OD TÉŽE AUTORKY:

Radost z bašty (zakázáno)Pohádky Stařenky Oggové pro malé lidičky (staženo z prodeje)

KUCHAŘKA

STAŘENKYOGGOVÉ

OBSAHUJE RECEPTY, ZRNKA prastaré moudrosti, Pozorování, která mnohým život usnadní, Dobré rady mladým lidem, kteří stojí na prahu dobrodružství zvaného Manželství, Poznámky o etiketě a Mnohé jiné užitečné postřehy, Rady a Nápovědy, které se nedotknou ani těch nejcitlivějších duší.

Copyright © Terry Pratchett and Stephen Briggs 1999Illustrations © Paul Kid b y Recipes © Tina Hannan and Stephen Briggs

Poprvé publikováno 1999 v nakladatelstv Doubleday a division ofTransworld Publishers

Translation © 2001 by Jan KantůrekThe Czech edition copyright © 2001 by Talpress, spol. s r. o.,Jungmannova 14, 110 00 Praha l

Prvn vydán , Praha 2001

Všechna práva vyhrazena.

Sazba: Jams, PrahaJazyková úprava: Na a SvobodováTechnická redakce: Tomáš KropáčekTisk: S tisk, Vimperk

Digitalizoval: LusikoKorektura: TheW

OBSAH

Předmluva autorky ....................................................................................16

Poznámka nakladatelů............................................................................... 18

Kuchyňská filozofie Stařenky Oggové...................................................... 21

RECEPTY částečně zahrnující kuchyni trpaslíků.............................................. 24

O společenském chování........................................................................... 100 POZNÁMKY o jiných druzích -Pravidla přednosti -Způsoby oslovování - Chování u stolu -Kouření -Pár poznámek o zahradničení Narození dětí - Namlouvání -Plesy -Květomluva - Manželství -Úmrtí -Královské příležitosti - Chování v ložnici Doslov .......................................................................................................169

PŘEDMLUVA

napsala

AUTORKA

NEUBĚHNE SNAD JEDINÉHO DNE, abych si neuvědomila, jaké štěstí mě potkalo, když jsem se narodila právě v Lancre. Znám každou píď okolí i kraje, každého ze zdejších lidí, a když okem vyhlížím na okolní hory, kopce, lesy a údolí, často si pomyslím: „Ti dva mladí lidičkové byli v tom houští po čertech dlouho, asi bych měla skočit na slovíčko za její mámou.“

Ale spousta těch starejch zvyků a taky fíglů, který si pamatuju z doby, co jsem byla já mladá holka, už jsou ty tam. Co já vím, tak v království už zbývá sotva šest olejových lamp a nahoře na lancreském hradě si dali namontovat hajzlík, co se sám umejvá, takže náš Jeník, kterej tam dělá všecko kromě kralování, už nemusí vykopat každej tejden novou jámu, akorát naplnit pětisetlitrovou nádrž nahoře na věži. A to máte celej ten pokrok. Samozřejmě to nakonec všechno skončí v řece, takže to, co nabudete na pohodlí, ztratíte na kompostu.

To všecko znamená, že se časy měněj, a v takový době chodí lidi celí popletení a plní nejistoty a obracej se na mě, protože já jsem grande dame neboli „úžasná ženská“, jak by se to přeložilo tady, a kladou mi otázky o věcech, kterým nerozumí. Například jestli pravidla společenského chování dovolujou posadit při slavnostní večeři chlapíka, kterej se živí tím, že si strká na trhách a poutích do kalhot živou lasičku, a je tedy v našem kraji poměrně respektovaná osoba, vedle dcery chlápka, kterej kdysi přiškrtil mladšího hraběcího syna? Což je ten druh vožehavýho problému, s jakejma se společenská hostitelka potejká každej druhej den a vyžaduje to velkou Zkušenosť, protože nejde jenom o to vyřešit to správně, ale taky například vědět, že kejíklíř s lasičkou potřebuje na svý židli měkkej polštář, protože většinou v zájmu svýho umění trpí.

Ptaj se mě na takový věci třeba jako: „Jak máme oslovovat vévodu?“ A znovu mi nezbývá než připomenout, jak důležité jsou podrobnosti takového setkání, kde vám zase pomůže dlouholetá zkušenost, abyste věděli, že je-li někde narychlo třeba otevřít a podržet dveře a vypadá to, že by z toho mohl kápnout půltolar, je to „Krásný den, Vaše Vznešenosti!“, ale když mu dav vytlouká okna a chystá se podpálit rodinné sídlo, zatímco vévoda strachy zapomněl i na své letité hemeroidy, je ideální volat na něj: „Ty nadutý prolhaný aristokroute!“ Je to všechno otázka nuancí.

Pořád za mnou lidi chodí a ptaj se na věci, například jak se jmenuje výročí svatby po třeba deseti letech nebo jestli je šťastná věc sázet fazole ve čtvrtek. Samozřejmě, je přirozené, že se lidi ptaj na takový věci čarodějky na základě toho, že my jsme udržovatelky tradic, ale ty mladý děvčata, co dneska vidím kolem, se mi nezdaj nějak zvlášť bystrý, nějak tyhle věci hrozně pomalu chápou, protože se mnohem víc upínaj na černý svíčky, šťastný krystaly a takový pitomosti. Povídám, když je krystal tak šťastnej, jak je možný, že to dotáhnul akorát na kus kamene? Já těmhle okultistickejm věcičkám nevěřím, bůhví , kdo to měl naposled v ruce.

Na druhý straně se v dnešní době mnohem víc píše než za mejch mladejch dnů, a já si teda pomyslela, že sepíšu pár takovejch základních návodů, praktickejch fíglů, vtipnejch tipů a pomocnejch grifů, který by mohly lidem pomoct uhladit nějakou tu nerovnost na cestičkách života. Hodně prostoru jsem věnovala receptům, protože v životě se toho hodně točí kolem bašty. Já bych skoro řekla, že veškerý dobrý chování muselo začít ve chvíli, kdy byl vyhubenej poslední mamut a nezbyl už žádnej kus žrádla dost velkej na to, aby se z něj všichni dokázali najíst najednou. Dobré jídlo znamená dobré způsoby.

G. Oggová

POZNÁMKA

NAKLADATELŮ

GYTA „STAŘENKA“ OGGOVÁ autorka této knihy, je proslulá jako provozovatelka oné kombinace praktické psychologie, letitých zkušeností, zdravého rozumu a okultního inženýrství, jíž říkáme čarodějnictví. Její genius svým způsobem překročil i hranice psaného jazyka, protože naši čtenáři si záhy uvědomí, že k mluvnici a přepisu slov přistupuje po svém, tedy stejně svérázně jako k většině ostatních věcí. Pokud se týče interpunkce, tedy především čárek, k těm, jak se zdá, nepřistupuje vůbec, ale její práce budí dojem, že je vrhá na stránky svého rukopisu z dálky, jako při hře v šipky.

Dovolili jsem si uhladit některé z hruběji pomačkaných a kostrbatých vět, i když, jak doufáme, jsme jim ponechali většinu původního svérázu a neopakovatelného půvabu. Když už je řeč o úpravách, musíme se zmínit o mírách a váhách, které madam Oggová ve svých receptech použila. Rozhodli jsme se je, i když neradi, převést do metrické soustavy, protože Stařenka Oggová používala onu specializovanou měřicí jednotku, známou jako „trocha“ (např.: „Vezmi trochu mouky a trochu cukru.“).

To ovšem vyžadovalo trochu (hehe) experimentování, protože „trocha“ je poněkud... hm... chápejte, složitá jednotka. Trocha mouky bude asi víc než trocha soli, ale jak se zdá, neexistuje taková věc jako půl trochy, i když občas jsme narazili i na „špetku“, třeba ve spojení„špetka pepře“.

Člověk tak nějak instinktivně cítí, že „kousek“ másla bude víc než „špetka“ pepře, ale asi méně než „trocha“ mouky, ale neobjevili jsme spolehlivý způsob, jak změřit „ždibek“, natož „podle chuti“. Dalším problémem byla otázka časů, protože paní Oggová má velmi nedbalý přístup k délkám, pokud se ovšem netýkají v humorném smyslu některých anatomických podrobnost . Nedokázali jsme vytvořit spolehlivou časovou jednotku, která by nahradila „chvilku“, což je exponenciální mír - jeden z vydavatelů došel na základě empirických údajů k závěru, že „chvilka“ je ve vaření zhruba pětatřicet minut, ale pak jsme několikrát našli další spojení, a to „pořádnou chvíli“, která jako by označovala přinejmenším deset let, což je podle nás příliš mnoho na to, aby si „těsto odpočalo“. Přesnější už se nám zdálo „než se přezpívá Kde ty všechny jíšky jsou“, ale pak se nám nepodařilo

dát dohromady slova ani zjistit, o kolika slokách je vlastně řeč, takže jsme se

vrátili k nudným, ale osvědčeným starým minutám.

A nakonec je tady ještě otázka pravděpodobné podobnosti. V mnoha receptech jsme se museli zabývat úpravou, nahrazením, nebo dokonce úplným vypuštěním některé z ingrediencí, k čemuž nás donutil prostý fakt, že některé součásti používané Stařenkou na Zeměploše jsou na Zemi nedostupné, jedovaté, nejedlé nebo ještě horší. Jen málokterý autor by si dokázal dlouhodobě vydělávat na živobytí tím, že by soustavně otravoval své čtenáře, byť by jen fyzicky. Tak například případ různých druhů trpasličího chleba. Cihlový prach ve Velké Británii většinou nenajdete ani v uzenkách. Jezdravý na zuby. Žula se lidem také většinou nepodává. Biblické poučení, které praví, že „Člověk musí spolykat svou dávku* prachu, než zemře**“, ještě neznamená, že se mu ten prach musí podat na talíři. Kromě toho, většina lidské stravy a pokrmů, snad s možnou výjimkou šlehačkového dortu, nebyla navrhována k útočným účelům. Jsme nuceni přiznat, že jsme nakonec obětovali přesnost a věrnost receptů v zájmu toho, aby tuto knihu dočetlo stejné množství čtenářů, jaké ji číst začalo. Naším cílem tedy bylo docílit co možná nejvěrnějšího vzhledu a nálady uváděných pokrmů a přitom se co největší oklikou vyhnout jejich původní chuti.

Terry Pratchett Stephen Briggs

* Jak jsme zjistili, odpovídá to zhruba devíti litrům sypké hmoty.** Pozn. překl.: Obávám se, že tentokrát nejde o biblický výrok, ale o staréanglické rčení, něco jako „trocha špíny ještě nikoho nezabila“ našich babiček.

KUCHYŇSKÁ

FILOZOFIE

STAŘENKY OGGOVÉ

ŘÍKÁ SE, že cesta k srdci muže vede přes jeho vlastní žaludek, což jen dokazuje, že všeobecná představ a lidí o vlastní anatomii je stejně zmatená jako o většině ostatních věcí. Výjimkou by samozřejmě bylo, kdyby se mluvilo o tom, jak chlapa probodnout, ale i pak je lepší začít trochu níž a pěkně se dostat rovnou pod hrudní koš.

Bohužel, nežijeme v dokonalém světě a pro každou prozíravou mladou dámu by bylo přinejmenším užitečné zdokonalit se v těch uměních, která jí pomohou uchránit muže - onoho tvora se slabou vůlí - před tím, aby zbloudil. Umění kuchařské je v tomto směru také velmi užitečné (račte prominout, bez urážky, to je jen takový můj osobní žertík!).

Lidé často říkají, že ty pravé hospodyně už vymřely. Říkají, že ta umění a ty dovednosti, které se kdysi považovaly za samozřejmé ve všech společenských vrstvách, byly odsunuty stranou, protože v dnešní době každej myslí jen na samý luxusy - na divadlo, řikání v knížkách, plesy, a taky na to, jak se hezky pobavit v soukromí, na což my nikdy neměli čas, když jsme byli mladý.

Moje vlastní babička ještě věděla, jak třeba upéct paštiku ze špačků, když uhodily zlý časy (byla většinou trochu tvrdší, když už se ptáte), ale dneska? Kdybyste některejm místním hospodyním dali celý prase, a ty umělkyně by se s ním popasovaly, každopádně by jim pak zbyly nějaký kousky. To by naši babču položilo.

Tak nějak se postupně vytvořila představa, že ženská v domácnosti vlastně nepracuje a že domácí práce prakticky neexistujou. No, já si pamatuju kuchyň mý mámy, plnou syčení, bublání, smažení, pečení, dušení, solení, kořenění a nakládání. A jak to tam vonělo! A taky říkala, že si každý hlupák dokáže vydělat u paní Chudokurové šestipenci za týden, ale něco jiného je vydržet s tou částkou, než vám odroste devět dětí. Jestli chcete vědět, proč si venkovští lidé tolik zakládají na tom, že se jim podařilo vypěstovat tak tlustá prasata, obrovské dýně, turíny, cibule nebo kukuřici, která by mohla sloužit jako sloupky k plotu, pak proto, že takové věci přece jen chvíli vydrží. Je jim jedno, kolik v tom je vitamínů nebo minerálů, jediné, co od takových věciček čekají, je to, že jim udělají na talíři kopec.

Taky teď mezi lidmi v Ankh-Morporku slyším často mluvit o nějaké „správné výživě“. Jenže ti, co o tom mluví, jsou většinou muži. Já proti muskejm nic nemám. Naopak. Ale neumějí vařit. Jó, dělat to, čemu se dneska moderně říká cuisine, to možná. Šoupněte je do nějaký velký kuchyně se spoustou kuchařů a kuchtíků, na který můžou křičet, a dokážou usmažit nějaký to vajíčko, umělecky ho naaranžovat na talíř a tuhle obložit zeleninou a támhle podložit listem něčeho dost pofiderního, ale řekněte jim, že maj vařit den co den houfu věčně hladovejch dětí za šest pencí, a dostanou z toho migrénu. Troufla bych si říct, že by se našli i chlapi, co by to dokázali, ale obyčejně když slyším ženskou, jak vykládá, že ten její vaří, tak si to představím tak, že má recept na něco drahýho a složitýho, co uvaří dvakrát do roka.

A pak ještě nechá pánve a kastroly ve dřezu, aby se „odmočily“.

Poslyšte, já jsem starší zkušená ženská, takže když dojde na kuchyňské historky, pověry a latinu, vím, co povídám. Jedna taková pověra říká, že dobře se může vařit jen v bohatých domech a u lidí s dobrou výchovou. To je nesmysl. Na dobré baště je mnohem víc než jen to, měřit vzdálenost mezi nožem a vidličkou, umět vyrobit labuť z másla a vlastnit solničku, která vypadá jako zmenšený model bitvy u Pseudopolisu odlitý ze solidního stříbra. Ne. Záleží to především na použití správného koření a skutečnosti, že ho má být hodně. Nevykládejte mi nic o zlatých talířích - když vidíte, z čeho je udělanej talíř, máte moc malou porci.

Nastal čas, aby konečně někdo vydal kuchařku s osvědčenejma a poctivejma receptama pro normální lidi. Heleďte, lidi zdaleka tak nepotřebujou kuchařský knihy, jako pořádný kuchaře, kteří věděj, co a jak, a uměj uvařit pořádný jídlo skoro z ničeho. Proto dneska přišly do módy všechny ty genovské a agateánské recepisy - ty totiž vznikly na místech, kde všechno slušný jídlo sebral někdo jinej a vy jste museli najít způsob, jak se najíst věcí, na který byste se normálně ani nepodívali. Nikdo nebude zkoušet vařit polívku ze žralocích ploutví, protože to chce zkoušet.

Ale na druhý straně, proč bysme se měli obracet zády k poctivý a vyzkoušený lancreský a stoskopláňský kuchyni? Je stejně dobrá jako kuchyň kdekoliv jinde na Zeměploše, a já vím, o čem mluvím, protože jsem tam byla a vyzkoušela jsem ji. I kdyby byly v cizině nějaké výjimečně dokonalejší úpravy jídel (ne že bych tvrdila, že jsou), proč by se měli lidé ve Sto Helit, Scrotu, Ostrohřbetu nebo Kyselý Prdeli odbývat jídlem, který je většinou vařený ve vodě a voní akorát šalvějí?

Už sám způsob přípravy jídla, vůně vařících se pokrmů - smažené cibulky, pečeného jablečného koláče, opékaného rostbífu - to všechno je součástí radosti z jídla. Samozřejmě, je ještě příjemnější, když nemusíte dělat celou práci, nebo alespoň ne tu hrubou. Mám spoustu dcer a snach a všechny žijí hodně blízko a já v nich vypěstovala přesvědčení, že když se vydaří nějaká dobrůtka, byla by ostuda neposlat vrchovatý talíř Stařence. Nikdo nemůže říct, že nejsem připravená pozřít neplánované jídlo. A všechny ty mý holky jsou skvělý kuchařky, protože jsem je vychovala a zaučila sama, a kdyby se jim něco nevedlo, tak bych jim to, u všech sakrů, řekla.

Jedna z věcí, která zpomalila vývoj dobrého vaření, je to, že hodně kuchařů se chová, co se týká jejich receptů, odmítavě a tajnůstkářsky.

V rodině se předávají z generace na generaci, ale současně se žárlivě střeží před tím, aby se nedostaly do nepovolaných rukou. Moc mě potěšilo, že se mi podařilo sehnat recepty z celé Zeměplochy - například od paní Tračníkové, ženy seržanta Tračníka z ankh-morporské Městské hlídky, od Vzoromila Výsměška, arcikancléře Neviditelné univerzity, od našeho vlastního krále, Verence II. Lancreského.

A mnoho dalších. Je úžasné, co našinec dokáže s trochou osobního kouzla a spoustou vydírání.

Je dost těžké určit, do jaké kategorie tyhle recepty spadají, zvláště když některé z nich se skoro nedají brát jako pokrm v tom slova smyslu, ale dělala jsem, co jsem mohla, takže jsem je nakonec přece jen rozdělila na předkrmy, hlavní jídla, různé pochutiny (a některé jsou opravdu velmi různé), pudinky, paštiky a jiné různé a sladkosti. Trpasličí kuchyně si zaslouží vlastní prostor, stejně jako loď kotvu.

Nuže, začněme prvním mlskem, který by mohl být i tím posledním, pokud se jeho přípravě nevěnuje skutečně maximální pozornost...

RECEPTY

Ježík hlubokomořskýalias Nafučenec

(Jednodušší verze - nevyžaduje léta nácviku)

PODÁVÁ SE JAKO PŘEDKRM PRO DVA

1 hlubokomořský ježík několik snítek řeřichy 50 g filé z mořské pražmy či jiné bílé kalíšek na vejce plný světlé sójové ryby, absolutně čerstvé omáčky, dochucené: 1 lžičkou hořčice 3-4 ředkvičky nebo 2 lžičkami citrónové šťávy nebo 2-3 jarní cibulky 1 stroužkem utřeného česneku

Kdo si chce užít, může připravit všechny tři modifikace.

NEJDŮLEŽITĚJŠÍ JE nepoužít ani kousek hlubokomořského ježíka, protože každá jeho část je smrtelně jedovatá a každá jiným, jinak nepříjemným způsobem. Shrnuto kol a kolem, kdybyste ho použili, mohli by vás pak pohřbít v dopisní obálce. Takže, jakmile si pečlivě zakryjete všechny pracovní plochy, zbavte se opatrně ježíka. Ještě lepší by bylo, kdybyste si zjednali někoho, koho nemáte rádi a kdo vám nedluží peníze, aby se ježíka zbavil za vás. Ideálním prostředkem je k tomu drtič odpadků, pokud ovšem vítr vane směrem k lidem, které už nebudete potřebovat. Samozřejmě teď vznesete otázku, proč se vlastně potom unavovat s pracným sháněním nafučence? No, pokud to neuděláte, bude jídlo stejně příjemné, ale (tady je to ale!) nebude mít ono delikátní frisson, jak se říká tomu, co vyzvedne pokrm do gastronomického nebe.

Konoséři a fajnšmekři tvrdí, že poznají podle chuti, zda byl v den, kdy byl pamlsek připravován, ježík v kuchyni, nebo alespoň někde v dosahu, a běda liknavému kuchaři, který byl tak líný nebo si neudělal volnou chvilku, aby zaběhl na trh a ježíka koupil. Jednoduše se říká, že se na jídle pozná, jestli byl ježík někde nablízku.

Slyšela jsem jednoho mága tvrdit, že s ježíkem je to tak trochu jako s oním tvrzením, že si voda pamatuje všechno, co v ní kdy bylo. To je pěkně chytré. Jenže když si pak vzpomenete na všechno, co lidi do té vody házejí, a uvědomíte si, že voda vlastně neustále obíhá kolem dokola, dojdete k tomu, že je možná lepší pít pivo.

Můj pocit je, že teprve když někdo lidem za jídlo z nafučence naúčtuje sto tolarů, uvěří, že je pravé. Kdyby některá jídla nebyla takhle drahá, nikdo by je nejedl.

A protože je nafučenec skutečně nesmírně drahý, možná se spokojíte zbytkem receptu:

Pečlivě odstraňte z plátků ryby všechny eventuální zbytečky šupin a kostí. Vložte do cedníku a ponořte na okamžik do vroucí vody. Pak okamžitě ochlaďte ve studené vodě - účelem téhle operace není rybu uvařit, ale zajistit, aby byla opravdu čistá.

Ředkvičky a jarní cibulku nakrájejte na jemno (nejlépe podélně) a spolu s řeřichou vkusně naaranžujte na dva talíře. Ostrým nožem nakrájíme na co nejtenčí plátky a podáváme se sójovou omáčkou.

Překvapení zvané Banánová polévka

Lidé říkají: „Co je tak překvapujícího na banánové polévce?“ A já odpovídám:„Jsou v ní banány!“ Samozřejmě, pokud jste četli mou knihu „Radost z bašty“, zjistíte, že některé z mých speciálních ingrediencí byly z recepisu vypuštěny. Oni si někteří lidé totiž stěžovali, že kompletní předpis působil přece jen příliš překvapivě.

PRO ČTYŘI OSOBY

4 velké banány, oloupané 1 vrchovatá čajová lžička přírodního 470 ml zeleninového vývaru hnědého cukru 155 ml suchého sherry 2 vrchovaté lžičky sekaného kerblíku 1 vrchovatá čajová lžička špetka soli, špetka pepře strouhaného muškátového oříšku 1 čajová lžička citrónové šťávy

NASEKEJTE DVA banány a vložte je na pánev. Zalejte vývarem. Třete nebo mačkejte dokud kaše není hladká, a tedy… jaksi… promíchaná. Kaši pomalu zahříváme, ale tak, aby se nám nezačala vařit. Když je těsně pod bodem varu, přidáme ostatní přísady. 2-3 minuty pečlivě mícháme, abychom se ujistili, že se cukr rozpustil, a pak za stálého míchání prohříváme ještě dalších pět minut.

Vezměte zbývající dva banány a překrojte napříč. Postavte na každý talíř jednu polovinu špičkou vzhůru, přilejte omáčku a podávejte.

Překvapující, co?

Celerový úžas

No dobrá, takový úžas to zase není. Nedovolili mi přidat do toho všechny ty zajímavé kousky, zvláště baklažán. Říká se, že se některé manželky smějí. A já si myslím, že by se lidé měli při jídle pobavit. To je můj názor.

PRO DVĚ OSOBY

1 velký celer 60 g nastrouhaného parmezánu

300 g vařené rýže 1 čajová lžička citrónové šťávy

1 zelená paprika, vyčištěná a 1 čajová lžička nasekaného estragonu

nakrájená na proužky 1 dobře promíchané syrové vejce

3 rajčata, nakrájená na drobno sůl a pepř

PŘEDEHŘEJTE TROUBU n a 200°C. Celer připravíte tak, že ho opatrně seříznete na horní části, odstraníte všechny vnitřní zbytky natě a listů a vytvoříte dutinu. Všechny přísady s výjimkou vejce dobře promícháme a ochutnáme, popřípadě dokořeníme. Pak spojíme syrovým vejcem.

Vezmeme větší kus mírně naolejovaného pečicího papíru a položíme ho na plech. Na papír položíme celer a dutinu naplníme směsí.

Zajistíme provázkem proti otevření (pokud se otevírá), aby náplň nevytekla. Pak zabalíme do papíru a pečeme l 1 až 2 hodiny, dokud celer nezměkne.

Před podáváním opatrně rozbalíme papír a celer položíme na oválný talíř. Ozdobíme třeba dvěma opečenými brambůrkami. Porcujeme na stole.

Prapůvodní polévka

Jídlo populární na Neviditelné univerzitě a - jak se šušká - dokonce i mezi samými bohy. Říká se, že je to polévka, v níž je prapůvod veškerého života, a stačí, abyste tuhle polévku nechali stát dost dlouho na teple, a rozhodně se v ní nějaký život zrodí.*

JAKO HLAVNÍ JÍDLO PRO ČTYŘI ČI PŘEDKRM PRO ŠEST OSOB

470 ml rybího vývaru 150 ml přírodního vína 50 g lososa, tenké plátky bez kůže 2-3 stroužky česneku 50 g tresky, tenké plátky bez kůže 1 lžíce hrubé sekané petrželky 12 ks slávek jedlých, vyčištěných a 1 lžíce sekaného kopru bez skořápek 1 čajová lžička papriky 50 g krabího masa (vařeného) nebo 2 svitky vermicelli (vlasových nudlí), čtyři krabí tyčinky, nakrájené na cca 25 g každý hrubo 100 g krevet, očištěných a uvařených 6-10 chapadel mladé chobotnice, několik kapek potravinářské barvy dobře očištěných hnědé a zelené (není nutné) 230 g na jemno nakrájených rajčat, 1 velké vejce nejlépe z konzervy sůl, pepř

OHŘEJEME RYBÍ VÝVAR ve větší pánvi, lososa i tresku nasekáme na hrubo a vložíme do polévky. Dusíme na mírném plameni, dokud není ryba téměř uvařená. Pak stáhneme z plamene a mícháme, až se maso rozpadne na drobné kousky. Vrátíme na plamen, přidáme slávky, krabí maso a chapadla.

* Technicky vzato měla mít prapůvodní polévka výrazně tyrkysovou barvu, jenže přestože u toho byl leckdo, málokdo byl někdo, a proto na tom nikdo tak moc nebazíroval. Navíc, ať tam byl kdokoliv, stejně už umřel, takže ať si kdekdo říká kdeco, nikdo neví ani... tento.

(Více byste se o tom mohli dozvědět v knize „Věda na Zeměploše“, kterávyjde v nakladatelství Talpress v příštím roce.)

Přivedeme k varu. Přidáme rajská jablka, víno a stáhneme teplotu na slabo. Přidáme bylinky, česnek a koření, vermicelli a krevety a vaříme, dokud se těstoviny neuvaří. Přidáme potravinářskou barvu, pokud chceme přibarvit, a ochutnáme. Nakonec vlejeme dobře promíchané vejce, necháme několik vteřin povařit a podáváme.

Chléb a voda

(Recept byl laskavě dodán lordem Vetinarim, Patricijem Ankh-Morporku)

3 celé, čerstvě pečené bochníky 1 džbán čerstvě načerpané vody

AŤ UŽ JE VLÁDCE sebedokonalejší vždycky se najde někdo, že ano, kdo je přesvědčen, že by mu měl vylepšit dietu nějakým umělým dochucovadlem, jako třeba arzenikem. Mnoho vládců pochopitelně hledalo cesty, jak se něčemu takovému vyhnout. Tady je jeden z klasických způsobů:

Připravte si dostatečné množství těsta, z nějž by se daly upéct tři bochníky chleba. Ony tři bochníky upečte v peci. Obě tyto operace by měly proběhnout pod dohledem alespoň dvou spolehlivých zaměstnanců.

Vyberte si jeden z oněch bochníků (zbývající dva musí sníst pekař).

Nakrájejte ho. Namátkou vybrané plátky pak dejte ochutnat členům hradní stráže (pokud ovšem máte tu smůlu, že nežijete v paláci, pak členům své rodiny). Ze zbývajících krajíců si vyberte jeden, ten položte na talíř náhodně vybraný v kuchyni. Ostatní talíře dejte olízat kuchyňskému personálu. Pak chvíli vyčkejte a pozorujte reakce těch, kdo se účastnili na pojídání chleba i oblizování talířů.

Mezitím dejte načerpat ze studny džber vody. Dejte ji převařit, přelít do džbánu a vychladit. Ze džbánu pak nalejte čtyři poháry vody.

Namátkou vyberte tři a dejte je ochutnat třem členům palácového personálu, kteří se zatím nepodíleli na testech s chlebem ani talíři.

Teď už byste mohli uvěřit, že máte sklenici vody a několik krajíců chleba, které nejsou otrávené, což by jen dokázalo, že jste vůbec nic nepochopili. Existují přece takové věci jako protijed, který si i nováček vezme jako preventivní opatření. A kromě toho tady máme případ lorda Strakonožky: chléb testem prošel a voda také. Problémy začaly teprve potom, co jste snědli chléb a zapili ho vodou.

Tady je metoda, jíž dávám přednost já, protože se mi osvědčila.

1.

Rozmístěte politiky v zemi během času tak, že kdyby vás někdo otrávil, způsobilo by jim to víc potíží, než když zůstanete naživu, a narušilo by to osobní ambice příliš mnoha lidí, kteří na vás spoléhají.

2.

Ujistěte se o tom, že je v městské občanské službě zaměstnáno několik nepředvídatelných mužů, kteří budou vaši smrt považovat za osobní útok na svou osobu a vyvolají obrovský rozruch.

3.

Pak jezte, na co máte chuť.

Nefalšované klačské karí paní Tračníkové

Poznámka vydavatelů: Jen málokterý recept v této knize vyvolal tak vášnivou diskusi jako tenhle. Každý, komu je přes čtyřicet, ví, jak zní původní recept, protože byl vytvořen a přetvořen dámami, které sice slyšely o méně známých kouscích, ale nemají chuť ani odvahu si do nich kousnout.

Pouhá jeho existence je výmluvným argumentem pro osvícenou imigrační politiku.

