlení neplatí,

platilo jen na Elánia. „A Noby, chci, abys počkal

tady, a jakmile dorazí kočár s Fredem, máš za

úkol dopravit ho co nejrychleji do skřeti jeskyně

na kopci, rozumíš?”

„Jasně, pane Elánie, “ přikývl Noby a sklopil

oči ke špičkám svých bot.

„Hm, a Noby, kdybys viděl skřeta, který

páchne

jako latrína a namodrale světélkuje, tak si

pamatuj, že je to kolega policista, takže na to

nezapomínej.”

Elánius rychle vykročil směrem k domu a

zjistil, že mu Sibyla vyšla napůl cesty vstříc. Před

ní běžel malý Samík, který narazil otci do nohou

a objal mu je, kam až dosáhl.

„Tati! Já umím podojit kozu! Musíš ji tahat za

cecky, tati, jsou celé takové jako gumové!”

Elániův výraz se nezměnil, ani když Samík

pokračoval: „Ataky se učím dělat tvaroh! A taky

mám úplně nové jezevčí hovínko a bobky od

lasičky!”

„No ne, ty jsi ale měl spoustu práce,” usmál

se Elánius. „Kdo ti řekl slovo ,cecky‘?“

Mladý Samík se rozzářil. „To byl pasák krav,

Vilém, tati.”

Elánius přikývl. „No, o tom si promluvíme

později, Same, ale nejdřív si promluvím s

pasákem krav Vilémem.” Pak bez ohledu na

praskot v zádech zvedl Samíka do náruče.

„Doufám, že v těch tvých dobrodružstvích hrálo

podstatnou roli i pořádné mytí rukou?”

„O to se postarám,” řekla lady Sibyla, která

k nim právě došla. „Tedy, něco ti řeknu, Same…

já tě skoro nepustím z očí a prosím, najednou je

z tebe zase hrdina! Vážně, mluví o tom celá řeka.

Boj na říční lodi? Námořní pronásledování? Pro

všechny svaté, nevím, kam bych schovala vlastní

obličej, takže kdybys byl tak laskav a postavil

naše dítě opatrně na zem, přitiskla bych ho pevně

k tomu tvému!”

Když pak dostal Elánius možnost znovu se

nadechnout, zabručel: „Je to vážně zatracená

semaforová věž, viď? A když se toho všeho teď

domákla Kometa, udělají z toho ti zatracení

hlupáci zase fámu v tom smyslu, že jsem nějaký

hrdina.”

Když se od sebe odtrhli, řekla lady Sibyla:

„Ne, Same… no, možná tak trochu, ale divil by

ses, jak rychle kolem řeky putují novinky. Podle

všeho jsi stál na střeše kormidelny Úžasné Pičky

a bojoval s vrahem a on na tebe vystřelil z kuše a

ty jsi tu střelu odrazil! Řekli mi, že v zítřejších

novinách bude tahle situace umělecky ztvárněná

na celé straně! Takže znovu říkám, nevím, kam

bych se schovala!” Pak už se ale Sibyla

nedokázala dál přetvařovat a šťastně se

rozesmála. „Něco ti řeknu, Same, dnes můžeš

mít k večeři, cokoliv si budeš přát!“

Elánius se k ní naklonil a zašeptal jí něco do

ucha. Jeho žena ho pleskla po tváři a řekla:

„Možná později!” V té chvíli řekl Elánius, který

nabyl sebevědomí: „Všiml jsem si, že je

poškozený most?”

Sibyla přikývla. „Bohužel, drahý, byla to

opravdu děsivá bouře, že? Smetla celý střední

oblouk a všechny tři amúzie.5 Pamatuju si je od

té doby, co jsem byla malá. Vždycky, když jsme

přejížděli most, tak mi matka zakrývala oči, a

proto jsem se o ně neobyčejně zajímala, zvláště o

tu, co se škrábala na zadku.” Její úsměv se

rozšířil. „Ale nedělej si starosti, Same, nahé dámy

se shánějí velmi snadno.”

Elánius z jejího úsměvu načerpal klid. Ale v

myšlenkách mu na povrch znovu vybublalo to

malé zrádné podezření. Myslel si, že už ho docela

udusil, ale ta zatracená věc se vracela. Proto si

odkašlal a řekl: „Sibylo, ty jsi probírala plány,

které se týkaly mé dovolené, s Vetinarim, že?“

Sibyla se zatvářila překvapeně. „No, ale

samozřejmě, drahý. Koneckonců, je to technicky

vzato tvůj nadřízený. Zdůrazňuji jen technicky.

Mluvila jsem s ním o nějakých plánech na charitu

a tak podobně. Už si to přesně nepamatuju,

protože těch projektů je nepočítané. Ale nedělal

nám žádné potíže. Řekl, že je nejvyšší čas, aby

sis trochu odpočinul od svých hrdinských

povinností!”

Elánius byl dost moudrý, aby nevyslovil to,

co se mu dralo na rty, takže místo toho opatrně

řekl: „Hm, takže to náhodou nebyl on, kdo

navrhl, abychom jeli sem, na Sídlo?”

„Abych se ti přiznala, Same, už je to nějaký

pátek, ale měli jsme oba na mysli jen tvé dobro,

vždyť víš. Prostě jsme to tak všeobecně probrali,

a to je všechno, vážně.”

Elánius už se dál neptal. Nikdy si nebude

jistý. A kromě toho, věci se daly do pohybu a už

se nedají zastavit.

Později se Samuel Elánius, tedy všichni ti

Samuelové v něm, vykoupal v rozlehlé koupelně.

Z vody ve vaně mu vyčuhovala jen špička nosu,

a když z ní pak vylezl, byl stejný jako předtím,

jenže mnohem, mnohem čistší. Svědectví byla

uložena v pokladně Sídla, a když jednou

Berankinové vybudují pokladnu, není to místo,

kam byste se dostali ve spěchu. Tak především

jste potřebovali kombinaci, která otevírala menší,

ale rozhodně svrchovaně výkonný sejf, z nějž jste

museli vzít klíč, který bylo třeba zasunout do

zámků ukrytých v trojích hodinách na různých

místech Sídla. Klíč po zasunutí spustil hodinový

stroj ovládající časový spínač. Sibyla ráda

vzpomínala na to, jak její dědeček „s šunkama v

jednom kalupu,” jak prý říkával, pádil velkou

síní, aby stačil zasunout klíč do posledních hodin

dřív, než hodinový stroj v prvních hodinách

doběhne a než spadnou gilotiny. Co máme, to

podržíme, pomyslel si Elánius, když absolvoval

stejný rituál. No, rozhodně to mysleli vážně. Teď

se oblékl do šatů, které nepáchly rybinou. Co

dál?

Bylo hezké vyrazit si zase s malým Samem na

procházku. Sebevědomý otec na procházce se

svým synkem, ne? Klasický utěšený obrázek.

Shodou okolností tenhle obrázek zahrnoval i

vzdálenou hmotu seržanta Navážky, který splýval

s okolím, věc, kterou trolí policista dokáže

jednoduše tak, že si sejme helmici a zbroj, zastrčí

si za ucho čapí nůsek, a tak se díky své kamenné

a minerální povaze stane bez velké námahy

součástí krajiny. Trolí policisté obvykle nosili

mnoho-XL verzi standardní policejní zbroje,

protože velká část síly policisty spočívá v tom, že

vypadá jako policista.6 Bezpečnostní funkce

zbroje je téměř zanedbatelná, protože existuje

celá řada zbraní, které, ovládané zkušenou

rukou, ocelovou zbroj prorazí, ovšem pokud

stejné zbraně použijete na nahého trola, tak ho

tak akorát namíchnete.

Navážkovi se právě teď nedařilo nevynikat

nad čáru obzoru. Pravda, byl osobním strážcem

a kromě toho s sebou měl svůj dobývací

samostříl, který skutečně dokázal to, co se o něm

psalo na dřevěném bednění, v němž byl dodáván.

Některým zbraním se říká hračka sobotní noci,

Navážkův samostříl, do nějž se vkládaly střely po

otýpkách, by vám vydržel celý týden. Někde,

kde ho Elánius neviděl, což znamenalo, že ho

neviděl nikdo, tady byl i Jeefes. Takže tady byl

ten utěšený obrázek celý: Tatínek, který si s

malým synkem vyšel na procházku, v přítomnosti

palebné síly schopné jednou ranou zlikvidovat

celou četu. Sibyla na tom trvala, a to stačilo.

Elánius v nebezpečí - to byla jedna věc, s tím se

Sibyla smířila hned od začátku, ale malý Samík?

To tedy ne!

Když tak stoupali na Šibeniční vrch, aby se

podívali na novou semaforovou věž, pomyslel si

Elánius, že Traťvoda by jistě nepoužil luk. Luk

byl výhodný, ale pravý zabiják… no, zabiják

chce být blízko, aby dobře viděl. Traťvoda zabil

skřeti děvče a pokračoval v jeho zabíjení ještě

dlouho poté, co už byla mrtvá. Byl to kluk, který

si chtěl užít legraci. Chtěl, aby Elánius viděl, kdo

ho zabíjí. Ale Elánius, jak si Elánius uvědomil,

znal vrahy tak dobře, že to někdy bralo jeho

myšlenkám klid.

Když došli na kopec, čekal tam na ně

rozesmátý Noby, který jim několikrát zasalutoval

řadou variací na téma fešácký pozdrav, ale byl

očividně poněkud nervózní, protože nebyl sám.

Vedle něj seděla mladá skřetka. Noby se ji

spěšně pokusil odehnat a ona, očividně nerada,

se o kousek odsunula, ale přitom nespouštěla

obdivný pohled z malého desátníka.

Navzdory všemu se Elánius pokusil potlačit

nutkání se rozesmát a podařilo se mu to změnit

na škrobený výraz.

„Bratříčkuješ se s domorodci, Noby?“

Malý Samík došel ke skřeti dívce a chytil ji

za ruku. Měl sklony chytat za ruku každou ženu,

kterou potkal poprvé, což byl zvyk, o kterém si

jeho otec myslel, že by mu mohl v pozdějším

životě otevřít mnohá dvířka. Děvče se pokusilo

ruku opatrně vytáhnout, ale malý Sam byl velmi

důsledný držič.

Noby upadl do ještě větších rozpaků. „Já se

s ní nebratříčkuju, pane Elánie, to ona se chtěla

bratříčkovat se mnou! Přišla s košíkem takovejch

malejch houbiček a ty mi dala, čestně!”

„ Jseš si jistý, že ty houby nejsou jedovaté?”

Noby se zatvářil neutrálně. „To já nevím,

pane Elánie. No, ale stejně už jsem je snědl, jsou

moc fajn, pěkně chřupavý, mírně oříšková

příchuť… a Fred už je tady, pane! Tahle mladá

dáma,“ - a k Elánio-vu překvapení a

nevyslovenému souhlasu Noby neumístil slovo

dáma do zlehčujících uvozovek - „došla rovnou k

němu, vzala mu tu divnou lesklou věcičku z ruky,

což bylo divný, protože nikdo jinej mu ji vzít

nedokázal, a bylo to! Najednou je zas docela

normální! Akorát mám dojem, že mu budeme

muset připomenout takový věci jako mytí a

holení… a že když se chce vydělat, musí na

záchod, a tak dál.“

Elánius se vzdal. Byla pravda, že každá

organizace musí mít svůj stěžejní sloup, páteř, a

proto bylo rozhodně logické, že také musí mít

nějakou osobu, která bude zastávat funkci těch

kousků, které se obvykle přidávají do psích

konzerv. Jenže Noby byl věrný a měl štěstí, a

jestli je něco, co policajt opravdu potřebuje, je to

štěstí. Možná Noby dostal to štěstí do vínku.

„Co tady děláš, Noby?“ zeptal se.

Noby se podíval na Elánia, jako kdyby se

zbláznil. A ukázal na rozkývanou, dočasnou

semaforovou

věž.

„Musím

kontrolovat

semaforový zprávy, pane Elánie. Abyste věděl,

mladej Tonda, jako jediný člen posádky, která ji

obsluhuje, oraje tak nějak jako napíše, pak do

nich zabalí kámen a hodí je dolů, a proto Na

Nobyho helmici něco zachřestilo a malý policista

šikovně zachytil kámen obalený kusem papíru

dřív, než dopadl na zem. „A proto stojím právě

na tomhle místě, pane Elánie.” Noby rozvinul

papír a přečetl: „Jedna dvojitá a jedna

jednoduchá kajuta na Milce E. Karamelce,

odjezd zítra ráno v 9.00! Vy ale máte štěstí, pane

Elánie. Semafory! Co bychom bez nich dělali, že

jo?”

Shora se ozval výkřik. „Ustupte, slézá muž!”

Elánius viděl, jak se celá konstrukce semaforové

věže třese, protože shora se pomalu spouštěl

mladý muž. Slézal opatrně, břevno za břevnem, a

opatrně zkoušel každé z nich, než na ně přenesl

váhu. Poslední dva metry pak seskočil a natáhl

ruku k Elániovi. „Jsem opravdu rád, že vás

poznávám osobně, sire Samueli! Omlouvám se,

že je to takové provizorní, ale ještě včera v noci

jsme na tom pracovali. To tedy byla fakt

rychlovka! Řekl bych to asi tak: Když to řídí lord

Vetinari, není důležité, co je a není možné, jen to,

co je potřeba. Později ji vylepšíme, aby byla v

pořádku, jestli vám to nevadí. Mám ji napojenou

na Velkou linku a oni už to odešlou, kamkoliv

budete chtít, a navíc to předají malé věži ve

vašem domě. Budete ale muset zajistit, aby tuhle

věž někdo obsluhoval, kvůli zajištění spojení

samozřejmě, ale podle toho, co jsem viděl, to

nebude žádný problém. “ Mladík Elániovi řízně

zasalutoval a dodal: „Hodně štěstí, sire, a já teď

vyrazím něco zakousnout a osprchovat se.“

Helmice Noby Nóblhócha znovu zachřestila

a k nohám mu padl další oblázek obalený

papírem.

Mladý zaměstnanec semaforové linky ho

zvedl a přečetl zprávu. „Hm, je to jen klíčový

znak ukončení spojení a souhlas, abych si odešel

odpočinout. Napsal to můj pomocník. Tohle

vlastně už ani nemusel předávat, aleje to

svědomitý malý parchant a řeknu vám, že jsem v

životě neviděl nikoho, kdo by se tak rychle učil.

Ukažte mu jednou, jak se něco dělá, a to stačí!

Naprosto spolehlivý malý ďábel. A s těma jeho

velkýma rukama… měl byste ho vidět, když

sáhne do klávesnice, sire!“

Když muž s veselým pískáním vyrazil dolů z

kopce, skočil Elánius po svém podezření jako

kobylka. „Smrádku! Okamžitě pojď sem dolů, ty

modrý ulič-níku!“ zaječel.

„Už jsem tady, veliteli! “ Malý skřet už stál

skoro mezi špičkami Elániových bot.

„Ty? Týý! Ty obsluhuješ semafor? Umíš

číst?“ Smrádek pozvedl obě velké ruce s

dlouhými prsty. „Ne-e, ale vidím a umím

pamatovat! Ten muž

říká: ,Smrádku, tahle nahoře špičatá věc, to

je A,‘ a Smrádek nepotřebuje říkat dvakrát. A

on říká: ,A tahle, co jako zadek, to je B.‘ Prima

zábava!” Praskavý hlas chválil, ale Elániovi se

zdálo, že je plný jízlivého přehánění. „Skřet je

užitečný, skřet je důvěryhodný, skřet je ochotný?