Jako každé karí obsahuje jakékoliv přísady, které jsou po ruce. Tady ale veškerá podobnost končí. Musíme do něj použít jasně zelený hrášek, kusy turínu a - kvůli znalcům gastronomické historie - rozvařené plátky vodnice.

Klíčem k tomuto karí je totiž vodovatost, „omáčka“ musí být řídká a měla by mít nepříjemnou, i když poměrně známou barvu. Dále je třeba v něm použít jen omezené množství práškového koření karí, což je v krajích, kde se rodí skutečné karí, věc zcela neznámá. Někdy prostě stačí vzít ve spíži neotevřenou plechovku s práškem a několikrát jí máchnout nad hrncem.

Okamžik... a nezapomeňte, že hrozinky musí být žluté a pořádně nabobtnalé.

A hodně měkké. A měly by trochu chrupat (aha, už si vzpomínáte...).

Varování v poslední chvíli: Recept byl mírně upraven, takže podle něj uvaříte celkem slušné jídlo. Dá se říci, že lepší, než bylo to původní. My si dokonce myslíme, že mnohem lepší. Od cizích vlivů oproštěné karí je věc, která bystrým lidem umožní alespoň vzdáleně zachytit odlesk filozofie ukryté za ideou trpasličího chleba - stačí si ho jen představit, aby byl člověk připraven pozřít prakticky cokoliv jiného.

PRO ČTYŘI OSOBY

2 lžíce slunečnicového oleje 1 červená paprika, vyčištěná, 1 velká cibule, hrubé nakrájená nakrájená na proužky 2 stroužky česneku, nasekaného na 1 zelená paprika, vyčištěná, jemno nakrájena na proužky 225 g růžiček brokolice 1 lžičky mleté kurkumy 350 g turínu, nakrájeného na drobno 1 lžička mletého zázvoru a uvařeného do měkka 225 g hrášku (může být mrazený) 175 ml kokosového mléka (nahradíme 50 g rozinek mlékem, v němž jsme nechali 1 lžička mletého kmínu vymáčet mletý kokos) 1 lžička mletého koriandru 250 ml zeleninového vývaru 1 lžička mletého karí (nemusí být, rajský protlak na zahuštění (jen dáváme pro staré dobré časy) v případě potřeby) 2 lžičky hořčičného semínka sůl, pepř

TROUBU PŘEDEHŘEJTE na 180 °C. Na velké pánvi rozpalte olej. Vložte cibuli, česnek, brokolici, papriky a duste, dokud cibule nezačne měknout. Pak přidejte předem částečně uvařený tuřín, hrášek a rozinky a vařte dalších pět minut. Přidejte koření (s výjimkou hořčičného semínka), kokosové mléko a polovinu zeleninového vývaru.

Vařte zhruba dalších deset minut, a pokud je třeba, přilévejte vývar. Kdyby se vám šťáva zdála příliš řídká, zhustíte ji rajským protlakem.

Směs přelejte do kastrolu, posypte hořčičnými semínky, zakryjte a duste dalších 45 minut. Podávejte s rýží nebo bílým chlebem. Utečte.

Seržant Tračník z ankh-morporské Městské hlídky je muž proslulý tím, že je ze zásady proti „všemu cizineckému“, a to včetně cizích kuchyní. Tohle karí, které vytvořila jeho žena, je jedno z Tračníkem poankhmorporkizovaných cizích jídel, k nimž dále patří mimo jiné například pizza s rybou a čipsy, smažené suši nebo smorgasbord s polevou.

Ovčí oči

Každý ví, že v Klači se jedí ovčí oči, ale

abychom řekli pravdu, ještě se nenašel nikdo,

kdo by potvrdil, že při tom Klačany viděl*.

To se mně zdá podezřelé. Počkejte, já

vím, že je často nabízejí hostům. Vsadím se, že kdybych žila v

poušti, udělala bych taky cokoliv pro

to, abych se mohla alespoň občas

zasmát. Tenhle recept je něco jako

dobová rekonstrukce. To znamená, že je to dokonalý padělek.

Zato je mnohem jedlejší.

BUDEME POTŘEBOVAT

skleničku nakládaných cibulek plněné zelené olivy velikosti lidské bulvy (nebo tolik krémový sýr v tubě nebo cukrářské cibulek, kolik chcete udělat očí) stříkačce

OPATRNĚ ODSTRAŇTE vnitřek každé cibulky tak, aby vám zůstala prakticky jen silnější slupka a vznikla dutina, která bude mít na každé straně otvor. (Jeden z nich musí být dost velký, aby jím prošla nakládaná oliva.) Dutinu z poloviny naplňte krémovým sýrem a pak do něj opatrně vtlačte olivu. Dávejte pozor, aby byla náplň vidět... Neuškodí, když vám trocha sýra vyteče opačným otvorem a udělá něco jako „ocásek“. Pokud ne, stiskněte opatrně cibulku, aby k tomu došlo.

* Pokud chcete znát přesnou etiketu při servírování ovčích očí, přečtěte si knihu Hrrr na ně!

Obložená flákota

Klasické stoskopláňské dušené maso s oblohou, jeden z nejznámějších ankhmorporských pokrmů, patří k oněm jídlům, která se vracejí ke kdysi tak oblíbeným tučným žebírkům, protože „vobčas bejvá taková zima, že na nějaký legrácky s vitamínama nejni čas“. Technicky jednoduše řečeno by mělo být v obloze k masu velké množství mačkaných starých brambor a turínu a pořádný kus másla, aby to bylo hladší. Jenže Flákota je tak trochu jako chop suey, což v agateánštině znamená „ze všech plechovek opadaly nálepky“, a můžete ji vyrobit prakticky z čehokoliv, dokud tomu budete říkat Flákota. Tahle má skutečnou chuť a má být spíš hlavním chodem než něčím, co má zabránit bramborám, aby vám popadaly z talíře.

PRO TŘI AŽ ČTYŘI OSOBY

500 g mletého hovězího (nebo jiného) 1 lžíce rajského protlaku masa 1 vrchovatá lžička rozemnuté šalvěje 1 lžíce rostlinného oleje 1 vrchovatá lžička anglické hořčice 3 stroužky česneku, nasekat sůl, pepř 100 g čerstvých hub, dobře 60 g másla a 60 g mouky, umíchat na očištěných hladkou hmotu (není nutné, použít jen 470 ml hovězího vývaru k zahuštění omáčky v případě 470 ml černého piva potřeby) 375 g mrazeného špenátu

MLETÉ MASO S ČESNEKEM osmahneme na oleji. Přidáme houby, vývar, pivo a půl hodiny vaříme. Dáme špenát a zbytek přísad a znovu přivedeme k varu. Dusíme zhruba půl hodiny, nebo než se šťáva vydusí na tři čtvrtiny.

Podávejte s Hadráky (viz str. 54) nebo s bramborovou kaší.

Mrakoplašovy bramborové placičky

Poznámka vydavatelů: Než se nám podařilo z Mrakoplaše, jednoho z nejznámějších mágů Neviditelné univerzity, recept vymámit, stálo nás to jisté úsilí. Zahrnovalo delší cestování, většinu z něj vysokou rychlostí, protože Mrakoplaš má vzácné nadání dát se včas na útěk před čímkoliv, co by ho mohlo vyděsit, a když se tak nad tím zamyslíte, je to docela dobrá definice vesmíru.

Původní podoba receptu, kterou na nás za běhu přerývaně křičel přes rameno, zněla:

„Brambory! Spousta brambor! Ve slupkách! Pak máčet do mísy s máslem!“

To se nám nelíbilo, protože předpis se svou strohostí blížil předpisu knihovníkovu (viz str. 78), i když Mrakoplaš používá zeleninu a ne ovoce (ano, my taky víme, že brambor je technicky hlíza).

Každopádně jsme pochopili, že proslulý mág byl tak dlouho ochuzen o jednu z těch věcí, pro které stojí za to žít (v jeho případě o brambor), že je ochoten jíst cokoliv, v čem jsou brambory.

PRO ŠEST AŽ OSM OSOB

1 velká cibule, nakrájená na drobno 1 nebo 2 ušlehaná vejce 350 g brambor, vařených, dobře 100 g strouhanky rozmačkaných slunečnicový olej 1 lžička majoránky

Na troše oleje usmažte cibuli dozlatova . Vmíchejte do mačkaných brambor spolu s majoránkou a prohněťte do hladka. Nechte vychladnout.

Pak formujte malé silné placičky velikosti hamburgrů. Ty potřete rozšlehaným vejcem a protáhněte talířem se strouhankou. Na zbývajícím oleji postupně smažte do zlatohněda.

Jsou skutečně výtečné a dají se pojídat i v běhu.

Kořeněná rýže alias Kedgerí lady SibylyBerankinové-Elániové

Přiznám se rovnou, že tohle měl být předpis od velitele Elánia z ankh-morporské Městské hlídky. Velitel patří k mužům, kteří si myslí, že když to není do tmava usmažené nebo vypečené, není to jídlo. Jeho recept by byl patrně na něco, jako je do sucha vypečený bůček s česnekem nebo žvýkací moravští brabci, což ovšem představuje vážné ohrožení zdraví pro každého, kdo je zvyklý na pečeni s jemně chřupavou kůrčičkou.

Jenže lady Sibyla došla k názoru, že když je velitel Elánius vévoda a sir a pár dalších tentononc, a navíc její manžel, měl by mít trochu víc nóblhóch* chutě, a máloco je tak nóbl jako ty snídaně, co při nich musíte zvednout alespoň tři stříbrný dekly, než najdete něco, co poznáte. I když se velitel Elánius občas cítí jako třídní zrádce, většinou přiznává, že když chce někdo vybudovat říši, pak není nad kousek dobře udělaný tresky po ránu.

A já tvrdím, že když máte pod opaskem vydatnou snídani, jste připraveni na cokoliv, co na vás den vytáhne.

* To ovšem neznamená, že to jsou stejné chutě, jaké má desátník Nóblhóch, a už vůbec ne, že to chutná jako on. Vidíte, někdy se i já tak trochu zapletu.

PRO ČTYŘI OSOBY

150 g dlouhozrnné rýže 1 lžička koření karí 125 ml mléka 2 na tvrdo vařená vejce, nasekaná na 125 ml vody drobno 450 g uzené tresky sůl, pepř 50 g másla

VSYPTE RÝŽI DO HRNCE s osolenou vodou a vařte al dente* (to je as i 15-20 minut). Propláchněte studenou vodou a nechte okapat.

V pánvi ohřejte mléko a vodu k bodu varu. Přidejte rybu a asi pět minut mírně povařte. Rybu vyjměte a opatrně ji zbavte kostí a kůže. Maso nalámejte na menší kousky. Směs mléka s vodou vylijte.

Na pánvi rozpusťte máslo, vmíchejte koření karí, přidejte kousky ryby a všechno prohřejte. Stáhněte z ohně a vmíchejte rozsekaná vejce. Okořeňte solí a pepřem.

V jiné pánvi rozpusťte zbývající máslo, přidejte rýži a dobře promíchejte. Okořeňte a přidejte k rybě s vajíčky. Znovu dobře promíchejte.

Podáváme na ohřátém talíři. Pak jdeme a dobudeme světadíl, nebo si podmaníme svět.

* Pozn. překl.: Přeloženo: Uvařte rýži do měkka, jak jste zvyklí.

Svěží treska

Jak říkal můj tatík, když si máte dát tresku, neměla by být extra odleželá.

O rybách, které se dostanou až k nám, nahoru do Lancre, se dá říct, že jsou na vrcholu, nejen zeměpisně. Dobrá kuchařka tedy musela vždycky zkoušet všechno možné, aby odstranila charakteristický odér dobře uleželé ryby.

Tresky proto většinou podávala v ostře kořeněné omáčce, jejíž součástí často býval kreozot (tedy řídká dehtová impregnace na dřevo), v horším případě je zabalila do olověného plechu a hodila ze skály. Tenhle recept je na rybu, která ještě nedosáhla svého zenitu.

PRO TŘI AŽ ČTYŘI OSOBY

30 g másla mohu oleje 300 ml přírodního jablečného moštu střik olivového 2-3 snítky estragonu, nasekané na 1 střední cibule, nakrájená na plátky drobno 375 uzené tresky, nejlépe filé, bez 2-3 snítky kerblíku, nasekané na kůže drobno 300 ml rybího vývaru 1 lžíce hořčice

MÁSLO SPOLU s olivovým olejem roztopíme na velké pánvi. Vložíme cibuli a asi pět minut restujeme, aby změkla, ale nepřipálila se. Přidáme rybu a opečeme několik minut po každé straně, pak přilejeme mošt a dost polévky, aby byla ryba zakrytá. Dodáme všechny ostatní ingredience a dobře promícháme. Přivedeme k varu, pokryjeme poklicí a necháme dalších pět minut povařit. Když se kousky ryby začnou rozpadat, okořeníme dle chuti. V tomto případě nemusíte používat kreozot.

Pravé jakazačistánské karí

(Ze spisů cestovatele Pasáka da Quirm)

Jak jsem slyšela, strávil Pasák Quirmský prakticky celý svůj život průzkumem cizích krajů, a možná to bylo proto, že se mu lidé posmívali kvůli jménu*.

Netajil se tím, že hledá fontánu mládí, a zvláštní na takových věcech je, že nikdy, ale opravdu nikdy, nejsou někde ve vašem okolí. Člověk by si řekl, že v průměru vzato, odněkud ty atrakce, jako ztracený pramen mládí, strom života nebo zlaté město, musí být, nejspíš co by kamenem dohodil, ale nikdy to tak není. A nikdy nepotkáte za chalupou lidi, kteří by přišli do vašeho kraje odněkud z druhého konce světa, aby našli... třeba... Chaloupku zkázy nebo Ztracený kurník.

Pasák přivezl z cest čtrnáct různých druhů rostlin a sedm zajímavých druhů zvířat, ale důrazně trval na tom, aby ani jedno z nich nebylo pojmenováno po něm. Proto si ho každý pamatuje.

Tohle karí vytvořil během doby, kdy ztroskotal na opuštěném ostrově, na němž nežilo skoro nic než vypasení ptáci podobní kuřatům, kteří dokonce nedokázali ani létat. Jednoho tam nechal, aby nenarušil přírodní rovnováhu.

Tak nějak mám pocit, že by bylo lepší, kdyby tam byl našel Fontánu tloustnutí.

PRO ČTYŘI OSOBY

4 kuřecí prsíčka bez kůže, nakrájená 400 ml kokosového mléka na kostičky voda 1 kelímek bílého jogurtu 1 velká cibule, nakrájená na drobno 1 cm zázvorového kořene, nastrouhat 4 čerstvé chilli papriíky, vyčištěné a 6-8 stroužků česneku, rozmačkat nasekané na drobno 2 lžíce olivového oleje 1 lžíce drceného kmínu 1 lžíce drceného koriandru několik lístků čerstvého koriandru, 1 lžička kurkumy nasekat na drobno sůl podle chuti

* Viz Erik.

Poznámka: Místo kokosového mléka můžete použít konzervu rajských jablek nebo plechovku nakládaných ořechů kešu.

PROMÍCHEJTE polovinu strouhaného zázvoru a polovinu třeného česneku. Nechte minimálně hodinu, ideální je přes noc, odležet.

Ve velké pánvi rozpalte olej a usmažte cibulku do hněda. Nevadí, když budou některé kousky tmavší, jsou sladší a karí bude mít o to příjemnější chuť.

Vmíchejte polovinu chilli papriček, zbytek zázvoru a česneku a drcená koření. Měli byst mít hustou směs. Přilejte kokosové mléko a vařte asi 8-10 minut, nebo dokud směs nezačne opravdu velmi houstnout a nezačne na ní vystupovat olej (to by se nemělo stát, pokud není oheň příliš silný).

Když je všechno uvařeno a šťáva má tu správnou konzistenci, přidáme kuře s jogurtem, trochu vody (půl sklenice) a dosolíme. Pokud to vyhovuje vaší chuti, můžete přidat i trochu citrónové šťávy a špetku cukru. Teplotu stáhneme na slabo a necháme ještě 15-30 minut tiše bublat.

Těsně před koncem (asi 5 minut), přidáme nasekané chilli papričky pro ostřejší chuť. Jako ozdobu můžete použít sekané koriandrové lístky, pokud vám to nevadí, protože tak vypadá v Jakazačistánu v restauracích většina jídel.

Nejlépe chutná s bílým chlebem, ale ještě lépe, pozveme-li i oblíbené členy rodiny.

Slaný koláč z mrkve a ústřic

Mrkev je tam proto, abyste dobře viděli i potmě, a ústřice, abyste měli chuť se potmě na něco dívat, jak s oblibou říkávám. Tenhle koláč jsem dělala prvnímu panu Oggovi a nikdy si nestěžoval. Ale musím zase říct, že on si nikdy na nic moc nestěžoval.

Říká se, že kdo jí ústřice, bývá pěkně čilý. Jenže běžte a podívejte se na nějakou tu ústřici v nádrži. Pak běžte na procházku, vraťte se za nějakou tu hodinu a podívejte se na ni znovu. Vidíte nějakou změnu? Ne. Tak takhle jsou ústřice čilý. Jak jsem se doslechla, tak proces výroby novejch ústřic probíhá daleko od ústřic, a nemyslím, že by se něco takovýho ujalo mezi lidma.

Poznámka: Můžete použít čerstvé ústřice (cca 12), ale faktem je, že konzervované se mnohem snáze zpracují a dostanete je prakticky v každém měsíci, v jehož názvu je samohláska.

PRO DVĚ OSOBY

85 g konzervovaných ústřic v oleji 300 ml rybího vývaru 125 g strouhané mrkve (karotky) 30 g stiltonského sýra 1 lžička sekaného kerblíku 250 g odpalovaného těsta 1 lžička sekaného kopru (pravděpodobně by posloužilo i 155 ml Chabli (nebo jiného kvalitního lístkové) přírodního vína)

PŘEDEHŘEJEME TROUBU na 200 °C. V malé dortové formě nebo kulaté zapékací misce promícháme ústřice s mrkví a bylinkami. Přilijeme víno a tolik rybího vývaru, aby byla směs zakrytá.

Nahoru nadrobte sýr.

Vyválejte těsto na plát asi jeden centimetr silný a pečlivě s ním přikryjte formu, v níž pečete. Přečnívající těsto odřízněte a uprostřed placky udělejte malý otvor, aby mohla unikat pára. Pečte v horní části trouby 25-30 minut, dokud těsto pěkně nevyběhne a nezhnědne.

Dupající kornatka -slaný koláč paníVidlákové

(Peče se na svátek Prasečí hlídky)

Oblíbený koláč paní Vidlákové, hospodyně na Neviditelné univerzitě. Dělává ho v chladných obdobích roku. Zdá se to obtížné, nasytit takové množství hladových mágů, ale paní Vidláková říká, že ji zkušenost poučila, že je nutné před ně postavit něco hodně velkého. Pak už často nezáleží na tom, co to je.

Jenže je to otázka její pýchy a kuchařské cti, aby to bylo něco, co stojí za to. Někdy na NU uběhnou mezi jídly až celé dvě hodiny (!) a starší mágové v takovém případě bývají z hladu velmi nevrlí. Tohle jídlo je dobré k rychlému zasycení.

PRO OSM OSOB

NA TĚSTO

450 g hladké mouky 150 ml vody1 lžička soli 4 lžíce mléka100 g vepřového sádla

NA NÁPLŇ

225 g mletého libového vepřového 2 lžíce práškové želatiny 225 najemno nasekané šunky 150 ml horkého vepřového vývaru 1 malá cibule, najemno nakrájená 350 g uvařených koktejlových párků

1 lžičky mletého muškátového 1 rozšlehané vejce na potření oříšku 150 ml portského 1 lžička rozemnuté šalvěje sůl, pepř 1 lžičky mletého nového koření

PŘEDEHŘEJTE TROUBU na 200° C. Vymastěte dortovou nebo jinou kulatou formu s průměrem 18-20 cm a objemem minimálně l kg.

Těsto uděláme tak, že prosijeme mouku a sůl do mísy. Sádlo, vodu a mléko nalejeme do kastrolu a nad středně silným ohněm mícháme tak dlouho, dokud se sádlo nerozpustí, a pak vše přivedeme k varu. Nalejeme k mouce a vymícháme vláčné těsto. Lehce prohněteme. Použijeme tři čtvrtiny těsta a pečlivě jím vyložíme formu.

Pak si připravíme náplň: Smícháme v míse vepřové, šunku, cibuli, koření a šalvěj a okořeníme solí a pepřem. Polovinu náplně přeneseme do připravené formy, uhladíme, pokryjeme koktejlovými párky* a na ně rozestřeme zbytek nádivky.

Zbývající těsto (s výjimkou malých kousků na ozdobu) vyválíme na plát a do středu uděláme malý otvor. Okraje těsta navlhčíme a víko na ně pečlivě přitiskneme. Pak vyválíme zbytky těsta a vykrájíme z něj tvary párků nebo prasečích hlaviček, kterými ozdobíme vrchní uzávěr.

Nakonec potřeme rozšlehaným vejcem. Pečeme v rozehřáté troubě 30 minut. Snížíme teplotu, pokryjeme pečicím papírem a pečeme další l 1 - l 1 hodiny, dokud kůrka nezhnědne dozlatova .

Želatinu rozpustíme ve vývaru, dobře okořeníme a přidáme portské.

Jak koláč chladne, nalejeme směs do koláče s pomocí trychtýře otvorem v horní části. Formu při tom nakláníme na všechny strany, abychom se ujistili, že se želatina uvnitř stejnoměrně rozlila.

Ochladíme a necháme přes noc v lednici, aby koláč dokonale ztuhl, a teprve pak jej vyklopíme z formy. Podáváme nakrájený na plátky.

* Pozn. překl.: To jsou ty malé, které si musíte do pusy najednou strčit alespoň dva, abyste věděli, že něco žvýkáte.

Brodequin Rôti Façon Ombres

Tak tohle je dost podivná věcička. To je cizozemsky „Boty v blátě“. Říká se, že šéf jedny opravdu epes ráres restauračky v Ankh-Morporku jednoho dne večer zjistil, že ve špajzu už nemaj ani voděnku, co jim rostla na zdi, a přitom hospoda je plná lidí*. Někdo by řekl, že je to trakédie, nebo alespoň problém, ale protože umění kuchařský vzniklo proto, aby z ničeho udělalo něco a pak si za to mohl někdo účtovat nekřesťanský peníze, šéfkuchař zapřemýšlel, až se mu z budky kouřilo, a vymyslel celou řadu takovejch delikatesí, že starý boty se teď ve městě prodávaj za slušnou sumu a z některejch cizích zemích se dováží zvláštní druhy bláta. Tohle jídlo i na pohled dělá čest svému jménu, a co se týče chuti, jistě budete mile překvapeni.

PRO TŘI AŽ ČTYŘI OSOBY

350 g zadního hovězího, nejlépe z 2 stroužky třeného či lisovaného kýty, nakrájeného na plátky česneku 3-4 lžíce tmavé sójové omáčky 2-3 lžičky sekaného kopru 500 g hub, nakrájet na jemno 470 ml hovězího vývaru 300 ml černého piva sůl, pepř

HOVĚZÍ PLÁTKY naložíme na 2-3 hodiny do sójové omáčky Předehřejeme troubu na 190 °C. Plátky společně s houbamy vložíme do kastrolu a přilejeme pivo. Pak přidáme česnek a kopr a tolik vývaru, aby bylo maso potopeno. Dokořeníme dle chuti. Zakryjeme poklicí a pečeme v troubě alespoň l 1 hodiny. Pak sundáme poklici a pečeme dalších 20-30 minut, aby „bláto“ trochu zahoustlo.

Poznámka: Podříznutý Arnold, ankh-morporský žebrák a muž známý jako přední pouliční gastrognom Ankh-Morporku, tvrdí, že k Zabláceným botám

* Kdo četl knihu Otec prasátek, ví, o čem je řeč.

je nejlepší rezavá plechovka alespoň z poloviny naplněná ředidlem na barvy. Já bych navrhla něco jiného. Prakticky cokoliv.

Zeleninová směs seržantky Anguy sknedlíkem

Pro vlkodlaka musí být očividně velmi obtížné žít ve velkém městě, kde nemůže dostat to, na co je zvyklý z domova, jako třeba lidi. Seržantka Angua z Městské hlídky mě ujistila, že nikdy z nikoho moc neujedla a nikdy nebyla tím, co většinu lidí žere. Kromě toho, kdo z nás může za svou výchovu?

Samozřejmě, je to mnohem složitější, když je člověk-vlkodlak vlkodlak-vegetarián, protože zatímco ta lidská polovina se s tím celkem snadno vyrovná, tu vlčí polovinu budete jen těžko přesvědčovat, aby po nocích lovila čočku.

Kromě toho, čistit si zuby, když se pak ráno zase proměníte v člověka, určitě není zrovna apetýtlich. Vlkodlak-vegetarián vždycky hledá něco nového a jídlo podle následujícího receptu je takové, že stojí za to zůstat člověkem.

PRO ČTYŘI OSOBY

1 lžíce olivového oleje 300 ml zeleninového vývaru 450 g pórku, nakrájeného na kolečka 1400 g nakrájených rajských jablíček 1 zelená paprika, vyčištěná, 1 lžíce papriky nakrájená na drobno 1400 g míchaných fazolí 2 mrkve, nakrájené na kostičky 1 lžíce balzámového vinného octa 3 stroužky česneku, utřené sůl, pepř 300 g hub, nakrájených na plátky

NA KNEDLÍKY

725 g mouky s přísadou kypřícího 50 g rostlinného tuku prášku 4-5 lžic vody . lžíce míchaných bylinek sůl, pepř

NA VELKÉ PÁNVI ZAHŘEJEME olej a na něm několik minut opékáme pórek, papriku, mrkev a česnek. Přidáme houby a vaříme dalších několik minut. Přidáme zeleninový vývar, rajská jablka a papriku (koření). Přivedeme k varu a pak dusíme 15-20 minut.

Zatím si připravíme knedlíky: smícháme všechny složky a rozdělíme na dvanáct kusů. Každý z nich vytvarujeme do koule.

Do omáčky přidáme fazole, vinný ocet a koření. Knedlíky položíme na omáčku, kastrol zakryjeme a pomalu vaříme 20-25 minut.

Chutná skvěle za každé měsíční fáze.

Jasnovidné gumbo paní Gogolové

Gumbo je jedno z těch jídel, jako třeba masová či zeleninová směs, na který je nesmyslný hejčkat nějakej recepis. Prostě to uvaříte. A gumbo uděláte nejlíp tak, že protáhnete síť močálem a uvaříte všechno, co se vám z ní pokusí vylézt. Gumbo paní Gogolové je ale přeci jen trochu jiný. Paní Gogolová* je čarodějka v močálech kolem Genovy, kde se provozuje čarodějnictví spíše tak, že se do lidí píchaj jehly a měněj se v zombie, a v tom jejich vaření asi bude taky nějaká magie.

Paní Gogolova tvrdí, že ve svým gumbu vidí budoucnost. Na to potřebujete mít určitej grif. Jednu z věcí budoucích ale zaručeně najdete i v tomhle gumbu - skvělou budoucí večeři.

PRO ŠEST OSOB

3 lžíce olivového oleje 2-3 vrchovaté lžičky genovského 3 vrchovaté lžíce mouky (na jíšku) koření (viz str. 51) 2 velké (3 malé) řapíkaté celery, 470 ml masového vývaru očištěné a nasekané najemno 1 malá červená paprika, vyčištěná, 1 malá zelená paprika, vyčištěná a nasekaná na drobno nasekaná na drobno 1 lžíce sušeného oregána

100 ml bourbonu (stačí obyčejná 1 lžíce sušené petrželové nati whisky) 8-10 kapek chilli omáčky

* Viz Čarodějky na cestách.

1 lžíce worcesterské omáčky maso z 1 velkého uvařeného kraba 400 g nasekaných konzervovaných (nebo 4 celí malí) rajských jablek 600 g očištěných krevet (nebo 650 g 10-12 kousků jedlého ibišku, celých) nasekaných na drobno sůl 1 lžíce sušené bazalky

ZAHŘEJTE OLEJ V PÁNVI a vmíchejte mouku. Vařte as i pět minut (střední teplota) za stálého míchání, dokud jíška nezhnědne. Přidejte celer, papriky a cibuli a opékejte do měkka. Přidejte genovskou směs a další minutu míchejte. Přilejte vývar, rozmíchejte, aby ve šťávě nebyly kousky, a pak přidejte všechny ostatní ingredience s výjimkou krabů a krevet. Nechte za občasného míchání podusit asi dvacet minut. Přidejte krabí maso a krevety, zvyšte teplotu a přiveďte k varu. Pak zeslabte na střední teplotu a vařte dalších 8-10 minut (10-15 minut, jsou-li krabi a krevety ve skořápkách).

Podávejte s rýží.

Poznámka: Genovská směs koření a pálivá chilli omáčka vytvoří ostré gumbo. Pokud nejste zvyklí na kořeněná jídla, konzumujte opatrně.

Uzenka v rohlíku Kolíka A.S.P.

Nikdo by nemohl ukončit svou návštěvu v Ankh-Morporku, aniž by poznal chuť proslulých výrobků pana Kolika Aťsepicnu, tedy jeho uzenek v rohlíku.

Pak ovšem taková návštěva někdy končí velmi rychle. Úžasné na tom je, že se lidé vracejí a zkoušejí je znovu. Myslím si, že proto, aby se ujistili, že při poslední návštěvě si s nimi jejich smysly nezahrály nějakou ošklivou hru. Pan Kolík nám laskavě dodal následující recept.

ASI NA 30 KS UZENEK

1,4 kg kvalitního vepřového, na 1 lžičky strouhaného muškátového jemno umletého oříšku 450 g strouhanky voda 1 lžička mletého pepře párková střívka 3 lžíce na jemno nasekané čerstvé rohlíky dle vlastního výběru šalvěje

VŠECHNY SUROVINY SMÍCHEJTE v míse. Přidejte tolik vody abyste dostali jemnou, kašovitou hmotu, a tou naplňte střívka. Vždy po stejné vzdálenosti (10-15 cm) přetočte, aby vznikly jednotlivé uzenky.

Grilujte nebo podávejte s čerstvě upečenými rohlíky.

Poznámka pana Kolíka: Vždycky používám jen kvalitní vepřové, v němž je poměr masa k tuku zhruba 2:1. Dále trvám na tom, že každá chrupavka, kůstka nebo kůžička musí být pečlivě odstraněna!*

* To jsou jeho vlastní slova a já tomu pro jednou věřím. Bylo by přinejmenším netaktické, ne-li netaktní, ušklíbat se nad jeho párky a dělat „haf, haf!“ nebo „íhaha!“.

Stařenky Oggové eňoňůňo Ňamky seňoňůňo uhňahňanou omáčkou Ňamňam

Dneska už se dávno nepořádaj takový mejdla, jaký byly, když já byla mladá! Víte, takový ty se sulcem a zmrzlinou, co jednomu bylo vzrušením až špatně, než se dostal domů.

Řekli mi, abych do tyhle knížky nedávala moc nějakejch záchodovejch (nebo říkali návodovejch?) receptů, akorát že podle mě si z takovejch věcí může vzít návod jenom ten, kdo ví, na co si chce takovej návod vzít nebo vo čem je řeč (tak například moje kamarádka Esme Zlopočasná si myslela, že májka je jen takovej krásnej venkovskej zvyk, dokud jí někdo nevysvětlil celou tu symboliku vokolo, a já bych nechtěla bejt u toho, kdyby jí někdo vysvětlil to vo košťatech). No, každopádně se říká, že rajčata dou rovnou do... teda... že jsou afrosia... se musím nadechnout... afrodisikanální, a můjvnuk, náš Štěpán, co je námořník a taky už ho málokdo nachytá na švestkách, řiká, že to jsou banány taky. Je dost zvláštní, že zrovna ty dodávaj omáčce skvělou chuť.

NA OMÁČKU ŇAMŇAM

1 malá cibule 1 lžíce čerstvého sekaného koriandru 1 tuhý zralý banán 2 lžičky sekaných chilli papriček nebo 1 malá salátová okurka (nebo půl koření chilli velké) 3 stroužky prolisovaného česneku 1400 g jablek lásky z konzervy sůl a citrónová šťáva podle chuti (sekaná rajčata)

NA ŇAMKY

3 kulaté syrské chleby (jedno jestli l lžička genovské kořenicí směsi (vizsvětlé či tmavé, jsou to ty kulaté dále)dvojité placky, které dostanete v olivový olejkaždých větších potravinách)

OMÁČKA: Cibuli, banán a okurku nasekáme na drobno a smícháme s ostatními ingrediencemi. Minimálně hodinu chladíme v lednici.

Ňamky: Předehřejeme troubu na 180 stupňů. Promícháme směs koření s takovým množstvím oleje, aby vznikla řídká směska. Rozkrojíme placky na plocho tak, abychom z každé dostali dvě, a vykrojíme, nebo ještě lépe vystřihneme z nich nůžkami různé zajímavé a zábavné tvary. Pečeme 8-10 minut, nebo dokud nejsou zlatohnědé a křupavé.

Genovská kořenicí směs:

1 lžíce pálivé papriky 1 lžíce soli 1 lžíce sušené práškové cibule 2 lžičky sušených míchaných 1 lžíce sušeného mletého česneku aromatických bylinek 1 lžička chilli

Všechny přísady promícháme a uložíme ve vzduchotěsné krabici nebo sklenici se zabroušenou zátkou.

Jíme pochopitelně tak, že upečené, kořením potřené Ňamky namáčíme do studené omáčky Ňamňam.

Obložený chléb se sýrem á la Leonard daQuirm

(Osobní příspěvek tohoto znamenitého, i když poněkud roztržitého génia)

Rozhodněte se, že tvar obyčejného bochníku ani šišky není vhodný. Navrhněte si novou pečicí formu na chléb. Navrhněte nový způsob, jak svářet nerez plechy. Navrhněte novou, výkonnější troubu nebo pec.

Na okraj oněch plánů nakreslete prototypy válečných strojů, které by vám odstranily z cesty všechny překážky a vrhaly na nepřátelské vojáky proudy neuhasitelného ohně.

Navrhněte nový typ vláčecích bran. Přeměňte válečný stroj na zařízení, které dokáže tahat pluh a ostatní zemědělské nástroje jakýmkoliv terénem bez ohledu na jeho schůdnost. Protože se to zařízení bude pohybovat na pásech, nazvěte ho Stroj pro tahání těžkých závěsů v jakémkoliv terénu.

Přepracujte starý návrh na moderní válečný stroj na vylepšený mechanický cep. Na okraj nakreslete malý, dokonale propracovaný obrázek lidské ruky.

Navrhněte nový nůž na chleba. Navrhněte stroj na výrobu nožů na chleba.

Navrhněte lepší uložení kol za použití ocelových kuliček vložených ve dvojitém prstenci. Navrhněte věž na lití kulatých střel o jakékoliv velikosti.

Vymyslete malé, ručně poháněné zařízení, které dokáže stejnoměrně namazat libovolnou vrstvou másla chléb jakékoliv velikosti, tvaru a síly.

Odhalte nedostatky máselnice a odstraňte je. Přečtěte si všechno o mlékárnách, a když zjistíte, že teplota je pro výrobu dobrého sýra životně důležitá, vymyslete zařízení na regulaci teploty prostřednictvím nestejné roztažnosti pásků z různých kovů, spojených s převody. Zařízení nazvěte Zařízení pro regulaci teploty prostřednictvím nestejné roztažnosti pásků z různých kovů (spojených s táhly).

Navrhněte válečný stroj, který využívá soustředěných slunečních paprsků k ničení nepřítele na velkou dálku, a pak ho předělejte na troubu. Přepracujte nevydařený pokus o létající stroj na nové zařízení, které bude stloukat máslo na principu využití převodového ústrojí větrného mlýna. S malým přídavným zařízením by se tenhle přístroj dal v době války změnit v katapult na vrhání

koulí hořícího másla do vzdálenosti osmi set metrů. Navrhněte stroj poháněný vejci, který by vás mohl dopravit na Měsíc. Pošlete si pro pizzu.

Knedlíky hadrdky

Vždycky jsem byla proslulá svými knedlíky. Můžete se zeptat, koho chcete.

Jenže dny oněch obrovských knedlíků rodinné velikosti, které se napůl uvařily na plotně a pak se z úsporných důvodů daly i s kastrolem dojít pod peřinu, už jsou nenávratně ty tam. Jak se zdá, lidé už nemají dost času na to, aby si po pořádném jídle velmi tiše a klidně sedli, nebo se dokonce natáhli a zažívali.

Ne, oni chtějí vstát od stolu a chodit už několik hodin po obědě. Tyhle knedlíky tedy patří do jiné doby a jejich příprava je něco jako oživení dinosaura.

Na druhé straně jsou mnohem lepší, než byste věřili, a kromě toho dobrý knedlík je značkou dobré a zkušené kuchařky. Na to přijdete velmi rychle ve chvíli, kdy vás okolnosti přinutí sníst knedlík, který vařila špatná kuchařka.

Tyhle jsem trochu přizpůsobila těm zpovykaným chutím dnešní doby.

Podávejte k Obložené flákotě (str. 35).

NA 4 KNEDLÍKY

100 g hrubé mouky hrnec vývaru (hovězí, drůbeží, 50 g nasekaného loje zeleninový, jak vašim hostům 1 vrchovatá lžička staroanglické vyhovuje) hořčice sůl, pepř 3-4 lžíce vody

PROMÍCHÁME MOUKU S TUKEM a přesvědčíme se, že nám ve směsi nezůstaly žádné hrudky. Přidáme hořčici, trochu soli a pepře a dobře promícháme. Přilijeme vodu, aby vzniklo tuhé těsto.

Rozdělíme na čtyři stejné kousky a z nich uděláme koule.

Uvedeme vývar do varu. Opatrně do něj vložíme knedlíky a vaříme 10-15 minut. Hotovy jsou v okamžiku, kdy sklouznou z nože, kterým je napíchnete uprostřed. Když se při napichování ohne nůž, něco není v pořádku.

Prochládova úsporná masová pomazánka

Můj vnuk, to jako náš Štěpán, narazil na tuhle skvělou pomazánku v Prochládově kšefte v Ankh-Morporku a přišel jí vopravdu na chuť. Tak jsem napsala panu Prochládovi, jako jeden kuchař druhýmu, a nabídla jsem mu výměnou za návod na jeho pomazánku recepis na mou speciální verzi Jahodovýho klátila, ale von o tom nechtěl ani slyšet. Tak jsem si vymyslelasvou vlastní, která Štěpánovi chutná stejně jako ta Prochládova a je a) mnohem levnější, než kdybysme si ji nechali posílat až z Ankh-Morporku, b) úplně něco jiného než ta původní a navíc c) samá chuť.

340 g konzervovaného hovězího 1 - 1 rovné lžičky kayenského pepře 2 lžíce worcesterské omáčky 4-5 kapek hnědého potravinářského 3 lžíce houbového kečupu barviva (možno vynechat)

V MIXÉRU UMÍCHEJTE všechny přísady na hladkou kaši- můžete použít také vidličku nebo mačkadlo na brambory. Přeneste do vymytých skleniček od dětské výživy nebo jiných sklenic s víčky.

Nejlepší je sníst do 3-4 dnů. Uložte v lednici.

Omáčka Ohó-ohó

Pozn. vydavatelů: Za tuhle omáčku se neomlouváme, stala se velmi populární.

Recept na omáčku Ohó-ohó je dědičným vlastnictvím rodiny Výsměškovy.

Arcikancléř Vzoromil Výsměšek je muž, který si, ostatně jako většina mágů, potrpí na omáčky. Jestliže jste osoba ochotná dát si nekořeněný hovězí karbanátek do rozkrojené nasládlé housky, pak si na něj dát sýr, nakládanou zeleninu, něco zeleného na chuť, něco červeného na chuť, pak kremžskou hořčici a trochu světlé hořčice a kečup a majonézu a jinou nakládanou zeleninu, takže vám maso vypadne na zem, aniž si toho všimnete, pak máte kouzelnické sklony. Většina mágů, když budou přesvědčeni, že se nikdo nedívá, olízne vršek sklenice, ze které si posloužili omáčkou.

Tohle ovšem není pravá omáčka Ohó-ohó. Ta se dá vytvořit jen v kontrolovaných podmínkách a nejlepší je v jistém, časově omezeném úseku, kdy přechází do výbušného stavu. Dokonce i slabé zatřepání lahví může přivodit děsivou katastrofu a jen hlupák by se odvážil zapálit si po večeři doutník, dokud je ještě láhev s omáčkou Ohó-ohó na stole. Když se ve spíži Neviditelné univerzity našla láhev pět let staré omáčky Ohó-ohó, bylo dva dny evakuováno celé křídlo budovy, než se mágové nebezpečné pochutiny zbavili při kontrolované večeři.

1 kus másla velikosti slepičího vejce 1 lžíce houbového koncentrátu* 1 lžíce hladké mouky sůl a pepř 300 ml hovězího vývaru -1 vrchovatá lžíce sušené nebo 1 lžička anglické hořčice mražené petrželové nati 1 1 lžičky bílého vinného octa 4 nakládané vlašské ořechy, nasekané 1 lžíce portského vína na drobno

V KASTROL U ROZPUSTÍME MÁSLO. Vmícháme mouku a vývar. Za neustálého míchání hřejeme na mírném plameni, dokud nedostaneme hladkou, hutnou omáčku. Přidáme hořčici, vinný ocet, portské a houbový koncentrát*, ochutíme solí a pepřem a vaříme dál zhruba 10 minut. Vmícháme petržel a sekané ořechy, prohřejeme a podáváme.

Když přidáte tuhle omáčku k pečenému hovězímu, bude dobytek rád, že prodělal všechny ty trable.

Houbový koncentrát:

6 velkých žampionů** sůl

Vložte houby do misky a posypte solí. Nechte zhruba tři hodiny odstát a pak rozmačkejte. Zakryjte misku poklicí a nechte stát přes noc. Druhý den slijte tekutinu na pánev (houbovou hmotu dobře vymačkejte přes síto). Za stálého míchání vařte, dokud se objem tekutiny nezmenší na polovinu. Tato operace by měla vyprodukovat přinejmenším jednu lžíci koncentrátu do vaší omáčky.

* Houbový koncentrát si asi budete muset vyrobit den předem (viz recept na str. 60). Pokud nemáte čas, dá se použít worcesterská omáčka, která najednou nahradí portské víno a houbový koncentrát. Samozřejmě, pomazánka pak poněkud ztratí na chuti. ** Pozn. překl.: V tomto směru se cítím oprávněný poznamenat, že žampiony považuji za východisko z nouze, já bych si koncentrát dělal z pravých hříbků, poddubáků, ale možná nejlépe ze směsky.

Chléb obložený vepřovými nožičkami

Je úžasné, co všechno lidé snědí. Žádného hladového by nenapadlo toužit po talíři mořských hlemýžďů - mohl by zemřít hladem dřív, než by zjistil, jak se používá klíč k jejich otvírání. A když myslíte na všechny ty dobré kousky, které se dají z prasete sníst, nožičky by se asi těžko umístily v první desítce.

Ale když jsou Ankh-morporčané daleko od domova, jsou jisté chvíle -jako třeba když spadnou do nezakrytého kanálu nebo když je v noci málem sežerou švábi -, kdy se jim zasteskne po domově a známých jistotách. Dobrý chléb obložený vepřovými nožičkami je jedna z nich. Je to jídlo chudých, protože zbytek prasete snědli bohatí. Motto tedy zní: Vždycky se snaž vymámit pozvání na večeři od bohatého člověka.

NA 2 CHLEBY

2 vepřové nožičky nějakého toho dalamánka nebo jiný 1 buklet gurni* chřupavý rohlík 1 lžíce hořčičného semene čerstvá řeřicha nebo tence nakrájená máslo nebo olivový olej (nebo okurka česnekové máslo/česnekový olej)

NOŽIČKY s bylinkami a hořčičným semínkem vložte do kastrolu, zalejte vodou a vodu přiveďte k varu. Uvařte mase do měkka (35-45 minut, podle velikosti). Vyjměte z kastrolu a nechte okapat.

Maso oberte od kosti, potřete lehce roztopeným máslem nebo olejem a grilujte, dokud není zlatohnědé a křupavé. Pak úpravně naaranžujte na rozkrojeného dalamánka** a ozdobte čerstvou řeřichou nebo na tenko nakrájenou okurkou.

* Pozn. překl.: Bouquet garni - autorka se jistě chce blýsknout svými znalostmi velkého světa - znamená doslova „zelená kytička“ a je to směs voňavých bylinek. Konec konců, to ví každý. ** To není sprostý, to je takovej rovnej rohlík z tmavýho těsta, ale něco na tom podobnýho je, protože když se vydaří, tak je to taky veliká radost.

Oblíbený mlsek pana Kateřína Štandlíka

Pan Kateřin Štandlík, jeden z předních ankh-morporskejch podnikatelů a síla, s níž se musí v rámečku průmyslu* denních produktů rozhodně počítat, tvrdí, že neexistuje nic, co by se nedalo vylepšit kouskem sýra. Ten taky dohlídl na to, aby mi ta jeho, který je mi tak trochu líto, zaslala celej štos recepisů typu „užijme si se sejrcem“. Musím přiznat, že takovej ovocnej pohár se šlehačkou a sejrem nebo oříšková karamelka se sejrem byly i pro mě novinkou, ale myslím, že nad jemnou topinkou se zapečeným sejrem nikdo z nás neohrne nos. Je to jedno z těch jídel, který, když mluvíme o sejru a topinkách, nic nepřekoná.

PRO DVĚ OSOBY

4 krajíce chleba, z nějž jste si zvyklí 2 plátky čedaru dělat topinky máslo na mazání a smažení 2 plátky šunky (nebo dvě velké uzenky staroanglická hořčice rozkrojené podél)

NA OMÁČKU

2 vejce, dobře rozšlehaná oříšek másla 40 ementálu (stačí madeland) sůl a pepř

UDĚLEJTE DVA OBLOŽENÉ CHLEBY naplněné šunkou sýrem a podle chuti hořčicí. Spíchněte jehlami nebo párátky. Na pánvi rozpalte trochu másla a osmažte oba dozlatova z obou stran. Každý položte na zvláštní talíř. Na omáčku rozklepneme do pánve nebo do kastrůlku dvě vejce, dobře ušleháme, přidáme nastrouhaný sýr, změklé máslo, sůl a pepř. Opatrně zahřejeme a neustále mícháme, aby se nám vejce „nesrazila“. Jakmile se směs prohřeje (stále však musí být napůl tekutá), přelejeme oba obložené chleby stejným dílem a okamžitě podáváme.

* Pokud se chcete dozvědět něco víc o tomto muži, který se vypracoval od píky a je pyšný na svou práci a výrobky, přečtěte si Maškarádu.

Znouzecnost -žemlovka maminky NobyhoNóblhócha

Musím smeknout před paní Markétkou Nóblhóchovou ze staré Staroobuvnické uličky v Ankh-Morporku, která je matkou proslulého, nebo rozhodně alespoň notoricky známého desátníka Nobyho Nóblhócha z Městské hlídky.

Je mnohem těžší být dobrou kuchařkou ve velkém průmyslovém městě, protože na venkově je k dispozici mnohem víc materiálu - jak se u nás říká, můžete to upéct, uvařit, usmažit, udusit, nebo pro změnu upytlačit. Ve městě jíte většinou cukr, mouku, tuk a zbytky. Paní Nóblhochová je doslova mistrem všech těch jídel, při nichž se vám myšlenky obrací k husté mlze a

nebo právě Znouzectnost. Zaplní vám žaludky a zaženou zimu. Na to taky jsou. Abyste se mohli starat o zdravou výživu, musíte být bohatí.

4 krajíce bílého chleba s okrojenou 20 sušených švestek, předem kůrkou namočených a vypeckovaných 1 lžíce tmavého melasového sirupu 425 g rýžového nákypu smíchaná se 2 lžícemi zlatého sirupu

PŘEDEHŘEJEME TROUBU n a 180 stupňů Vymažeme hlubší kulatou formu (možno péct i v bábovkové nebo srnčím hřbetu, pak je třeba upravit množství použitých surovin), na dno položíme dva krajíce chleba a pokapeme je sladkou směsí sirupů. Pak lžící nasypeme polovinu rýžového nákypu a poklademe polovinou švestek.

Pak dáme další dva krajíce chleba, druhou polovinu rýžového nákypu a druhou polovinu švestek. Vršek pak pokapeme zbytkem sladké směsi. Pečeme v horní části trouby zhruba 30 minut do zlatohněda.

Kdo jednou ochutnal, nikdy nezapomene.

Jahodový klátil

Jak bych vám ho jen popsala? Je růžový a klátí se. Spousta smíchu, zvláště ve větších společnostech. Můžete ho samozřejmě podávat i v míse, ale každý bude vědět, že to děláte špatně.

NA 4 -6 KLÁTILŮ

(podle velikosti použitých forem - sklenic)

2-3 sáčky želatiny nebo rostlinné 2 (nebo dle chuti) polévkové lžíce náhrady prosátého cukru 300 ml vařící vody jahodová zmrzlina 250 g jahod 4 vetší úzké sklenice na šampaňské, 150 ml smetany ke šlehání tzv. flétny

Vydavatelova poznámka: Mnohem lépe připravíte pokrm v mixéru. Dohodli jsme se na skleničkách na šampaňské, protože formy, kterým evidentně dává přednost paní Oggová, jsou... jaksi nedostupné. Tedy... v obchodech je prostě nevidíte. No, rozhodně ne v obchodech na Hlavní ulici, že... Ne tedy na naší Hlavní ulici.

ROZPUSTÍM ŽELATINU ve vodě podle předpisu na sáčku a nechám asi 10-15 minut vychladnout.

Zatím opláchnu a očistím jahody, rozříznu je na půlky a vložím do mísy nebo jiné nádoby vhodné k míchání. Přidám většinu šlehačky - trochu si nechám na dozdobení - a cukr. S použitím mixéru vše rozšlehám do hustoty mléčného koktejlu. Když nemám k dispozici mixér, hňahňám to mačkadlem na brambory, až je směs hladká.

Když želatina vochládne, promíchám ji hezky s jahodovou směsí a naleju do skleniček na šampaňské. Chladím dvě hodiny (nebo dokud neztuhne).

Nakonec opatrně vyjmu Klátily ze sklenic (použiju delší nůž s kulatou špičkou nebo něco takovýho) a položím na talíř. Podáváme samozřejmě ve vzpřímený poloze, u základny ozdobíme nějakým tím kopečkem, nebo dvěma, jahodový zmrzliny, umístěnejma, jak nás napadne (hehehe), a s troškou šlehačky na vršku.

Individualistický ovocný koláč ZatracenéhoHlupce Johnsona

(Citováno z knihy Jedlá architektura Bergholta Stuttley Johnsona, napsal ing. Sidahai Jatakoui, abs. cAr., vydavatelství ankh-morporského Cechu architektů, cena 10 tolarů, možno přiobjednat 3 cesty k objektům v terénu -jedna cesta 20 tolarů)

Lidé dnes na Bergholta Stuttleye Johnsona, alias Zatraceného Hlupce Johnsona, pod kterýmžto jménem byl mnohem známější, vzpomínají jako na architekta jak staveb, tak zahrad, který měl v hlavě až nešťastně slepá místa, co se týká odhadů a posouzení velikostí, a zcela postrádal schopnost pochopit základní princip - abychom příliš nepřeháněli - čehokoliv. Svým zvláštním způsobem - a byl to skutečně velmi podivný a zmatený způsob - byl Hlupec Johnson génius. Jenom někdo s velmi zvláštním myšlením a přístupem k věci by si zvolil jako stavební materiál tekoucí písek (Propadlá věž v Quirmu), „protože je třeba to postavit rychle“, nebo omylem postavil dům kompletně vzhůru nohama (Ulice Vodní brázdy č. l, Ankh-Morpork. Sklepy, jediná část, která je nad zemí, se stále ještě používají.).

Slovy Joshuy Berankina: „Dát si něco navrhnout od Zatraceného Hlupce Johnsona je něco podobného, jako když si vybíráte v krabici bonbonů -vždycky na vás nakonec vyjde ten odporný jahodový, který už někdo ocucal a pak tajně vrátil zpět.“

Jeho zvláštní talent se málokdy projevil tak výrazně jako při jeho občasných exkurzech do umění kuchařského. Ty už si dnes připomíná jen několik jedinců, kteří přežili, ale ve většině případů zbyly vraky, na něž se může jít kdokoli podívat. Například vrchní vrstva svatebního dortu, který vytvořil pro přítele, byla až donedávna využívána jako orchestřiště v Apatykářských zahradách a byla pomníkem nejen Johnsonovu živému přístupu k rozměrům, ale také jeho zcela unikátní schopnosti vytvořit cukrovou polevu o tvrdosti, jakou zřídkakdy najdeme u betonu.

Naneštěstí z velkého Ovocného koláče už nezbývá prakticky nic, jen několik jeho podob zachycených v dobových leptech, nepřesné kopie původního receptu a několik ošklivých šrámů na budovách dosti daleko od místa, kde tenkrát stál. Záznamy mluví o tom, kolik volských zápřahů bylo zapotřebí, aby dopravily obrovský dort na místo, kolik bárek muselo přivést po řece Ankh jablka na náplň, a o katastrofě, ke které došlo, když se loď Královna Qirmská potopila s nákladem potřebného cukru. Další zápisy mluví

o výbuchu, který zahřměl druhý pátek od počátku pečení, po němž velkou částí města proletěly šrapnelu podobné žhavé kusy tuhnoucí kůrky a ještě několik dalších dnů se do města z nebe tu a tam snesla sprška rozinek a kusů jablek, na kost zmrzlých ve vyšších vrstvách atmosféry.

Většina zasvěcených pracovníků byla v době výbuchu bohužel nedaleko epicentra, ale říká se, že recept zněl zhruba takto:

PRO: PODÁVEJTE, DOKUD VYDRŽÍ

13 620 kg hladké mouky 30 tun oloupaných, odjádřených a na 13 620 lžiček soli plátky nakrájených jablek 6 810 kg másla/rostlinného tuku 454 kg rozinek studená voda 4 540 kg cukru

1 hřebíček

PROSEJTE MOUKU A SŮL do nádoby, pak vmíchejte máslo nebo tuk a míchejte, až vznikne „drobení“.

Pak přidejte tolik studené vody, aby vzniklo tuhé těsto. Na pomoučeném povrchu* vyválejte** těsto a polovinu z něj použijte k vyložení pečicí formy***.

Oloupejte, odjádřete a nakrájejte jablka**** a smíchejte s rozinkami.

* Jako vál byla čistě vymetena, umyta a pomoučena ulice Na okraji ** Bylo k tomu použito několik pečlivě umytých zahradních válců potom, co speciálně navržený samochodný váleček zdemoloval několik budov. *** K tomuto účelu byla odlita speciální forma, která teď slouží jako střecha jednoho domu v ulici Rozmazlené kočky. **** Pan Johnson k tomuto účelu navrhl speciální stroj, ale poté, co mechanismus přitloukl jednoho z předáků na zeď, zpracovávaly jablka tři týmy dělníků v trojsměnném provozu.

Polovinu vložte na těsto do formy. Přidejte cukr a hřebíček. Pak vsypte zbytek jablek a pokryjte vršek koláče zbývajícím těstem.

Přesný čas pečení není znám, kromě toho, že tehdy byl příliš dlouhý.

PS: Všeobecně se věří, že i Johnson si vzdáleně uvědomoval to, co ví každá kuchařka, totiž, že když se peče koláč, je nutno nějak odvést páru, která v něm vzniká. Nakreslil dokonce plán na deset metrů vysokého „pískajícího kosa“, ale ten byl bohužel odlit a dodán až týden po explozi. Došlo k tomu na základě chybné časové koordinace výrobních procesů, pokud něco takového jako koordinace výrobních procesů vůbec existovalo. Pískající kos stojí v Hajdově parku jako památník všem, které zasáhla kůrka.

Naprosto nevinná ovesná kašeStařenky Oggovés naprosto nenápadnou Medovou směsí,kterou může konzumovat každý muž bezobavy, že se jeho manželka začne smát

... páč mě přinutili, abych z toho vybrala pár těch věciček, kterejm by se dalo říct aktivnější přísady. A tohle byl ten recept, kvůli kterýmu se dostala do řečí moje knížka Radost z bašty. Lidi vždycky říkali, že moje ovesná kaše s medovou směsí je tím nejlepším začátkem každýho volnýho dne. Někteří si ji dokonce troufli dát k večeři. Chci říct, že tahle verze je naprosto v pořádku, moc příjemná, tedy výborná, ale chybí tam celých... taky se nedělá za úplňku... teda nejni to pravej Nac Mac Fígl, jestli chápete, co tím myslím. Lidi říkají, že původní kaše byla divoký afrodisiakum, ale já tvrdím, že na světě nikdy nejni dost lásky.

Můj noblesní přítel Casanovlez vždycky říkal, že ta moje slaďoučká... tentononc... ovesná kaše vždycky stála za to, aby se člověk probudil, i když musím říct, že zrovna on nebyl z těch, který by tu kaši moc potřebovali. Bylo těžší vymyslet, jak to udělat, aby se k ní nedostal.

PRO TŘI AŽ ČTYŘI OSOBY

600 ml vody smetana dle chuti 60 g ovesných vloček Medová směs (viz str. 70)

VE VĚTŠÍM KASTROLU přiveďte k var vodu. Vsypte vločky a občas zamíchejte. Za stálého míchání vařte pět minut. Vmíchejte smetanu a Medovou směs podle chuti.

Pan Albert Malich, vynálezce a jediný konzument pečené ovesné kaše.

Poznámka: Medová směs se dá také použít k oslazení svařeného vína, k polití zmrzliny, ovocného poháru nebo něčí hlavy, dle vlastního výběru.

Medová směs

1 malá sklenice medu (zhruba 113 g) na prst velký kousek zlaté fólie (té, 3-4 čisté okvětní plátky růže, jemně která se používá v cukrářství ke sekané zdobení, není nutná, ale dodá směsi kousek vanilky nebo tři kapky magicky kouzelný třpyt) vanilkové tresti

Vložte neotevřenou sklenici medu na několik minut do mísy s horkou vodou, aby se mírně prohřála. Vyjměte a pečlivě sklenici osušte.

Otevřete sklenici a pečlivě vmíchejte všechny ingredience. Nechte stát alespoň několik hodin, aby se aroma dostatečně vstřebalo, a vždy před použitím sklenicí dobře zatřepte.

Čokoládová slast se speciální tajnouomáčkou (STO)

Je třeba rovnou říci, že i tenhle recept postrádá řadu přísad, které se v původním rodinném receptu Oggů užívají, a to především kvůli oněm nešťastným následkům (nešťastným samozřejmě jen tehdy, když jste na veřejnosti), které by mohl mít (spíše pravidelně mívá). Každopádně byste museli zaplatit rozbité nádobí. Hledači zakázaných znalostí si musí najít některý z těch výtisků, který ležel v takovém vlhku, že u něj nedošlo k samovolnému vznícení jako u většiny ostatních. Lidi kolem takovejch maličkostí nadělají bůhvíco řečí a já nemůžu pochopit proč*.