Skřet není mrtvý!11

A Elániovi se zase zdálo, že je jediný, kdo ta

slova slyší. Malý Samík popošel kupředu, aby

chytil Smrádka za ruku, ale pak si to rozmyslel.

Elánius řekl velmi tiše: „Co ty jsi zač, Smrádku?“

„C o ty jsi zač, Same Elánie?“ usmál se

Smrádek. „Visíš na tom případu, Same Elánie.

Pověs se na něj s ostatními policajty, nebo se na

něj pověs sám. Ale hlavně na něm musíš viset,

pane Elánie.”

Elánius si povzdechl. „No… jen aby to

nakonec neskončilo tak, že budu vážně viset,”

prohlásil zachmuřeně. Rozhlédl se kolem a zjistil,

že je terčem soustředěných pohledů malého

Samíka, Nobyho Nó-blhócha a skřeti dívky,

která až do té chvíle pozorovala malého

desátníka, jako kdyby to byl sám Adonis.

Rozpačitě pokrčil rameny a řekl: „To byla jen

taková hloupá myšlenka.”

Ať se na to podíváme z kterékoliv strany,

Fred Tračník byl jedním z Elániových nejstarších

přátel, a při myšlence, že tím byl i Noby, by

člověk dokázal vystřízlivět. Elánius našel starého

seržanta napůl cesty ve skřeti jeskyni. Vypadal

zvláštně růžový, zmatený, ale celkem v dobré

náladě, možná i proto, že se cpal pečeným

králíkem, jako by už nikdy nemělo být zítra, což

pro králíka skutečně platilo. Z jisté vzdálenosti ho

opatrně pozorovala Pleskot Riťka, a když

uviděla Elánia, usmála se a pozvedla v klasickém

gestu palec, což bylo povzbuzující.

Fred Tračník se pokusil zasalutovat, ale

musel se na to chvíli soustředit. „Omlouvám se,

pane Elánie, ale měl jsem nějakou ošklivou

chvilku. Všechno mám takový rozmazaný, a

najednou jsem tady, mezi těma lidičkama.“

Elánius zadržel dech a Tračník pokračoval.

„Moc milí, moc ochotní a neobyčejně velkorysí.

Dávali mi všechny možné druhy výjimečně

chutných houbiček. Nejsou tedy nijak zvlášť

vybavení, co se kalhot týče, ale říkám, co vidím.

To nutí jednoho k zamyšlení. Nejsem si jistej nad

čím, ale fakt nutí.“ Rozhlédl se kolem s podivným

světélkováním v očích. „Je tady pěkně, co?

Hezky a klidno, daleko od blbnoucího davu.

Vůbec by mi nevadilo, kdybych tady musel pár

dní zůstat… Paráda.“

Seržant Tračník umlkl, hodil králičí kosti přes

rameno a rychle sáhl do hromádky kamení,

kterou měl vedle sebe. Jeden z nich zvedl. Byla

to Elániova představivost, nebo oblázek opravdu

na okamžik zazářil a pak se zase změnil v

obyčejný kámen?

„Zůstaň tady, jak dlouho budeš chtít, Frede,

“ řekl Elánius. „Musím jít, ale bude tady Noby a

skoro kdekdo z Hlídky, aspoň to tak vypadá.

Zůstaň tady, jak dlouho budeš chtít, “ - podíval

se na Pleskot Riťku -„ale raději ne moc dlouho.”

Když se s malým Samíkem vraceli dolů z

kopce a procházeli vesnicí, honily se Elániovi

hlavou další náhodné myšlenky. Když se ve

dveřích hospody objevil Jeminák a mírně kývl

Elániovi hlavou na pozdrav, což vydalo za mnoho

slov, pomyslel si Elánius, že mazaný hospodský

už ví, kterým směrem vítr vane, a podle toho také

upravil plachty. Nikdo nevěděl lépe než Elánius,

že se neví, kde se bere šeptanda a drby a jak se

šíří, ale malá výprava, přestože zahrnovala

i Nobyho Nóblhócha a skřeti dívku, sklízela

úsměvy a pozdravy tam, kde by ještě před

týdnem narazili na lhostejné pohledy. Děsivá

pravda je totiž ta, že nikdo nechce podporovat

stranu, která prohrává.

Když dorazili do Berankinova sídla, našel

Elánius Sibylu v růžové zahradě, kde odstřihovala

suché kvě-ty, věc, kterou bylo třeba udělat,

protože byla na seznamu věcí, které bylo třeba

na venkově udělat, ať už se vám chtělo, nebo ne.

Podívala se na manžela, pak se pohledem vrátila

k tomu, co právě dělala, a řekla tiše: „Ty jsi lidem

přidělával starosti, že, Same? Chvilku potom, co

jsi se vzdálil, přijela na zcela neočekávanou

společenskou návštěvu lady Rzezaczová.“ Nůžky

udělaly několikrát zuřivě šmik! šmik! „Vpustila jsi

ji dovnitř?”

Šmik! Šmik! „Samozřejmě. Jistě.”

Následovalo další šmik! šmik! „Dala jsem jí

čaj a čokoládové makrónky!7 Podívej, i když je

to hloupá bledá čubka, která si dává titul, jenž jí

vůbec nepatří… existuje něco jako slušné

způsoby, dělej, co dělej!“ Šmik! šmik! chrup!

„Tuhle jsem ustřihla, protože to tady kvůli ní

nebylo symetrické, vážně. No… takže jsem

dostala lekci o udržování patřičné úrovně a o

tom, jak musíme držet pospolu při obraně naší

kultury, znáš tyhle řeči, vždycky je to jen taková

šifra. “

Lady Sibyla se s napřaženými nůžkami

zaklonila a změřila si své dílo pohledem

revolucionáře, na jehož rukou ještě neoschla

jedna krev, a už vyhlíží svého dalšího aristokrata.

„Víš, co mi ta důra řekla? ,Má drahá, kdo by se

staral, co se stane pár trolům? Jestli chtějí brát

nějaké drogy, tak jim to dopřejte, to říkám já!‘“

Sibyla s planoucíma očima pokračovala: „A tak

jsem si vzpomněla na seržanta Navážku a na to,

kolikrát ti zachránil život, a taky na mladého

Cihlu, toho trolího chlapce, kterého adoptoval.

To mě tak rozzuřilo, že jsem jí málem řekla něco

ošklivého! Oni si myslí, že jsem jako oni! To

nesnesu! Oni to prostě vůbec nepochopili! Dařilo

se jim celá léta a pořád mysleli stejně, nemuseli

měnit myšlení, a teď najednou nevědí, jak by ho

měli změnit. “ Šmik! šmik! chrup!

ladí, jindy jsou v kontrastu, a záleží pouze

na fantazii cukráře, jak se na nich vyřádí.

Do makrónek je kupodivu žádoucí přidat

potravinářské barvivo (týká se to především

pusinek, ne krému). Používají se syté

pastelové barvy, třpytivé povrchy, nejrůznější

poprašky a třeba i lístkové zlato na

přizdobení. Vizuální efekt doplňují rafinované

příchutě, zkrátka, mákrónka musí být

dokonalá! V poslední době došlo k jejich

nesmírnému revivalu díky francouzskému

cukráři Pierre Herméovi, zvanému - jak jinak

- pan Mak-rónka.

„Právě jsi zabila růžový keř, má drahá,“ řekl

Elánius, na něhož to udělalo velký dojem.

Vyžadovalo to opravdu pořádný stisk, aby čelisti

nůžek prošly skoro dvěma centimetry kmínku.

„To byl vlk, Same, planý výhon, stejně by

nebyl k ničemu.”

„Mohla jsi mu dát šanci, ne?“

„Same Elánie, pěstuj si svou ignoranci, která

se týká všech zahradních prací, ale nezačínej

předhazovat sociální teorie rozzuřené ženské,

která má v rukou ostrý nástroj! Mezi lidmi a

rostlinami je pořádný rozdíl!”

„Myslíš, že ji poslal manžel?“ zeptal se

Elánius a o kousek ustoupil. „Je v tom až po krk,

abys věděla, a předpokládám, že dnes do večera

ho dokážu spojit s pašováním, obchodem se

skřety a rozhodně s tím, že se pokusil poslat

Jeremiáše Zafrkoně za moře, aby ho odstranil z

cesty. Vím, co se stane skřetům, které odvezou

do Jakazačistánu, a jejich zdraví to rozhodně

nesvědčí. Jeremiáš mi řekl, že za tím násilným

vystěhováním skřetů před třemi lety byl právě

Rzezacz. Doufám, že se mi to co nejdříve potvrdí

ještě odjinud. Jedno s druhým, myslím, že mu to

alespoň smaže z toho jeho aristokratického

obličeje úsměv. “ Ptáčkově švitořili, růže chrlily

do vzduchu oblaka vůně a lady Sibyla vsunula

nůžky do kapsy své zástěry.

„Víš, zostudí to starého lorda Rzezacze.“

„Nemysli, že to nevím, “ přikývl Elánius. „Když

jsme přijeli, pokusil se mě starý pán varovat, což

jen dokazuje, že má talent pro taktiku. Ale jedno

tomu starému žralokovi musím přiznat - je slavný,

poctivý

a přímočarý. Škoda, že je taky tak

tvrdohlavý, hloupý a neschopný. Ale máš pravdu,

ublížilo by mu to,

i když svou vlastní neschopností asi zabil tolik

vojáků, že by pro něj už měla být ostuda druhou

přirozeností, stará kamarádka, abych tak řekl.“

Povzdechl si. „Sibylo, pokaždé, když musím

zatknout nějakého hlupáka, který si myslí, že mu

projdou podvody, zastrašování nebo vydírání,

no… vím, že někde nejspíš má rodinu, kterou to

dostane do nesnází, chápeš? Myslím na to. Tíží

mě to. Potíž je, že zločiny páchají hlupáci! Fakt

je, že se pokouším zachránit pár těch malých ryb,

pár mužů, kteří se do toho vlastně připletli jen

náhodou nebo mimochodem, ovšem za cenu

toho, že mi svou vděčnost prokážou svědectvím.

Mohu trochu upravit právo, abych dosáhl většího

dobra, ale to je všechno.”

Sibyla smutně přikývla, pak nasála vzduch a

řekla: „Necítíš kouř?“

Jeefes, který stál klidně a trpělivě opodál,

řekl: „Desátník Nóblhóch a jeho mladá… hm…

dáma… odešli s malým Samíkem do houští,

Vaše Milosti. Seržant Navážka je doprovodil

způsobem, který by snad mohl někdo nazvat a

Jeefes polaskal to slovo na jazyku jako

bonbónek, kradmým. “

Poslední

fakt

byl

ovšem

poněkud

zpochybněn samotným křovím, protože žádné

křovisko, ani to sebevětší, nedokáže zatajit fakt,

že jím prošel trol.

V křoví hořel malý úhledný ohníček, který

tiše pozoroval malý Samík, seržant Navážka a

poněkud nervózně desátník Nóblhóch, jehož

nová mladá dáma opékala nad plameny něco

napíchnutého na klacíku.

„No ne, ona peče hlemýždě,” usmála se

Sibyla se všemi známkami souhlasu. „Ta mladá

dáma se opravdu vyzná! “

„Hlemýždě?” opakoval Elánius šokované.

„Abych se ti přiznala, ve zdejším kraji je to

pradávná tradice, “ přikývla Sibyla. „Můj otec a

jeho kamarádi šije někdy pekli po těch svých

picích sedánkách. Jsou velice zdraví a plní

vitamínů a minerálů, alespoň co já vím. A taky je

známé, že když je budete chvíli krmit česnekem,

budou pak chutnat po česneku.”

Elánius pokrčil rameny. „Řekl bych, že to

musí být rozhodně lepší, než kdyby chutnali po

hlemýždích.”

Sibyla pak odtáhla Sama stranou a řekla tiše:

„Myslím, že tohle skřeti děvče se jmenuje Záře

duhy. Felicity říká, že je velice chytrá.”

„No, obávám se, že s Nobym se nikam

nedostane,” zabručel Elánius. „Ten má oči jen

pro Pravdo-mluvu Strkvorovou. Znáš přece tu

prodavačku ryb?”

Sibyla mu zašeptala: „Ta se minulý měsíc

zasnoubila, Same. S nějakým mládencem, který

si buduje svou vlastní rybářskou flotilu.” Znovu

nahlédli mezi listy a pak se po špičkách vytratili.

1

Pozn. překl.: Jak je vidět, je Elánius

skutečně dobrodružná povaha. Lodní tesák,

anglicky cutlass (odvozeno od curtal axe - stará

krátká, ale těžká zhraň), se podobal krátké

šavli. Byl cca 75 cm dlouhý, z toho těžká čepel

měřila přibližně 60 cm. V pozemské historii se

o něm objevují první zmínky někdy kolem r.

1600jako

o oblíbené zbrani pirátů. Díky omezené

délce byl skvělý při boji ve stísněných

prostorách, tzn. na palubách a v podpalubích

lodí. Používal se v námořnictvu celého světa.

Z oficiální výzbroje byl stahován asi kolem r.

1900, v době, kdy už se protivníci začali

raději střílet než probodávat, ale o jeho oblibě

svědčí, že byste na něj narazili ještě na

tichomořském bojišti, kde ho vojáci používali

jako osobní univerzální nástroj. Jak ale praví

klasici: „Ve zkušené ruce to byla děsivá

zbraň!”

2

Pozn.

aut.: Přezdívka, kterou dostal

policista Treska ihned po nástupu, byla

Uzenáč, protože mozky policistů prostě

fungují tímhle způsobem.

3

Pozn. aut.: A jestli si je dělala na provaze

nebo na kapesníku, bylo Elániovi, který byl

pyšný, že je sucho-zemská krysa, upřímně

jedno.

4

Pozn.

aut.: Tiché zachřesténí šálku z

dobrého porcelánu na podšálku z téhož

materiálu zahání všechny démony. To je

bohužel málo známý fakt.

5

Pozn. aut.: Tři amúzie byly podle všeho

dcery Slepého lo (jenže víte, co toho lidé

napovídají),

jmenovaly

se

Nahocia,

Nádhernia a Smilnicia.

6

Pozn. aut.: Přesněji řečeno, že vypadá ještě

jako něco víc než obyčejný policista, což se

vám může ošklivě nevyplatit ve chvíli, kdy si

řeknete, že tomu policajtovi před vámi pěkně

zvednete mandle, protože vy sám jste až po

mandle nalitý pivem.

7

Pozn. překl: Chápu lady Sibylu, já osobně

bych nabídl makrónky i nejlepšímu příteli jen

s velkým sebezapírá-ním, raději bych mu dal

rodinné stříbro a šperky po babičce a

makrónky bych snědl sám.

Někdo neví, co to je ? Pak není dost

mlsný! Jednoduše řečeno Jsou to dvě lehké a

nadýchané

mandlové

pusinky

slepené

většinou máslovým krémem. Pusinky i krém

se dochucují. Někdy k sobě náplň i pusinka

chuťově

>

„Ale ona je skřetka!” vyklouzlo po chvilce

Elániovi z úst.

„A on je Noby Nóblhóch, Same. A ona je

svým skřetím způsobem docela přitažlivá, a

abych ti řekla pravdu, nejsem si jistá, jestli

dokonce Nobyho stará matička ví, co je její

synek za rasu. Vážně, Same, to není naše věc.”