PRO POTĚŠENÍ

250 g mouky s kypřícím práškem 90 ml mléka 60 g kukuřičné mouky nebo škrobu 125 g lámané bílé čokolády 30 g kakaa 4-5 lžic čokoládového sirupu 155 g sypkého cukru (můžeme připravit z rozpustného 155 g másla kakaa) 3 vejce

NA OMÁČKU

150 ml smetany 1 lžičky strouhaného muškátového 6-7 zrnek kardamomu oříšku 1 lžičky skořice 60 g bílé nebo mléčné čokolády

20 ml bílého rumu

PŘEDEHŘEJEME TROUBU na 190 stupňů. V míse smícháme všechny suché složky potěšení a pak vetřeme máslo. Přidáme vejce a mléko a důkladně vyšleháme. Vmícháme úlomky a tekutou čokoládu (dáme pozor,

* Podívejte se například do Maškarády a snadno zjistíte důvody, pro které vydavatelé trvali na tom, aby byly některé ingredience vypuštěny.

aby směs příliš nezřídla). Rozdělíme do dvou 20 cm hlubokých dortových forem, dobře vymazaných, a pečeme v horní části trouby zhruba třicet minut nebo do chvíle, kdy při napíchnutí zůstane jehlice čistá.

Poznámka: Tohle pečivo je něco mezi pudinkem a dortem a mělo by být uvnitř vláčné a vlhké. Když ho dopečete, necháte ho asi pět minut vydechnout, a pokud není určeno k okamžité konzumaci, přeneste do vzduchotěsné krabice... he, he, co to žvaním, stejně to zhltnete najednou.

Omáčku je třeba připravit tak deset minut před tím, než je potěšení hotovo. Zahřejeme smetanu s kořením, ale dáme pozor, aby se nevařila. Rozlámeme čokoládu a vmícháme do smetany. Když se rozpustí, přilejeme rum. Zahříváme na mírném ohni a neustále mícháme.

Vyjmeme kardamomová semínka a podáváme k teplému, čerstvému potěšení.

Nejneoblíbenější moučník Verence II., krále

lancreského

Lidi mi často řikaj: „Proč náš král nemá rád laciné moučníky?“ To neni tak docela pravda, ale něco na tom je. Jenže kdo se může divit, že po tom, co strávil deset let v Cechu šašků a tatrmanů, nemá rád nic, co by mu tu dobu připomínalo? Chudé rytíře? Nebo Veselé hopkanky*? A nejvíc ze všeho nenávidí angreštovou pěnu, který se tam říkalo Bláznova kůže? Verence je v mnoha směrech slušný a osvícený král, ale v tomhle směru nedá ani na mě a je to, jako když hrách na stěnu házíte. Vyhlásil zákon, který zakazuje vařit angreštovou pěnu na území celého království.

Když si tenhle mlsek dopřáváte v Lancre, musí někdo venku hlídat a nejsou neznámé případy, kdy se do království pašoval přes hranice angreštovej kompot.

Já osobně si tuhle pochoutku ráda občas dopřeju, i když je samozřejmě nejlepší dělat ji v době, kdy je čerstvej angrešt.

PRO ČTYŘI OSOBY

380 g angreštu 200 ml smetany ke šlehání

100 g moučkového cukru

ANGREŠT S CUKREM VAŘÍME v kastrolu as i 15 minut, než začne angrešt pukat. Pak směs přelejeme do mísy a necháme vychladnout. Vychladlý angrešt přepasírujeme přes středně husté síto.

Ušleháme tuhou šlehačku, kterou lehce vmícháme do propasírované hmoty. Rozdělíme do misek a buď dáme před podáváním dokonale vychladit, nebo nasypeme do kalhot nejbližšímu klaunovi.

* Pozn. překl.: To skutečně existuje, chcete-li recept, rád ho poskytnu.

Ctné panenky Stařenky Oggové

Stačí, abyste z nich jen na chvilku spustili oči, a v tu ránu jsou z nich sladkosti pro každého (to je jen takový můj personální žertík).

PRO ŠEST OSOB, ZÁLEŽÍ NA VELIKOSTI FOREM

150 g sýra Mascarpone 1 velké vejce, dobře promíchané 1 lžíce cointreau nebo podobného 200 g lístkového těsta sladkého likéru 100 g růžové mandlové hmoty 1 lžička perníkového koření kandované višně a kakaový prášek na 1-2 lžičky cukru ozdobu

VYHŘEJEME TROUBU na 220 stupňů. Lehce vymastíme 6 rakvičkových formiček (cca 12 x 6 cm). Smíchejte mascarpone, cointreau, koření a cukr a pak vmíchejte vejce.

Vyválíme lístkové těsto do plátu o tloušťce asi 0,75 cm a vyložíme jím formičky. Na každé necháme přečnívat malý okraj. Vyválíme mandlovou hmotu tak tence, jak to půjde, a vyložíme jí těsto. Dbáme na to, aby hmota dosahovala až nahoru, aby po upečení byla vidět.

Pak do formiček navršíme sýrovou směs - ne až nahoru - a dortíčky upečeme v horní části trouby asi 25 minut, až zezlátnou. Po vytažení z formy je necháme alespoň 10 minut vychladnout, než náplň poněkud zatuhne, pak teprve opatrně vyjmeme z forem a dáme chladit na drátěnou podložku.

Před podáváním po okrajích lehce poprášíme kakaovým práškem a na každou položíme čtvrtku kandované višně*.

Perníkoví mužíčci a ženušky

* Pozn. překl.: A zkuste višně nakládané v rumu, ty tomu teprve dají šťávu!

Knihovníkův banán

Je velmi nezpůsobné komentovat druh a původ osoby, se kterou mluvíte. Proto „Takže vy jste skřet?“ nebo „A jak dlouho už máte tu čest být trollem?“ vám jen těžko pomohou prolomit ledy společenské konverzace. Ze stejných důvodů je dobře nedbat faktu, že knihovník Neviditelné univerzity je orangutan, což je brmbrmducké slovo, které znamená „v žádném případě opice“.

Velmi pečlivě a zodpovědně si prohlédl svou sbírku receptů a pak nám nabídl jeden ze svých nejoblíbenějších, který zní takto:

„Ook.“

Nebo, pro ty, kdož nerozumějí lidoopštině:

Vezměte (si) jeden banán.

Klačské potěšení

Není nad kousek Klačského potěšení, nebo - když ho nemáte - nad kus nějakého ulepeného cukroví. Osobně nevěřím, že se u nás dá vyrobit tak dobré jako tam. Podle toho, co jsem o Klači slyšela, dělají tam spoustu mnohem pikantnějších věciček, než je pojídání sladkostí, ale to jméno se holt chytlo stejně jako to cukroví.

cukrářský „jedlý papír“ (25g balíček 1 lžičky citrónové šťávy stačí) 1 lžičky růžové potravinářské barvy 300 ml vody 1 lžičky citrónové tresti 50 g želatiny nebo ovocné želatiny 1 lžičky rumové tresti 450 g moučkového cukru (je možno použít různé barvy a chuti)

HLUBOKOU FORMU vyložte dvojitou vrstvou cukrářského papíru. Dejte pozor, aby vám nikde nezůstala mezera, jinak se vám vaše „potěšení“ přilepí na formu!

Ve větším kastrole přiveďte k varu vodu, přidejte želatinu a míchejte, dokud se nerozpustí (řiďte se návodem na obalu). Přidejte cukr a citrónovou šťávu a míchejte, dokud se cukr nerozpustí. Vařte za neustálého míchání dalších 20 minut.

Stáhněte z plamene a nechte stát bez míchání asi 10 minut. Přidejte barvivo a tresť a dobře vmíchejte.

Použijte naběračku nebo velkou lžíci a přeneste vzniklou hmotu do formy (vrstva by měla být alespoň centimetrová). Nechte vychladnout na suchém chladném místě 24 hodin.

Pak hmotu rozřežte na obdélníky formátu 6 x 3 cm a ty složte napůl na čtverec, aby cukrářský papír zůstal na vnější straně. Můžete také nařezat na delší pruhy a použít jako mucholapku.

Ti, kdož by chtěli docílit skutečně „věrného“ vzhledu původního zboží, takového, jaké prodává Kohl-Like Aťtratím, mohou je posypat malými kuličkami černého rybízu, které budou napodobovat mouchy.

Moučkový cukr, napodobující prach, věci jen přidá na věrohodnosti.

Englebertův posilovač

Je skvělý, pokud jste se předchozího večera zapomněli a pili víc, než si můžete dovolit. Jestliže byl váš nápoj vyroben z loňkových hroznů nebo loňkového obilí či brambor (které, jak víme, rostou zpět v čase, takže svou kocovinu si odbudete den před tím, než se opijete), pak byste ho měli vypít předchozího dne.

Je na místě připomenout zajímavý poznatek týkající se šumivých tablet, a sice - říká se - že trollové neumějí říhat. Když takovou tabletu dáte trollovi, prostě vybuchne. Jednoduše řečeno, ty tablety jsou poněkud drastický prostředek. Pokud nemusíte, neberte je.

PRO JEDNOHO 775 ml malinového jogurtového 2 tablety šumivého vitamínu C s mléka příchutí černého rybízu (nebo podle 175 ml slazené sody s vanilkovou předpisu) příchutí

SMÍCHEJTE V PŮLLITRU jogurtové mlék se sodou*. Přidejte tablety, ustupte a pozorujte. Když se obsah usadí, vypijte... Pak se vraťte do postele.

* Pozn. překl.: Jak říká jeden z mých přátel: „Kde až se ten pokrok zastaví?“ Jsem si skoro jist, že něco takového u nás nikdo průmyslově nevyrábí, ale jak by lidé, kteří umějí udělat guláš z točeňáku, humra z celeru a mrkve nebo vypálit líh z fazolí, neuměli namíchat ze sody a vanilkového cukru pravou „domácí“ sodu s vanilkovou příchutí?

Mátoví balamuťové lorda Odkraglliho

Tenhle předpis nám dodal představený ankh-morporského Cechu vrahů a nutno přiznat, že je to člověk, který ví, zač je v Pardubicích perník. Vyzná se ve skladkostech a také je proslulý tím, že je občas rozdává. Tyhle, alespoň to napsal, jsou takové, že by pro ně člověk mohl i zemřít. Nebo je to „po nich“? Víte, má hrozný rukopis.

400 g cukru několik kapek fialového 5 lžic roztoku hroznového cukru potravinářského barviva 250 ml vody olej na pomaštění 1 lžičky kyseliny citrónové arzenik podle chuti 1 lžičky mátového oleje

Poznámka vydavatelů: Tak tedy, u tohohle předpisu jsme narazili na opravdový problém. V minulých dobách byl často používán k dobarvení jídel arzenik (jak překrásná zelená!), ale my si myslíme, že to není přesně to, co měl lord Odkraglli na mysli. Cech soudců a právníků by byl rád, kdybychom poukázali na to, že přidávání arzeniku do jídla může vyústit ve zdravotní problémy, jako je například smrt. Vzpomeňte na název cechu, k němuž lord Odkraglli náleží, a zapomeňte na arzenik. Během mnohaletých testů bylo zjištěno, že nedat arzenik do jídla je pro něj to nejlepší použití. Arzenik nenajdete v dírkované dózičce vedle solničky a pepřenky. Není tam z konkrétního důvodu. Zapomeňte na arzenik.

NAOLEJUJTE DVA velké plechy a odložte si je na později.

V pánvi promíchejte cukr a glukózu. Přilejte vodu a míchejte nad mírným plamenem, dokud se cukr nerozpustí, a nepřidáváme žádný arzenik. Zato přidáme kyselinu citrónovou, přivedeme k varu, a zesílíme plamen tak, aby se směs zahřála na 140 °C (použijte teploměr na cukr). Můžete také vyzkoušet tak, že směs kápnete do ledové vody - měla by okamžitě ztuhnout.

Sundejte pánev z plamene a přidejte mátový olej. Rozdělte směs stejnoměrně na oba plechy (pozor, bude velmi horká!). Použijte naolejovaný

plochý (dortový) nůž a s jeho pomocí vmíchejte do jedné části hmoty zelené barvivo (vhodná chvíle, kdy znovu nepřidat řádný arzenik). Je třeba dobře promíchat, aby bylo zabarvení pravidelné. Pak necháme hmotu chladnout, dokud se s ní nedá bez obtíží manipulovat.

Naolejujeme si ruce, pak z každé ze dvou částí vytvoříme bochánek a z toho pak podlouhlý váleček (jakéhosi hada), který nakonec mírně zploštíme.

Musíme hmotu zpracovat velmi rychle, dřív než nám do ní někdo přidá nějaký arzenik.

Pak oba zploštělé válečky přiložíme k sobě, zkroutíme jako provaz ze dvou pramenů a nastříháme naolejovanými nůžkami na malé stejné kousky, přičemž „provaz“ po každém stříhnutí obrátíme.

Když Balamuťové ztvrdnou, zabalíme je do voskovaného papíru nebo jiného nelepivého materiálu a uložíme ve vzduchotěsné plechovce, hodně daleko od arzeniku.

Kořeněnej poďobanej puďák

Jak se zdálo, měli vydavatelé téměř panickou hrůzu (v jejich věku! - to nic, jen takovej můj osobní žertík), když měli zařadit do knihy tenhle recept.

Nevím proč. Je to jídlo s dlouhodobou tradicí, se kterým nejsou skoro žádný potíže. Poďobanej puďák: podlouhlý pudink, neboli Puďák, posypaný hrozinkami.

Když jsem to takhle popsala, řekla jsem docela všecko. Chápete, co myslím? Kdyby se měli lidi smát pokaždý, když uviděj něco podobnýho, tak bysme si museli vodpustit i vokurky a v životě bysme se nenajedli. Já vím, tenhle recepis byl i v Radosti z bašty, ale vážně jenom proto, že tuhle baštu mám ráda. Klidně se zeptejte sousedů.

Je to prostě pořádnej a vydatnej pudink pro lidi, co se nechtějí živit šlupkama z vobilí a polívkou ze zelnýho košťálu. Pořádná porce Poďobanýho puďáka je jídlo samo vo sobě.

PRO ČTYŘI OSOBY

90 g čerstvé strouhanky oříšku 90 g mouky s kypřícím práškem 1 lžička mleté skořice 90 g jemně nakrájeného loje (nejlépe 4-5 lžic mléka skopového)* mouka na poprášení 60 g moučkového cukru šlehačka nebo máslový krém na 180 g rozinek ozdobu 1 lžička strouhaného muškátového

VŠECHNY PŘÍSADY s výjimkou mléka smíchejte v míse. Z stálého míchání pak pomalu po částech přidávejte mléko, až dosáhne hutnosti měkkého těsta. Přeneste na pomoučený povrch a vytvořte klobáskovitý tvar. Pak volně (směs při pečení nabývá) zabalte do pergamenového papíru, pak do

.* Pozn. překl.: Pro nás bude nejspíše přijatelnější nahradit lůj stejným množstvím másla, i když, jak vám řekne každá zkušená starší kuchařka, není nad buchty s husím sádlem.

pečicí fólie a okraje pevně založte.

Vařte nad prudce vařící vodou zhruba l 1 - 2 hodiny a často kontrolujte, zda se voda nevyvařila. Když je Puďák hotov, podáváme se spoustou šlehačky nebo krému a několika otřepanými dvojsmysly a případnými poznámkami, jako třeba: „Ale ale, slečinko, to v životě neviděla Puďáka?“ nebo „No tak, paninko, jako doma - šup tam s ním!“

Suchary Zdravodrž -strava cestovatele

Tato skvělá, přenosná pochutina, která by neměla chybět v zavazadle žádného cestovatele, k nám přišla z Vyvažovacího kontinentu*. Onen mlsek je ve své pravé podobě jakousi lidskou verzí trpasličího chleba (viz str. 95), což znamená, že člověka sice udrží naživu, ale za cenu toho, že si bude přát být mrtev. Vydrží skutečně dlouho, protože ho nikdo nechce jíst. Tady jsem předpis poněkud vylepšila, tak aby se zdál přitažlivý i lidem, kteří právě nejsou někde uprostřed oceánu na malém voru a už snědli skoro všechno oblečení a nejslabšího z přítomných.

ZHRUBA NA 15 SUCHARŮ

100 g hrubé mouky barviva (s jeho pomocí u sucharů 100 g ovesných vloček docílíme onoho žádoucího vzhledu, 100 g mletých mandlí který signalizuje, že jsme je 1 vrchovatá lžička cukru zapomněli v kufříku od loňské 1 lžičky jedlé sody dovolené) 50 g rozehřátého máslového tuku 4-5 lžic vody 1 lžička zeleného potravinářského

PŘEDEHŘEJTE TROUBU na 200 °C. Pečlivě smíchejte v míse všechny suché přísady. Přidejte tuk nebo máslo a míchejte, dokud se dokonale nevstřebá.

Pokud chcete, přidejte potravinářskou barvu.

Přidejte vodu, vždy po lžíci, dokud nedostanete zhruba medovou

* Viz Barva kouzel.

konzistenci. Vyválejte na pomoučeném povrchu na plát silný přibližně půl centimetru a vykrojte z něj kolečka o průměru 6 cm. Položte na dobře vymaštěný plech a v horní části trouby pečte 20-25 minut - do zlatozelena.

Ulepení čerti

Další příspěvek od Markétky Nóblhóchové a další ukázka ankh-morporských pamlsků - horké, sladké a levné. Přesně to, co vám přijde k chuti uprostřed noční šichty.

A S I N A 1 5 K U S Ů

100 g másla 200 g hladké mouky

75 g moučkového cukru 3-4 vrchovaté lžíce džemu

1 vejce, ušlehat

PŘEDEHŘEJTE TROUBU na 180 °C. Vymastíme samostatnou formičku na vdolky a plech.

Utřete máslo s cukrem, po troškách přidávejte ušlehané vejce a neustále dobře míchejte.

Postupně vmíchejte i mouku, dokud nedostanete tuhé těsto. Přidejte vrchovatou lžíci džemu a míchejte, až vytvoří jemný „melír“.

Na naplnění jedné formičky použijeme vrchovatou lžičku směsi.

Směs ve formičce dobře urovnáme, vyklopíme na plech, nahoře promáčkneme a do dolíku vhrneme půl lžičky džemu. Pečeme v horní části trouby 25-30 minut, nebo dokud nahoře nezezlátnou.

Pilulky ze sušených žab

Podle kvestora Neviditelné univerzity: „Lžíce! Tu

dejte tomu malýmu! Vás sebou nahoru neberu, pane, protože ten palec mám v hrsti, pane, nebo ať se nejmenuju Přistýlka! Ano, dám si dva plátky, mohu

li prosit!“ Arcikancléř Neviditelné univerzity, dr. Vzoromil

Výsměšek, nám na základě (a nejen právě tohoto) kvestorova projevu řekl: „Nedlouho po mém nástupu do ústavu jsem pochopil, že kvestor je bláznivý, jak bohové káží,

těžká mimóza zralá do cvokhauzu, a všechny mé pokusy (například s použitím praktických žertíků) ho z onoho stavu dostat, zklamaly. Pak ale mladý Rozšafín

Ctibum, který má velmi moderní názory a myšlení, narazil při pročítání zápisů z

jakýchsi starých výzkumů na spisek, v

němž se dokazovalo, že kůže jistého typu žab

způsobuje halucinace. Přišel s teorií, že kdyby se podařilo onu aktivní složku

izolovat a mírně upravit, dal by se pak její

aplikací u kvestora navodit téměř

permanentní halucinogenní stav, v němž by si

myslel, že je dokonale příčetný. V tomto

případě nám mladý Ctibum předvedl skutečně

skvělou ukázku představivosti. A jak se zdá,

celá ta věc funguje. Za předpokladu, že si

náš drahý kolega nezapomene své pilulky

vzít, působí kvestor v rámci univerzitních

měřítek jako normální člen sboru.“

Poznámka vydavatele: Ingredienci

vydestilovanou ze žab jsme pochopitelně

v receptu vynechali, protože kdybychom to

neudělali, vyústilo by to a) v krutosti na žábách, b) v epidemii sebevražedné příčetnosti mezi čtenáři.

0 žab1 malý vaječný bílek30 g prosetého moučkového cukru1 vrchovatá lžička skořice1 lžička rumové trestizelené potravinářské barvivo

OPATRNĚ SE VYHNĚTE všem žábám a rozhodně je nesušte. Pak ušlehejte z bílku tuhý sníh. Postupně vmíchejte většinu cukru -používejte dřevěnou vařečku. Přidejte skořici, rumovou tresť a zelené barvivo a dobře promíchejte. Vyložte plech pečicím papírem, z hmoty vytvořte kuličky velikosti hrášků, poklaďte je na plech a nechejte osm hodin schnout. Berte, kdykoliv je toho na vás příliš nebo když vám to přikážou vaše vnitřní hlasy.

Těpicovy mžilibabky

Tenhle jazyk, to je vám psinézní věc. Je jedna taková říše na břehu řeky Mžil, která se vlejvá do Kruhovýho moře, a věřte mi nebo ne, jmenuje se Starý národ z údolí řeky Mžil, ale v naší řeči to zní skoro jako „Dešťová babka“.

Na druhou stranu zaseje v Überwaldu jméno Ankh-Morpork znamená kus ženskýho spodního prádla, a dobře jim tak, voni tam maj zase město, který se jmenuje Bonk, ale vyslovuje se Beng.

Je zajímavý, že gumový cukrdlata, Mzilibabky, jsou teď v Mžilibabě velmi oblíbený, uvedl je tam ve známost bejvalej král, kterej absolvoval jednu z nejlepších škol v Ankh-Morporku a měl smysl pro humor. Sou považovaný za skvělej prostředek na plodnost, ale páč mi tady zase nedovolili použít mou speciální přísadu, tak vám nevím.

175 g vypeckovaných datlí, 60 g jemně nasekaných vlašských nasekaných na jemno ořechů 1-3 lžíce vody 4 lžíce prohřátého přírodního medu 1 lžička skořice mandle na obalování, nasekané na 1 lžičky mletého kardamomu jemno

SMÍCHEJTE DATLE s trochou vody, aby vznikla hustá směs. Těpicovi služebníci k tom používali hmoždíř s trdlem (tedy paličkou). Můžete ale použít například misku a dřevěnou lžíci, jste-li chudí a pracovití, nebo domácí hnětač, jste-li bohatí a líní. Vmíchejte nejprve ostatní ingredience s tím, že jako poslední přidáte nasekané ořechy. Ze směsi tvoříme malé oválky, nebo, jsme-li opravdu zruční, postavičky shrbených babek, ty pak potřeme troškou teplého medu a protáhneme talířkem se sekanými mandlemi, aby se pěkně obalily.

Nebo můžeme sekané mandle nasypat do sáčku a opatrně v něm Mzilibabky protřepat.

Fíkulky

Jak se zdá, nikdo neví, co to vlastně jsou Fíkulky, nebo jestli by si dal ty svý propíchat vidličkou a upéct v troubě, ale rozhodně tohle slovo označuje příjemnej mlsek, co je na něj návod níž. Podle mýho jsou všechny přísady lacino k maní, snad s výjimkou brandy (jenže tý se během vaření většina odpaří, takže jestli chcete platit, aby se mohla opíjet trouba, je to vaše věc, vaše oddaná G.O.).

TAK ASI PRO 18 LIDÍ

(v menší kuchyni je snazší dělat nadvakrát)

155 g dobře zralých fíků koření 155 g vypeckovaných datlí 750 g lístkového těsta 85 g rozinek trocha roztopeného másla, mléko a 7-8 lžiček brandy karamel k uzavření a polevě těsta 1 vrchovatá lžička perníkového

FÍKY A DATLE NASEKÁME na jemno, přidáme rozinky, brandy a koření a vše promícháme v misce. Pak necháme v chladnu a v temnu přes noc odstát.

Následujícího dne necháme předehřát troubu na 200 °C. Polovinu těsta vyválíme na čtverec o rozměru 25 x 25 cm. Pak rozkrájíme na devět stejných menších čtverců. Ty po dvou stranách potřeme trochou rozpuštěného másla. Na každý čtverec položíme lžíci náplně, složíme ho napříč, takže dostaneme trojúhelník, a máslem natřené strany dobře stiskneme, aby se těsto slepilo. Postupujeme do vyčerpání těsta a náplně. Každý trojúhelníček potřeme trochou mléka a postříkáme karamelem. Opatrně propíchneme každý kousek vidličkou, položíme pečivo na vymaštěný plech a pečeme zhruba 20 minut do zlatohněda.

TRPASLIČÍ KUCHYNĚ

Mnohé a velké tradice vaření, jak už jsem řekla, mají svůj původ v nedostatku.. Každý idiot dokáže udělat chutnou večeři z pořádného bifteku, ale když jsou vaším veškerým materiálem hovězí kopyta a volská tlama, no, tak to je přesně ten čas, abyste se začali učit vařit. A taky překládat, samozřejmě, protože spousta lidí je ochotná pojídat cizojazyčně pojmenované věci, kterými by si ve svém vlastním jazyce netroufli nakrmit ani psa.

Trpasličí kuchyně vycházela z toho, co trpaslíci původně nacházeli pod zemí - z krys, slimáků, červů (užitečné proteiny), kousků kamene a tak dále.

Obyčejná krysa hraje pořád ještě velmi důležitou roli v prosté a staromilské kuchyni chudších trpasličích děr a většina trpasličích rodin si žárlivě střeží své recepty na různé pikantní předkrmy, čatný, nakládané mlsky a omáčky (protože trpaslíci nejsou hloupí a jen nějaký blbeček by jedl krysu, aniž by si k ní dal něco, co by ji připravilo o původní chuť).

ŠIŠKA TRPASLIČÍHO CHLEBA

VÝROBA CHLEBA a jeho konzumace hrají v trpasličí historii ústřední úlohu. Ne náhodou je Dolní král* korunován na Mazanci z křemence, který je starší více než patnáct set let a o němž můžeme s naprostou jistotou říci, že je dnes stejně chutný a jedlý jako v den, kdy byl upečen. To si pište.

Trpasličí chléb můžeme používat k prodeji i nákupu, k obřadním účelům -trpasličí smlouvy bývají často zpečetěny „zlomením“ nebo „rozbitím“ chleba a některé z kovových paliček, které jsou k tomu účelu použity, jsou pak považovány za vzácné historické předměty - a pak samozřejmě, a to je jeho hlavní význam, jako zbraň.

* On to není tak docela král, protože krále najdete prakticky v každém trpasličím dole, ale něco jako hlavní soudce, vysvětlovatel práva a hlídač historie. A Dolní král se mu říká proto, že jak to často bývá, trpaslík s nejníže položeným (a obvykle i nejbohatším) dolem stojí na vrcholku sociální pyramidy.

Ten, kdo dokáže hodit plochý, kulatý trpasličí chleba se štěrkovým okrajem, jako když hážeme známými „létajícícmi talíři“, může utnout soupeři hlavu jednou ranou. A hodí-li s ním opravdu cvičený trpaslík, pak se mu talíř ještě vrátí zpět do ruky. Vzácnější chleby, tvaru protáhlého úzkého oválu, známé z celkem očividného důvodu jako „boží zmar“, se používají v boji muže proti muži. Ještě ojedinělejší pak byly velké bochníky, nazývané padací, které byly používány převážně k obraně. Abychom uvedli příklad, tak třeba těmi, kdož bránili hradby a vysoké zdi.

Trpasličí chleba může být i sněden, rozhodně alespoň trpaslíky. Ale to mohou být snědeny i vaše boty. To prakticky nic neznamená.

Trpasličí koláč

Klasický trpasličí koláč je všeobecně mnohem jedlejší než chléb, ale na druhé straně svět je plný věcí, které jsou jedlejší než trpasličí chléb. Když budete podle tohohle receptu pracovat pečlivě a pozorně, vyrobíte koláč s „žulovým“ povrchovým efektem, kterého si obzvláště cení odborníci.

250 g hrubé mouky 50 g cukru 1 lžičky jedlé sody 1 lžička růžového potravinářského 1 lžičky kyseliny citrónové barviva 50 g sušeného kokosu 160 ml vody 50 g máku

PŘEDEHŘEJEME TROUBU na 120 stupňů. Všechny suché přísady pečlivě promícháme. Přidáme barvivo a pomalu vmícháme vodu (možná ji nebudete potřebovat všechnu). Dobře mícháme, dokud nedostaneme tuhé těsto. Několik minut hněteme, pak rozválíme na plát 20 cm v průměru, přeneseme na dobře vymazaný plech a pečeme v horní části trouby nějakých 25-30 minut, až se vytvoří kůrka.

Trpasličí chleba

Tenhle dokážou jíst i lidi a mají ho rádi trpaslíci, kteří změkli velkoměstským životem a zamilovali si jídlo, které se nebrání.

NA JEDEN BOCHNÍK

250 g hrubé mouky 160 ml vody 30 g obilných otrub 1 lžičky černého potravinářského 1 lžičky soli barviva (není nutné, ale to právě 1 lžičky kyseliny citrónové dodá trpasličímu chlebu onen 1 lžičky jedlé sody proslavený vzhled „jako od 100 g máku maminky“)

PŘEDEHŘEJTE TROUBU na 210 °C. Všechny suché přísady pečlivě promíchejte v míse. Vmíchejte potravinářské barvivo rozpuštěné v troše vody. (Trpaslíci by samozřejmě něco takového nedělali, ale my ostatní ano.) Přidejte tedy „černou vodu“ a tolik další vody, abyste dostali stejnoměrně promíchané, mírně lepkavé těsto.

Teď je potřeba ho opravdu dokonale promísit, pokud nechcete, aby vám zbytečně mnoho vykynulo. Tradiční trpasličí předpis obsahuje kladiva a kovadlinu, ale tak daleko zajdou jen ti nejnadšenější kuchaři.

Když je těsto dokonale propracováno, vytvarujte plochý kruh o průměru asi 23 cm, položte na vymaštěný plech a pečte asi 25 minut.

Vůbec nejlepší je, když se jí ještě teplý, oproti originálu, který je nejlepší, když se nejí vůbec.

Vrhací bochánky

Vrhací pečivo patřilo k jedněm z nejobávanějších bojových pečiv a přitom vůbec, lidičky, věřte či ne, nemá nic společného se šavlováním neboli zvracením.

Tenhle chleba je tak těžký, že dokáže napáchat vážné škody, už když ho upustíte z výšky deseti centimetrů, a je taky dosti aerodynamický, aby vrhnutý z praku omráčil nepřítele i na velkou vzdálenost. Různé typy byly dokonce navrženy tak, aby se při nárazu roztříštily a zasypaly okolí drobečky ostrými jako břitva.

I tradiční bochánky, podobně jako většina ostatního trpasličího pečiva a chleba, byly jedlé, pokud jste ovšem ochotni význam tohoto slova poněkud rozšířit. Lidové pověsti říkají, že nejlepší způsob přípravy je namočit bochánky na týden do dřevěné putýnky s vodou a pak bochánky vyhodit a sníst putýnku.

STAČÍ NA 8 KS NEBO JAKO ZÁSOBA PRO KRÁTKÉ OBLÉHÁNÍ

200 g hrubé mouky 100 g míchaných mletých ořechů 50 g moučkového cukru 1 lžička černého potravinářského 1 lžička jedlé sody barviva (nemusí být) 50 g máslového tuku nebo másla 150 ml mléka

PŘEDEHŘEJEME TROUBU na 230 °C. V míse smícháme mouku, cukr a sodu a pak vmícháme tuk nebo máslo. Přidáme ořechy, dobře promícháme, a chceme-li, doplníme černým barvivem.

Postupně pak přidáváme mléko, až vznikne tuhé těsto (použijeme jen tolik mléka, kolik je třeba). Těsto rozdělíme na stejné kousky, z těch vyválíme koule a položíme na lehce vymazaný plech. Pečeme v horní části trouby 15 až 20 minut. Ochladíme na drátěné podložce.

Vezmeme na hradby a vrháme na nepřítele.

Lancreský mátový koláč

Pravé lancreské koláčky jsou zvláště vhodné pro horskou turistiku a cestovatele do exkrémních prostředí, zvláště tam, kde by mohl cestovatel potřebovat rozbít nějakou tu trollí hlavu nebo utlouct k smrti celýho trolla.

Kromě toho, když je upevníme na provázek a roztočíme nad hlavou, vydávají zvláštní bzučivý zvuk, který přivolá pomoc či posilu, nebo taky další trolly. Tenhle druh je pro zhýčkané lidičky z nížin, kteří mají rádi svoje zuby.

250 g hrubé mouky 50 g cukru 1 lžičky kyseliny citrónové 2 lžičky zeleného potravinářského 1 lžičky jedlé sody barviva 50 g máku 1 lžička mátové tresti 50 g směsi mletých ořechů voda

POUŽIJEME STEJNÝ POSTUP jako pro trpasličí chleba (koneckonců, oba ty produkty jsou trpasličí výrobek). Dobu pečení můžeme zkrátit zhruba o pět minut, když uděláme čtyři snáze přenosné koláčky. Nepřežeňte to s mátovou trestí -koláče mají mít jen slabou příchuť.

Cucavé pochoutkové krysy na špejli

Je mi jasný, že o originální recept žádnej z vás nestojí. Dát takovej recepis lidem by byla druhá nejdrsnější zábava hned po soutěži „Se šnorchlem a ploutvemi do světa piraní“. Tahle verze má vzhled, ale nikoliv chuť originálu.

NA ČTYŘI KRYSY

500 g bílé mandlové hmoty trocha černé potravinářské barvy 1 cokoliv, co je sladké a jedlé a co se hnědá nit (nejedlé vousy, nejsou celé nebo nakrájené podobá krysímu nutné) ocasu 4 špejle 1 sklenička čokoládové polevy 6 lžic cukru čokoládová drť nebo sypátko(lidově 4 lžičky vody se tomu řiká myší hovínka)

ROZDĚLTE MANDLOVOU HMOTU na čtyři stejné díly a vytvarujte do podoby krysy. Upravte a přistřihněte „krysí ocas“ a připevněte na místo. Pokryjte těla slabou vrstvou kávové polevy a obalte v čokoládové drti, aby vznikla srst. Bílou polevou naznačíme oči. Budete-li dělat vousy, ustřihněte pěticentimetrové kusy nitě a „prošijte“ je nosem. Opatrně pak vstrčte špejle každé kryse do... tedy do každé krysy a ujistěte se, že dobře drží. Je to tak trochu nechutné, že? No, pořád je to lepší než používat skutečnou krysu.

Tak a teď ta obtížnější část. V pánvi se silným dnem rozpustíme cukr ve vodě a vaříme při střední teplotě, až nabude zlatohnědé barvy. Pozor, směs je velmi horká! Když je karamel připraven, vypněte hořák a rychle v něm krysy obalte (Tak rychle, aby se vám nerozpustily. Pokud k tomu použijete štětec, nesmí mít štětiny z umělé hmoty, rozpustily by se a dodaly by výrobku chuť, kterou by pravděpodobně ocenil jen pravý trpaslík.).

Odložte krysy na chladné suché místo, aby oschly.

Quattro Rodenti

V Ankh-Morporku dnes žije víc trpaslíků než v trpasličích městech v horách Beraní hlavy, a jak každý gourmet ví, některá z nejlepších jídel vznikla tam, kde se setkaly dvě kultury a vyměnily si recepty (kdo by zapomněl na pomfritové karí nebo štrúdl z lojového pudinku?).

Bohužel, to není případ trpasličí kuchyně, která zůstává stejně nechutná jako předtím. Naštěstí některé trpasličí restaurace vaří „trpasličí“ pokrmy pro jiné rasy, i když tyhle specializované podniky skuteční trpaslíci zavrhují.

Vyčítají jim tapety se vzorkem falešných skal a reprodukované důlní zvuky.

Tohle je „lidská“ verze jednoho z nejúspěšnějších „zkřížených“ předpisů.

NA JEDNU PIZZU

pizzový základ (korpus) 12 zrnek pepře kečup nebo rajský protlak 4 spagety dlouhé a silné jako ocásek strouhaný sýr (nejlepší je mozarella) nebo jiné těstoviny, vařené a další obloha dle libosti 8 plátků sušených hub velkých jako 4 vypasené krysy nebo 2 středně velká krysí uši rajská jablka olivový olej 2 velké žampiony sušený kopr (nať) 4 slabé plátky roastbeefu

PŘEDEHŘEJEME TROUBU na 230 °C. Pizzový základ pokapeme kečupem a poklademe sýrem. Pak rajčata rozkrojíme napůl a souměrně je umístíme do každé čtvrtiny pizzy k okraji. Ta vytvoří tělo vašich krys (přituhuje, co?).

Překrojíme napůl žampiony a poloviny přiřízneme tak, aby tvořily tupou špičku. To budou krysí hlavy (jasné?). Ty položte na středovou stranu rajčat. Plátky roastbeefu přiřízněte zhruba do tvaru krysy (ponechte tolik, abyste mohli podstrčit pod „těla“) a pečlivě je položte přes „vnitřnosti“ z rajčete a žampionu (já vás varovala...).

Vmáčkněte černý pepř místo čenichu a očí a místo ocasů položte uvařené makaróny. Do hlavy udělejte dva malé zářezy a do nich zasuňte uši - kousky sušených hub.

Každou krysu natřete olivovým olejem a posypte jemně drceným koprem (napodobuje srst). Pak přidejte na pizzu jakékoliv další doplňky, po kterých toužíte, a pečte zhruba 12-15 minut.

Když jsou hotovy, utečte a schovejte se pod postel.

Krysí vindaloo

Tak tohle byste se jistě naučit nechtěli. Myslím, že byste o tom nechtěli ani mluvit.

JE NAPROSTO JISTÉ, že jakmile měli lidi dost na talíři, vymysleli etiketu

Lidi se mě ptají: „Co je to, ta etiketa?“ A odpověď zní: „Je to to, co by měli lidi používat, když nemaj dobrý vychování.“

Já měla to štěstí, že jsem se s dobrejma manýrama už narodila a jsem jako doma v každý společnosti, ale pro hodně lidí je to jedna velká neznámá, a tak je dobré mít nějakého průvodce. Lidi mi taky říkají: „No jo, ale když člověk nezná ty pravidla, není to ten nejlepší způsob, jak ze sebe udělat pitomce?“ A na to já odpovídám: „Ale proč, právě proto tady ty pravidla jsou, a pěkně napsaný, aby si je mohl každej přečíst. Chce to jen umět číst a trochu trpělivosti při studiu.“

To samý platí pro pánský společenský oblečení. Možná že v tom trochu vypadáte jako tučňák, no jo, ale on v tom skoro každej vypadá jako tučňák. Je to moc demokratická věcička, todle večerní oblečení. Jak si ho jednou oblíknete, není už rozdíl mezi úředníkem a králem. No jasně, on tam nějakej rozdíl může bejt, ten králův oblek mu sedí, zatímco ten úředník na sobě může mít pučený šaty, ve kterejch se za tejden vystřídali tři lidi - ale rozhodně je to skvělej nápad.

Jak vidíte - nóbl společnost je jednoduchá věc. Je pravda, že etiketu najdete na různejch místech - a na mnoha místech je složitější než v jakýmkoliv paláci - a nikdo ty pravidla nenapsal, protože ti lidi, co se jima řídí, neuměj prostě psát.

Podívejte se, když potřebujete vědět, jestli má admirál přednost před polním maršálem, tak si to někde najdete, ale vyžaduje to opravdu velkou dávku speciální etikety, srovnat podle důležitosti tyhle chlápky:

Muže, který kdysi přinutil jiného muže sníst vlastní ucho.

Muže, který dokáže vypít čtyři piva během sedmi vteřin.

Muže, který dovede vlastními větry zahrát národní hymnu, zatímco

sám sebe doprovází pískáním.

Muž, který umí otevřít pivní láhev zuby.

Muž, který umí otevřít pivní láhev cizími zuby.

Muž, který zabil devět lidí, trolly v to nepočítaje.

A pamatujte si, že výsledkem špatného rozhodnutí bývá, že je někdo smrtelně uražen. To mívá následky. Většinou smrtelné.

Znám nahoře v horách hospody, kde začnou bejt lidi doopravdy nervózní, když si odplivnete na špatné místo v krbu nebo si utřete bradu nesprávným rukávem, a navíc jsou to lidi, kteří vám klidně ubalej jednu přes hubu a pak vás ještě nakopnou do zadku, když se ohnete, abyste si ze země sebral vlastní zuby. Ve srovnání s tím by dal určitě každej přednost tomu, kdyby se na něj mračila vévodkyně. A co se tejká toho, že si nesednete na správný místo nebo se náhodou napijete cizího pití... No nemá cenu to moc pitvat, řeknu vám akorát, že by se vám mohlo stát, že vám někdo hezky rychle naservíruje nedopitej půllitr piva. Vzduchem. Zatímco když na noblesní večeři použijete omylem špatnou vidličku, udělaj vám přinejhorším to, že vás pozvou znova. Nikdo vám dokonce ani nepoláme prsty.

ETIKETA MEZI ČARODĚJKAMI

Tak tohle je fakticky jednoduchá věc. Každý, kdo zná čarodějku, je šťastný člověk, zvláště zná-li šťastnou čarodějku. Když potkáte malou, kulatou čarodějku, přináší štěstí nabídnout jí něco k pití.

Kdyby se čarodějka objevila a vy jste zrovna náhodou pekli - a je to zajímavá shoda okolností, že se čarodějky většinou objevují, když lidi pečou -, přináší štěstí dát jí nějakej ten kousek, půl tuctu koláčků, čtyři pět buchet nebo třeba celou vánočku, aby si to mohla vzít s sebou.

Když chcete, aby z vaší krávy byla dobrá dojnice, přináší štěstí posílat nějakej ten litr mlíka pravidelně místní čarodějce. Je až čarodějný, jak málo potíží pak s takovou krávou máte.

Jestli vaříte dobrý pivo, vydrží vám dlouho, když z každé várky pošlete džbánek či dva místní čarodějce. Kromě toho to taky přináší štěstí.

Dejte si taky pozor na to, abyste se nedostali do maléru tím, že byste vyhodili nějaký starý šaty, který by pak mohly zlý okultní síly použít proti vám. Bude lepší, když je pošlete místní čarodějce, která je odborně zničí, zvlášť jestli na nich zbejvá kus nějaký pěkný krajky nebo hedvábí (ani bystenevěřili, co všechno okultní síly s takovejma věcičkama dokážou!). Žádnej problém.

Na svátek Prasečí hlídky můžete neobyčejně prodloužit trvanlivost vaší uzený slaniny, šunky a klobásek, když pošlete větší vzorek od každýho místní čarodějce. Ráda na sebe vezme tohle břemeno, aby vám ulehčila.

Čarodějky jsou vám vždycky ochotný pomoct a vyjít vstříc, když se k nim správně chováte, a nikdy za to nic nechtějí.

Je taky důležitý si pamatovat, že správná čarodějka má vždycky někde u sebe síťovku, takže nic, co jí nabídnete, nebude tak velký, že by to neměla v čem odnést.

ETIKETA S BÁBI ZLOPOČASNOU

Esmeralda Zlopočasná není typická čarodějka, protože je v řemesle zdaleka nejlepší, a potřebuje teda jeden oddíl sama pro sebe. Projde mi to jenom proto, že ona nečte knížky. Rozčilujou ji.

Samozřejmě že stejně jako ostatní čarodějky si vždycky ráda vezme starý šatstvo, v kterým můžou sídlit zlí duchové, taky smetanu, máslo, koláče, dorty a buchty, který by se jinak mohly stát středem pozornosti zlejch duchovních sil a větrů. Den, kdy se peče, je jeden z těch dnů, kdy se neklidný duchové shromažďujou a potulujou kolem lidskejch obydlí, aby si pohráli se světem smrtelníků, a čarodějka, která sedí někde nablízku, nejlíp v kuchyni s hrnkem kafe, je moc dobrá věc.

Je velmi nešťastný přijímat jakýkoli jídlo od Bábi Zlopočasný. Lidi, co žijou sami, mají někdy svoje zvláštnůstky a Bábi Zlopočasná věří, že je skvělá kuchařka. Její keksy ještě ujdou, ale její džem bych vám nepřála. Jíst její džem je velmi namáhavá práce, protože normálního člověka vyčerpá už jen dostat ho ze lžičky. Vytáhnout lžičku ze sklenice, to je práce pro několik lidí.

Musím říct, že ji tak nějak minulo celý vaření. Říká se, že v každým z nás, tady v Lancre, je kousek trpaslíka, a jestli je to pravda, tak v Esme je ten kousek, co peče. Její griliáš je například dobrej akorát tak, když si chcete založit skalku.

Když mluvíte s Bábi Zlopočasnou, správný témata hovoru jsou: hrozný věci, co se staly v daleký cizině (morový rány, výbuchy sopek, déšť chobotnic), kvalita a chování dnešních mladých lidí a jak ten čaj, co se dneska vaří, už zdaleka nejni to, co byla čarodějka zvyklá dostávat.

Rozhodně před ní nechvalte nějakou jinou čarodějku, nebo jí ztuhne obličej a začne jí pocukávat sval pod okem.

Teda nejlepší způsob, jak mluvit s Bábi Zlopočasnou, je jenom poslouchat. Ona si myslí, že každej, kdo dokáže půl hodiny sedět a poslouchat ji, je dobrej vypravěč.

ETIKETA S MÁGY

Je vždycky chytrý oslovovat mága „Vaše vznešenosti“, „Vaše excelence“, „Vaše mohutná magičnosti“, „Objemná vševědoucnosti“ a podobně. Nezáleží na tom, jaký titul si vyberete, pokud dokážete budit dojem, že na vás mág udělal dojem.

Velmi kladně budou přijímány i pochvalné poznámky na jejich oděv. Za žádných okolností nepoužívejte pro róbu mágů výraz „šaty“, nebo dokonce „hadry“, i když tak většinou vypadají.

Když mágové přijímají návštěvu, očekávají jako dar dort. Když vás pak na oplátku navštíví oni, přinesou s sebou svou ničím nezničitelnou chuť.

Za žádnou cenu se nedotýkejte jejich magické hole, pokud vás k tomu nevybídnou. Na světě existuje obrovské množství plazů, obojživelníků a jiných lezoucích tvorů, kteří by dali za tuhle radu nevímco, kdyby ji dostali včas.

Mladé ctižádostivé dívky by měly mít na paměti, že se mágové nesmějí ženit. Důvod toho zákazu mi nikdy nikdo pořádně nevysvětlil, ale snad je to tím, že jejich noční život nějakým způsobem ovlivňuje jejich magickou moc. Možná, že se jim začínají ohýbat magické hole. To znamená, že pokud je pozvete například na večeři, přijdou sami, ale počítejte s tím, že snědí minimálně za dva.

Poznámka k dalším druhům

KDYSI BEJVALY ČASY, že lidi ve velkejch městech mohli prožít prakticky celej život a nepotkali nikoho jinýho než lidi, ale dneska je to jiný a hlavně trpaslíci a trollové jsou na ulici docela běžnej jev. Chtělo by to další knížku, plnou náznaků a narážek, aby se tomu udělalo zadost, ale když si přečtete tu trochu věcí, co jsem napsala dál, uchráníte se alespoň toho, abyste domů přišli s rozbitou hlavou, nebo nohama, který vám někdo usek ve výši kolenou.

TRPASLÍCI

Nejdůležitější věc, kterou si musíte o trpaslíkách pamatovat je, že každej trpaslík, kterýho vidíte, je „on“. Jasňačka, to vím taky. Jasně, že když už dojde na lámání chleba, házení kostek nebo prostě - jak my u nás v Lancre řikáme - na věc, spousta z nich jsou „ona“, ale je to něco, o čem trpaslíci neradi mluví. Musíte trpaslíky znát fakticky dobře, než se naučíte pochytit tu a tam nějakej ten náznak. Znávala jsem jednoho nedaleko Ploskolebčí hory, a ten byl neuvěřitelně šikovnej se sekerou a s pivem se dokázal popasovat jako málokterej trpaslík (to znamená, že po půllitru byl jako cep), a kdyby ho kousek vod našeho domu nechytilo příšerný bolení břicha, jehož původcem se ukázal bejt mladej Olaf, nikdy bych to nebyla uhodla. A já umím hádat, na to můžete vzít jed! V takovejch věcech jsou trpaslíci móc uzavřený. Ne nadarmo patří Stydlín mezi tradiční trpasličí jména.

Dneska věci přece jen trochu povolily a najdete trpaslíky se jmény jako Dělopalba Zlotasdotterová, a v trpasličí společnosti díky tomu dochází k jistému napětí. No dobrá, ale prostě a jednoduše patří k dobrejm mravům oslovovat trpaslíka vždycky jako „jeho“, dokud vám neřekne, abyste ho oslovovali jako „ji“. Všeobecně vzato, ty, který dávaj přednost oslovení „ona“, vám to řeknou dost rychle. Nenechte se zmást skutečností, že každej trpaslík, kterýho potkáte, má dlouhý vousy. Mladá trpaslice, co myslí na svou budoucnost, si možná vyková hrudní plát poněkud přitažlivějšího tvaru a poohlídne se po prádle, který nejni z vepřovice, a když už je z kůže, tak z nějaký opravdu „zajímavý“ kůže, ale nikdy by ji ani nenapadlo oholit si vousy.

Trpaslíci berou na vědomí, že lidský slovník obsahuje slova jako „malý“, „krátký“, „pidižvík“ a „zahradní ozdoba“, a většinou si toho nevšímají. Já vám ale radím, abyste zbytečně netlačili na pilu, jestli mi rozumíte.

TRPASLÍCI A JEJICH ZPŮSOBY U STOLU

...oni skutečně nějaké mají, navzdory tomu, co si myslíte. Jsou jen poněkud jiné.

Trapaslíci tráví většinu času a života ve tmě, jsou slušní a tiší, jedí normálně (protože to, co si můžete s sebou vzít do důlní šachty, je omezeno) a nic nepijí. To proto, že opilec, který se potácí v úzkých temných chodbách, plných důlních nástrojů a materiálů, si nedělá přátele snadno.

Jenže tenhle způsob života není zdaleka normální, takže když se trpaslíci sejdou k nějaké společenské události, jsou odhodláni si to užít naplno.

Trpaslíci zvou lidi na své hostiny málokdy, ale stát by se vám to mohlo. Neberte si své nejlepší oblečení, lepší bude něco lehkého, protože vedro na takových podnicích bývá velmi silné.

Očekávejte, že bude podáváno maso na kosti a ze stolního náčiní jen ostrej nůž. Správný a společenský způsob, jak konzumovat jídlo, je nacpat si ho do úst tolik, kolik se vám ho tam vejde. Fakticky. Kosti od masa se odhazují, kamkoliv vás napadne, a považuje se za slušné, nebo rozhodně velmi zábavné, když se vám podaří trefit některého ze spolustolujících.

Na vegetariánská jídla zapomeňte.

Jediný nápoj, který se na těchto banketech servíruje a který trpaslíci pijí, je

pivo. Správnější spojení by bylo „kterým se nalévají“, protože pivo je do úst prudce vrháno z rohů, džbánů či jiných nádob, a to ze vzdálenosti minimálně několika centimetrů. Pokud minete, nevadí, v tak početné společnosti jistě zasáhnete někoho jiného, kdo vám za to bude vděčný.

Správná trpasličí hostina má jen tři chody.

1 Chléb a maso

2 Opilecké hýření

3 Pranice

Hýření, to je snadná věc, protože nikdo si pak stejně nebude pamatovat, jaká slova padla, a když už o tom mluvíme, on vlastně nikdo ani přesně neví, co je to, to hýření. Jak bych vám to alespoň trochu to... no snad... je to více méně jako způsob, jak se lidi chovají v klačský hospodě s jídlem přes ulici a celonočním provozem potom, co se tam navezli, protože všechny ostatní hospody ve městě už zavřely.

A s pranicí si nelamte hlavu. V té části večera je už člověk, který se ještě drží na nohou, prakticky považován za čestného trpaslíka. Jedno bych však doporučila, a sice to, aby se ženská s vlasy učesanými do dlouhého copu nebo culíků vyhýbala každému trpaslíkovi s vrhací sekerou a vírou, v pivě silně nabobtnalou, že on nikdy nemine.

TROLLOVÉ

Trollové mají pověst násilných tvorů, a to proto, že jsou od přírody násilničtí a nebo, jak bych řekla já, výjimečně fyzicky obdaření.

Tam nahoře, u nich v horách, se považuje za slušný chování udeřit trolla, kterýho potkali poprvé, několikrát kyjem přes hlavu. To je něco jako naše „dobrý den!“.

Je nezpůsobný natáhnout před sebe ruku. V některejch trollích nářečích, kde je základem konverzace řeč těla, takhle naznačujou hodně ošklivou věc o matce trolla tímto posuňkem obdařeného.

Je neuvěřitelný, jak dlouho lidem i trollům trvalo, než na to přišli.

Většina trollů, které potkáte dnes, už to ví, ale když se vám stane, žepotkáte trolla a najdete v sobě sílu praštit ho ze všech sil do brady, získáte

nejen přítele na celý život, ale i někoho, kdo vás odnese k nejbližšímu felčarovi, kterej spravuje výrony a zlomeniny.

Když vás trollové pozvou na nějaký to jídlo, musíte si uvědomit, že toho, co můžou jíst jak trollové, tak lidi, je hrozně málo. Trollové si můžou užít některý lidský jídla, především kvůli chuti, ale nedokážou je pořádně strávit a jako výživa jsou pro ně úplně zanedbatelná.

Pozornej troll připraví něco, čím svýho lidskýho návštěvníka pohostí.

Stejně bych vás ale měla varovat, protože trollové mají jen jedinej výraz pro všechnu zeleninu a jedinej výraz pro všechno maso. Pokud znají lidi dýl, budou pravděpodobně vědět, že „dub“ je něco jinýho než „zelí“ a „kráva“ se liší od „žáby“. Co se vám deligátně snažím naznačit, je, že dostanete něco organickýho a pravděpodobně ohřátýho.

Pak už si to musíte přebrat sami.

Trollové v divočině obvykle nosej něco jako bederní roušku, aby měli za co nastrkat nože a tak dál. Ve městech se naučili nosit nějaký šaty, i když to způsobuje tak trochu jistý potíže, protože trollové považujou hodně oblečený trollky za neobyčejně... tentononc... zajímavý.

Slyšela jsem, že v Ankh-Morporku existujou takový místa, kde předvádějí trollky takovej tanec, kterej končí tím, že je trollka zabalená do sedmi silnejch dek a trollí gentlemani rozbíjej nábytek a pískají.

Když pozvete trolla na večeři, dohodněte se na bederní roušce.

SKŘÍTCI NEBOLI PIXÍCI

Mezi klany skřítků (jak jsem řekla, u nás se jim říká pixiové nebo pixlíci, i když oni sami si nejraději říkají pixtové) se považuje za dobré chování pozvat na velkou hostinu celý sousední klan, a když se pak všichni hosté opijou, vyvraždit je do posledního. Je samozřejmý, že se tenhle plán nikdy nepodařil, protože žádnej pidimužík nemůže jít na hostinu a nepít, i když mu jeho náčelník řekl, aby zůstal střízlivěj a připravil se na nějakou tu řezničinu, která nastane později, až se hosti opijou. Obyčejně tyhle hostiny končej tím, že se dva velký zástupy malejch lidiček pokoušej navzájem zmasakrovat, ale už se nedokážou trefit. Prostě a jednoduše řečeno, dokonalej mejdan.

Říká se, že když necháte pro pixty na zápraží misku mlíka, vtrhnou vám do domu a ukradnou všechno, co najdou v domácím baru.

ETIKETA SE STRAŠÁKY

Možná že se vám to bude zdát divný, ale platí to jenom u nás, v Lancre. Teda, ono to vlastně platí i v Lancre jenom pro Nešťastnýho Peška.

Neštastnej Pešek byl vyrobenej jako takovej jako když terč, kterej se používá na Zkouškách čarodějek* a je vláčenej vzduchem, vyhazovanej do vzduchu, trhanej na kusy a jinak různě magicky zneužívanej celý roky.

Na začátku, když jsme ho vyrobily, jsme si neuvědomily jednu věc - totiž, že když po něčem neustále vrháte magii, nějaká se na tom zachytí.

Na strašácích je každopádně něco strašidelnýho. Já vím, že to je jejich zaměstnání, ale já chtěla říct, že něco strašidelnějšího, než jenom aby odháněli vrány a špačky. Nejsou samozřejmě lidi, ale na druhý straně nejsou ani... věc. Nebo možná, že je to těma prostřiženejma očima.

Nešťastnej Pešek chodí vokolo. Nikdo nikdy neviděl, jak to dělá.

Může se objevit ve vaší zahradě nebo rovnou pod oknem. Ráno sejdete dolu z ložnice a on stojí vedle krbu v kuchyni. Jednou jsem ho našla dokonce ve svý ložnici, pořád na kolíku.

Hlavní je nezačít zmatkovat, nedělat kravál, a ze všeho nejdůležitější je nedotýkat se ho. Můžete říct něco jako: „Dobrý ráno, Nešťastnej Pešku!“ nebo „Dneska vypadáš vážně výjimečně děsivě, Nešťastnej Pešku!“ Jestli máte po ruce nějaký jídlo a Pešek se objeví v místnosti, dejte mu taky porci. On to jíst nebude, ale někteří lidi říkaj, že zašustí, a to prej jako říká, že

* Všeobecnej slet čarodějek z celých hor Beraní hlavy, kdy se všechny sejdou v typické čarovné atmosféře profesionálního sesterstva a ničím nezkalený dobrý vůle (to znamená milý úsměvy přes zpěněnou hladinu závisti, jízlivejch pomluv a popudlivý nedůtklivosti - já miluju Zkoušky!). Čarodějky předváděj nový triky a zaklínadla, který vymyslely během roku, a to v duchu přátelský spolupráce a vzájemný podpory (cha, cha!), a soutěžej, aby zjistily, která z nich bude druhá po Bábi Zlopočasný, i když je to samozřejmě všechno jenom lekrace, a ne vážný závody (mám co dělat, abych udržela vážnej obličej teď, co to píšu). Pak je vždycky velkej oheň a zaseje se sedí a povídá. Za starejch, zlejch časů, jak mi vyprávěla moje babička, byla někdy místo Nešťastnýho Peška používaná skutečná osoba, ale čarodějky už jsou dneska jiný, lepcí. Rozhodně většina z nich je. No... některý určitě. Já rozhodně.

děkuje, i když by to ale taky mohla bejt jenom myš.

Není od věci dát si na něj usušit věci, když máte vypráno, protože Nešťastnej Pešek je rád užitečnej.

Nezapomeňte je ale navečer sundat, nebo bude ráno Pešek pryč a vaše hábky s ním.

Lidi říkají, že když se objeví Nešťastnej Pešek ve vašem domě a má pocit, že jste se k němu chovali slušně, urodí se vám příští rok obludná úroda dýní, a to i když nenasadíte žádný semena.

Nezkoušejte na něj žádný triky a taky se nesnažte zůstat vzhůru, abyste viděli, jak odchází.

Co já vím, několik lidí to zkusilo, a ty potom našli druhej den ráno v hlubokým spánku a od tý doby už byli vždycky takový tichý a zaražený, jakmile se začalo mluvit o slámě.

Pravidla přednosti

TOHLE MŮŽE BÝT ošklivá zkouška i pro velmi zkušenou hostitelku. Takže, nejlepší začátek by byl, kdybych vám řekla, jak oslovovat hrabata, barouny, vévody a takovou sebránku, ale heleďte, můžou uběhnout celý dni a žádnej vikomt k vám na večeři nepřijde.

Každopádně, každej pravej artistokrat kleje hůř než moje babička a nikdy se nezdržuje používáním ubrousku, když je někde nablízku sloužící, kterýmu by si mohl utřít ruce do kabátce. Když jsem byla mladý děvče, pracovala jsem v paláci a tam se denně objevovali šlechtici všech možnejch druhů. Mohla bych vám vyprávět věci (ale nebudu, páč drby nemám ráda). Řeknu vám akorát jednu věc.... já mohla bejt vévodkyní... teda technicky, estli mi rozumíte..., ale běžela jsem rychlejc než von. (To zas neni takovej zázrak, protože je i vědecky dokázaný, že ženská s vykasanou sukní běží skoro třikrát rychlejc než chlap se spuštěnejma kalhotama, he, he. Jen takovej můj personální žertík.)

Pro váš večírek by měly platit zhruba tyhle přednosti:

Čarodějky (to je automatický a čarodějky si můžou sednout, kam

chtějí).