„No, ale co když s nimi malý Samík bude jíst

hlemýždě?”

„Same, když uvážíme, co všechno už během

svého krátkého života snědl, nedělala bych si na

tvém místě starosti. Předpokládám, že to děvče

ví, co dělá, oni to většinou opravdu vědí, Same,

věř mi. Kromě toho… tohle je vápencový kraj a

není tady nic jedovatého, co by mohli hlemýždi

sežrat. Nelam si s tím hlavu, Same!”

„Dobře, ale jak

„Přestaň si dělat starosti, Same!“

„No ano, ale myslel jsem

„Tak už dost, Same! Jak jsem slyšela, tak v

ulici Parlamentní prachovky bydlí trol a trpaslík,

kteří si spolu založili domov. Tím lip pro ně, je to

jejich věc a nám do toho nic není.“

„Ano, ale

„Same\“

Během odpoledne si Sam Elánius dělal

starosti. Napsal několik depeší a došel k nové

věži, aby je odeslal. Teď kolem věže seděli skřeti

a zírali na ni. Poklepal jednomu z nich na rameno,

předal mu depeši a díval se, jak hbitě šplhá

nahoru stejně snadno, jako kdyby věž ležela

vodorovně. O několik minut později skřet slezl

dolů s ušmudlanou odesílací stvrzenkou, a tu

podal spolu s malým štůskem zpráv Elániovi. Pak

si sedl na zem a upřel zase pohled na věž.

Elánius si při tom pomyslel: Žil jsi celý život v

jeskyni a jejím nejbližším okolí a teď je tady,

prakticky na tvém prahu, tahle kouzelná věc,

která posílá slova. Byl by to div, kdyby to ve vás

nevyvolávalo úctu. Pak otevřel ty dvě depeše,

které byly určeny jemu, opatrně poskládal papíry

a vydal se nazpět z kopce.

Dýchal opatrně a ze všech sil se přemáhal,

aby nezačal spokojeně křičet a bít pěstmi do

vzduchu.

Když Elánius dorazil k domku té dámy, která

pro malého Samíka až do smrti zůstane

čůránkovou paní, zastavil se, aby si poslechl

hudbu. Ozvala se a pak utichla, zaznělo několik

zkusmých začátků a pak se svět roztočil, protože

se z okna vylinula melodie jako zkapalněný zvuk.

Teprve potom se odvážil zaklepat na dveře.

O půl hodiny později vykročil pravidelným

krokem zkušeného policisty směrem k šatlavě.

Jeremiáš Zafrkoň seděl na stoličce před

domkem. Na klopě měl připíchnutý policejní

odznak. Bylo vidět, že se Florián učí opravdu

rychle. Celý okrsek Příbřežnic měl jen jeden

jediný policejní odznak vyrobený z cínu, takže

kovář měl na košili připíchnutý kruh ze silné

lepenky, na kterém byla nemotorným rukopisem

napsána slova Policista Zafrkoň pracuje pro

mě. Vězte! Podepsán: Vrchní policista

Závěrek.

Vedle kováře stála ještě jedna stolička, která

naznačovala, že je přítomná jen polovina

mužstva. Elánius si na ni se zabručením sedl.

„Tak jak se vám líbí být policajtem, pane

Zafrkoni?“

„Jestli hledáte Floriána, veliteli, tak ten teď

má polední pauzu. A když už se ptáte, nemůžu

říct, že bych byl z toho policajtování nějak zvlášť

odvázaný, ale možná je to něco, co teprve přijde.

Kromě toho se teď v kovárně celkem nic neděje

a totéž platí i pro zločin.” Kovář se usmál.

„Nikdo nechce, abych ho pronásledoval já.

Ale… slyšel jsem, že se věci pohnuly, je to tak?“

Elánius přikývl. „Až uvidíte Floriána, řekněte

mu, že quirmské četnictvo zatklo dva muže, kteří

nakonec přiznali, kromě jiných přečinů, že vás

unesli, a jak se zdá, jsou dychtiví poskytnout nám

řadu dalších informací výměnou za jisté množství

shovívavosti.”

Zafrkoň si odfrkl a zavrčel: „Nechte mě s

nimi pět minut o samotě a já jim předvedu, co je

to shovívavost!”

„Teď jste policista, Jeremiáši, takže takhle

byste uvažovat neměl,” upozornil ho Elánius

vesele. „Kromě toho… koule už se nám staví

pěkně do řady.”

Zafrkoň se zasmál smíchem, který byl plný

jízlivého nepřátelství. „Já už bych jim srovnal

koule a koukal byste, jak daleko od sebe… Byl

jsem ještě dítě, když odvezli ty první, a ten

zatracený Rzeza-czův kluk u toho byl celou tu

dobu, honil lidi a vysmíval se těm ubohým

skřetům. A když jsem vyběhl na cestu, abych se

to pokusil zastavit, jeden z těch jeho pohůnků mě

ztloukl jako koně. Bylo to krátce potom, co

zemřel můj táta. V té době jsem byl ještě dost

nevinný a naivní, i když někteří lidé byli lepší než

já. Smekal jsem klobouk před šlechtou a tak dál,

a navíc jsem pak převzal kovárnu, a to je něco,

co vás buď zabije, nebo posílí.”

Pak mrkl a Elánius si pomyslel: Ty budeš

dobrý. Nejspíš budeš opravdu dobrý. Máš v

sobě ten správný oheň.

Elánius si popleskal na kapsu u košile a

uslyšel uklidňující zašustění papírů. Byl dost

pyšný na poznámku semaforové depeše. Šlo o

osobní poznámku od velitele quirmského

četnického sboru. Zněla: „Když se dozvěděli, že

ten případ vyšetřuješ ty,

Same, začali mluvit tak, že jsme na to vypsali

dvě tužky! “

Pak Sam Elánius zašel do hospody, tak jak

to dělají obyčejní muži, sedl si do kouta a dal si

půlitr šťávy z červené řepy, trochu přikořeněné

chili, aby měl čím spláchnout svačinku v podobě

jednoho nakládaného vejce a jedné nakládané

cibulky, uložených na obsahu balíčku chřupavých

lupínků. Elánius toho o gastronomi mnoho

nevěděl, ale věděl, co mu chutná. A jak tam tak

seděl, viděl, jak spolu lidé hovoří a obracejí k

němu pohledy, a pak se jeden z nich zvedl,

pomalu k němu přistoupil a klobouk přitom držel

v obou rukou jako nějaký kajícník. „Jmenuju se

Kvapník, sire, Vilém Kvapník. Povoláním jsem

doškář.“

Elánius pohnul nohama, aby mu udělal místo,

a řekl: „Těší mě, že vás poznávám, pane

Kvapníku. Mohu pro vás něco udělat? “

Pan Kvapník se rozhlédl po sousedech a

kamarádech a sklidil celou řadu významných

posuňků a hlasitě šeptaných pobídek, které

sborově naznačovaly jedno: „No tak, do toho!“

Váhavě se obrátil nazpět k Elániovi, odkašlal si a

řekl: „Víte, sire, my jsme samozřejmě o těch

skřetech věděli a nikomu se to moc nelíbilo. Aby

bylo jasný, skřeti jsou pěkně otravní, zvlášť když

zapomenete zamknout kurník a tak, ale nelíbilo

se nám, co s nima udělali, protože nám to

nepřipadalo … nebylo to správné. Rozhodně

nebylo správné, jak to udělali, a někteří z nás

říkali, že na konci se nám to vymstí, protože jestli

si myslej, že takhle můžou zacházet se skřetama,

pak je může klidně napadnout, že to můžou dělat

i obyčejnejm lidem, a někteří z nás prostě říkali

tak nebo tak, nebylo to správný! Jsme jenom

obyčejní lidi, sire, nájemci, cha-lupníci, řemeslníci

a tak, žádný noblesy, nejsme ani silní, ani důležití,

takže kdo by takový lidi poslouchal? Víte, co

jsme teda mohli dělat?“

Hlavy se naklonily trochu kupředu, hodně

přítomných zatajilo dech a Elánius sežvýkal

poslední nakyslý bramborový lupínek. Pak s

pohledem upřeným ke stropu odpověděl: „Vy

všichni máte zbraně. Každý chlap tady, do

posledního, má zbraň. Velké, nebezpečné

vražedné zbraně. Mohli jste něco udělat. Mohli

jste udělat cokoliv. Mohli jste udělat všechno.

Ale neudělali jste. Víte, nejsem si jistý, ale

možná, že kdybych byl na vašem místě, tak bych

taky nic neudělal.”

Kvapník pozvedl ruku. „Věřte, sire, že toho

litujeme, sire, ale my zbraně nemáme. “

„Ale, podívejme se. Rozhlédněte se. Jedna z

věcí, které jste udělat mohli, bylo, že jste mohli

myslet. Byl to dlouhý den, pánové, byl to dlouhý

týden. Jen si to pamatujte. Pamatujte si to pro

příště.”

V nastalém tichu přešel Elánius k Jeminákovi

za barem a mimochodem si všiml místa nad

hospodského hlavou, kde byla zeď vyspravena

novou omítkou. Na okamžik se na tom místě v

Elániově vzpomínkách objevila skřeti hlava. Další

malé vítězství.

„Jemináku, zbytek večera tihle pánové pijí na

můj účet. Dohlídněte na to, aby se pak dostali v

pořádku domů, i kdyby je měl někdo odvézt na

trakaři. Ráno sem pošlu Jeefese, aby to s vámi

vyrovnal.” Když pak vykročil ke dveřím

hostince, rušilo naprosté ticho jen klepání jeho

podpatků. Tiše za sebou

zavřel. Udělal nějakých padesát kroků a

usmál se, když uslyšel, jak v hospodě za jeho

zády propukl jásot.

Milka

E.

Karamelka

byla

oproti

ÚžasnéPičce loď, která se pyšnila svým

vybavením. Vypadala, jako kdyby ji právě

vyzdobili na Svátky Prasečí hlídky, a na její

palubě se malá hudební skupina tvrdě pokoušela

hrát jako velké hudební těleso. U přístaviště

čekal muž v klobouku, po kterém by zatoužil

admirál každé flotily. „Vítejte na palubě, Vaše

Milosti sire Elánie, a samozřejmě i vy, Vaše

Milosti lady Sibylo. Jsem kapitán 0’Frniel,

velitelMíZ&y.“ Pak se podíval dolů na malého

Sama: „Chtěl by sis vyzkoušet, jak se kormidluje

loď, mladíku? To se dá zařídit. A vsadím se, že

tvůj táta si to bude chtít zkusit taky.“ Kapitán

potřásl Elániovi rukou a prohlásil: „Kapitán

Čujtón pro vás měl jen slova chvály, sire, říkal o

vás to nejlepší, vážně! A doufá, že se s vámi ještě

někdy sejde! Ale mezitím je mou povinností, sire,

udělat z vás Krále!“

Myšlenky Sama Elánia se při pokusu

proniknout tím prohlášením nejprve srazily. Do

cesty se jim neustále pletlo slovo „Král”.

Pořád ještě s úsměvem kapitán dodával:

„Tím chci říci Králem řeky, pane, což je taková

malá pocta hrdinům, kteří se postavili Starému

zrádci a porazili ho! Dovolte, abych vám připjal

tuhle pozlacenou medaili, sire. Je to jen

maličkost, ale stačí ji ukázat kterémukoliv

kapitánovi na řece, a poplujete zadarmo, sire,

třeba od hor až k moři, když si budete přát!“

Přihlížející dav, povzbuzený jeho projevem,

propukl v hlasité ovace a muzikanti začali starou

známou Podobného vůkol není, to je ale

překvapení…, do vzduchu létaly kytice a pak

byly opatrně sbírány, protože plýtvat se nemá. A

hudebníci hráli a kola se roztočila, voda zapěnila

jako šlehačka a Elániova rodina vyplula na řeku

na úžasnou dovolenou.

Malý Sam směl zůstat vzhůru, aby se podíval

na tanečnice, i když v tom neviděl nic zvláštního.

Elánius naopak ano. Byl tam i kejklíř a všichni ti

další lidé, kteří svou hřivnou přispívají k zábavě

ostatních, a Sam se docela zasmál, když se mu

kejklíř pokusil do kapsy tajně vstrčit pikové eso

a místo něj vytáhl nůž, který si Sam vzal s sebou

jen tak, pro všechny případy. Když něco

nečekáte, je to přesně okamžik, kdy byste to

čekat měli!

Jenže

kejklíř

to nečekal, chvíli zíral

vytřeštěnýma očima na Elánia a pak ze sebe

vypravil: „Oh, no tohle, páni, vy jste on, že? Sám

velitel Elánius!” A k Elá-niově hrůze se obrátil k

přítomným cestujícím s výkřikem: „Dámy a

pánové, velký potlesk pro hrdinu z Úžasné

Pičky!“

Nakonec se musel Elánius uklonit, což

samozřejmě mělo za následek, že malý Samík,

který stál vedle něj, se uklonil také, a způsobil, že

kdejaké ženě v lodní restauraci zvlhly oči. Pak

barman, který očividně nevěděl, která přesně

bije, vytvořil koktail „Sam Elánius.” Sam později

předstíral, že ho to uvádí do rozpaků, protože se

ten nápoj stal stálicí na nápojovém lístku každého

podniku na Pláních, samozřejmě s výjimkou těch,

kde mají hosté sklony otvírat láhve vlastními

zuby.1 Ve skutečnosti byl Sam tak poctěn, že

jeden z těch koktailů vypil a pak ještě další, s

logickou úvahou, že by proti tomu Sibyla za

těchto okolností jistě nic nenamítala. Pak seděl u

stolu a podepisoval pivní tácky a kousky papíru a

povídal si s lidmi

o něco hlasitěji než obvykle, až se nakonec i

barman rozhodl, že je na čase skončit, a Sibyla

odkormidlo-vala svého mírně podnapilého

manžela do postele.

Na cestě do své kajuty procházel kolem

dvou dam a zřetelně zaslechl, jak se jedna ptá té

druhé: „Co je to za nového barmana? Na téhle

plavbě jsem ho ještě neviděla…”

Milka E. Karamelka plula nocí a ve vodě za

její dokonale tvarovanou zádí zůstávala

prozatímní bílá stopa. Jednoho z volů odvedli do

chlíva v podpalubí, druhého nechali, aby sám

nasadil nějaké rozumné tempo, a loď na zábavné

plavbě směřovala k východu slunce. Všichni s

výjimkou kormidelníka a hlídky spali, byli opilí

nebo indisponováni jiným způsobem. Po

barmanovi nebylo ani stopy, ale barmani

přicházejí a odcházejí a koneckonců - kdo a

proč by si všímal barmana? A v chodbě u kabin

první třídy se ve stínech ukrývala postava, která

tam číhala a naslouchala. Šepotům, tichému

praskotu a skřípání, a hlavně sílícímu chrápání. A

že toho chrápání bylo, ó jé! Širokou chodbou se

plížil stín a občasné zrádné zaskřípění, které se

mu ozvalo zpod nohou, se ztrácelo v symfoni

zvuků, které vydává při plavbě každá dřevěná

loď. Objevily se dveře. Ve dveřích zámek. Došlo

k pečlivému zkoumání. Zdálo se, že stín patří k

těm, které předstírají, že používají lstivost a sílu,

ale ve skutečnosti je nemají. Nakonec došlo na

šper-hák, dveřní panty se tiše otočily a pak ještě

jednou, když se dveře neméně tiše zavřely

zevnitř. Pak se tam objevil ještě úsměv, tak

nepříjemný, že ho skoro bylo vidět i v té

neproniknutelné temnotě, zvláště okem, kterému

pomáhala temnota, a tak se pak ještě ozval

výkřik, který v půli utichl -

„Tak, a teď dovolte, abych vám řekl, jak to

bude dál,“ prohlásil Sam Elánius, když chodbu

náhle naplnily naléhavé zvuky. Naklonil se nad

tělem roztaženým na podlaze. „Teď budete

humánním způsobem opatřen náramky, v nichž

absolvujete zbytek cesty. Při tom vás bude hlídat

můj osobní sluha Jeefes, který, kromě toho, že

umí umíchat dokonalé koktaily, není zatížen

handicapem, že by byl policistou. “ Zmáčkl o

něco silněji a konverzačním tónem pokračoval:

„Občas musím potrestat slušného policistu za

policejní brutalitu a přitom ho vlastně trestám, ale

tomu byste vy asi nevěřil, za to, že se ve stejné

situaci choval tak, jak by se choval každý

obyčejný člověk, který by viděl umírající dítě

nebo pozůstatky nějaké zabité stařenky a měl

dost odvahy. Udělal by to už proto, aby k té

hrůze našel ve své mysli nějakou protiváhu. “

Elánius znovu stiskl. „Právo se k nim mnohdy

chová velmi mírně, pokud se s nimi vůbec snaží

vypořádat, ale policajt, to je něco jiného, to je

muž zákona - pokud pracuje pro mě, tak

rozhodně -, což znamená, že jeho práce končí

zatčením, pane Traťvodo. Takže, co mi brání,

abych nevymáčkl poslední zbytky dechu z vraha,

který se vloupal do pokoje, kde doufal najít

mého malého synka a zmocnit se ho s pomocí,

no ne, takového množství nožů? Proč ho

přiškrtím jen do bezvědomí, i když při tom budu

trpět při pomyšlení na každou trochu vzduchu,

kterou v něm nechávám? Tak já vám řeknu,

pane, že jediné, co stojí mezi vámi a okamžitou

smrtí, je ten zákon, který neuznáváte. A teď vás

pustím, abyste mi tady náhodou neumřel, protože

to si nemůžu dovolit. Přesto vás upozorňuji,

abyste se nepokoušel

0 útěk, protože Jeefes není spoután

stejnými konvencemi jako já, je naprosto

nemilosrdný a oddaný malému Samíkovi, který

spí, a říkám to velmi rád, se svou matkou.

Pochopil jste mě? Vybral jste si ten jednolůžkový

pokoj, protože jste si myslel, že tady ten chlapec

bude sám, že? Máte štěstí, že jsem mizera, pane

Traťvodo, protože kdybyste se vloupal do

kajuty, kde je má žena, která - a já sejí to nikdy

neodvážil říci - chrápe možná silněji než leckterý

muž, zjistil byste, že je vybavena slušným

arzenálem zbraní, které dobře ovládá, a jak znám

vznětlivou povahu Berankinů, udělala by vám

nejspíše věci, o kterých by

1 Jeefes prohlásil: ,Ale sakra, tohle už

zachází trochu daleko.* Co mají, to si podrží,

pane Traťvodo.”

Elánius na okamžik povolil stisk. „Musíte si

myslet, že jsem úplný pitomec. Nějaký chlápek,

o kterém se říkalo, že je velký myslitel, prý kdysi

řekl:,Poznej sám sebe!‘ No, a já se poznal, pane

Traťvodo, a stydím se to říci, až do toho

nejhlubšího černého nitra, a proto znám i vás,

stejně jako znám svou tvář, na niž se denně

dívám při holení do zrcadla. Vy jste prostě jen

násilník, zvyklý pouštět hrůzu a zastrašovat lidi, a

zjistil jste, že je to čím dál tím lehčí a lehčí, a

došel jste k názoru, že nikdo z těch ostatních není

skutečná osobnost, rozhodně ne jako vy, a když

si myslíte tohle, není žádný zločin dost velký, je to

tak? Neexistuje zločin, který byste nespáchal.

Můžete se nad tím zamyslet, až půjdete k

šibenici. Jsem si jistý, že lord Rzezacz, vás šéf, z

toho nejspíše vyvázne bez trestu. Nebo si vážně

myslíte, že vás bude chránit?*1

Nehybný

Traťvoda

zamumlal

něco

nesrozumitelného.

„Promiňte, pane, ale já vám nerozuměl?**

„Budu svědčit proti svým společníkům! “

vyrazil ze sebe Traťvoda.

Elánius zavrtěl hlavou tak, aby to viděl i

Traťvoda. „Pane Traťvodo, budete viset, ať

řeknete cokoliv. Nebudu se s vámi handrkovat.

Sám si jistě uvědomujete, že nemáte co

nabídnout. Je to jednoduché. “ Traťvoda na

podlaze zavrčel: „Čert aby ho vzal! Řeknu vám

to stejně! Nenávidím toho úlisného hajzla. Co

byste ode mě chtěl vědět?**

Bylo moc dobře, že neviděl Elániovi do

obličeje, a Elánius řekl krátce: „Na druhé straně

si myslím, že lord Vetinari rád vyslechne všechno,

co k tomu budete chtít říct, pane. Je tak trochu

zvláštní povahy, ale víte, jsem si jistý, že je

oběšení a oběšení.“ Traťvoda, který ležel na

podlaze a sípavě dýchal, odpověděl: „Všichni pili

ten zatracený koktail, viděl jsem je! Vy jste měl

tři a všichni říkali, že jste máz-nutej!“

Dveře se pootevřely, vpustily dovnitř trochu

světla a muž, který se v nich objevil, se zasmál.

„Jeho Milost pila to, čemu by se dalo říkat

Panenský Sam Elánius,“ vysvětloval Jeefes, „se

vší úctou k veliteli: zázvor a chili, střik okurkové

šťávy a spousta kokosového mléka. “

„A ještě k tomu to bylo opravdu chutné,“

přikyvoval Elánius. „Odveďte ho, Jeefesi,

prosím, a jestli se o něco pokusí, víte, co dělat…

vždyť jste se narodil s tím, že vždycky víte, co

dělat.”

Jeefes klepl klouby ruky o čelo a řekl:

„Děkuji vám, veliteli, téhle lichotky si opravdu

cením. “

Sam Elánius dokončil svou dovolenou.

Samozřejmě to nebyla ta největší legrace, ne se

semaforovými zprávami, ne s lidmi, kteří mu

posílali zprávy jako: „Nechci vás obtěžovat, ale

zabere vám to jen zlomeček vašeho času.“

Spousta lidí nechtěla Sama Elánia obtěžovat,

ale s nesmírným úsilím a vypětím vůle se jim

dařilo překonat svou nechuť a přece jen to

udělat. Jeden z nich, a ten dopis neobsahoval

vůbec žádnou omluvu, přišel od lorda Havelocka

Vetinariho a zněl: „Promluvíme si o tom.“

Toho rána najal Elánius malý člun i s jeho

kapitánem a strávil několik šťastných hodin s

malým Samem, s nímž v písku na břehu malého

ostrůvku u quirmského pobřeží hledali břeženky.2

Pak posbírali naplavené dřevo, rozdělali si malý

ohníček, vařili je a jedli. Vytahovali je ze

skořápek pomocí velkých jehlic a závodili, komu

se to podaří dřív. Měli s sebou samozřejmě

tmavý chléb a máslo a taky sůl a vinný ocet,

takže mušle chutnaly spíš solí a vinným octem než

mušlemi, protože to by mohla být katastrofa.

Když se Sibyla zbavila svých mužských, změnila

vlastním, tichým a klidným způsobem svět tím, že

si sedla v salóně ke stolku a úpravným ležatým

rukopisem, který se naučila jako mladá dívenka,

se pustila do psaní většího počtu semaforových

zpráv. Jedna z nich byla určena řediteli ankh-

morporské Opery, jíž byla hlavní patronkou,

další lordu Vetinarimu a tři zbývající sekretářům

Dolního krále trpaslíků, Diamantového krále

trolů a lady Margolotty Ůber-waldské, vládkyně

celé tamní země nad povrchem.

Ale u toho neskončila. Sotva se služebná

vrátila od věže na Šibeničním vrchu, kam nesla

první dávku zpráv, poslala ji tam její paní znovu

se zbytkem. Lady Sibyla byla zuřivý psavec

dopisů, a jestliže existovala nějaká trochu důležitá

osoba na Pláních a za nimi, která toho dne od

Sibyly nedostala dopis, bylo to jen proto, že její

jméno nějakým děsivým omylem vypadlo ze

Sibyliny překrásně vázané a téměř s posedlostí

doplňované „černé knihy“, která byla ve

skutečnosti jemně růžová, zdobená překrásnou

rytinkou jemných květů a doplněná malou fiólkou

parfému. Je ovšem třeba říci, že v histori

přesvědčování existovala jediná zbraň, která by

se k této knížečce dala přirovnat, a tou je balista.

Odpoledne se lady Sibyla sešla při čaji s

řadou svých dlouholetých přítelkyň z dívčích let a

spolužaček z Quirmské koleje pro mladé dámy a

užila si velmi příjemný čas povídáním o cizích

dětech. A svět, ovlivňován řadou zpráv, které se

rozlétly po celé Ze-měploše s rychlostí a jistotou,

o níž se žádnému mágovi ani nesnilo, začal

pomalu měnit názor.

Elánius zatím vyrazil s malým Samem do zoo,

kde se setkal s ošetřovateli, z nichž každý znal

někoho z Úžasné Pičky, a to jim otevřelo každé

dveře a skoro každou klec. Sám správce se

přišel podívat na toho veselého šestiletého

kloučka, který systematicky váží žirafí trus na

prastarých vahách na šňupací tabák, pitvá jej

párem starých kuchyňských nožů a dělá si

poznámky do zápisníku s obrázkem skřeta na

přední desce. Nejjasnější chvilkou však byl pro

Elánia okamžik, kdy se ke konání rozhodl slon,

na což se malý Samík už dlouho a toužebně těšil.

Stalo se to v okamžiku, kdy se společnost

přiblížila k výběhu - Jumbo vyplnil Samíkovo

přání a malý Elánius se ocitl, abychom tak řekli, v

nefalšovaném posraném nebi. Ani filatelista, který

by narazil v nějaké druhořadé sbírce známek na

šestihaléřovou oranžovou s převráceným černým

přetiskem, by nemohl být šťastnější než Samík,

který se kolébal s kouřícím kbelíkem stranou.

Malý Samík konečně viděl slona.

A Sam Elánius také. Správce řekl, že malý

Samík je neobyčejně nadaný a má přirozený dar

pronikat do tajů přírodních věd a fyziky. Při té

poznámce Sa-míkův otec moudře přikývl a

doufal, že to dobře dopadne.

Den pak zakončili návštěvou lunaparku, kde

se chtěl Samík svézt mimo jiné i na bumbáci, a

Elánius dal muži obsluhujícímu atrakci tolar. Muž

mu ovšem vrátil na čtvrťák, a když se Elánius

ohradil, muž začal nadávat, a nakonec na Elánia

dokonce zvedl ruku. Zaskočilo ho, když zjistil, že

mu uvázla v ocelovém sevření, pak byl prostrkán

zástupem jásajících návštěvníků a předán

nejbližšímu quirmskému čet-níkovi, který Elániovi

předpisově zasalutoval a požádal ho, zda by mu

nepodepsal helmu. Byla to jen maličkost, ale jak

Elánius často říkával, za maličkostmi se často

skrývají velké věci. Vyhrál také kokosový ořech,

což byl jasně pozitivní výsledek, a malý Samík

dostal cucavou tyčinku, kterou se napříč táhlo

barevné slovo Quirm. Tyčinka mu slepila zuby,

další pamětihodná událost.

Zhruba kolem půlnoci se ozval Elánius, který

už nějakou chvíli poslouchal zvuk bušících vln:

„Jsi vzhůru, má drahá?“ Když nedostal odpověď,

maličko zesílil hlas a zeptal se znovu, protože tak

se to obvykle dělá: „Spíš, drahoušku?“

„Ne, Same, teď už nespím. “

Elánius upřel oči ke stropu. „Přemýšlím, jestli

to všechno bude fungovat.”

„Samozřejmě, že ano! Lidé jsou z toho

nadšení, víš, zajímá je to! A já zatáhla za víc

nitek, než bys našel ve sloním korzetu. Zabere to.

A co ty?“

Na stropě seděl gekon, tyhle ještěrky v

Ankh-Mor-porku nežily. Díval se na Elánia

lesklýma očima. Elánius prohlásil: „No, měl by to

být vlastně více méně běžný proces. “ Nejistě se

pohnul a gekon přeběhl do rohu místnosti.

„Přesto mi to dělá trochu starosti, většina těch

věcí, které jsem udělal, byla podle zákona, ale

jedna nebo dvě byly tak trochu ad hoc… hm.“

„Same, ty ses jen snažil uvolnit cestu právu, aby

mohlo plynout. Účel světí prostředky a konec

dobrý, všechno dobré. “

„Obávám se, že celá řada špatných lidí tyhle

argumenty použila, aby omluvila špatné věci,

drahoušku.”

Sibylina ruka se pod dekou přesunula a

dotkla se té jeho. „To ovšem neznamená, že by

je nemohl použít slušný člověk, aby odůvodnil

věc dobrou. Netrap se tím, Same!“

Ženská logika, pomyslel si Elánius. Všechno

bude v pořádku, protože by to mělo být v

pořádku. Potíž aleje, že skutečnost nikdy není

tak jednoduchá a neponechává vám čas na

papírování.

Elánius chvíli spokojeně podřimoval a pak

slyšel, jak Sibyla šeptem říká: „Neuteče, že ne,

Same? Říkal jsi, že to se zámky umí?“

„Poslyš, na zdejších quirmských celách mají

po čertech dobré zámky, u jeho cely stojí ve dne

v noci hlídka a v nejbližší době ho s ozbrojeným

doprovodem převezou hotovostním vozidlem do

Ankh-Mor-porku. Nedokážu si představit, jak

by se mu mohlo podařit utéct. A navíc, quirmští

hoši se chtějí předvést. Vsadil bych se, že si

naleštili zbroj tak, že se jim leskne jako stříbro.

Budou na mě chtít udělat dojem, víš? Nedělej si

starosti, jsem si jistý, že se nic nemůže zvrtnout. “

Chvíli leželi v rozměrné pohodlné posteli

mlčky a po chvíli se ozval Elánius: „Správce

zoologické zahrady se o malém Samíkovi

vyjadřoval velmi pochvalně. “ Sibyla ospale

zamumlala: „Možná, že z něj bude další

Woolsthorpe, ale snad mu tentokrát nebude

chybět zdravý rozum.“

„No, já nevím, co z něj bude,“ zabručel Sam

Elánius, „ale vím, že v tom bude dobrý. “

„Pak z něj bude Sam Elánius, “ rozhodla lady

Sibyla. „Tak, a teď bychom se měli trochu

vyspat. “

* * *

Příští den se rodina vrátila domů, přesněji

řečeno Sibyla a malý Samík se expresním

kočárem vrátili do Ankh-Morporku, po krátkém

odkladu, během nějž byla Samíkova rychle

rostoucí sbírka vyložena z kočáru a upevněna na

střechu. Sam Elánius zatím dopravil Černookou

Zůžu po řece skoro až k Sídlu, protože tady bylo

ještě několik věcí, které potřeboval dokončit. A

díky tomu, že byl Králem řeky, nechal ho kapitán

část cesty kormidlovat, i když mu dost často a

upřeně zíral přes rameno, jen tak, pro jistotu. A

Elánius si to opravdu užíval a bavil se, což se

stávalo jen výjimečně. Je to zvláštní, když zjistíte,

že právě děláte něco, co jste očividně vždycky

chtěli dělat, i když jste ve skutečnosti do této

chvíle nejen ani netušili, že jste to chtěli celý život

dělat, ale ani to, že to vůbec existuje. Sam

Elánius byl ale v téhle chvíli pro celý svět

kapitánem říční lodi a byl při tom šťastný jak

veverka, kterou zbavili blech.