Někdo, kdo přinesl celou flašku whisky se jménem, který znáte.

Někdo, kdo přinesl celou flašku whisky se jménem, který znáte, ale

který je, jak zjistíte při bližším ohledání, špatně napsaný (to je jasnej

signál, že ji nesmíte vylejt na koberec).

Někdo, kdo hraje skvěle na nějakej hudební nástroj, když se opije.

Někdo, kdo donesl jakoukoliv láhev nějakýho pití (když je to už jednou

použitá láhev, zazátkovaná starým špuntem, kterej napůl vyčuhuje z

hrdla, dávejte pozor! Některý z těch nejlepších nápojů přicházejí ze

samot a hlubokejch lesů právě v takovejch použitejch lahvích!

Přičichněte! Když vám vytřísknou slzy do očí, máte novýho

kamaráda.).

Někdo, kdo hraje skvěle na nějaký hudební nástroj, dokud je střízlivěj.

Každej, kdo zná zajímavý drby.*

Každej, kdo umí zajímavý triky, jako že dělá komický obličeje a vezme

si k tomu místo rámu prkýnko od... glozetu, vobrací si naruby klapky

od očí, nebo dokáže vyprdět nějakou písničku (mý večírky si lidi

vždycky pamatujou, kolikrát celý roky).

Všichni ostatní.

Je vám jasný, jakej to dává smysl? I kdybyste byl vévoda, dokud nepřinesete flašku nebo neumíte všechny sloky sprostý verze národní písně„Šly panenky silnicí“, tak co se mejch společností týče, nejste nikdo. Jednou jsem byla na takovým věnečku v Ankh-Morporku a tam byl takovej chlápek, co se mu každej ukláněl a hrabal před nim nohou, a víte, že nezazpíval jedinou veselou písničku? Dokonce nedonesl ani flašku, a to už i trollové se naučili přinýst flašku! Tedy podle mýho se někteří lidi nenaučej chovat nikdy.

Způsoby oslovování

HODNĚ MEJCH starejch knížek o společenským chování z toho dělá bůhvíco, a přitom jde v podstatě jen o několik jednoduchejch pravidel.

Když jednáte s ozbrojenejma chlapama nebo s lidma, který zaměstnávají ozbrojený chlapy, není čas na to rozmejšlet se, jestli mluvíte s druhým synem hraběte nebo s kým. Ne ne. Vy především jednáte s nabroušenejma zbraněma a nabroušenejm zbraním se vždycky říká „vznešenej pane“. Jediná věc, která nabroušený zbraně zajímá, je to, jestli víte, kam v celkovým systému věcí patříte. Mezi věci, na který stačí jedna rána.

Dál je to ještě mnohem jednodušší. Všeobecně řečeno, jak budete lidi kolem oslovovat, záleží jen na vás. Ti lidi, kteří se budou šklebit, když jim řeknete „vaše lordstvo“ místo „vaše sirstvo“, nestojí za to, abyste je znali. Já mám zjištěný, že pár bodrejch slov, jako například:

„Tak co, eště tolik nasáváme?“ a přátelský popleskání po rameni zabere devětkrát z deseti případů.

Oproti běžnému přesvědčení se naopak oslovení kamarádíčku nebo

* Já vždycky říkám: Když nevíte, co byste o něm nebo o ní řekli dobrýho, přijdte ke mně a řekněte mi to ostatní.

přítelíčku vůbec nepovažuje za kamarádský ani přátelský. Právě tak jako dotaz, jestli jejich máma pořád ještě tolik pije.

Chování u stolu

DÍKY MEJM RADÁM jistě dříve či později vystoupíte po žebříčku společnosti vzhůru, jako bublina bahenního plynu stoupá nahladinu močálu, a najednou budete sedět za stolem prostřeným damaškem a pokrytým drahocenným sklem (jestli před sebou máte fakt stůl, kterej má nahoře skleněnou desku, vlezli jste asi omylem do jednoho z těch hóch barů, co jsem je vzpomněla dřív, a je načase začít všem lidem okolo říkat „pane“) a kolem vašeho talíře asi bude víc stolního náčiní, než měla vaše mutrlinka v celým příborníku.

Běžná rada, co se týče jídelní vejbavy, bejvala, že máte brát příbory jeden po druhým, tak jak jsou srovnaný, zvenčí dovnitř, ale některý sloužící to odhalili a začali je různě přehazovat, aby si taky užili špetku lekrace. Na druhý straně, právě to můžete využít ve svůj prospěch, protože dneska už nikdo neví, kterej příbor je v tý chvíli ten pravej.

Takže čapněte cokoliv, co vám připadá použitelný, a s důvěrou se pusťte do jídla. Máte velkou naději, že vás bude zbytek stolu tiše následovat a všichni budou pojídat polívku čajovou lžičkou, jako kdyby na to byla určená odjakživa. Musím říct, že čím vznešenější je hostina, tím je jídlo pracnější a budete mít na ostatní pěknej náskok, když se naučíte používat takový ty složitý technický věci jako kleštičky na špargl, vylupovač zelenýho hrášku, napichovátko na pastiňák a tak.

Artyčoky: - Ideální věcička na hubnutí, protože komplikace spojený s jejich jídlem vyžadujou víc kalorií, než obsahují. Trháte list po listu, namočíte masitou část do vhodné omáčky a pak zuby „seškrábnete“ měkkou dužinu. Nesnědenou část položte úpravně na okraj talíře, i když je povoleno hodit ji do stínidla na lampě. Artyčoky byly vymyšlený bohatejma lidma, kteří nevěděli, co s časem.

Špargl (neboli chřest!): - Ten vždycky jezte jenom levou rukou a nikdy nepoužívejte nůž ani vidličku, nebo vám z nosu vyletí modrý pták. Konec ponořte do omáčky a pak zasuňte do pusy pomocí kleštiček. Jezte jen ten měkký kousek, bez ohledu na to, jakej máte hlad. Protože vím, že špargl dokáže udělat s lidským trávicím traktorem neuvěřitelný věci, divím se, že je vůbec povolený na takovejch nóbl hostinách ho jíst, ale bude to asi tím, že je hrozně těžký ho vypěstovat.

Chleba: - Zase používejte jen levou ruku. Nikdy z chleba neukusujte! Ulamujte malé kousky o velikosti jednoho sousta a ty pojídejte pomazané podle potřeby máslem nebo jinou pomazánkou. Můžete si je odložit i na servírovací talířek, jestli máte nějakej k dispozici. Pokud mají v domě šaška nebo tatrmana, je v pořádku, když po něm budete vrhat pod paží rohlíky.

Máslo: - To vám předložej na zvláštních talířích či miskách ve větších či menších kouscích. Naberte si jeden kousek a položte ho na svůj talířek s chlebem. Nemažte si máslo přímo z misky s máslem, mohli byste se otrávit.

Kaviár: - Nejvznešenější způsob, jak jíst kaviár, je dávat si ho na ten měkkej polštářek, co máme mezi palcem a ukazováčkem levý ruky. Ale protože spousta lidí stejným způsobem šňupe, je důležitý nedat se zmást. Plnej nos rybích vajíček není ten hlavní problém, ten spočívá v tom, jak přesvědčit ty okolo, že něco takovýho u vás patří k etiketě. Nejhorší způsob, jak můžete jíst kaviár, je ve směsce s nějakým doplňkem, třeba sekanými vejci, cibulkou a citrónovou šťávou.

Ten normální způsob, jak jíst kaviár, je nabírat ho malou lžičkou a zapíjet ho sklenkou něčeho, co se vám pár centimetrů od pusy vypaří.

Sýr: - Je zcela běžné, že se obsluhujete ze zásobníku sýrů (což bývá taková větší destička zakrytá skleněným poklopem). Je třeba, abyste sýr nechali úpravný a příjemný na pohled i pro osobu, která si ho bude brát po vás. Nikdo nemá rád neupravený sýr. Použijte ke krájení nůž na sýr.

Kukuřičný klas: - Ve vznešenejch domech vám dají dvě ostré vidličky, které se do klasu zabodnou z každého konce. Jinde se předpokládá, že svůj klas vezmete do ruky. Každopádně vám při jídle zůstane v zubech dost kukuřičnejch zbytků na to, abyste odpoledne poskytli svýmu jazyku a ústní dutině dostatečné cvičení, a zajistí vám to i jedno malý jídlo pozdějc navečer. Jestli si potřebujete během tohohle jídla vyndat falešný zuby, udělejte to decentně, za ubrouskem. Nevtipkujte kolem nich a nepředvádějte, jak s nima umíte louskat na stole ořechy, nikdo by se stejně nesmál.

Ryby: - Dneska už se ryby smí jíst nožem a vidličkou (místo dvěma vidličkama, což byla ještě nedávno doporučovaná metoda). Sousta odebírejte postupně a nikdy rybou na talíři netočte. Kdybyste zjistili, že máte v puse kost, nenápadně ji vyplivněte do dlaně levé ruky a odložte na okraj talíře. Nikdy si nestrkejte do úst prsty. Když vám kost zaskočí a vy se dusíte, nezapomeňte, než ztratíte vědomí, přátelsky kývnout na hostitele.

Třešňový problém: - Lidi mi často říkají: „Paní Oggová, jak jíte tydlecty třešně, rynkle, meruňky a další věci, co mají pecky, když jste v nóbl společnosti?“ Tak já vám to teď povím.

Dávejte si ty věci do pusy celé, pecky vyplivujte do dlaně levé ruky a pak je odkládejte na okraj talíře, i když byste pro ně kolem stolu našli mnohem zajímavější cíl. Na druhé straně, jestli hostitelka položila vedle vašich kompotů pistolky na pecky a naznačí, že je teď můžete používat a opatrně trefit některou z hlav na druhém konci stolu, můžete si užít lekrace až až.

Většina zemí má hru podobnou té naší „sládek, krejčí, dráteník, svíčko, kovář, pláteník“ a podle mýho mínění je naprosto v pořádku polknout pár pecek, aby se člověk dostal k zaměstnání, který si přeje.

Co je prasklý slepý střevo proti tomu, když dostanete práci, po který toužíte. Není ale slušný ukrást ňákou tu pecku sousedovi z talíře, abyste si vylepšili vlastní vyhlídky, ale můžete mu pár pecek prodat, když vám přebejvaj.

I osoby královské krve mohou počítat své pecky na veřejnosti, i když ta jejich rýmovačka může znít jenom „král, král, král, král, král, král (nebo samozřejmě královna)“, což ovšem jen velmi málo přispěje k dramatickému napětí nad moučníkem.

Ústřice: - Ty by se měly jíst jenom v ty dny, které mají ve svém názvu samohlásku. Podávají se syrové ve skořápkách. Jedí se tak, že je pokapete citronem a pak si je nalejete do chřtánu. Je to zážitek podobnej tomu, když se vám spustí ošklivá rýma a vy nemáte kapesník. A to jsou celý ústřice. Jsou mnohem lepší, když je uvaříte s kouskem uzený slaniny, protože potom aspoň chutnají jako uzená slanina.

Těstoviny: - Jeděj se zásadně vidličkou, nikdy ne vidličkou a lžící.

Vidličku postavíme kolmo k talíři, natočíme malou dávku špaget, odtáhneme ke kraji talíře a opatrně zvedneme k ústům. Některý z bohatejch domů se teď chluběj vidličkama na špagety vybavenejma hodinovým strojkem, takže si ušetříte mnoho sil.

Hrášek: - Ve společenskejch kruzích Ankh-Morporku (a jsou to velmi malý kruhy) se hrášky opatrně mačkají vidličkou ještě předtím, než se vloží do úst vzdělanců. V Quirmu je ještě jeden přijatelnej způsob, jak se s hráškem vypořádat, a to odfouknout kuličky na okraj talíře speciálním brčkem.

Hlemýždi: - Většina lidí spoléhá na to, že je těchto zahradních škůdců zbaví drozdi a jiní ptáci. V Quirmu je však považují za delikatesu.

Většina z quirmských jídel vznikla v průběhu dvacetiletého obléhání, kdy se místní obyvatelé projedli celou zoologickou zahradou a pak byli odkázáni na to obracet vlhké kameny a kladivem udeřit do čehokoliv, co se pod nimi pohnulo. Hlemýždi se jedí přímo z ulit. Jak se zdá, existuje něco jako hlemýždí vidlička, ale nedokážu si představit, jak by ji takový hlemýžď držel.

Polévka: - Když nabíráte polévku, nabírejte ji vždy směrem od sebe.

K sobě s ní můžete pohybovat jen tehdy, když je lžíce plná. I talíř, v případě potřeby, nakláníme od sebe, abychom vybrali i poslední zbytek polévky. Tohle je jeden z těch kousků společenských předpisů, kterej dává smysl. Nikdo by si nepřál mít klín plnej horký polívky.

Zeptejte se, koho chcete.

Čaj a káva: - Co dělat, když jsou čaj nebo káva příliš horké, patří k oněm malým problémům, které se objevujou každou chvíli. Správný způsob, jak si s tím poradit, je přelejt si část tekutiny na talířek a ovívat ho kloboukem, zatímto dál vedete nezávaznou konverzaci.

Alkohol: - Bylo by asi zbytečný říkat, že neúměrná konzumace vína se považuje za velmi špatné chování. Nicméně s tím upřímně souhlasím.

Kdysi bývalo v módě bejt po večeři mírně přiotrávenej alkoholem, ale musím říct, díky bohům, že ty dny už jsou pryč. Ve slušné společnosti už se vinná sklínka nikdy nepije na ex (pro jistotu si ale zopakujte část o slušném chování mezi trpaslíky), stejně tak jako už si nesmíte ústa osušit hřbetem ruky. Chápejte, ty ubrusy jsou na stole z nějakého důvodu!

PORTSKÉ A DOUTNÍKY

Kolem celýho toho obřadu s portským a doutníkama vzniklo postupně mnoho nedorozumění. V mnoha lepších společnostech se považuje za slušné, aby dámy po ukončení jídla odešly, ale když neodejdete, nikdo si vás netroufne vyhodit, a tak lehce přijdete ke sklence dobrého koňaku, několika slušným doutníkům a možná pár peprným vtipům, které jste předtím ještě neslyšela.

Bejvá zvykem, že když vám někdo nabídne portské, zní odpověď: „Ach ano, kapku portského bych si dala.“ To říká každý. Musíte to říci, i když to, co vy máte na mysli, je spousta portského.

Portské víno se vždycky podává doleva (to port). Problém spočívá v tom, že když náhodou minete láhev s portským třeba proto, že si zapalujete další doutník nebo si pokoušíte vzpomenout na další vtip, je velmi nevychované žádat, aby se k vám láhev vrátila. Pravidla říkají, že můžete maximálně poslat svoji sklenici také vlevo, aby dohonila karafu, osoba, která ji svírá, doplní vaši sklenici a pošle vám ji zpět.

Nuže, tohle může způsobit další potíže, protože v té chvíli všichni u stolu, vás jedinou vyjímaje, pijí své portské a jedno s druhým najednou zjistíte, že se vaše sklenice pohybuje kolem stolu pomaleji než karafa s portským, a ta k vám dorazí dřív než vaše sklenice. Je velmi nevychované zdržovat karafu u sebe, dokud nedorazí vaše sklenice, protože lidé od vás po proudu by mezitím začali umírat žízní.

Zjistila jsem, že nejlepší způsob, jak tento problém řešit, je rozeběhnout se kolem stolu, dokud nepředeběhnete karafu, pak vytrhnout židli některému ze sedících hostů a být na jeho místě připravena v okamžiku, kdy karafa s portským dorazí. Udělala jsem to několikrát a zatím si nikdo nestěžoval, což tedy pravděpodobně znamená, že se to považuje za slušné způsoby.

Kouření

NEŽ ZAČNU KOUŘIT v cizím domě, považuju za dobrej nápad zeptat se lidí okolo, zda by jim to nevadilo. Jakoukoli odpověď, v níž vám nebudou vyhrožovat okamžitou smrtí, jakmile si zapálíte, považujte za ne. Konec konců svět je plnej hlupáků a vy proti tomu nemůžete nic dělat, přestože pasivní hloupost denně zabíjí stovky lidí.

Jestliže jste v domě, kde by vás zabili, pokud byste kouřili, je slušné kouřit jen ve svém pokoji, a to vleže na zádech a s hlavou v krbu, aby kouř odcházel komínem.

Když kouříte ve společnosti, je hodně nevychovaný zapalovat tři cigarety jedinou zápalkou, protože třetí kuřák by mohl být vzápětí zastřelen ukrytým odstřelovačem*. Někteří lidé toho kvůli troše kouře zbytečně mnoho nadělají.

* Tady pozor! Někdo by vám řek, že se to správně píše ostřelovač. Dokonce to tak uváděj některý slovníky spisovnýho jazyka. Ale když vás má odstřelit, tak je to odstřelovač, to dá selskej rozum, ne? Už jste někdy slyšeli, že by někdo řek „ostřelil jsem ho jako psa“? Neslyšeli, tak prosím.

Buďte velmi opatrní, když uvidíte některou z těch podivných tabulek s nápisem „Děkujeme vám, že zde nekouříte“, protože tady to páchne magií. Jak by jinak věděli, že opravdu nekouříte.

Pár poznámek o zahradničení

LIDÉ MI ŘÍKAJÍ: „Paní Oggová, máme sázet pastiňák, když měsíc přibývá, nebo když ustupuje?“ Nebo se ptají: „Když prší v úterý na svátek Pečené duše, máme sázet rané fazole?“ Nebo: „Je pravda, že záhony s cibulí by se neměly po prvním srpnu plet?“

A já říkám: K čertu s tím vším. Čarodějky znaj byliny, protože to dává smysl, a právě to neskvělejší na většině bylin je, že rostou úplně samy. Vy si prostě jenom vyrazíte na procházku a rozhlížíte se profesionálním okem, no a tadyhle jsou (každopádně ty skutečně užitečné, ty, které většinou vidíte růst v zahradách, se hodí tak maximálně na to, abychom s nimi vycpali kuře určené na pekáč). Většina čarodějek ale zahradu nemá. Zahradničení vyžaduje často i kopání za chladného počasí. Hrabání listí. Vláčení konví. Jaká je v tom prosím vás zábava?

A když vám zbyde nějaký čas, tak běháte po zahradě a pokoušíte se něco zabít nebo vyhubit.

To, co si pěstujou čarodějky, jsou lidé. Vyžaduje to mnohem menší práci, spřátelit se s několika šikovnými zahradníky, a pak zhruba od června dál si k nim můžete chodit pro fazolové lusky, rajský jablíčka, lilky velikosti tykve a víc rebarbory, než jste vůbec měli v plánu. Oni jsou šťastní, když ty věci můžou rozdávat. Jsou na ty věci totiž pyšní.

A myslím si, že patří k dobrým způsobům brát ohledy na pocity jinejch lidí. Tomu říkám slušný chování já.

Narození dětí

U NÁS V LANCRE se porody nijak zvlášť neohlašujou, protože každý ví, že to bude a kdy to bude, někdy dokonce dřív než ta mladá dáma, který se to týká. Každopádně spousta přátel její mámy se bude potulovat kolem domu nebo v domě, kam přijdou na kus řeči „náhodou“ akorát ten den, kdy se to čeká. Nemusím vám teda řikat, že večír toho dne by mohli existovat někde vysoko v horách osamělí ovčáci, který by o tom novorozeněti nevěděli všechny podrobnosti, ale osobně o tom silně pochybuju.

Jenže v dnešních dnech už mladý děvčata koukaj poznat, jak vypadá svět za hranicema Lancre, takže se obávám, že už nejsou daleko dni, kdy se na dveřích s přírůstkem vždycky objeví veliká cedule s nápisem:

JE TO CHLAPEC!

NEBO

JE TO DĚVČE!

nebo na místech, jako jsou Díly, kde jsou v mnoha směrech vážně dost zaostalí:

JE TO DÍTĚ!

(teda já bych vám mohla vyprávět pár opravdu silnejch historek, ale

nemám to v povaze).

Další podrobnosti by se mohly přidávat dodatečně, jako například kolik dítě váží, kdy přesně se to stalo, kdy bude svatba a tak dál.

Samozřejmě, že v lepších městech, co mají hlásnýho nebo vyvolávače, můžete zajít ještě dál a sestavit humorný oznámení, jako třeba:

„Tak máme dalšího Klidpočasného! Do domova Bertíka a Krasomily

Lucie Kovotobolkové-Klidpočasné přibyla malá Bětuška! Dorazila

čtyřiadvacet minut po třetí hodině odpolední 16. zelence. Vážila 3,7 kg a z

hub ji přinesla Tetička Ochřestilová.“

Ale podle mýho mínění je to pro dítě hroznej začátek.

Je tradiční dát porodní bábě po porodu velkou láhev rumu, zvláště když jsem to já. Další kousek dobrýho chování, kterej je dobře si pamatovat, je dát si pozor, aby byly další starší ženské příbuzné z doslechu, protože to poslední, co potřebuje mladá ženská v tyhle chvíli slyšet, jsou skeptický poznámky o tom, jak hroznej čas si ta nebo vona zažila, když rodila svýho nejstaršího, kterej vyšel ven bokem a přitom hrál na trombon.

KŘTINY, DÁRKY A JINÉ DŮLEŽITÉ VĚCI

(včetně speciálních poznámek pro ty, kdo se pohybují v magickém prostředí)

Tak především, všichni moudří rodiče se ujistí, že přečetli veškeré pohádkové knihy, které jsou v okolí k mání. Tyhle historky nebyly vymyšleny jen tak, abyste věděli. Jsou tady pro vaši ochranu. Poučte se z historie. Říkat dívce Popelka nebo Myší kožíšek, pojmenovat ji Růženka či Zlatovláska znamená koledovat si o malér. Nevychloubejte se před kdejakým králem, jak krásnou máte dceru. A kdyby se, až doroste, náhodou ukázalo, že umí utkat len na zlato, radím vám: snažte se to co nejdéle udržet v tajnosti. Dobrý tah je koupit v takovém případě starý zlatý důl a pak vypustit zprávu, že jste narazili na zlato. Chce to jen trošku myslet dopředu!

Na druhé straně je úplně v pořádku, když necháte svou dceru dojit krávy a přitom bude sladce zpívat, aby ji mohl slyšet král, který jede kolem. Měli byste ji včas poučit, aby si nestěžovala na to, že ji tlačí střevíček, co si obula na žádost těch lidiček v napudrovaných parukách, kteří přišli k vám do domu. Věřte mi, mohla by toho velmi litovat.

Jestliže jste král, bude vaše dcera krásná. Lidé zkoušeli všecky možné způsoby, jak zkrásnět. Myli se v ranní rose, natírali si obličej jogurtem, lepili si na tváře okurkové slupky a tak dále, ale co se mě týče, nejsnazší cesta, jak se stát krásnou, je mít otce s obrovským balíkem peněz a oddílem ozbrojenců. Je až neuvěřitelné, kolik lidí si pak najednou všimne, jak překrásná jste princezna.

V horách Beraní hlavy je množství malých králů a králíčků a ti se mě často ptají: „Paní Oggová, co si vy myslíte o zlatých míčích?“

Tedy řeknu vám, tohle je velmi ošemetná otázka. Vy samozřejmě víte, co se stane, když dáte princezně zlatý míč. Upustí ho do nejbližší studny, z té pak vyleze mluvící žába s balonem v hubě, a než se stačíte vzpamatovat, máte zetě, který... tedy je... půvabný princ. Já vím, že by člověk nad nikým a nad ničím neměl ohrnovat nos, ale upřímně řečeno nevěřím, že byste stáli o to, aby se jeho příbuzenstvo objevilo na svatbě, a i kdyby se to stalo, asi by seděli u stolu v láhvi od okurek.

Všeobecně na tuhle otázku odpovídám tak, že zdůrazním, jaká hloupost je dělat zlaté míče. Ať už s nimi o zem udeříte, jak chcete silně, stejně se nikdy neodrazí.

S kluky je to snazší, a když už máte nějaké ty kluky, bude nejlepší, když si pořídíte tři. To umožňuje tomu třetímu, nejmladšímu, v pohodě se oženit s tou přebytečnou princeznou, kterou potká, až vyroste.

Kdyby si sehnal zaměstnání jako pasáček vepřů, tím lépe. Stejně to bude jen dočasné. Jak říká Esmeralda Zlopočasná, všechny ty pohádky jsou tam někde venku a je jen na nás, abychom do nich skočili, když nás míjejí. (Na druhý straně, nesmíte na to tak docela spolíhat. Tak například, když byli naši kluci malí, posílala jsem je s krávama na trh a vždycky jsem měla připravenou jamku pro zasazení kouzelnýho semínka, za které postupně krávu vymění. Jenže oni se mi vždycky domů vrátili s pytlem peněz, což dokazuje, že jsem musela někde udělat chybu.)

Dárky pro novorozeně je třeba pořádně promyslet. Matka by si nejraděj přála velkej pytel plínek, někoho, kdo by za ni pral, a dlouhou a klidnou dovolenou někde daleko od svýho manžela. Bude se muset pravděpodobně spokojit s kyticí a v lepší společnosti se stříbrnou lžičkou. Hodně jí také pomůžete, když dáte něco ostatním dětem v rodině, které se s příchodem nového dítěte cítí odstrčené. Já jim vždycky dám několik pohlavků a slib, že když okamžitě nepřestanou ječet, dostanou další.

Co se týče otázky dárků, v těchto prostých venkovských krajích, kde je přírodní magie stále ještě velmi silná, bych se měla zmínit o způsobech čarodějek a kmotřiček víl v této oblasti.

Většina lidí doufá, že narazí na ten příjemnější druh čarodějky nebo na pravou vílu kmotřičku, která nebude šetřit nějakým tím Zdravím, Bohatstvím,Štěstím a Krásou. Je však životně důležité nezapomenout na žádnou z těch nedůtklivým čarodějek, které v okolí žijí, jinak se vám stane, že uprostřed křestního obřadu někdo na zápraží zvolá „ahaááá“, a hned vzápětí zjistíte, že sedíte uprostřed otrávených kolovrátků.

Konec konců vždyť to není nic tak těžkého, pozvat ji na oslavu, dát jí pořádně napít a talíř šunkových roliček s křenem, který bude mít sama pro sebe, a tak ji udržet z cesty vaší vznešené tetičky?

Vyneste ty správné karty a můžete na tom vyzískat jedno přání navíc. Možná že bude trochu ufrfňaná, ale pořád je to lepší, než abyste se vzbudili za sto let a zjistili, že vám z podlahy v salonu vyrostly stromy. Chce to prostě všecko myslet trochu dopředu.

Namlouvání

MOŽNÁ VÁS PŘEKVAPÍ, že někdo potřebuje radu v tyhle věci, ale dokonce i já byla kdysi hrozně stydlivá holka, která měla hrozný potíže setkat se s nějakým mladíkem. To mě ale přešlo už v půlce dopoledne, když jsem si uvědomila, co dělám špatně.

Nejtěžší je začít rozhovor, ale to je velmi snadné, když si dáte na čas a počkáte na tu správnou příležitost. V tomhle byl moc dobrej můj první manžel. Setkali jsme se, když dělal ňákej výkop pro mýho tátu.

Byl celej zpocenej a sundal si košili a nebudu vám prozrazovat žádný tajemství, když řeknu, že jsem si našla spoustu záminek, proč dojít k hranici se dřevem (kterou v našich krajích stavíme rovnou u hajzlíku, protože se tím zabijou dvě mouchy jednou ranou). Byl horkej letní den, a řeknu vám, že tak krásně rozpálený kamna jsme nemívali ani v zimě. Když už jsem tam šla podesátý, zvedl hlavu, podíval se na mě, když jsem běžela kolem, a řekl: „Ty máš běhavku, co?“

A to je přesně ono - správná poznámka ve správný čas. Rozesmála jsem se tak hrozně, že jsem si upustila poleno na nohu a on mě musel doprovodit dovnitř. Pak už vedlo jedno k druhýmu a skončilo to naším Jasoněm.

Kdykoliv uvidím toho mládence za horkýho letního dne bez košile, vzpomenu si na jeho tátu. Jenže vod tý doby už v každým z nás proběhlo mnoho vody.

JAK ŽEHLIT ŠATY

Mladí muži se mě ptávají: „Paní Oggová, když má mladík počestné úmysly s nějakou dívkou, jak má postupovat při žehlení svého obleku?“

Já si myslím, že je dobře, když budoucí ženich myslí na takové věci, protože to je pravděpodobně poprvé v životě, kdy se začal zajímat o to, kde mají v domácnosti uložené žehlicí prkno. Nejlepší je vyzkoušet to na pár starých košilích, pokud vám ovšem nepřipadá moderní jít se dvořit své vyvolené v obleku, který bude mít všude vzorek z hnědých špičatých otisků.

Jakmile tedy jednou vyladíte teplotu, je čas žehlit vlastní oblek. Je to zvláštní,

ale často vám větší potíže budou dělat kalhoty.

Boční švy se samozřejmě nežehlí, ale vzpomínám

si, že když si náš Jasoň poprvé žehlil oblek,

podařilo se mu vyrobit čtyři puky na každé

nohavici a ty potom nějakou dobu držely tvar

hranaté krabice. Víc toho o žehlení obleku nevím.

JAK DÍVKA UDĚLÁ POKROK

Dívky i ženy často plánují jisté události s přímým úmyslem navázat při nich známost s mladým mužem. Nejsnazší z těchto způsobů je něco upustit, i když na veřejnosti to většinou bývá jen kapesník, slunečník nebo nějaký balíček.

V mé staré knize o chování se říká: „Je zcela nezbytné říci, že dívka, která se uchýlí k této taktice, se dá jen těžko nazvat slušně vychovanou. Nedá se ovšem zapřít, že děvčata, hlavně z nižších středních tříd, k tomu skutečně sklony mají. Džentlmen by si měl každopádně rozmyslet, než si zvolí za ženu dívku, která je natolik bez zábran, že se dá do rozhovoru s mladým mužem, o kterém neví nic, kromě toho, co jí někdo napovídal.“

Nuže, u nás v Lancre by se žádný mladík hledající ženu, která by mu pomohla sklidit úrodu, nezajímal o děvče, jež si nedokáže zvednout ani vlastní slunečník. Když má takové potíže s nějakým balíčkem, jak by si pak poradila se dvěma putýnkami mléka? Musím říct, že jsou u nás známy případy, kdy naopak mladík upustil na silnici nedaleko dívky, o niž se zajímal, balík sena, aby zjistil, jestli ho děvče sebere. Dívka, která pohrdne příležitostí získat zadarmo balík sena, může být těžko dobrou manželkou, říká se.