Tu noc spal v rozlehlém sídle Berankinů

úplně sám - když samozřejmě nepočítáme

nějakých těch čtyři sta sloužících - a obracel si

sem a tam v hlavě události minulého týdne a

hlavně to, jakou v nich on sám hrál roli. Znovu a

znovu sám sebe podroboval nemilosrdnému

křížovému výslechu. Podváděl? Ne tak docela.

Sváděl někoho na nesprávnou cestu? Ne tak

docela. Jednal tak, jak by měl policista jednat?

No, tak to bylo to, oč tu běží, že?

Ráno mu dvě mladé pokojské donesly

snídani a Elánia pobavilo, když viděl, že je

provází komorník, který slouží jako gardedáma.

Svým způsobem se tím cítil být neobyčejně

poctěn. Pak si vyšel na procházku po

překrásném okolí, poslouchal líbezný zpěv kosa,

čermáčka atd. (Jména dalších opeřenců si sice

nepamatoval, ale i tak to byli zatraceně dobří

pěvci.)

Když tak procházel krajinou, uvědomoval si,

že se na něj z oken každého domku, z každého

pole upírají oči. Jeden nebo dva lidé k němu

dokonce došli, divoce mu potřásli rukama a

stejně rychle zase zmizeli a Elánius měl dojem, že

se za ním okolní svět jen tak táhne. Ovzduší bylo

prosyceno nervozitou a Elánius cítil, že by měl

každou chvilku ze všech sil vykřiknout „Baf!“

Jenže Elánius jen vyčkával. Cekal na večer.

Kočáry se k budově ankh-morporské Opery

začaly sjíždět velmi brzo. Tohle bude velmi

důležitá událost. Říkalo se, že tam nebude jen

Patricij, ale doprovodí ho i lady Margolotta,

vládkyně Ůberwaldu, trpasličí velvyslanec a

černý rubínový zástupce Diamantového krále

trolů, který dorazil do města skoro s takovým

průvodem dvořanů, sekretářů, osobních strážců,

náčelníků a poradců, jaký přišel s trpasličím

velvyslancem.

Jistým

jednoduchým

způsobem

byli

obyvatelé Ankh-Morporku velmi světaznalí a

ulice hučely mnohem vzrušeněji než obvykle.

Něco takového bylo důležité. Nad jednohubkami

se budou dohadovat velké státní záležitosti. O

osudech milionů a tak podobně bude

rozhodováno někde v tichém koutku a svět

potom bude trochu jiný, uvidíte, že ano.

Pokud jste neměli na ten večer zlatém

lemovanou pozvánku do Opery, nebylo dobré

dodržet klasickou akademickou čtvrthodinku,

protože pak jste mohli zůstat stát, zcela

neklasicky, někde vzadu a klasicky natahovat

krk, abyste přes hlavy lidí zahlédli aspoň něco.

Nedlouho před západem slunce se Elánius

dolou-dal k šatlavě na říčním břehu a spokojeně

odpověděl na pozdrav kapitána malého člunu,

který proplouval kolem. Pak se vydal po cestě,

až došel k hospodě a sedl si na lavici venku.

Vytáhl tabatěrku se šňupacím tabákem, chvilku

se na ni díval a došel k názoru, že při takové

příležitosti by mu Sibyla pravděpodobně povolila

doutník.

Vyfouknutým obláčkem prvního skvělého

doušku kouře se rozhlédl po vesnické zeleni a

zvláště si prohlížel něco, co vypadalo jako

hromada rozlámaných košatin. Bezhlasým

způsobem k němu promlouvala, volala ho, stejně

jako když ji viděl poprvé. Po několika dalších

zamyšlených popotáhnutích přešel ke dveřím

hospody. Za jedním stolem, pod zbrusu nově

namalovaným Elániovým erbem, zářil Jeminák.

Vychutnával si tam svou pintu piva, kterou si

skoupý hostinský dával každý den, když čistil

trubky. Bylo to staré pivo, samozřejmě, ale co je

pivo jiného než tekutý chléb? A chléb vám

nemůže uškodit.

„Vypadáte nějak roztržitě, veliteli,” prohlásil

hospodský.

„Trochu

zádumčivý,

nemám

pravdu?’1

Elánius ukázal na proutěnou hromadu. „Jak

moc jsou důležité támhlety věci, příteli?”

Hospodský vrhl na košatiny pohled, kterým

jako by říkal, že je mu máloco tak lhostejné. „Je

to jen hromada starých proutěných zástěn, nic

víc. Každoročně je tam ukládají po ovčím trhu,

aby nepřekážely. Takový orientační bod, dalo by

se říct, ale jinak nic.“

„Hm,“ zabručel Elánius. Zadíval se k věži.

Nic se tam nedělo, ale i přesto k němu vlastně

hovořila.

Chvíli se díval na hromadu proutí a pak za

Jemi-nákem k pultu.

„Kolik tady máte brandy?11

„No, moc ne, řekl bych, že asi pět nebo šest

lahví a malý soudek.“ Jeminák se upřeně zadíval

na Elánia. Elánius přesně věděl, co je Jeminák

zač. Nic jiného než člověk, který se vyznal

natolik, že je vždycky na té správné straně.

Elánius znovu potáhl z doutníku. „Odložte mi

dvě, ano? A měl byste se postarat, abyste měl co

nejlepší pivo, protože to nebude trvat dlouho a

budete mít plno hostů.“

Opustil zaměstnaného hospodského, vyšel

ven, zastavil se a znovu se začal rozhlížet.

Myšlenkami byl jinde a na mnoha místech

současně. Samozřejmě, že to bude fungovat,

pomyslel si. Všichni mají hodinky a vím, že si je

synchronizovali, i když by to slovo asi neuměli

hláskovat. Je to svolání jako každé jiné a většinu

z nich jsem vycvičil, takže myslím, že když jim

někdo řekne: „Víte vy, kdo jájsem?“, odpoví mu:

„Jistě, jste zatčený! “ V duchu se usmál, když si

připomněl, že mezi policisty přivelenými z města

jsou dva trolové, dva upíři, vlkodlak a trpaslík.

Možná by se dalo říci, že je to symbolické,

pomyslel si. Znovu vytáhl hodinky, právě když se

začali trousit zájemci o první pivo. Právě…

.. .teď.

Kolem Opery došlo k obrovské dopravní

zácpě, když všichni možní patroni, nižší i vyšší,

opustili své kočáry a vydali se davem těch, kteří

se doufali dostat dovnitř, k Opeře. Samozřejmě

věci pomáhalo, když vás doprovázel oddíl trolů

nebo trpaslíků.

Ankh-Morpork

miloval

překvapení,

pochopitelně za předpokladu, že se z něj

nemusely platit daně. Opona se měla zvednout za

více než hodinu, ale na tom nezáleželo, protože to

nejdůležitější bylo být tam, a ještě důležitější, aby

vás tam viděli zvláště ti lidé, se kterými jste se

chtěli setkat. Ať už to mělo být cokoliv, bude to

Událost, a vy byste tam měli být a lidé by vás

tam měli vidět, protože to bylo důležité, a díky

tomu jste byli důležití i vy.

Bude to pamětihodná noc, i když to tajemné

představení bude něco, na co se časem

zapomene. Ti opravdu bohatí občas pořádali

podobné věci z čiré marnivosti, ale tahle událost

vypadala zvláště tajemně a možná, že jestli se

nevydaří, bude to něco pro zasmání.

Den pomalu přecházel do noci. Hospoda se

rychle plnila a stejně rychle se plnili i hosté,

zvláště poté, co jim Jeminák sdělil, že znovu pijí

na účet velitele Elánia. Stíny se prodlužovaly,

Elánius stál nehybně venku, občas se podíval na

hodinky a Jeminák ho opatrně pozoroval ze

dveří.

Konečně se objevil mladík, kterého všichni

znali jako mladého Floriána Závěrka. Paži měl

pořád ještě v závěsu, ale pravda je, že se většina

chlapů shodla, že vypadá mnohem dospěleji než

kdykoliv předtím. Doprovázel ho kovář Zafrkoň,

kterého všichni považovali i v těch nejklidnějších

časech za časovanou bombu, a stejně jako

Florián měl připnutý policejní odznak. Když

dvojice přistoupila k Elániovi a pustila se s ním

do tichého hovoru, lidé se vyřinuli z hostince.

Všichni přemýšleli, na co má kovář megafon, ale

teď viděli, že ho předal Elániovi. Florián a kovář

pak vykročili k hospodě a lidé se před nimi

rozestupovali jako moře, aby je nechali projít.

Elánius se znovu podíval na hodinky. K

vesnickému plácku se scházelo více a více lidí.

Lidé se smyslem pro dramatično odbíhali domů,

aby tam řekli: „Něco se děje a měli byste se asi

přijít podívat.” Venkovští lidé mají rádi

přestavení, dokonce i vážnou smrt, stejně jako

městští lidé. I oni rádi říkají: „Já u toho byl,“

dokonce i když to říkají známým způsobem:

„Játhambyl, hmm… chrr…!“

Elánius naposled zasunul hodinky do kapsy a

pozvedl k ústům megafon.

„DÁMY A PÁNOVÉ! “ Kovář dal

dohromady opravdu docela dobrý zesilovač a

hlas se rozléhal po celé travnaté návsi. „Slyšel

jsem říkat, dámy a pánové, že všechny hříchy

bývají nakonec odpuštěny. “ A koutkem úst, tak,

aby to slyšeli jen Florián s kovářem, dodal: „To

uvidíme.” Pak pokračoval. „Byly spáchány zlé

věci. Někdo jejich spáchání nařídil. Zlé příkazy

byly uposlechnuty. Ale to už se nikdy nestane, že,

dámy a pánové? Protože lidé potřebují zákony,

ale než přijde zákon, musí se stát zločin! “

V podvečerním šeru zavládlo naprosté ticho

a Elánius přešel po trávníku k proutěné hromadě,

rozbil o ni dvě láhve brandy a hodil na ni hořící

oharek doutníku.

* * *

Když lady Sibyla prošla závěsy a objevila se

na jevišti, utichl v Opeře šum hovoru a rozhostilo

se ticho. Byla to žena, jak říkali, plného těla, i

když ona sama cítila, že je v některých místech

více než plná. Na druhé straně si mohla dovolit ty

nejlepší švadleny a oplývala způsoby a držením

těla, které byly symbolem její třídy, nebo alespoň

té třídy, do níž se narodila. Když teď popošla na

předscénu, propukl aplaus a neustále sílil. Když

usoudila, že už trvá dost dlouho, udělala malý

pohyb rukou, který jakoby kouzlem celé hlediště

utišil.

Pro takové příležitosti měla lady Sibyla

přesně ten dokonalý hlas. Jakýmsi zvláštním

způsobem dokázala každého přesvědčit, že mluví

právě k němu. Začala: „Můj lorde Patriciji, lady

Margolotto, Vaše Vznešenosti vicekráli, páni

velvyslanci, dámy a pánové, jsem tak dojata, že

jste se rozhodli přijmout pozvání na mé malé

soirée, přestože jsem se zachovala dost nepěkně

a byla velmi skoupá na informace.” Lady Sibyla

se zhluboka nadechla, což způsobilo, že několik

postarších gentlemanů v předních řadách hlediště

téměř propuklo v slzy.3

„Dostalo se mi té cti v nedávné době objevit

nepřekonatelnou umělkyni, úžasnou hudebnici, a

bez dalších okolků vás zasvětím do tohoto

úžasného tajemství. Můžeme zhasnout světla,

Bohumíre? Výborně. Dámy a pánové, mám tu

čest vám dnes večer představit Slzy hub v její

vlastní skladbě ,Será serenáda‘. Doufám, že se

vám bude líbit, a abych řekla pravdu, já vím, že

bude.“ Obě poloviny opony se rozjely stranou a

lady Sibyla usedla do křesla vedle Slz hub, která

poslušně seděla u své koncertní harfy.

Přestože měla lady Sibyla zcela vyrovnaný a

neproniknutelný výraz, srdce v hrudi se jí, zmítalo

jako tanečník flamenca. Slabé osvětlení, to bylo

důležité. To děvče nesmí zahlédnout ty tisíce tam

dole. Sibyla ji vzala za ruku, protože najednou

pocítila strach, že když ji takhle daleko od

domova vystaví soustředěným pohledům celého

Ankh-Morporku, mohlo by to mít nějaký hrozný

následek, ale naštěstí se tak nestalo. To děvče

bylo obdařeno jakýmsi zvláštním klidem, jako

kdyby si neuvědomovalo, že by mělo cítit něco

jako posvátnou bázeň. Slzy hub se na Sibylu

usmála svým podivným úsměvem a s prsty

pozvednutými nad struny čekala. V obrovském

sále bylo ticho rušené jen slaboučkým šumem,

jak se lidé šeptem vyptávali jeden druhého, co je

ta malá nezřetelná postavička na jevišti zač. Lady

Sibyla se pro sebe usmála. Až na to přijdou,

bude pozdě. Podívala se na hodinky.

Plameny šlehaly až nad nejvyšší věžičky Sídla

tak vysoko, že musely být vidět až v Ankh-

Morporku (vsadím se s vámi o soudek brandy a

párek kambal). Bylo prakticky bezvětří a plamen

vypadal jako ohnivý sloup.

Elánius se obrátil ke shromážděným lidem.

„Dámy a pánové, okolní kraj, známý jako

Hrabství, je dnes večer v rukou zákona a tím

myslím skutečný zákon, zákon, který je psaný a

do nějž může každý nahlédnout, a může být

dokonce změněn, pokud s tím souhlasí dostatek

lidí. Hlavní policista Závěrek a policista Zafrkoň

jednají za podpory jejich kolegů z ankh-

morporské Městské hlídky, kteří by se rádi

ujistili, že se jejich druhům dostane úcty a

respektu, které si zaslouží. V tomto okamžiku je

sem velmi spořádaně dopravována řada lidí z

Hrabství, i když možná k jejich nevoli a

překvapení. Někteří z nich budou vaši radní a

úřední zástupci, a ti budou odvezeni a

vyslechnuti. Budou muset vysvětlit soudci, jakým

právem získali svá postavení a funkce. Jestli se

někdo z vás se mnou chce přít, prosím,

předstupte a udělejte to. Zákon je tady pro lidi a

ne naopak. A když to náhodou je naopak,

neváhejte se chopit zbraní, rozumíte? Pití je

pořád na mě, ALE PŘEDTÍM, NEŽ SE

ROZEBĚHNETE DO HOSPODY, JE TADY

JEŠTĚ JEDNA VĚC!“

Elánius musel přiložit znovu k ústům megafon,

protože zmínka o „pití“ a „na mě“ v jedné větě

měla na přítomné velmi oživující účinek. „Právě

teď jsou všichni skřeti na Šibeničním vrchu a

samozřejmě v celé zdejší oblasti pod mou

ochranou a pod ochranou zákona. I oni ale

tomuto zákonu podléhají a já dohlédnu, aby měli

vlastní polici. Zdá se, že jsou od přírody nadaní

k obsluze semaforové věže, takže pokud budou

chtít, mohou si tak vydělávat. Postarám se, aby

tady tahle prozatímní věž zůstala nastálo. Přinese

vám užitek a jim také. Už nebudou muset krást

vaše kuřata, protože si je od vás budou moci

koupit, a jestli je ukradnou, je to zločin a bude s

nimi podle toho nakládáno. Jsou jen jedny

zákony, dámy a pánové. Jedny pro všechny!”

Při těch slovech zazněl nadšený jásot tak

hlasitý, jak jen může být jásot nedaleko hospody

s pitím zdarma. Samozřejmě, někteří lidé mohli

jásat, že je na světě konečně nějaká

spravedlnost, ale celkově vzato vyhrála hospoda.

Nemusíte být cynik, stačí, když rozumíte lidem.

Elánius pomalu vykročil k jasně osvětlené

hospodě, i když šance dostat se dovnitř byla

malá. Na druhé straně, šance na objetí slečny

Felicity Beedleové byla stoprocentní, protože

právě to teď udělala, zatímco kovář ji při tom

rozpačitě pozoroval.

Elánius pustil její ruku, když řekla: „Jste velký

muž, veliteli, a já doufám, že vám postaví sochu!“

„U bohů, jen to ne!“ vykřikl zděšeně Elánius.

„Sochy se staví těm, co umřeli! “

Zasmála se, ale Elánius pokračoval:

„Poslouchejte, slečno Beedleová, právě teď

nevím, jestli mě čeká socha, nebo kriminál.

Většina prostředků, které jsem použil, byla v

rámci daných zákonů, ale některé z nich byly

poněkud… diskutabilní. Mám důstojníka, který

dokáže s čísly to, co seržant Navážka dokáže s

kladivem, a ten teď prochází finanční záznamy

syna jednoho z nejvlivnějších lidí v Ankh-

Morporku. Současně zkušení policejní důstojníci

procházejí podle seznamu domy zdejších radních.

Předávají jim dokument s mou pečetí, kterým je

informuji, že už nejsou členy obecní rady

Hrabství, do níž se protizákonně sami zvolili, a

upozorňuji, že by proti nim mohla být vznesena

úřední obvinění. Moje zdůvodnění těchto akcí by

zřejmě mělo fungovat, ale co pak? Obávám se,

že to bude spíše otázka, kdo má lepší právníky.

Budoucnost, slečno Beedleová, je poněkud

nejistá, ale musím vám říci, že malý Samík se

díky vám nejspíš stane nej větším světovým

odborníkem na hovínka. Musím vám říci, že jak

já, tak jeho matka jsme velmi potěšeni a jen

doufáme, že nezůstane jen u toho, ale bude

směřovat mnohem výš.“

Z dálky sem dolehlo skřípění kol vozů a

kočárů, zvuk dobrých holubů, kteří se vracejí.

„Bohužel, už brzo mě čekají rozhovory s

několika lidmi, slečno Beedleová, i když mám

dojem, že oni by se mnou raději nemluvili.”

„Rozumím, veliteli. Ráda bych vám řekla, že

skřeti, jak se zdá, velmi přilnuli k vašemu

desátníkovi Nóblhóchovi. Chovají se k němu,

jako kdyby byl jedním z nich, a také bych řekla,

že on má pro Záři duhy stejnou slabost jako ona

pro něj. Možná vás bude zajímat, že skřeti

jméno, které mu dali, zní Ten, který dokáže

vypouštět zvuk i odér všemi otvory.”

Nezdálo se, že by to považovala za nějaký

žert, a Elánius odpověděl: „Hm, velmi výstižné.

Vždycky jsme Nobyho považovali za člověka,

který vyvolává průvan. Abych se vám přiznal,

moji ženu napadlo, jestli bych ho nemohl na

dobu jeho pobytu tady povýšit do hodnosti

seržanta, a já jen doufám, že pomůže skřetům

pochopit podstatu zákonů a práva - i když, na

druhé straně, by tohle spojení mohlo znamenat,

že ode dneška budou kuřata lidem mizet mnohem

rafinovanějšími způsoby.”

„Ale jděte, veliteli, vy jste velký šprýmař!”

Elániův výraz se měnil málokdy a nezměnil se

ani teď. „Ano, to tedy jsem.”

Pak se obrátil k Zafrkoňovi. „Věřte mi, že

věci by byly o dost snazší, kdybyste mi věřil hned

od začátku.”

Kovář pokrčil rameny. „A proč bych vám

měl věřit? Jste jenom další noblesa.”

„Teď už mi věříte?”

Kovářův pohled ulpěl na jeho tváři a nějakou

dobu se nepohnul. Trvalo to déle, než bylo

Elániovi milé, ale pak se mohutný muž usmál a

odpověděl: „Jo, věřím vám, zatím.”

Byla jedna jediná odpověď, již mu na to

mohl Elánius dát. Usmál se na oplátku a řekl:

„Tak to je odpověď skutečného policajta.”

Když dvojice odešla, ozvalo se Elániovi za

zády slabé odkašlání. Otočil se a uviděl

ustaranou tvář starého plukovníka. „Máte

chvilku, veliteli?”

No nazdar, pomyslel si.

„Dovolte, abych vám nejprve řekl, veliteli, že

bezvýhradně souhlasím s tím, co jste udělal, a

bohové vědí, že už bylo na čase, aby to někdo

udělal,” řekl plukovník a znovu si odkašlal. „V

tomhle bodě se s vámi jednoznačně shoduji.”

Elánius mlčky vyčkával a plukovník pokračoval:

„Moje žena je dosti hloupá a nezastřeně obdivuje

věci, jako jsou tituly, a jestli to tak mohu říci,

snaží se ze sebe dělat důležitou. Její otec byl

rybář a výjimečně dobrý, ale víte co? Myslím si,

že by raději zemřela, než by dovolila, aby se to

někdo dozvěděl.”

Nastala další odmlka a v rudém světle ohně

viděl Elánius starému pánovi do tváře. „Co s ní

bude, veliteli? V téhle chvíli ji u nás v domě hlídají

dvě velmi korektní dámy v uniformách ankh-

morporské Městské hlídky. Nevím, jestli to

pomůže, ale první, co udělala, když se objevili

policisté, kteří ji přišli zatknout, bylo, že jim

uvařila čaj. Je tady pořád ještě něco, čemu

říkáme dobré způsoby, chápete? Půjde do

vězení?”

Elánius cítil nutkání říci: „A chtěl byste, aby

šla?“ Ale neřekl to, když uviděl slzy. „Jste Karel,

že?“

Plukovník vypadal překvapeně. „No, přátelé

mi říkají Karlíček.”

„A patřím k nim i já?” pokračoval Elánius.

„Co s ní bude, rozhodne někdo jiný. Já jsem jen

zajistil, aby nikdo nepředložené neodjel předtím,

než si s nimi všemi budu moci promluvit,

chápete? Nejsem soudce a nebudu sedět v

porotě. To policisté nesmí. Nejsem si teď jistý,

jaký je trest za hloupost, ješitnost a

nedomyšlenost, i když myslím, že kdybych měl

vsadit do vězení každou osobu vinnou těmito

zločiny, museli bychom přistavět věznice.”

„Kdybych měl mluvit za sebe,” pokračoval,

„byl bych rád, kdyby se s vrahy, pokud se nám

je podaří najít a usvědčit, zacházelo skutečně

jako s vrahy, a s těmi vystrašenými, kteří je

bezmyšlenkovitě poslouchali, aby se jednalo tak,

jak si zasloužili. Ale ze všeho nejvíc, sire, bych si

přál nežít ve světě plném podobných zatracených

hlupáků. Osobně nemám nejmenší zájem vidět

vaši ženu ve vězení, i když mám podezření, že

kdyby ji umístili do ženského křídla Pakráce, její

obzor by se užitečně rozšířil, a myslím, že by byla

tak panovačná, že by po několika týdnech

celému tomu místu velela.”

„Víte, já ji miluju,” řekl plukovník. „Jsme

spolu pětapadesát let. Je mi moc líto, že byla

mezi těmi, kdo vám přidělal starosti, a jak jsem

řekl, závidím vám vaše zaměstnání.”

„A já si myslím, že bych měl nejspíš vaší ženě

závidět jejího manžela,” odpověděl Elánius.

„Podívejte, plukovníku, byl bych moc rád, aby

vyšla najevo celá pravda, nejlépe na stránkách

Ankh-morporské Komety, pokud mě chápete.”

„Naprosto, veliteli.”

Elánius se podíval na starého muže, kterému

se očividně ulevilo, a dodal: „Pokud bych si to

troufal odhadnout, řekl bych, že lord Vetinari

použije svého vlivu, a předpokládám, že některé

tresty budou symbolické. Příliš mnoho kostlivců v

příliš mnoha skříních, chápete? Je tady příliš

mnoho věcí, které se staly už dávno. Jenže co, u

všech všudy, můžete dělat, když je začne nějaký

policajt vytahovat na světlo? Tomu se říká

opravdová politika a já mám prostě podezření,

že se svět bude točit dál a vy bez společnosti své

ženy nebudete dlouho. To by mohlo znamenat, že

zhruba příští týden nebo dva si můžete dát k

večeři, na co budete mít chuť.”

Ta představa, jak se zdálo, pozvedla

plukovníkovi náladu. Starý pán se usmál.

„Poslyšte, veliteli, jsem si jistý, že když se bude

věnovat

dostatečná

péče

konzervovaným

krevetám, mohly by se stát na tu dobu mými

oblíbenými utěšitelkami.”

Plukovník natáhl k Elániovi ruku, Elánius ji

přijal a potřásl jí.

„Bon appétit.”

Později kolovalo několik vysvětlení, proč se

quirm-ský vůz, který uprostřed noci převážel

velmi důležitého vězně, převrátil, skutálel se z

velmi příkrého svahu a při tom se rozbil na kusy.

Někdo to připisoval temnotě, jiní mlze, další

tvrdili, že jel vůz moc

rychle, ale dalo by se říci, že hlavní vinu nesl

expresní j

poštovní dostavník z Ankh-Morporku, který

do vozu j

narazil v nepřehledné zatáčce.

Než se zranění stačili vzpamatovat natolik,

aby si j uvědomili, co se vlastně stalo, zjistili, že

přišli o jednoho vězně, jenž si podle všeho

dokázal odemknout zámek okovů, a o jednoho

dozorce, který měl podříznutý krk.

Byla tma, byla zima, byla mlha, a tak se zbylí

pasažéři vozu schoulili k sobě a vyčkali rána. Jak

by mohli v temnotě hledat jednoho muže?

Traťvoda byl rychlý. Rychlost byla vždycky

užitečná a on se držel na cestě, která byla ve tmě

sotva viditelná. Nebylo vlastně důležité, kam šel,

byl si jistý, že nikdo ho nedokáže popsat tak, aby

ho to ohrozilo. Byl tak obyčejný, že se jeho

popis hodil na mnoho mužů. To byl dar.

Po nějaké chvíli byl nejen překvapen, ale

velmi potěšen, protože zaslechl zvuky koně

klusajícího po cestě za ním. Nějaký odvážný

poutník, pomyslel si, usmál se pro sebe do mlhy

a čekal. K jeho dalšímu překvapení jezdec koně

kousek od něj zastavil a sklouzl ze sedla. V

temném vzduchu nasáklém mlhavou vlhkostí

Traťvoda tak tak rozeznával nejasný obrys

postavy.

„No tohle! Sám proslulý pan Traťvoda, “

ozval se veselý hlas, když neznámý vykročil

přímo k němu.

„A dovolte, abych vám předem něco řekl.

Jestli hnete třeba jen malíčkem, budete tak mrtvý,

že se hřbitovy budou muset posunout nazpět v

čase.”

„Já tě znám! Poslal tě za mnou Elánius, co?”

„Ale ani náhodou, pane,“ odpověděl Jeefes.

„Velitel vůbec neví, že tady jsem, pane, a taky se

to nikdy nedozví. To je naprosto jisté. Ne, pane,

jsem tady, abych tak řekl, z důvodů profesionální

pýchy. Mimochodem, pane, jestli teď přemýšlíte,

že mě zabijete a vezmete si mého koně, budu

vám velmi vděčný, když to zkusíte.”

Traťvoda zaváhal. V tom hlase bylo něco, co

vybízelo k váhavosti. Byl klidný, přátelský, ale

kdo ví, proč vyvolával starosti.

Jeefes popošel ještě blíže a v hlase mu zněl

potlačovaný smích. „Přísahám, pane, já sám jsem

tak trochu rváč a násilník, a když jsem slyšel, jak

jste rozsekal to děvče a další věci, pomyslel jsem

si, no sakra. A tak jsem si jeden volný den - je

velmi důležité, aby měl každý zaměstnaný člověk

v týdnu svůj volný den - udělal malý výlet do

Převislic a zjistil jsem si o vás pár věcí, a

panečku, že jsem se dozvěděl opravdu zajímavé

věcičky! Vy opravdu lidi děsíte, že?“

Traťvoda pořád ještě váhal. Tohle neznělo

správně. Ten člověk mluvil upřímným, veselým

hlasem jako někdo cizí, koho jste potkali v

hospodě u stolu, ale kdo si s vámi chce očividně

přátelsky popovídat. Jenže Traťvoda byl zvyklý,

že lidé, kteří s ním mluvili, byli obvykle velmi

nervózní.

„Vezměte si třeba mě,“ pokračoval

konverzačním tónem Jeefes,, já jsem vyrostl na

ulici jako rváč a o nějaké poctivé hře nebyla ani

řeč, tam platilo jen vyhrát a účel světil

prostředky, to se vsaďte, a byl bych se porval s

každým, ale děvče jsem nikdy neuhodil… hm, až

na Emu Zvrhlušku, která byla vždycky všemi

deseti pro hrátky podobného druhu a v té době

mě držela pevně za to, o čem se obvykle

nemluví, já měl svázané ruce, a to nejen obrazně,

ale i doslova, a tak jsem do ní musel pořádně

strčit nohou. Šťastné dny. Ale vy? Vy jste jen

sprostý zabiják. Bezcenný. Zbabělý násilník. Já

bojuji, i když bych mohl být zabit a ten druhý by

mohl vyhrát, nebo bychom taky oba mohli

skončit ve stoce u chodníku, vysílení tak, že už

bychom nedokázali zasadit další ránu, a pak

bychom pravděpodobně pomohli jeden druhému

na nohy a šli spolu do hospody, dát si pivo a

umýt se.“ Udělal další krok kupředu. „Ale vy,

pane Traťvodo, jste se vypravil zabít malého

synka velitele Elánia, nebo jste možná chtěl

udělat ještě něco horšího. A víte, co je ze všeho

nejhorší? Myslím si, že kdyby se vám to

podařilo, velitel by vás zatkl a odvlekl vás na

nejbližší policejní stanici. Jenže uvnitř by se cítil,

jako když ho od hlavy k patě porcují na malé

kousky břitvou. A to by ten poctivý chudák

udělal z příšerného strachu, že by mohl být stejný

jako vy.“ Jeefes se zasmál. „Pravda je, pane

Traťvodo, že proti tomu, co jsem já, je on jen

neviňátko z kostelního sboru, to mi věřte, ale na

světě musí být nějaká spravedlnost, chápete, ne

taková ta spravedlnost podle zákona, ale

spravedlivá spravedlnost, a proto vás zabiju.