U nás v Lancre vyrůstají výteční muži, ale jak já s oblibou říkám, neuškodilo by, kdyby jim někdo tu a tam jednu fláknul přes chlebárnu.

NABÍDNUTÍ DEŠTNÍKU

V mý starý knize o chování se taky říká: „Hodí se nabídnouti dámě, je-li toho zapotřebí, na ulici deštník. Žádná dáma ovšem takovou nabídku od cizího muže nepřijme a ten druhý druh žen by vám ten deštník asi už nikdy nevrátil. Ve větších městech se dobře vychované ženy brzo naučí přijímat okaté pozornosti dobře oblečených mužů s nejhlubší nedůvěrou.“

To je všechno pravda, ale já vám radím: Je lepší seznámit se s laskavým mužem než zemřít na zápal plic. Já osobně měla vždycky ráda nečekaný pozornosti. Občas se z nich podaří vyrazit slušnou večeři.

Dáma je vždycky slušná, rezervovaná a nosí v kabelce koňskou podkovu.

Ne pro štěstí, uvědomte si, že vám ta dodatečná váha může občas přijít vhod.

GARDEDÁMY

V Lancre se všeobecně považuje za vhodné, aby se zodpovědná příbuzná nezdržovala dále než tři kilometry od místa, kde se momentálně nachází mladý pár.

V opuštěnějších oblastech - a opuštěnější oblasti, než jsou tady u nás, najdete dost těžko - se neustále... ehm... provozuje... starobylý zvyk „tulení“. Za dlouhých zimních nocí, když mladý muž přišel odněkud zdaleka, je mu povoleno sdílet lůžko s jeho dívkou, i když oba musí zůstat úplně oblečeni a klade se mezi ně polštář. Jestliže se ale láska, jak se říká, vysmívá všem zámkům, bude se pravděpodobně na polštář plný měkkého peří přátelsky usmívat.

POZNÁMKA O MILOSTNÝCH DOPISECH

Musím znovu upozornit, že i tohle je oblast, kde trocha zamyšlení teď ušetří spoustu červenání potom. Zeny mají zvyk nechávat si tyhle lottres d’ramor, převazovat si je růžovou stužkou a schovávat je někde v šuplíku. Pochopitelně po nějakých deseti letech zjistíte, že je našly děti a čtou je kamarádům jeden za penci. Znovu říkám, že kousek prozíravosti hned na začátku může právě v takové chvíli způsobit zázraky. S trochou spolupráce a porozumění mezi dopisujícími je vhodné milostné vzkazy začínat takhle:

„Má nejdražší lásko!

OKAMŽITĚ TO POLOŽ, TY ZLODĚJSKÝ MALÝ PREVÍTE! ANO,VÍM DOBŘE, ŽE JSI TO TY. OKAMŽITĚ TY DOPISY VRAŤ TAM, KDE JSI JE VZAL(A).“

Samozřejmě, je ještě lepší, když se o jménech svých budoucích dětí, pokud jste rozhodnuti nějaké mít, dohodnete co možná nejdříve. Tím si vysloužíte přinejmenším jedno klidné odpoledne, kdy budou přemýšlet o tom, jak jste to udělali, a možná tak získají i jeden z životních komplexů, který jim později může být jen k užitku.

Ano, myslím, že teď právě nastala vhodná chvíle zmínit se o:

VÝZNAMU POŠTOVNÍCH ZNÁMEK

Tohle je něco, co pochází z dob, kdy si všechny dopisy, které přišly do domu, přečetl každý a děvčata neměla právo na soukromou korespondenci, dokud jim nebylo pětatřicet.

Když je tedy známka umístěna uprostřed obálky nahoře, znamená to souhlasnou odpověď na otázku (nebudeme se zabývat tím, jak otázka zněla), a když je naopak dole, je odpověď záporná. Když je známka v pravém horním rohu a našikmo, ptá se odesílatel dopisu adresáta, zda ho miluje, když je našikmo v levém rohu, znamená to, že píšící adresáta nenávidí. Když je vpravo uprostřed, zakrývá část adresy a pak je většinou dopis doručen do špatného domu. Jistě poskytne zajímavé čtení, ale nedivte se pak zvláštním pohledům, které na vás vrhají sousedé.

Když známka chybí vůbec, pak je třeba zaplatit poštovné. To znamená velmi špatný začátek každé známosti.

Lancreské sedátko lásky

V TĚCH PŘEKRÁSNÝCH ČASECH, když si zamilovaný mladík přeje své dívce dokázat, že to myslí vážně a chce si s ní založit nový domov, začne pracovat pracovat na místě, kde by měl v budoucnu stát jejich společný dům. První, co on a jeho spolupracovníci (obvykle členové rodiny a přátelé) udělají, aby vybudovali nějaké zázemí, je, že vykopají hýzlík. Jak ubíhal čas, jest tento akt stále symboličtější. V současné době mladý muž vyřezává pro svou milovanou ozdobné záchodové prkénko. Ozdoby obsahují mimo jiné jméno mladé dámy a jejího nastávajícího spolu s obvyklou záplavou srdcí, andílků a holubiček. Je jasné, že takové prkénko je poměrně nepohodlné, ale tam, kde se jednalo o věci Amorovy, se nikdy na nějaké to pohodlí příliš nehledělo, jinak by nikdy nikdo nevymyslel korzety z velrybích kostic. Je třeba říct, že v dnešní době se často tato prkénka vyřezávají v podobě miniatur, aby se vešla do dámské kabelky. Ti skutečně šikovní sedátka vyřezávají (nebo si je dávají vyřezávat od zručných trpasličích umělců) tak droboučká, že se dají nosit jako přívěsek na krku. Tato miniaturní sedátka jsou vysoce ceněna i ve vznešených kruzích Ankh-Morporku a starožitné kousky vyrobené trpaslíky známých jmen mají často cenu několika tisíc tolarů. Některé verze v klasických velikostech se používají jako rámy na zrcadla a jsou pak považovány za komické předměty.

Plesy

(a jak se na nich chovat)

JE NEODDISKUTOVATELNÁ pravda, že každý normální muž, který má vlastní zuby, slušné boty, pár akrů země a nějaké to prase, které potřebuje nakrmit, dřív nebo později zatouží po ženě.

Plesy jsou vhodnou příležitostí, jak se s nějakou seznámit. Proto se také pořádají. Tanec je jen způsob, jak si ukrátit čas. Něco, co provozujete, zatímco vaše myšlenky prodlévají u jiných věcí. Dokonce i v horách Beraní hlavy se tu a tam pořádá velký ples a člověk, který se ho zúčastní, potřebuje mít mnohem důkladnější znalost společenského chování, než jaká by mu stačila na nějaké venkovské tancovačce, kde je ze všeho nejdůležitější nezapomenout vyběhnout ven, když se vám chce zvracet.

Především byste samozřejmě měli odpovědět na pozvání hned, jak ho obdržíte. Většinou tam bývá zkratka r.s.v.p. (repondes s’il vous plait) a vy samozřejmě musíte rsvpovat. Dejte si na tom záležet. Váš hostitel nebo hostitelka si dali práci s tím, aby to napsali hezkým psacím písmem, a okraje kartičky pozlatili, a proto je to nejmenší, co pro ně můžete udělat, že bude vaše odpověď čitelná. Uspořádání plesů stojí většinou mnoho peněz. Patří tedy k dobrým způsobům, i kdybyste byli královského rodu, dát lidem vědět, že přijdete - zvláště jste-li královského rodu, protože máloco vyvede lidi tak z míry, jako když se v jejich domě neočekávaně objeví král.

Jedinou výjimkou z tohoto pravidla, aspoň u nás, v horách Beraní hlavy, jsou čarodějky. Čarodějky prostě přijdou, nebo taky nepřijdou.

Všichni berou na vědomí, že čarodějky mohou dostat několik různých pozvání najednou.

Když je na pozvánce napsáno 20.00 a vy tomu uvěříte, pravděpodobně po příchodu zjistíte, že jste první a zatím jediný host. I když to má svou výhodu v tom, že se dostanete k různýmu pití dřív, než dorazí ostatní, pořád ještě to nepatří k dobrému chování. Dobrá hostitelka předem najme několik lidí, kteří budou fungovat jako tzv. „časní hosté“, aby se první příchozí necítili v rozpacích (to je dobrá pracovní příležitost pro každého, kdo se vejde do večerního obleku a nemá příliš velké uši; dostane pár skleniček zadarmo, tolik jednohubek, kolik se mu vejde do kapsy, a nějaký ten tolar za to, že se obtěžoval).

Hostitelka vás představí dalším hostům a výsledkem je, že se vám začne plnit taneční pořádek. Já osobně jsem si vždycky myslela, že jsou tyhle věci trošku pompézní, ale to bohužel patří k etiketě. Považuje se za vhodné vyzvat k tanci hostitele či hostitelku, stejně jako neprovdané tety nebo prarodiče, kteří ještě zůstali naživu a budou ochotni vyrazit na parket. Mohu vám říci, že jsem zažila postarší dámy, které byly schopné tančit ještě dvě hodiny po půlnoci, kdy většinu jejich mladších společnic už musel někdo vyvést na balkon na čerstvej vzduch. Důležitá věc při tanci je neustále hýbat nohama, protože je téměř jisté, že některé z kroků budou ty správné.

Patří také k dobrému chování tu a tam vystřídat partnery a nedržet se těch, se kterými jsme přišli. Tady vám dám jednu dobrou radu.

Zjistila jsem, že je moc dobrý po očku hlídat ty sloužící, kteří nosej podnosy s pitím a jídlem. Těch se držte. Pak vám večer uteče mnohem příjemněji. Mladým mužům bych ráda řekla: Pozvali vás pravděpodobně proto, že umíte tančit a ví se o vás, že se pravidelně koupete. Běžte si alespoň občas zatančit i s dívkou, která jinak opuštěně postává a zdá se, že je takzvaně na ocet. Možná, že má tu a tam nějakého toho uhříka, ale co by byla noční obloha bez hvězd. Podle etikety dále není vhodné tančit s někým víc než dva tance po sobě, pokud na ně nejste zapsáni. Nepochybíte, když budete mít připravenou malou nezávaznou konverzaci. „Nevím jak vy, ale já se strašně potím“ je naprosto nevyhovující, zatímco „Taky se vám zdá, že je tady hrozně horko“ je úplně v pořádku a samozřejmě vám zajišťuje předběžný souhlas, když společnici pozvete na čerstvý vzduch na verandě.

Co může být krásnějšího než sedět v nějakém chladném koutku s okouzlující dívkou. Jistě máte pravdu, takových věcí je mnoho, ale některé z nich začínají právě tímhle způsobem (jen takový můj osobní žertík).

Umíte-li se vhodně chopit i malých příležitostí a na parketu nezklamete, jistě se stanete oblíbencem hostitelky, a když si dáte práci a před odchodem si pečlivě naplníte kapsy zbývajícími pamlsky, nemusíte pak několik týdnů utrácet za jídlo.

Patří k velmi špatnému chování přijmout vyzvání k tanci, když tančit neumíte. Když to totiž uděláte, zaberete místo někomu, kdo je mnohem povolanější, a vaše neschopnost se ukáže jako obyčejné plýtvání místem.

Učte se. Navštěvujte kurzy tance. Většina tanečních kroků je velmi jednoduchých a hostitelka, která bude mít jenom trochu pochopení, vám jistě odpustí, když si na špičky svých lakýrek namalujete písmena L a P. Z dalších umění používaných při dvoření nesmíme zapomenout na předmět zvaný:

Květomluva

TOHLE JE NĚCO, co v minulejch letech téměř zaniklo, což je velká

škoda, ale možná, že byste pochopili, proč k tomu došlo, kdybyste četli o tom

skandálu. Až do tý doby to všechno

vypadalo velmi romanticky. Samozřejmě že dnes už si lidé

pamatujou jen takové věci jako

„rozmarýna - nezapomeň na mě“ a

podobně, ale když bylo tohle umění v

plném rozkvětu, používalo se víc

než devět set různých

botanických druhů (květin,

keřů, stromů, a dokonce i

různé zeleniny), z nichž

každý měl svůj význam.

Svým způsobem to bylo

něco jako námořní

vlajkový signály, kde každý

mohl mít specifický význam (loď

byla napadnuta podivnými bytostmi

v kovovém talíři, kapitán vydal

příkaz opustit oběd), nebo

znamenaly písmeno abecedy či

číslo, což záleželo na tom, jakým

způsobem byly užity. Jinak řečeno, s

použitím rostlin můžete říci prakticky

cokoliv. Ti z vás, kteří mají poněkud svobodomyslnější myšlení, už jistě tuší, že někde v záloze číhala na svou příležitost veliká nepříjemnost.

Tak například ve Sto Latech žil starej pán, nějakej Mlskost, kterej se, jak bych to řekla, stydlivě chichotal, i když viděl ve větru na šňůře povlávat dámský prádlo. A na tý samý ulici o kousek dál žila dáma jménem Mellifera Poprsná, která byla tak trochu folklóristka a byla mimo jiný první osobou, která se pokusila přesvědčit strážníky, aby zavřeli někoho, protože má obscénní zahradu.

Řekla, že má zásadní námitky především proti vstavačům, ale to, že k nim nasadil netýkavku a tu pak kolem ohraničil laskavcem, ocáskovcem a potměchutí, to že byla poslední kapka. A kromě toho, když si prý stěžovala, tak na ni starý pán mával artyčokem a prohodil něco o slézu, tedy květině, o které nečekala, že její jméno zaslechne z úst muže dost starého na to, aby byl jejím starším bratrem.

Byla také ochotna odpřisáhnout, že to, jak ve své zeleninové zahrádce nasázel hrášek vedle pórku, na místě, kam bez potíží viděla, když přistrčila k oknu skříň na šaty a vylezla nahoru, zdaleka není tak nevinné, jak se zdá.

Pak se na starém vysokém pahýlu v přední části jeho zahrady objevil Dívčí úžas, což je velmi neobvyklá houba, a protože pak stařík všude kolem vysázel slzičky Panenky Marie, doufala, že nemusí vysvětlovat, co to znamená.

Ten případ se táhl dlouhý čas a vzbudil velkou pozornost zvláště proto, že mnoho lidí do té doby nemělo o nějaké květomluvě ani ponětí. Tak například se ukázalo, že proslulý obraz Tichý život s modrými květy od Augustina Simnela, jehož kopie se objevují doslova všude, obsahuje velmi nepříjemný útok na malířovu tchýni - stačilo jen číst význam květin ve směru chodu hodinových ručiček. A co se týče květinové cesty, kterou dal vysázet lord Uida na svém panství, když ho úřady přinutily otevřít prastarou průchozí cestu, nuže - matky si zvykly zakrývat dětem oči, jen co došly za rododendrony.

Když dovolíte, ten muž byl prostě vojtěška/šafrán/rulík/hořčice (necitlivý závistivec a hrozný ukrutník) a jeho otec nebyl o nic lepší.

Celé to šílenství po nějakém čase opadlo, i když ještě předtím byl vykácen jeden skutečně velmi obscénní živý plot a já si myslím, že to je ten důvod, proč se na celou květomluvu pak tak rychle zapomnělo.

Prý se povídalo, že ty nejobhroublejší významy vymyslela sama paní Poprsná, zvláště ten pro chrastavec, kterému lidé říkají hlizník - já sama ho pochopila, až když mi bylo třicet pryč. A dodnes se nemůžu podívat na pampelišku, abych se neusmála.

Taky jsem slyšela, že o něco později si paní Poprsná vzala pana Mlskosta, ale co naděláte, svět není růžová zahrada.

Tady jsou některé opravdu pěkné květiny a jejich význam:

STARÉ ZVYKY

PRVNÍ NÁVŠTĚVA

O půlnoci na svátek Prasečí hlídky prý považují ve vesnici Ostrohřbet za velké štěstí, když první osoba, která po půlnoci zaklepe na jejich dveře a políbí každou neprovdanou dívku v domě, je obyčejný muž středního věku s kožní chorobou.

Jsem vděčná panu Trudoměji Neštůvkovi, že mi o tomto zvyku řekl. Ještě nikdy předtím jsem o něm neslyšela. V místech, odkud pocházím já, se považuje za štěstí, když je prvním návštěvníkem kulatá dáma ve středním věku, která nese v ruce prázdný půllitr.

DOMÁCÍ TIPY

JAK ARANŽOVAT SUCHÉ KVĚTY

Nic nedodá domovu tak charakteristický vzhled jako mísy a vázy plné suchých květů. Tradiční materiál k tomu používaný je hlavně levandule, růžová poupata, karafiáty a jiné podobné květiny, které je ovšem třeba usušit, a většinou skončíte s nepříliš vábně vyhlížející šedivou hmotou, která páchne zatuchlinou. A lidé nad vámi budou ohrnovat nosy, protože ta věc nemá správnou barvu ani vůni.

Správný postup je tento:

BUDETE POTŘEBOVAT

cokoliv suchého - proutky, dřevěné odštěpky, nešťastné žáby, kousky starých brouků, pár trvanlivých jasných barev, trochu laciné voňavky

Natřete usušené květiny jasnými barvami a postříkejte voňavkou. Umělci, kteří dodávají ty drahé věci, které vidíte v noblesních prodejnách, s tím konec konců dělají totéž.

Manželství

ZASNOUBENÍ

Dokonce i v těchto moderních časech si část mladých lidí potrpí na nějaké ty tradiční postupy před manželstvím a občas se dokonce zasnoubí (jen takovej můj osobní žertík). Jak říkal můj dědeček: „Jestli si vážně myslíte, že zasnoubit se je legrace, tak počkejte, až se oženíte. Já bych vám radil, abyste raději počkali, než se oženíte*.“

Vždycky jsem si myslela, že na něj náš táta moc nedal, a kromě toho, zaplať pámbu, byl napůl hluchej.

Lidé mi často říkají: „Paní Oggová, kdo komu by měl vlastně nabídnout manželství?“ A všeobecně řečeno, myslím si, že na tom vůbec nezáleží, je-li to chlapec nebo dívka, ale pravda, musí-li to být dívčin otec, začaly se věci trošičku vymykat z rukou. Dohodnutá manželství jsou v našem kraji stále ještě zcela běžná (A když tak o tom přemejšlím, copak vůbec máme nějaká jiná? Jistě by bylo hloupý si myslet, že se před svatbou hoch, dívka, všichni jejich příbuzní, a to v novejch šatech, sejdou úplnou náhodou u svačinky na vidličku.).

Mluvím o takové schůzce, kdy pozorná matka promluví nejprve se svou dcerou, potom s matkou příslušného hocha, pak se to řekne oběma otcům a dojde se k všeobecnému závěru, že svatba by se měla odbýt v několika nejbližších měsících, aby nás nepomluvili sousedi.

Znám spoustu skvělejch a dlouholetejch manželství, která začala tímto způsobem, a když už nic jiného, tak omezí moment překvapení v celém širém okolí na minimum.

Ve svý podstatě je to ale jistým způsobem hodně traumatizující, ale na tom ani tak nezáleží. Manželství není nic, co by někdo provedl někomu jinému. Je naprosto v pořádku, pokud o manželství požádá žena, protože to nemá nic společného s doprošováním se. Důležitá věc je znát předem odpověď.

Bez ohledu na to, kdo koho požádá, měl by pak jít mladík žádat o dívku k jejímu otci, ale to nic moc neznamená, protože dívka již předtím informovala

* Tenhle žertík musel někdo vyhrabat z rašeliniště a je určitě starší něž Metuzalém.

svou matku, aby zajistila, že všechno dobře dopadne. Mnohem těžší však bude přinutit hlavu rodiny, aby vyklopila peníze na všechny ty nové šaty, takže bude pravděpodobně chvíli bručet a vzdorovat a zjišťovat, jestli je mládenec schopen jeho dceru po všech stránkách zajistit, protože je pochopitelně velmi trapné pronajmout pokoj v podkroví a o dva týdny později zjistit, že vám dcera sedí na schodech, protože utekla od manžela a vrátila se domů.

Ženich bude muset jistě zodpovědět otázku, zda nemá žádné jiné závazky. V tomto okamžiku by bylo velmi neslušné dotazovat se, zda nemá nějaké jiné závazky nastávající nevěsta.

Bývá zvykem, že po ohlášení zasnoubení se uspořádá menší oslava.

Dělá se to proto, aby se obě rodiny poznaly, odhadly jedna druhou a zjistily, zda bude třeba ke svatebnímu obřadu bráti nějaké speciální zbraně. Dnes jsou věci ovšem mnohem civilizovanější (viz Pranice, dále). Není dobré vodit s sebou příliš citlivé a rozpačité příbuzné; ty si nechte v záloze až na svatbu, kdy už je příliš pozdě, aby se dali na útěk.

Délka zasnoubení: - Většina zasnoubení netrvá déle než šest nebo sedm měsíců, ale někdy se ze zasnoubení stává zvyk. Vezměte si například Jódla Světlíka a slečnu Koncepci Přadlákovou, kteří byli zasnoubeni 65 let.

Předpokládám, že ani s jedním z nich necloumaly tělesné vášně, ona byla tak zkušená krajkářka a samozřejmě on měl své holuby, ale jak vždycky říkala, znamenalo to, že si mezi sebou svůj vztah ujasnili.

Většinou to bylo nedostatkem času - čekali, až někdo zemře - jeho dědeček, její babička, jeho babička, její dědeček, a tak se jim to čekání nějak stalo zvykem. Pak oba najednou v ten samý den zemřeli; on spadl z holubníku a ona zemřela na otravu krve, když se píchla jehlicí.

Starý otec Perdělín měl pochopení a dal souhlas k tomu, aby byli pohřbeni v jednom hrobě, hlavně však proto, aby dokázal, že básníci ne vždy vědí, o čem hovoří. Nevím, na co čekají teď.

Prsten: - Měl by být velký a lesklý, jinak bude dívka nucena chodit s rukou v předpažení a tvářit se velmi ledabyle. Prsteny jsou obvykle nevratné a nepatří k dobrým způsobům dávat někomu prstýnek, který je ještě gumičkou přichycen ke kousku laciné lepenky. Já radím mladým mužům, že není třeba utrácet za prstýnek mnoho, protože to, co se počítá, je dobrý úmysl. Vždycky můžete říct, že šetříte na nový domek nebo na něco jiného, a konec konců možná budete muset kupovat zanedlouho prstýnek další. Znávala jsem dámu, která si ze svých zásnubních prstýnků nechala udělat „žebrácký“ náramek, ale to už je opravdu trochu nevhodné.

Kdy se ženit: - Všeobecně řečeno je dobře uspořádat svatební obřad dřív, než se narodí dítě. Mluvíme-li o tom, v kterém ročním období a kterého dne, je dobré nechat si to na teplé počasí (A to mějte na paměti, když děláte cokoliv, co by vás mohlo přinutit k sňatku!). Také byste se měli vyhnout osmotě, která je zasvěcena věřícím Krokodýlího boha Oflera. Ten den jim totiž není dovoleno se veselit, protože jejich prorok Jeremanda kdysi strávil velmi špatnou osmotu během své dovolené v Chalamadosu. Pokud se týče hodiny, jídlo, které se podává po obřadu, se samozřejmě nazývá svatební snídaně. Z toho logicky vyplývá, že obřad by se měl odehrát někdy kolem osmé hodiny ranní, což umožní věnovat celý zbytek dne konzumaci jídla, pití, potácení se a pádům na zem. Kromě toho ranní obiloviny jsou celkem levné.

SVATBA

Nevěsta: - Podle prastaré a správné tradice je nevěsta středobodem každé svatby a její povinnosti spočívají především v tom, aby jak ona, tak její družičky vypadaly v tento velký den co nejlépe. Dohodne se se svými družičkami, pážaty a jinými pomocníky, které by mohla v tomto památném dni potřebovat (např. nejctihodnější dáma z příbuzenstva, to znamená ta, co byla ve světě, nebo ta, po které by mohla nevěsta dědit).

Podle tradice se nevěsty oblékají do šatů, v nichž by za normálních okolnosti nevylezly na ulici ani mrtvé. Ty jsou často doplněné květinovým věnečkem na hlavě, který nevěsta obvykle po svatbě daruje některé přítelkyni,jíž přeje brzký sňatek, aby v tom neštěstí nebyla dlouho sama. Šaty se pak uloží někam do vzdálených hlubin skříně a tam se pak přinejmenším deset let zapomenou. V té době je najdou děti a oblékají se do nich, když si hrají na strašidla.

Nabídka jít někomu za družičku by se neměla brát na lehkou váhu. Proč by se měla nastávající mladá paní obklopit skupinou půvabných dívek, které by mohly ženichovi velmi živě připomenout, o co přichází?

Ženich: - Ženich si vybírá svědka a jeho pomocníky. Jejich povinností je udržet dav hostí v klidu a zabavit účastníkům obřadu všechny větší zbraně.Ženich taky musí zaplatit květy a cenu všech pomocných prací a předmětů se svatbou spojených (i kdybyste třeba jen skákali přes koště, což je v Lancre jeden z nejpopulárnějších svatebních obřadů, mějte na paměti, že i koště stojí nějaké peníze a že i ti lidé, kteří vám ho drží, mohou být zmatení nedostatkem peněz, takže koště rychle pozvednou, když skáče ženich).Ženich by měl také koupit dárek jak svému svědkovi, tak družičkám milované. A co je nejdůležitější: je také povinen obstarat

Rodiče nevěsty: - Rodiče nevěsty zaplatí veškeré občerstvení - jídlo i pití (včetně svatebního dortu) a všechny další výdaje spojené se „snídaní“ a veselím, které začne po obřadu. Měli by zaplatit svatební šaty jak nevěstě, tak ženichovi a přinejmenším přispět na šaty družbovi a družičce. Pro muže požehnaného mnoha dcerami by tohle mohla být dosti drahá záležitost a je celkem vhodné určit někoho, kdo ho pohlídá ve chvíli, kdy se pokusí vytratit. Tradičně by měl také zajistit nevěstě věno. V případě králů to občas bylo nějaké knížectví nebo tak něco a já si myslím, že v opravdu velkých královských rodinách by si měli novomanželé napsat seznam, nebo to skončí tím, že budou mít nakonec tři úplně stejná baronství, ale ani jeden stojánek na topinky.

Svědek: - Svědek si musí vzít nevěstu, když se ženich náhodou neukáže.

Proto má velmi silné pohnutky zajistit, aby se ženich k obřadu dostavil - a byl upravený, v relativně dobrém stavu, ve vertikální poloze, živý, nebo prostě a jednoduše alespoň přítomný. Některého svědka by ovšem právě výše uvedený důvod mohl vést k tomu, aby se snažil ženichovi v přítomnosti na obřadu zabránit.

Svědkův úkol občas nebývá zdaleka jednoduchý, protože svědkovou povinností je také zorganizovat večer před sňatkem večírek na rozloučenou se svobodou, jehož základním účelem je postarat se o to, aby se ženich k obřadu dostavil pokud možno neupravený, v co nejhorším stavu, vleže... atd. atd. To znamená, že svědek nejenže by měl snést velkou dávku alkoholu, ale také dokázat poměrně přesně odhadnout, jak dlouho bude ženichovi trvat, než se probudí, probere, zbaví se kovových pout, vyhrabe se z kurníku, umyje si černý krém na boty (alespoň z viditelných míst těla) a doskáče s oběma nohama v jedné nohavici na místo, kde se má odehrát obřad.

Družičky: - Jsou součásti obřadů především, jak už jsem řekla, jako magická clona, a pokud si dá nevěsta na výběru záležet, může docílit toho, že ve srovnání s nimi vypadá opravdu skvěle. Každá má voničku květů, které jim daruje ženich, a ten jim pak dá i nějaký malý dárek na důkaz svých díků. Kdysi bývalo zvykem a čekalo se, že ženich bude nevěstu v jejich velký den honit. A bylo jeho povinností ji nejen honit, ale i dohonit (a pokud byla nevěsta jen trochu zlomyslná a v kondici, bylo to úplně něco jiného).

Ženichův dárek družičkám se datuje právě do oněch starých dob, kdy dárky sloužily k podplacení družiček, které pak nevěstu odlákaly do míst, kde ji ženich chytil, aniž z toho měl rozedmu plic. Jednoduše ji snadno uhnal. K čemuž já vždycky v duchu dodávám: „To si myslí on.“

Rodinné pranice: - Pořádná pranice už je na svatbách v našem kraji tradicí, samozřejmě s výjimkou svateb královských, kde je tradicí rozpoutat lokální válku.

Mnoho lidí se mě ptá na radu i v téhle věci. Říkají: „Paní Oggová, může se člověk spolehnout, že nakonec dojde k pranici?“ A já říkám „ano“, ve většině případů k tomu skutečně dojde. Moje rada je dohlédnout na to, aby pití mělo pořádný grády a aby byli lidé rozesazeni tak, že k tomu dojde co nejdříve. Tak si to rychle odbydete a budete se moct věnovat jinejm věcem bez toho vtíravýho pocitu, že něco není v pořádku. Jakmile to jednou začne, je třeba jen celou věc usměrnit tak, aby měla správný průběh. Většinou je to takhle:

První stadium: Někteří lidé by to možná nazvali Výzva. Začíná to hned po tom, kdy se lidé něčeho napijí, uvolní si jazyky a začnou vést nezávazný hovor. Nějaký muž řekne například:

„Co žes to tuhle řek vo naší Lidce?“

(To je samozřejmě jen jeden z příkladů, rozumí se. Další, stejně účinné výzvy zahrnují: „Jo? No, takhle byste nemluvil, kdybyste věděl, co nám náš dědeček řek vo vaší mámě!“ A když už by selhalo všechno ostatní, tak: „Nevšiml jste si náhodou, že ten půllitr, co z něj pijete, je můj?“ (I když je pravda, že tohle je považováno za dost ubohé a naznačuje, že lidi nedávají do celé věci dost nápaditosti ani srdce.))