Ale protože jsem pro fér hru, dám nejdřív vám

šanci zabít mě. To znamená, že jeden z nás

zemře, takže ať to dopadne, jak chce, bude svět

mnohem lepší místo, ne? Můžeme tomu říkat

třeba… úklid. Vím, že máte zbraň, protože

kdybyste ji neměl, už byste utekl. Předpokládám,

že je to čepel, kterou jste sebral některému z

těch chudáků z Quirmu, a skoro bych se vsadil,

že jste ho s ní ve všem tom zmatku dokonce i

probodl.”

„To máte recht,“ ušklíbl se Traťvoda. „A to

byl policajt a vy jste jen vobyčejnej sluha. “

„Svatá pravda, “ přikývl Jeefes, „a mnohem

starší než vy a těžší než vy a pomalejší než vy, ale

pořád ještě dost čiperný. Co můžete ztratit?”

Jen kůň, z jehož těla se slabě kouřilo, a který

trpělivě čekal v mlze, viděl, co se stalo pak, ale

protože to byl kůň, nedokázal své mínění vyjádřit

verbálně. Kdyby to dokázal, řekl by zřejmě, že

podle něj se jeden člověk rozeběhl proti tomu

druhému člověku a v ruce měl kus plochého

ostrého železa, zatímco ten druhý člověk klidně

vsunul ruku do náprsní kapsy. Pak následoval

příšerný výkřik, bublavý zvuk a nakonec ticho.

Jeefes pomalu přešel ke kraji cesty a mírně

zadýchaný usedl na kámen. Traťvoda byl

opravdu rychlý,

o tom nebylo pochyb. Jeefes si otřel čelo

rukávem, vytáhl balíček cigaret a zapálil si. S

pohledem bezmyšlenkovitě upřeným do mlhy

pomalu kouřil. Pak vstal, podíval se na

nezřetelnou postavu na zemi a řekl: „Jenže nebyl

rychlý dost. “ Pak se Jeefes jako

pořádkumilovný občan vrátil po cestě nazpět,

aby zjistil, jestli by mohl být nějak prospěšný těm

nešťastným zástupcům zákona, kteří, jak se

zdálo, měli nějaké potíže. Člověk by měl

vždycky

pomáhat

představitelům

zákona.

Kdepak bychom bez nich byli?

Vedoucí

korektorny Ankh-morporské

Komety živelně nenáviděl poezi a básnictví jako

takové. Byl to prostý člověk a zasvětil větší část

své kariéry snaze držet poezi od svých novin co

nejdál. Jenže tihle básníci, to byla mazaná

smečka a dokázali tam nějakou tu básničku

vpašovat, jen co jste se na chvilku otočili zády. A

dnes večer, když noviny měly takové zpoždění,

že mládenci dole v sazárně museli pracovat přes

čas, upíral pohled na zprávu, kterou právě

obdržel od Knatchbula4 Kraditóna, hudebního

kritika listu. Toho muže choval vedoucí

korektorny v hlubokém podezření. Obrátil se ke

svému zástupci a zeptal se rozhořčeně: „Odkud

vytryskla ta nadpozemská, éterická hudba ?

Vidíte? Chápete, co myslím? Co je špatného na

Kde se tady vzala ta hudba ? Každopádně je

to pěkně pitomá úvodní věta. A co vůbec

znamená to éterickáT‘

Zástupce vedoucího korektorny zaváhal. „Já

myslím, že to znamená něco jako tekutá nebo

plynulá. Ale můžu se mýlit. “

Vedoucí korektorny se zatvářil nešťastně.

„To je každopádně poezie!”

Někdo prostě hrál velmi dobrou hudbu. Jak

se zdálo, kdekdo nad ní užasl. Proč ten šašek ve

svých košilích z vínově rudého hedvábí prostě

nenapíše něco takového? Vždyť to by,

koneckonců, řeklo všechno, co člověk potřebuje

vědět, není to tak? Vedoucí korektorny vytáhl

svou červenou tužku, a právě když se ji chystal

použít na mírně poničený rukopis, ozvaly se

kroky na kovovém schodišti a pan ze Slova,

vydavatel a majitel listu, se mírně nejistě vpotácel

do kanceláře. Vypadal, jako když viděl ducha,

nebo spíše jako když se duch přišel podívat na

něj.

Omámeně se zahleděl na oba poněkud

zmatené muže a vypravil ze sebe: „Poslal už

Kraditón svůj článek?”

Vedoucí korektorny pozvedl ten hloupý

rukopis a podal ho Mikulášovi. „Jasně, šéfe,

podle mého je to jen snůška keců.“

Pan ze Slova mu rukopis vytrhl z ruky, s

nehlučně se pohybujícími rty si ho přečetl a pak

ho hodil nazpět vedoucímu korektorny.

„Neodvažujte se na tom změnit jediné slovo!

Titulní strana, Pošusi, a doufám jenom, že má

Otto nějakou pořádnou ikonografi! “

„Rozumím, pane, ale

„A nehádejte se se mnou, sakra! “ zaječel

pan ze Slova. „Teď mě omluvte, budu ve své

kanceláři.”

S kovovým duněním vystoupil po schodech,

zatímco vedoucí korektorny a jeho zástupce

zachmuřeně stáli bok po boku a četli znovu

Kraditónův rukopis. Začínal:

Odkud

vytryskla

ta

nadpozemská,

éterická hudba? Snad ze skrytých podzemních

dutin nebo tajných prostor? Ze které temné

jeskyně? Z kterého okna do ráje? Pozorovali

jsme tu drobnou postavičku ve světle

reflektorů a zalévala nás hudba jako něco

konejšivého, požehnaného a někdy snad i

obviňujícího. Před každým z nás se zjevili

duchové, démoni a vzpomínky z minulosti.

Recitál Slz hub, mladé dámy skřetího původu,

trval snad pouhou půlhodinu, nebo možná

celý život, pak skončil a zavládlo ticho, které

se šířilo, rostlo a rozlévalo, až nakonec

vybuchlo. Návštěvníci do posledního stáli,

tleskali, až jim ruce krvácely, a po tvářích jim

stékaly slzy. Byli jsme někam odvedeni a pak

zase přivedeni zpět, a stali se z nás jiní lidé,

toužící po další cestě do ráje bez ohledu na to,

jakým peklem bychom museli na té pouti

projít.

Vedoucí korektorny a jeho zástupce se

podívali jeden na druhého s výrazem, který by

Knatchbul jistě nazval „klíčící podezření’1.

Nakonec

zástupce

vedoucího

korektorny

nejistým hlasem prohlásil: „Asi se mu to líbilo.”

Uběhly tři dny. Pro Elánia to byly opravdu

rušné dny. Potřeboval se dostat nazpět do rytmu,

i když, abychom řekli pravdu, šlo spíše o to,

dostat se z jednoho rytmu a vpravit se do toho

druhého, zatímco oba rytmy si běžely svým

tempem. Tolik papírů, které měl přečíst! Tolik

papírů, které musel odsunout stranou! Tolik

papírů, které musel přesunout někomu jinému!

Tolik papírů, u nichž musel předstírat, že je buď

nikdy nedostal, nebo mu je sežraly chrliče!

Zato lord Vetinari dnes neměl v Oválné

kanceláři

daleko

k

zlostnému

výkřiku.

Pochopitelně, abyste si to uvědomili, jste ho

museli opravdu dobře znát. Bubnoval prsty na

stolní desku. „Snarkenfaugister? Vsadil bych se,

že si ty věci vymýšlí!”

Važuzel opatrně odložil na stůl svého pána

šálek kávy.

„Zelbohu, sire, takové slovo opravdu

existuje.

V Nappenndreckfjordu jím označují výrobce

malých, ale nezbytných pomůcek a předmětů do

domácnosti, jako jsou třeba fldibusy, malé

kolíčky na prádlo určené k použití ve stísněných

prostorách,

nebo

poloviční

koktailová

napichovátka pro lidi, kteří nemají rádi long

drinky. Dá se říci, že je to termín historický,

protože moje ranní pátrání odhalilo, že poslední

snarkenfaugister zemřel před sedmadvaceti lety

při ošklivé nehodě s ořezávátkem na tužky. A

abych vám řekl pravdu, něco mi říká, že vaše

křížovková

protivnice

sama

z

Nappendreckfjordu pochází.”

„Aha! Tady to máme! Všechny ty zimy, kdy

se tiskla ke kamnům! Jaká nesmírná trpělivost!

Ale teď vede na Škraloupových schodech

obchod pro domácí mazlíčky. Psí obojky! Kočičí

suchary! Nitěnky a mouční červi! Taková

scestnost! Taková úskočnost! Takový slovník!

Snarkenfaugister!”

„Prosím, sire, je teď hlavní redaktorkou

křížov-kářského koutku Komety a takové věci

prostě ta oblast vyžaduje.”

Lord Vetinari se poněkud uklidnil. „První

vlevo dole. Ona je první a já jsem dole! A jak

víte, jsem dole jen velmi výjimečně, Važuzle!

Mou obecně silnou stránkou je cynický odstup.

Dokážu změnit osud národů, ale přitom mi

neustále vzdoruje očividně bezúhonná dáma,

která tvoří křížovky a pořád mi je staví do

cesty!”

Važuzel přikývl. „Samozřejmě, sire, ale

pokud dovolíte, abych vaši poznámku poněkud

doplnil, pak bych vám připomenul, že ve vedlejší

místnosti čeká velitel Elánius.”

„Opravdu? No, tak to ho samozřejmě

zavolejte dovnitř!”

Elánius vešel dovnitř, téměř předpisově

zasalutoval a zůstal stát v pozoru.

„No, Vaše Milosti, je hezké vidět, že jste

zase nazpět. Jak jste si užil dovolenou, když

pomineme ty protiprávní akce a další ad hoc

činnosti, šarvátky, honičky po souši i po moři, po

vodách slaných i sladkých, neschválené výdaje a

samozřejmě, pouštění větrů v sídlech mocných?11

Elániův pohled byl nehybný a směřoval, jako

ostatně většinou v podobné situaci, kousek nad

Patricijovy oči. „Jen pro přesnost, můj pane,

nepouštěl jsem nikde větry, maximálně jsem se

mohl v nestřeženém okamžiku dloubat v nose.“

„Naléhavá

služební

potřeba,

předpokládám?” řekl lord Vetinari s nebývalou

vřelostí. „Elánie, díky vám se mi v posledních

několika dnech dostalo na stůl nezanedbatelné

množství dopisů, dokumentů a jiných papírů. V

některých případech se pisatelé dožadovali vaší

hlavy na podnose, jiné byly poněkud

obezřetnější, protože jejich pisatelům vážně hrozí

dlouhodobé vězení. Byl bych ale rád, Vaše

Milosti, aby byla nade vši pochybnost jasná

jedna věc. Zákon nemůže fungovat se zpětnou

platností. Kdyby tomu tak bylo, nebyl by nikdo z

nás v bezpečí.

Lord Rzezacz junior možná… určitě provedl

hodně špatných věcí, ale to, že udělal otroky ze

skřetů, k nim podle současných zákonů nepatří.

Přesto bych řekl, že nedávné odhalení jeho

dalších vedlejších činností jeho pověsti rozhodně

nijak nepřidalo. Možná to nevíte, Elánie, ale

taková věc může být ve společnosti horší než

vězení, horší dokonce než smrt. Mladý Gravid je

teď člověk, který už nemá mnoho přátel.

Doufám, že to vás alespoň trochu potěší.”

Elánius neřekl nic, ale pomyslel si - tak ta

koule vážně do té kapsy dopadla.

Vetinari na něj upřel pohled a pokračoval:

„Mám tady výmluvný úřední dopis od lorda

Rzezacze seniora, který prosí o život, i když ne o

svobodu pro svého syna, který, jak lord Rzezacz

bez námitek připouští, zašlapal rodinnou čest do

bláta. “ Lord Vetinari pozvedl ruku. „Jeho

lordstvo je starý muž, takže, Elánie, pokud se

teď chystáte poznamenat něco o zasetém větru,

navrhuji vám, abyste projevil špetku slitování.

Jeho lordstvo by se velmi rádo vyhnulo skandálu.

Takže, když tohle pomineme, co si o tom

myslíte?1‘

„Ano, ke skandálům už nejednou došlo,“

odpověděl Elánius chladně. „On obchodoval s

živými, dýchajícími a myslícími tvory. Mnoho z

nich zemřelo! “ „Elánie, musím vám znovu

připomenout, že nové zákony nemůžeme

uplatňovat se zpětnou platností.”

„Možná,“ přikývl Elánius, „ale co ty trolí

děti, které braly to zatracené svinstvo? Požádáte

Diamantového krále, aby zapomněl na minulost?“

„Ujišťuji vás, Elánie, že právu bude učiněno

zadost, a když už se ptáte, právě teď se chystám

k jednání s Králem, který požaduje, požaduje

o d e m ne, Elánie - aby jim byl mladý lord

Rzezacz předán k vyšetřování ve věci výroby a

distribuce smrtících trol-lích drog. Podle trolích

zákonů by byl ten nešťastník odsouzen k smrti, a

já bohužel musím s politováním říci, že v dnešním

složitém světě lidské, trolí a trpasličí politiky

cítím, že by to mohlo mít v budoucnosti různé

nepředvídané následky a v dlouhodobém běhu

by se to mohlo projevit jako řešení pro toto

město nevýhodné. Tento problém musím nějak

vyřešit a věřte mi, bude třeba, abych mnohokrát

zvážil, kdo a co bude nakonec pro město

nejvýhodnější. A to je teprve půl desáté ráno!“

Elániovy zrudly klouby na rukou. „Jsou to

živá stvoření, která mluví a myslí a mají své písně

a jména, a oni se k nim chovali jako k nějakým

věcem jednorázové spotřeby.”

„Jistě, Elánie, ale jak jsem naznačil, skřety

všichni vždycky považovali tak trochu za

obtížnou

verbež.

Takže

Ankh-Morpork,

království Dolního krále

i krále Diamantového, Uberwald, Lancre a

všechna nezávislá města na Pláních urychleně

připravují zákony, podle nichž budou skřeti

považováni za myslící bytosti rovnocenné, i když

ne stejné, jako jsou trolové, trpaslíci, lidé a

vlkodlaci a tak dále a tak dále, které budou

podléhat tomu, co budeme nazývat, jak jsme se

dohodli,,společným právem1, ale také budou

tímto právem chráněni. To znamená, že zabití

kteréhokoliv z nich bude posuzováno jako

hrdelní zločin. Vyhrál jste, veliteli, vyhrál jste. A

to kvůli písni, veliteli. Ach ano, i díky dalším

snahám, ale byla to vaše žena, která dostala

většinu vyslanců a velvyslanců na to své malé

představení, a dovolte, abych řekl, Elánie, že při

tom byla skutečné vtělením výmluvnosti. A

upřímně se vám přiznám, Elánie, že jsem se

styděl. Jeden stráví celý život intrikami, jednáním,

braním a dáváním, mazáním těch koleček, která

skřípají, obecně řečeno tím, že dělá všechno pro

to, aby tenhle starý otlučený svět nevybuchl a

nerozpadl se na kusy. A teď, kvůli krátkému

kousku hudby, Elánie, kvůli nějaké krátké

melodi souhlasí některé z nejmocnějších států

světa, že budou spolupracovat, aby vyřešily

problém dalšího autonomního státu, a téměř

souběžně změnily status jistých zvířat na status

člověka. Dokážete si to představit, Elánie?

V jakém světě se to vůbec může stát? A to

všechno kvůli hudbě za šera. Všechno kvůli

melodii. Byla to taková věc složená ze zvonivých

tónů, dokonale čisté intonace a neuvěřitelného

rytmu, která jakýmsi způsobem našla cestu do

našich duší a připomněla nám, že nějaké máme.

Lady Sibyla je lepší než tucet diplomatů. Jste

šťastný muž, veliteli.”

Elánius otvíral ústa, aby promluvil, ale

Vetinari ho zarazil. „A taky hlupák, zatracený,

tvrdohlavý hlupák. Zákon musí začínat zločinem?

Rozumím, ale neodpouštím.” Vetinari zvedl ze

stolu dopis. „Lord Rzezacz prosí, aby jeho syn

dostal jen krátký trest, a hned po jeho ukončení

emigruje na Čtyřiks, aby tam začal nový život.

Protože byl, co se týče pašování, jednou z

hlavních osob, bude trest dost tvrdý.”

Pak Patricij pozvedl ruku. „Ne, poslyšte, v

tomhle městě jsem tyranem já.” Vetinari se sesul

do křesla, otřel si čelo a řekl: „A k tomu jsem se

málem rozzuřil kvůli zcela neškodné, milé dámě,

která připravuje křížovky pro Kometu. Tak či

tak, lord Rzezacz o vás hovoří jako o muži cti a

ryzího charakteru, vzácné bezúhonnosti a

bdělosti. Navíc se rozhodl svého syna vydědit,

což znamená, že po jeho smrti přejde jeho titul na

jeho dceru Reginu, divokou ženu, velmi

komplikovanou a horkokrevnou. A tím mi,

Elánie, vzniká další problém. Jeho lordstvo je

velmi křehkého zdraví a upřímně řečeno, těšil

jsem se na spolupráci se synem, který je hloupý,

sebestředný a pompézní idiot, ale jeho sestra?

Taje chytrá!” A pak lord Vetinari spíš pro sebe

dodal: „Alespoň nesesta-vuje křížovky… Tak,

teď mluvte, veliteli.”

„Došlo k vraždě,” trval Elánius ponuře na

svém.

Vetinari si zhluboka povzdechl. „Ne, Elánie!

To nebyla vražda, to byla jatka! Copak to

nechápete?

V té době byli skřeti škodná a ne -

nekřičte na mě!

V tomto okamžiku a tomto paláci, stejně

jako v palácích a kancléřstvích po celém světě,

se skřeti stávají stejně lidskými jako vy nebo já,

ale tehdy bylo tehdy. Byl bych rád, abyste si

naplno uvědomil, že Traťvoda a jeho kumpáni by

se dostali do laskavé péče pana Vojáčka jen

proto, že se on a jeho kumpáni nalodili na

Obrovskou Pí - ano, co je?”

Vetinari se ohlédl, protože mu Važuzel

opatrně poklepal na rameno. Pak mu něco

zašeptal do ucha, a nato si Vetinari odkašlal a

prohlásil: „No samozřejmě, myslel jsem

pochopitelně Úžasnou Pícku, “ a zatímco se

vyhýbal Elániovu pohledu, pokračoval. „To byl

totiž akt pirátství a dobří občané Quirmu, kde je

ta zmiňovaná loď registrovaná, by měli být za

takovou věc podle zákona odsouzeni k smrti.

Jsem si vědom dalších rozličných zločinů, které

spáchal, ale želbohu… člověk se dá pověsit jen

jednou. I když, jak se ukázalo, byl pan Traťvoda

před třemi dny v noci smrtelně zraněn při srážce

dvou povozů. Náraz ho vyhodil ven, takže ho

našli na zemi opodál cesty s chirurgicky

proříznutým krkem. Velmi vhodné, co myslíte?”

„Neodvažujte se na mě takhle dívat, sire.“

„Nebesa, ani by mě nenapadlo vás obvinit,

veliteli, jen jsem přemýšlel, jestli náhodou neznáte

nějakou jinou osobu, která by měla s tou

mrtvolou nevyrovnané účty?”

„Ne, pane,“ odpověděl Elánius a postavil se

do pozoru.

„Poslyšte. Elánie, váš výraz začíná být někdy

tak dřevěný, že byste si z něj mohl podle mě

vyrobit stůl. Řekněte mi jen jedno: vydal jste

někomu nějaké instrukce?”

Jak to dělá, pomyslel si Elánius. Jak? Nahlas

ale s udiveným výrazem prohlásil: „Nevím, o čem

to mluvíte, sire, ale jestli je to to, co si myslím,

pak zní odpověď ne. Pokud té noci došlo k

nějaké divné hře, nebylo to na můj rozkaz. Chtěl

jsem vidět Traťvodu na šibenici. To je legální.“

A Jeefese se na to nikdy nezeptám, umiňoval si v

duchu.

Pak Elánius pokračoval a lord Vetinari

pozvedl obočí. „Takže ten zkažený synáček jeho

lordstva si bude moci vyrazit na dlouhou

dovolenou plnou slunce, moře, příboje, písku a

vína s ekonomicky výhodnými cenami! “ Udeřil

pěstí do stolu a Vetinari se na ni významně díval

tak dlouho, dokud ji Elánius zase nezvedl a

neschoval za záda. „Necháte to tak?“

„Pokud si vzpomínám, říká se, že i vlk se

může změnit v beránka. Každý z nás doufá

alespoň v částečné vykoupení, ať už ho

zasloužíme, nebo ne. My už si toho mladého

hlupáka pohlídáme, na to se spolehněte.”

„Aha, posíláte za ním Temné úředníky?”

„Elánie, Temní úředníci jsou jen výmysl, jak

všichni vědí. Jednoduše řečeno, nějaký poskok z

našeho tamního vyslanectví bude sledovat, jak si

vede. A svět je teď zase o něco lepší místo,

veliteli. Vy nechápete, Elánie, nechápete ani v

nejmenším, jaké dohody, triky a tajné prostředky

musí někteří z nás používat, aby takový zůstal.

Nehledejte dokonalost. Žádná neexistuje. Jediné,

co můžeme udělat, je snažit se. Pochopte to,

veliteli, protože z místa, na němž sedím, nemáte

na výběr. A pamatujte si, že za to, co jste

dokázal tenhle týden, si vás budou pamatovat.

Lordu Rzezaczovi se to nebude líbit, ale novinky

se šíří rychle. Pravda vyjde najevo a bude

zapsána do učebnic dějepisu.” Vetinarimu se po

tváři mihnul slabý úsměv. „Věřte mi, dohlédnu na

to. A svět, o něco lepší než předtím, se bude

točit dál.”

Vetinari zvedl další kousek papíru, upřel na

něj zrak, a aniž zvedl oči, řekl: „Můžete jít,

veliteli, a mějte na paměti, že vám z mnoha

důvodů závidím. Mé upřímné pozdravy vaší

dobré ženě.”

Elánius se podíval na Važuzla. Tvář

Vetinariho sekretáře tak okázale neprozrazovala

nic, že prozrazovala všechno.

Vetinari k sobě přitáhl jakousi složku a

uchopil pero. „Nenechte se zdržovat, veliteli.”

O hodinu později seděl lord Vetinari za svým

stolem, opíral se lokty o stůl a špičky prstů měl

spojené před sebou. Pohled obrátil ke stropu,

očividně se ztrácel v myšlenkách a k Važuzlově

úžasu tu a tam mávl rukou, jako by dirigoval

nějakou neslyšitelnou hudbu. Važuzel ho znal

natolik, že se ho neodvážil vyrušit, ale nakonec se

přece jen odhodlal říci: „Byl to opravdu

výjimečně pamětihodný recitál, že, sire?”

Vetinari přestal být neviditelným dirigentem a

řekl nadšeně: „Ano, to tedy opravdu byl. Říká

se, že oči některých obrazů vás dokážou

sledovat po místnosti, ale já tomu moc nevěřím,

ale teď přemýš-lim, jestli vás některá hudba

nemůže sledovat navěky.” Pak se ale trochu

sebral a pokračoval: „Vzato kol a kolem, ta

Rzezaczova dynastie, i když není obdařena

chytrostí, je jinak celkem čestná a vlastenecká

famílie, je to tak, Važuzle?”

Važuzel pečlivě a zcela zbytečně přerovnal

několik papírů na stole a řekl: „Je to tak, sire.

Mladý Gravid je politováníhodná výjimka.”

„Myslíte, že už se nedá zachránit?” zeptal se

Vetinari.

„Pravděpodobně ne,” odpověděl Važuzel a

pečlivě skládal hadřík na otírání pera.

„Mimochodem,

na

našem

čtyřikském

velvyslanectví momentálně pracuje v kartotéce

Arachné, je to tak? Velmi o to místo prosila,

protože ji neobyčejně přitahují jedovatí pavouci.”

„Ano, řekl bych, že každé děvče by mělo mít

nějakého koníčka,” podotkl Vetinari. „A je jich

na Cty-řiksu hodně?”

„To místo se jimi doslova hemží, sire, pokud

vím, a Arachné jich chová velký výběr.”

Vetinari neodpověděl, ale zůstal sedět se

zavřenýma očima.

Važuzel si nakonec odkašlal. „Říká se, sire,

že nakonec jsou všechny hříchy odpuštěny?”

Lord Vetinari jen velmi nerad odtrhl své

myšlenky od té úžasné hudby, kterou toužil slyšet

znovu. „Všechny ne, Važuzle, všechny ne.”

Elánius ležel v rozlehlé posteli v domě v ulici

Vodní brázdy a podvědomě vnímal naprostou

nepřítomnost křiku nočních sov a lelků kozodojů.

Po chvilce řekl: „Víš, drahá, budu si muset brzo

znovu zajet na Hrabství. Florián je dobrý

mládenec, ale potřebují tam pořádné velitelství a

správné vedení, a to neznamená jen Nobyho

Nóblhócha a seržanta Tračníka.“ Sibyla se

obrátila na druhý bok. „No, Same, já nevím.

Fred a Noby zase nejsou tak špatní a možná, že

jsou v téhle chvíli vším, co je tam třeba. Víš,

myslím tím, že jsou to policajti, ale loudají se

kolem výjimečně pomalu, a je příjemné mít je v

okolí. Podívej, máš tam dva mladé muže, plné

energie a nadšení, a jestli nechceš, aby na tom

místě,

poněkud

rozrušeném

posledními

událostmi, nadělali z horlivosti nějaké zmatky,

bude lepší, když na ně dohlédnou dva pomalí a

spolehliví policejní praktici, co říkáš?“

„Ty máš vždycky pravdu, má drahá. “

„Kromě toho jsem viděla Freda, a to, že

musel přehodnotit celý svůj pohled na svět, s ním

očividně trochu otřáslo.*1

„On se s tím vyrovná,” zabručel Elánius.

„Jakmile se jednou dostaneš přes toho hloupého

Freda, kterého v sobě nosí, najdeš tam proti

všemu očekávání docela slušného chlapa.”

Sibyla si povzdechla. „Jistě, Same, ale ten

slušný chlap potřebuje dovolenou, na sluníčku a

daleko od kouře, špíny a ošklivých zaklínadel.”

„Ale to je na tom všem právě to nejlepší!”

rozesmál se Elánius.

„Ne, on vážně potřebuje dovolenou. Každý

potřebuje dovolenou, Same, dokonce i ty.”

„Já právě jednu měl, díky.”

„Ne, ty jsi měl pár dnů proložených

rvačkami, záplavami a vraždami a já nevím, čím

ještě. Podívej

se na svůj stůl, ujisti se, že jsou všichni na

nohou a ve střehu, a vrátíme se tam na další

týden, slyšíš, Same Elánie?“

0 tři měsíce později odjel Sam Elánius na

dovolenou znovu, a tentokrát mu dovolili

kormidlovat Černookou Zůžu po řece až do

Quirmu. Cestou prakticky nenarazil do ničeho

důležitého a byl šťastný jako nemluvně s

pocukrovaným dudlíkem.

Žasl, jak zábavná taková dovolená může být,

ale užasl ještě víc, když po devíti měsících dostali

se Sibylou pozvánku na svatbu Emilky

Orobincové s nejstarším synem sira Pletiknota

Veďválky, majitele pověstné Veďválkovy

porcelánky a shodou okolností

1 vynálezce Veďválkových křupavých

oříšků. Veďválkovy křupavé oříšky byly

obilninovým základem snídaně šampiónů, ale

neměly ten obvyklý kalorický obsah, který by

vnitřnosti Ankh-Morporku zaměstnal víc, než by

bylo zdrávo. Elániovým svatebním darem byla

sada stříbrných kalíšků sloužících k vaření vajec

na měkko, protože Sibyla si myslela, že takovým

darem se nedá nic zkazit.

Elánius pak byl neméně potěšen, když si při

obřadu všiml, že jedno z Orobincových děvčat

na sobě má zbrusu novou uniformu ošetřovatelky

a další tři se ozdobila pohádkovými a k Sibylině

nesmírnému potěšení také velmi skandálními

čepci z nového módního obchodu Klobouky

Orobinec.

Hermína Orobincová, ta, která vládla

sekerou, poslala omluvu, protože se, jak řekla

její matka, právě někde snažila zvládnout velký a

silný pinus. Při těch slovech Elániova tvář

znehybněla, ale pak do něj Sibyla strčila loktem a

sdělila mu, že pinus strobus je úřední jméno bílé

borovice.

Ale největší překvapení zažil Elánius ještě

později toho roku, když zjistil, že nejnovější

bestseler, který bere útokem celý ankh-

morporský literární svět, je věnován veliteli

Samuelu Elániovi.

Název knihy zněl Pýcha a výjimečný

předsudek.

Terry Pratchett ŠŇUPEC

Z anglického originálu Snuff, vydaného

nakladatelstvím Doubleday v Londýně v roce

2011, přeložil Jan Kantůrek.

Obálka: Paul Kidby.

Jazyková úprava a korektury: Eliška

Pospíšilová. Vydalo nakladatelství TALPRESS,

spol. s r.o., Řeznická 12, 110 00 Praha 1, jako

svou 571. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Tisk: CPI Moravia Books, s. r. o.,

Pohořelice

První vydání, Praha 2012.

1

Pozn. aut.: Nebo, když se to hodí, i zuby

někoho jiného.

2

Pozn.

aut.: Pro ty, kdo tuhle zábavu

neznají - břeženky, stejně jako srdcovky nebo

surmovky, se považují za sopel moře.

3

Pozn. aut.: Kdosi už před několika roky

řekl, že vidět, jak se zvedá a klesá impozantně

klenutá hruď lady Berankinové, znamená

pochopit dějiny říší.

4

Pozn. překl.: Pro hudebního kritika je to

poněkud zavádějící jméno. Knatchbull je

jednak název bojového psího plemene, stejně

jako pitbull, a také velmi prastarého a

známého anglického rodu Knatchbullá. Ty i ty

najdete snadno, ale už se mi nepodařilo

dohledat, kdo má tu čest se jmenovat po kom.

>

Table of Contents

Elánius zemřel… slunce spadlo z oblohy,

svět za

„Není něco v pořádku, veliteli?” zeptal se

Florián

Je to jedna z těch věcí, které prostě mají

nóbl dá

„Pak,” odpověděl Karotka, „se bohužel

budeme muset

Bárka se znovu odrazila od břehu a otřásla

skřety

„Ale ona je skřetka!” vyklouzlo po chvilce

Eláni