To nás přenese do druhého stadia: Musím zase opakovat, že je to záležitost formální, ale muž č. 2, jak se zdá, teď začíná rozsáhle zjišťovat, co by dělal muž. č. l, kdyby mu do obličeje náhodou padla zaťatá pěst a tak přišel k nosu, který se mu dotýká uší na obou stranách.

Muži se třikrát nebo čtyřikrát obejdou v kruhu, což by jim nemělo dělat potíže, protože teď už je celá společnost ve stavu, kdy se jí chodí snáz po křivkách než rovně. V tomto okamžiku je davu povoleno vyrážet povzbudivévýkřiky a radit bojujícím výroky jako: „Kopni ho mezi nohy, Šimone!“

Pak nastane moment, kdy jeden z přihlížejících, přezdívaný Postrkovač, přistrčí jednoho z kroužících mužů k druhému (tohle je technicky třetí stadium, které však netrvá dlouho). Výsledkem toho je několik mimojdoucích ran, ale první úder, který skutečně zasáhne cíl, vyústí do stadia čtyři: manželky. Na tento signál dámy spřízněné sňatkem s bojujícími muži uchopí každá toho svého s výkřiky, které jsou většinou variantami na citát: „Počkej, až se dostaneme domů, ani na pět minut tě nemůžu pustit z vočí, to si ještě vyřídíme!“ Tady patří k rituálům udeřit manžela několikrát přes hlavu kabelkou, pokud se pilo déle, může být kabelka nahrazena poloprázdnou lahví.

Stadium pět: začíná, když jedna z dam řekne té druhé něco jako:

„Teda překvapuje mě, žes měla vůbec tu odvahu strčit sem nos, po tom, cos udělala tetě Lodničkový!“ Načež se na sebe obě dámy vrhnou s větším zápalem než jejich manželé. Ti vzápětí pohřbí své spory a rukou nerozdílnou oddělí bojující drahé polovice dříve, než se rozbije něco opravdu drahého.

Pak nevěsta začne krájet svatební dort.

VÝROČÍ SŇATKU

Nikdy si nepamatuji, co je charakteristickým předmětem toho či onoho výročí sňatku. Poptávala jsem se mezi přáteli, a jak se zdá, většina lidí se shodne na následujícím:

PRVNÍ - saze nebo uhlí DRUHÉ - držák toaletního papíru zdobený ruční krajkou TŘETÍ - hrající model gondoly z BrindisiČTVRTÉ - pletený svetr nebo dlouhé kombinéPÁTÉ - cedník nebo vajíčko na čaj ŠESTÉ - porcelánový koník SEDMÉ - malá ozdobná krabička na odkládání věcí nebo věci, které se dají odkládat do malé ozdobné krabičkyOSMÉ - zahradní ozdoba DEVÁTÉ - spodní prádlo nebo noční košile DESÁTÉ - klubko bavlny nebo ponožka PATNÁCTÉ - čalamádoská lžíce DVACÁTÉ - vycpaný oslík ve slaměném kloboučku DVACÁTÉ PÁTÉ - kuchyňská zástěra s veselým anatomickým obrazcem TŘICÁTÉ - humr nebo chobotnička TŘICÁTÉ PÁTÉ - obraz smutné zelené agateánské dámyČTYŘICÁTÉ - zajíček vyrobený z perleťových lastur ČTYŘICÁTÉ PÁTÉ - pletená panenka na konvici s čajemPADESÁTÉ - zlato PADESÁTÉ PÁTÉ - manželská postelŠEDESÁTÉ - trollí zub

Úmrtí

JE KAŽDOPÁDNĚ velmi slušné zúčastnit se odchodu blízkých přátel nebo příbuzných. Jak se říká u nás v Lancre, když chodíte na pohřby vy jim, přijdou oni na pohřeb vám. Ze všeho nejdůležitější je ujistit se, že jsou opravdu mrtvi. Je až neuvěřitelné, jak často lidé opominou tuhle jednoduchou povinnost, což může v důsledku vésti k mnohem většímu narušení dobrých mravů a k tomu, že se lidé rozbíhají ze hřbitova na všecky strany, aby si z kůlničky přinesli krumpáč. Nestačí však křičet jim do ucha: „Jsi naživu, Karle?“ U nás, v horách Beraní hlavy, pořádáme takzvané Buzení. Pro ty, kdo nevědí, co takové Buzení je, bych řekla, že je to něco jako oslava narozenin, jenže úplně jiná. Tak především nikdo nesfukuje žádné svíčky. Spotřeba šlehačky je téměř zanedbatelná. Většina návštěvníků Buzení bývá v dobrém rozmaru, protože to není Buzení jejich. Jestliže byl drahý zesnulý všeobecně oblíben, dostaví se většina jeho přátel a příbuzných, aby se s ním naposled rozloučili, a jestliže byl naopak neoblíben, přijdou všichni, aby se ujistili, že je opravdu mrtev. Doporučuji spoustu piva a nějaký ten tucet šunkových ruliček s křenem taky nic nepokazí. Někteří lidé chtějí, aby byla rakev opřena o stěnu a měla odklopený víko. Ale já si myslím, že je mnohem lepší, když je zavřená, zvláště pokud nemáte dostatek stolů a odkládacích ploch. Kromě toho se může stát otevřená rakev velkým problémem v okamžiku, kdy lidé vypijou víc, než je zdrávo, a pomáhají jeden druhému domů. Díky alkoholu bývají poněkud roztržití, krátkozrací a většinou opilecky umínění a mohu vám říci, že máloco způsobí takové starosti pozůstalým, kteří uklízejí po hostině, jako to, když zjistí, že příbuzný, který je opustil, je skutečně opustil a potácí se ulicí poponášen svými přáteli, kteří se diví, že s nimi nezpívá. Výhodou tohoto podniku je, že jestliže drahý zesnulý není skutečně mrtvý, jen spí, může se přidat ke společnosti, jako se to

stalo tuhle v Proutěných Síťovicích, kdy se starej Zesiltón Dvojlinka probral a dožadoval se svý pinty a jeho přítel Jožínek se tak lekl, že ho trefil šlak. Měli ale naštěstí dost piva a jídla a rakev byla sotva použitá, takže to nakonec přece jen dobře dopadlo.

Ve velkejch městech jsou věci úplně jiný.

Myslím si, že za dávných časů, když se lidi oblíkali do zvířecích kůží a žili v jeskyních, někdo umřel, a zatímco všichni s chutí plakali, přišoural se někdo, vyslovil svou upřímnou soustrast a řekl, že tendle tejden má speciální nabídku mělkejch hrobů, zdobenejch medvědí lebkou pomalovanou okrem, a když drazí pozůstalí šoupnou kus mamuta navíc, zajistí jim i vysypání hrobu sezónníma kytkama. Tak nějak musely začínat první pohřební ústavy. Dneska je velmi módní dát se po smrti balzamovat, protože život po životě je nejistej a v takovým případě je lepší vzít si to s sebou do hrobu.

OSLAVY NA ROZCHODNOU

Jedna z výhod toho, když je člověk čarodějkou nebo mágem, spočívá v tom, že se datum svýho úmrtí dozví několik dní, občas dokonce několik měsíců před určeným posledním dnem. Nikdo neví, jak k tomu dochází. Jedna stará čarodějka, se kterou jsem mluvila, mi řekla, že je to prostě tak, že se jednoho krásnýho dne ráno vzbudíte a pamatujete si přesně datum svý smrti, tak jako si pamatujete datum svýho narození.

Ať tak či tak, stává se to, a člověku to může ušetřit spoustu času i jinejch věcí, jako například peníze za nový oblečení nebo to, že nezačne číst tlustou knihu, a všeobecně je to považováno za dobrou věc. Konec konců, když jste žili dost dlouho - a sto let není pro mága ani čarodějku celkem žádnej věk -začnete se pravděpodobně kapánek nudit a budete zvědaví na to, co se stane potom.

Mágové si zvykli pořádat takzvané oslavy na rozchodnou, i když pokud vím, dneska už se tolik nedělají. Tradiční bylo, že si na ně budoucí drazí zesnulí rádi půjčovali peníze od kolegů. Ty oslavy byly tak trochu jako naše Buzení, rozdíl byl v tom, že hlavní účastník si to ještě užíval. Slyšela jsem příběhy, že jeden nebo dva mágové na svých oslavách na rozchodnou zemřeli z přílišného množství pití a jídla, což vyvolává velmi zajímavý otázky týkající se osudu, předurčení atd.

Všeobecně bývaly tyto společnosti velmi veselé, zvláště když byl mág opravdu starý a všechny řeči a vzpomínky byly odbyty.

Protože mágové i čarodějky vidí Smrtě, vždycky mají připravenou sklenku něčeho dobrého a talířek jednohubek pro případ, že by měl chuť něco zakousnout. Znovu opakuji, že šunkovou rolkou s křenem nic nepokazíte.

„Vědět“ pro čarodějky znamená, že mohou pečlivě uklidit celý dům, vyprat včas poslední prádlo a připravit vybavení domácnosti pro budoucí nájemnici, protože by bylo jistě strašné být mrtev a vědět, že jste neměli vytřenou podlahu. Je také tradicí, že si čarodějka vykope vlastní hrob a těsně před vypršením lhůty si do něj lehne a ponechá na nové čarodějce jen jeho zasypání, protože k dobrým způsobům mimo jiné patří také nenechávat jiným lidem víc práce, než je nezbytně nutné.

Čarodějky nepořádají večírky na rozloučenou, přestože se občas sejdou před svým koncem s několika dalšími místními čarodějkami, aby se ujistily, že předaly všechny své případy (šunkovou roličkou s křenem ani tady nic nezkazíte). Je také samozřejmé, že za ty desítky let si ostatní čarodějky prohlédly vaši domácnost a jak už to bývá, všimly si zvláště pěkných mycích souprav, květovaných mis, mlýnků na kávu, zajímavých knih a jiných věcí, které brzo už zesnulá za léta nastřádala, a proto je mnohem lépe rozdělit jim tyto věci předem. To ušetří ostatním čarodějkám práci s vymýšlením záminek, pro které se musí s nonšalantním výrazem vypravit do domku zesnulé po její smrti, což může být dosti rušná záležitost, zvláště když se tam sejdou dvě, nebo dokonce když se jich na místě potká více. Skutečná čarodějka pohrdá veškerou slávou a jakýmikoliv penězi, ale s chutí udělá monokl nejlepší přítelkyni, která jí vyškrábne těsně před nosem svícen, na který si myslela už třicet let. Mnoho ošklivých příhod způsobených těžkými zaklínadly začalo výkřikem: „Ale ona to slíbila mně!“

Jak jsem naznačila, považuje se za slušné a vychované vyřídit si všechno tak, aby váš život skončil čistě a bez restů, a čarodějka, která zemře ve chvíli, kdy jí v krbu dohořívá uhlík posledního polena, vstoupí do paměti všech známých jako velmi prozíravá, přesná... a samozřejmě mrtvá.

Co nepatří k dobrému chování, je pokoušet osud. Člověk by si mohl myslet, že když má zemřít až za tři měsíce, mohla by to být veliká legrace, strávit několik týdnů lezením po horách, kde se vám nemůže nic stát, jenže to nemáte se zárukou a nikdo vás neochrání před náhodnými nehodami.

Nezapomínejte, že existují i věci jako dlouhé a bolestivé umírání.

Vtip je v tom, že dostáváte šanci vyřídit si všechny záležitosti a uzavřít je

tak, jak by si to jistě přál každý normální člověk.

KVĚTINY

Mnoho lidí teď na parte píše „Žádné květiny“ a žádá přátele a vzdálenější příbuzné o malou hotovost pro dobrý účel. V Lancre žádají o nádobí vhodné k Buzení, protože Buzení většinou spotřebuje obrovské množství skla i porcelánu. Já personelně si myslím, že je to velká škoda a taky že je to smutné. Květiny patří k dobré tradici a také k jedné z těch nejstarších. Samozřejmě, že po nějaké době zvadnou, ale konec konců, to my všichni také. A v tom je, abych tak pravdu řekla, podstata věci.

OBDOBÍ SMUTKU

Lidé si s podobnými věcmi dnes dělají mnohem méně starostí než v dobách, kdy jsem byla mladá. Tehdy si většina lidí začala kolem čtyřicítky nakupovat spoustu oblečení černé barvy, a ta také byla hlavní barvou ve vašem šatníku až do doby, kdy jediné, co jste potřebovali, byl rubáš - v té chvíli byla pro většinu z nás už bílá barva vítanou změnou.

Říkám to nerada, ale jak se zdá, je v dnešních dnech nejrozšířenější tradicí několik týdnů se příbuzným zesnulého z čiročirých rozpaků vyhýbat, a když se jim pak už vyhnout nedokážete, zamumlat něco nesrozumitelného.

A to je celá ta etiketa. Brání lidem, aby se jen tak placatili kolem, aniž vědí, co dělat. Možná že je v mnoha případech hloupá, ale určuje alespoň nějaká pravidla, kterým každý rozumí.

Když umřel můj čtvrtý dědeček - moje babička byla velmi dobrá kuchařka a z celého širého okolí se scházeli lidé na její chlupaté knedlíky -, měla babička celý týden zatažené záclony a stažené rolety, a nebylo to díky následkům Buzení. Po celý zbytek života pak už nosila jenom černé oblečení, ale protože černou barvu nosila už od svých pětatřiceti let, nebyl v tom žádný rozdíl. V těch dobách to tak chodilo, jakmile vám jednou odrostly děti, objevila se vám v hlavě jakási duševní zpráva, která říkala: Jsi Stará osoba, a bylo to. Pro ženu to znamenalo černou šálu a čepec pro příštích šedesát let a chlapi museli nosit umaštěné vesty, pomačkané kalhoty a brali penzi. Tenhle seznam délky období smutku jsem vytrhla z poznámkového sešitu své babičky. Ona si dala velmi záležet na tom, aby dělala ty správné věci.

Samozřejmě, že v jejích dnech bylo truchlení, návštěvy pohřbů a psaní kondolencí pro některé lidi skutečným koníčkem.

JEDEN MĚSÍC Příbuzní přítele

TŘI MĚSÍCE Vzdálení příbuzní (první bratranec z druhého kolena

apod.)

ŠEST MĚSÍCŮ Bližší příbuzní (strýcové, bratranci apod.)

JEDEN ROK Blízcí příbuzní a blízcí přátelé

DVA ROKY Velmi blízcí příbuzní (nejužší rodina)

TŘI ROKY Rodinní miláčkové (tady vidím, že si babička zapsala

„ne zlaté rybičky“)

Jak se zdá, dnes si s tím nikdo příliš neláme hlavu, ale babička měla i seznam pravidel pro to, co se čeká, že si bude vdova oblékat. Nutí to člověka k zamyšlení.

Prvních šest měsíců po smrti manžela: - Jen černá.

Další tři měsíce: - Můžete tu a tam přidat kousek šedé.

Poslední tři měsíce před koncem prvního roku: - Šedá může zcela nahradit černou.

Prvních šest měsíců druhého roku: - K šedé můžete přidat vínově červenou.

Druhých šest měsíců druhého roku: - Můžete přidat levandulovou.

Třetí rok: - Teď už můžete chodit i v bílých šatech, pokud budou zmírněny černými doplňky (třeba lemovaný černou nití - to je jen takovej můj personální žertík).

Nechtěla jsem se zaplétat do složitých úvah o krepu a hedvábí, ale je naprosto jasné, že smutek je úvazek na celý den. Nikde se neříká, kdy může truchlící přestat nosit černou barvu nebo kdy se může žena znovu provdat, ale tři roky jsou podle mě hodně dlouhá doba. Kdybych já čekala tři roky, tak bych se nikdy nikam nedostala. Osobné si myslím, že k pocitu smutku stačí černé spodní prádlo (pokud ovšem bylo černé už vyrobeno).

Na druhé straně manželé nosí smutek jen po několik měsíců. To považuji za velmi významné.

JAK SE CHOVAT K NEMRTVÉMU

Na první pohled to vypadá velmi jednoduše. Skoro každý, koho potkáte, je „nemrtvý“. Proto se jim říká „živí“.

Ale my tady mluvíme o lidech, kteří by měli být mrtví, a přitom nejsou. Patří k nim především:

Upíři: Tenhle druh nemrtvých nadělá

největší potíže. Celé naše okolí se v

posledních dnech stalo doslova útočištěm

upírů, kteří vylezli ze svých rakví a chovají se

tak, že už vám to opravdu leze krkem. Je jasné, že nikdo z nich nezná knihu pojednávající o jídle a chování u stolu. Pro každý pád vám tady chceme poskytnout několik rad:

1.

Nepřibližujte se k upířímu zámku bez ohledu na počasí, děj se co děj.

2.

Když už jste se přiblížili k zámku, neklepejte na ty obrovské dubové a tak odmítavé dveře.

3.

Když už jste na ty velké odmítavé dveře zaklepali a na prahu se zjeví muž celý v černém, odmítněte jeho pozvání dovnitř.

4.

Když už jste vešli dovnitř, rozhodně nechoďte do ložnice pro hosty.

5.

Když už jste vešli do ložnice pro hosty, nikdy, opakuji nikdy, nespěte při otevřeném okně.

6.

Když už jste spali při otevřeném okně, tak si mně nechoďte stěžovat.

Vlkodlaci: Lidi mi říkají, že vlkodlaci jsou také nemrtví. No, když je zabijete s pomocí ohně nebo stříbra, zjistíte, že se ráno změní v mrtvého člověka. Teď mě právě nenapadá žádné lepší slovo než nemrtvý, snad jen obtížný.

Čistokrevný vlkodlak obvykle mnoho potíží nenadělá. Když je člověkem, chová se jako člověk, když je vlkem, chová se jako vlk.

Jsou tady drobné výjimky, jako že někteří z nich, většinou ti starší, vrčí, když jsou rozzuřeni, a močí na stromy i ve své lidské podobě, ale jinak potkáteli se s nimi ve společnosti, nikdo by neřekl, že jsou to vlkodlaci. Musím říct, že občas mají sklony... jak bych vám to řekla... očichávat věci, ale nikdo nejsme dokonalý. Když vás pozvou na večeři, očekávejte bohatou tabuli. Především spoustu masa a někdy také psí suchary. Většina z nich miluje čokoládu, takže ta se hodí jako dáreček při každé příležitosti. Nehodí se jen pro dlouhou procházku v horkém letním odpoledni.

Zombie: Jsou mrtvé, ale oproti lidem nerady polehávají. Bez ohledu na to, co říkají lidé, nikdo se nemůže stát zombií, pokud nemá velmi silný důvod, proč zůstat naživu, jako např. nějaký naléhavý úkol, který musí dokončit.

Správné chování je toto: Protože jsou to lidé, chovejte se k nim jako k lidem. Nepatří k dobrým způsobům obtěžovat je poznámkami typu: „Nevíte o ničem užitečném, co byste dělal? Třeba ležel?“ A v žádném případě jim neříkáme: „Tak už se konečně někde rozložte.“ Zombie milují malé dárečky, především voňavky, vody po holení a jiné pronikavě vonící věcičky a věřte mi, že při styku s nimi budete toužit po tom, abyste jim ty věcičky mohli dát.

Královské příležitosti

PODLE MÝCH ZKUŠENOSTÍ mají lidé sklony chovat se v přítomnosti lidí královské krve naprosto nepřirozeně. To je úplně zbytečné. Musíte si jen připomenout, že i oni jsou jenom lidé a i oni chodí na záchod. Ne když tam jste vy, samozřejmě. Pořád ještě existuje několik králů, pro které odsoudit vás k smrti je totéž jako se na vás podívat. Ale většina z nich si chce jen užít své dny. Takových lidí, jako jste vy, viděli mnoho a mnoho, bolí je ruka, kterou mávají, a jestli uděláte něco hloupého, dostane se vám jen kratičkého upjatého úsměvu, který vás bude strašit až do konce života.

V Lancre máme něco, čemu by se podle mého odhadu dalo říkat konstituční monarchie, kdybychom ovšem měli konstituci. Znamená to tohle: Existuje jenom jediný král a více než pět set poddaných a ti všichni pracují každý den v zaměstnáních, která více méně zahrnují práci s ostrými předměty. Je to jedna z těch lekcí, které jsou tak jasné, že vám je nikdo nemusí vykládat.

Je v dnešních dnech velkou módou pro královské osoby tvářit se nepřístupně, vyjíždět do terénu a setkávat se s lidmi. Myslím, že je to špatný nápad. Politika se podobá šachům - potřebujete přesně vědět, kde jsou celou dobu král s královnou. Není nic otravnějšího, než když děláte opravdu velmi komplikovanou, těžkou střechu a najednou se vám u paty žebříku objeví královská rodina a pokřikuje na vás hesla jako: „Jak dlouho už jste doškářem? To je skutečně úžasné!“ Je moc pěkné, když se říká, že by králové měli dělat to, co si přejí jejich poddaní, jenomže lidé si zítra vymyslí zase něco úplně jiného.

SETKANÍ S OSOBAMI KRÁLOVSKÉ KRVE

Když jste představováni osobám královské krve, nikdy jim nepotřásejte rukou. Dotknout se takové osoby je neobyčejně nevychované. To proto, že vznešenost a vůbec kralování je nakažlivé a často se přenáší.

Proto také králové a královny nosí rukavice. Tohle je, pochopitelně, jen můj názor, ale když se provdáte za krále nebo se oženíte s královnou, stáváte se taky královskou osobou a taky jste rázem mnohem krásnější, jste-li ženská, a mnohem mužnější, když jste chlap, takže na tom něco musí bejt. Králové prostě mají svý kouzlo.

Král a královna by měli být při prvním setkání oslovováni titulem Vaše Veličenstvo. Při dalších návštěvách, když už jste byli představeni, jim můžete říkat důvěrně Vaše Veličenstvo nebo Sire (králi) či Madam (královně). Madam se přitom vyslovuje krátce, jako třeba „ham“, ne dlouze jako „mávám“. V těchhle malých drobnostech je celý ten rozdíl.

V řeči s nimi je dobře vyhýbat se nevhodným tématům hovoru, jako třeba: „A co vy si vlastně myslíte o tom republikanismu? Je to podle vás dobrý nápad?“ Lepší je držet se všeobecných, nezávadných námětů typu: „Kdyby byla šunka na těch chlebíčcích nakrájena ještě tenčeji, bylo by skrz ty plátky vidět.“

Nikdy byste neměli osobu královské krve oslovovat jako „vy“. Měli byste například říkat: „Doufám, že Vašemu Veličenstvu chutná občerstvení.“

Nikdy neříkejte věci jako: „Na té kosti zůstala ještě spousta masa. Jestli už ji nebudete, hoďte ji sem.“ V tomto případě je vhodnější říci: „Jestliže, Sire, už skončili s tou chrupavkou, s radostí jim ji vezmu z rukou.“

Každý ví, že osoby královského rodu u sebe nenosí peníze. V žádném případě nepatří k dobrým mravům říkat: „Jestli potřebujou, můžu jim půjčit šesťák nebo dva.“

NÁSTUP PŘED VZTYČENOU ZÁSTAVOU

Nošení zástavy patří k hlavním obřadům ve většině království, kde ještě mají armády, a když člověk pozoruje všechnu tu slávu a pochodování, jen těžko si připomíná, že jediným důvodem toho všeho je ukázat obyčejnému vojákovi, jak vlastně vypadá prapor, za který bojuje.

Vy určitě budete považovat za samozřejmé, že každý voják pozná svou vlajku, ale ve dnech, kdy polovina vaší armády byly buď výškrabky z vězení, nebo venkovští chasníci, kteří v životě neviděli ani slušné kalhoty, to nebylo tak snadné. Proto byl vymyšlen „nástup před vztyčnou zástavou“, aby skutečně každý viděl, jak vypadá „naše“ vlajka a pak ji poznal i v boji a mohl se pod ni vrátit, když mu to někdo rozkázal. Došlo k několika velmi ostudným událostem, kdy teprve na poloviční cestě k domovu velící generál zjistil, že za ním pochoduje nesprávná armáda. Takové věci samozřejmě mohou vést k nepřátelským náladám a pocitům.

U nás v Lancre, kde máme armádu o síle jednoho muže (vojín/desátník/poručík/velící důstojník Ogg J.), je vlajka jednoduše umístěna v ubytovně vojáků, což pružně umožňuje našemu Jeníkovi provést požadovaný obřad každý večer, když se chystá na lože. Vlajka také slouží jako příjemná a teplá zásobní přikrývka v chladném počasí. Jeník naprosto neomylně pozná pravou lancreskou vlajku podle fleků od kakaa.

ZAHRADNÍ DÝCHÁNKY

Král Verence a královna Magráta rádi uctívají místní celebrity i vznešené zahraniční návštěvy pozváním na zahradní slavnosti, které se v Lancre pořádají. Pozvánky rozesílá sir kancléř (pan J. Ogg). Jedná se o velmi jemné podniky, kde je nejsilnějším podávaným likérem čaj a k jídlu se podávají chlebíčky vyrobené z materiálů získaných na přísně nezvířecí bázi. Většina obyvatel Lancre se snažila po první návštěvě dalším podobným radovánkám vyhnout, což nakonec vedlo k tomu, že vládnoucí rodina obnovila prastarou praxi a královská pozvání začala postupně považovat za rozkaz. Nezdá se, že by to bylo nějak moc platné.

ODMĚNY A VYZNAMENANÍ

Jedná se o obřad, kdy jsou zasloužilí občané odměňováni udělením rytířského titulu nebo nějakým tím železářsko-tepecko-emajlérským zbožím za služby společnosti. Odměny mohou dosáhnout až rozměrů rozlehlého sídla a doživotního titulu vévody.

V Lancre se to samozřejmě provozuje na poněkud nižší úrovni, ale teď už i my máme svý řády od VŘLŘ (Velký řád Lancreské říše), za zásluhy o rozkvět Lancreské říše (naposled udělen našemu Jeníkovi za jeho práce na omezení průvanu v lancreském hradě), až po novou sadu Morrisových zvonků, které jsou udělovány jako putovní vyznamenání nejvýraznější osobě roku v oblasti nebezpečných sportů.

Mívali jsme jak rytíře, tak dámy, ale Lancre je poněkud malé na takové věci. Já osobně myslím, že hodnost a funkci Dámy by mohla zastávat kterákoliv čarodějka z okolí s trochou literárních sklonů a - zvlášť proto, že už mám doma krásný puntíkovaný spoďáry a vždycky poznám, když mi chce někdo vypálit rybník.

Co ale pravděpodobně moc lidí neví, je, že když král poklepává pasovaného mečem po rameni, symbolizuje to skutečnost, že tohle je poslední příležitost, při níž může být pasovaný udeřen mečem, aniž by pak vzápětí nevrátil úder. Vybavuju si jednu nebo dvě příležitosti, kdy na to pasovaný zapomněl, a pokaždé to vedlo k ošklivé pranici.

Jestli jsem to tedy nepochopila špatně, pak to znamená, že když se vám podaří uhodit rytíře a utéct tak rychle, že vám to nestačí oplatit, musí mu král jeho rytířský titul odebrat.

Chování v ložnici

DOBŘE SI PAMATUJU, jak mi moje babička říkala, že správná dáma by měla mít neustále něco na sobě, a to i v posteli, a to je tedy důvod, proč považuju za vhodné nechávat si na hlavě klobouk. Celá tahle část, kterou bych já nazvala noční částí manželství, potřebuje fakticky hodně delikátní přístup. Když konečně dojde na

a teta se celou noc budila a nemohla spát. Zkoušela všechno možné, například zašít mu do límce za krkem klubko vlny, aby ho tlačilo, ale

co a jak, a říká: Tak a tady v té posteli spím já a vedle mě

moje hospodyně. Tak ti se zarazili a přej: No to snad... A von: No,

si ji veme teď. Tak tak to ve světě chodí. I když v takovým vztahu nejni nad poctivost.

Myslím, že kdyby si každý přečetl tyhle jednoduché rady a úvahy a řídil se jimi, bylo by na světě mnohem víc lásky i dětí.

DOSLOV

JAK SE BLÍŽÍ soumrak mého života, nebo alespoň odpolední čaj, utěšuju se nadějí, že některé z mých informací budou těm lidem, kteří se na mě dívají jako na vzor poctivosti a moudrosti.

Všechny z uvedených předpisů jsem vyzkoušela a není mezi nimi snad jediný, po němž byste zvraceli. Co se týče otázek společenského chování,nuže, udělala jsem, co bylo v mých silách. Život je plnej malejch žaludů, ale také triků, a jestliže vás pustí ještě jednou na startovní dráhu, nevěřím, že by vám dovolili vzít si s sebou poznámky, který jste si udělali v prvním kole. Doufám, že moje úsilí vás vybavilo alespoň hrubou orientační mapou.

Ale teď vážně, chování je určitý stav mysli. Nikdy nevíte, co zítřek přinese. Může vás postavit před problém, který ještě nikdy nikdo neřešil. Může přinést řešení problému, před kterým ještě nikdy nikdo nestál. Proto potřebujete svou mysl naladit tak, abyste si poradili i v místech, kde vám žádná kniha nepomůže. Pamatujte: Někdo musel být tím prvním člověkem, který vsrkl syrovou ústřici.

V tomto případě bych vám poradila, abyste na tváři vykouzlili široký úsměv, i když připouštím, že u mořského ježka by vám to příliš nepomohlo. Zjistila jsem, že úsměv mi pomohl dostat se z nepříjemností s jinými lidmi devětkrát z deseti případů, a i když se někdy stalo, že mě naopak do nepříjemností dostal, byly to většinou nepříjemnosti zajímavé a vedly k pestrým a příjemným vzpomínkám. Něco takového za peníze nikdy nekoupíte.

Gyta Oggová U Stařenky Oggové, náměstí, Lancre