Iba ty mozes zachranit ludstvo

Terry Pratchett

Produced by calibre 0.6.42

Terry Pratchett

Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo

Preklad Vladislav Gális

COLUMBUS

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 1992

Translation © Vladislav Gális, 2002

All rights reserved

ISBN 80-7136-080-5

Mocná Krokligátorská™ ríša™ je pripravená zaútočiť na Zem!

Naše bojové lode boli zničené pri zákernom vpáde!

Nič sa nemôže postaviť medzi Zem a strašnú pomstu Krokligátorov™!

Ale zostala jedna kozmická loď… a zo súmraku času prichádza vojak, bojovník, ktorý je poslednou nádejou civilizácie!

TY!

TY si záchranca civilizácie. Len ty stojíš medzi naším svetom a večným zabudnutím. Ty si posledná nádej.

Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo!™

Akčné balenie s novými prvkami! Úplne realistické! Plnofarebná, zvuková a vektorová™ grafika!

Vhodné pre IBM PC, Atari, Amiga, Pineapple, Amstrad, Nintendo. Úplne nové zábery.

Copyright 1992 Gobi Software, 17834 W., Agharta Drive, Shambala, Tibet. Všetky práva vyhradené. Všetky firemné názvy a názvy produktov sú registrované obchodné značky alebo obchodné značky jednotlivých firiem.

Názvy Krokligátor, ríša a ľudstvo sú obchodné značky Gobi Software 1992.

Hrdina s tisíc životmi

Johnny si zahryzol do pery a sústredil sa.

Dobre. Rýchlo sa priblížiť, nechať raketu, aby sa sama zamerala - píp píp píp pííííííp - na prvú stíhačku, odpáliť raketu - bum -, strieľať na stíhačku - pfú pfú pfú pfú -, zasiahnuť stíhačku č. 2 a laserom jej odstrániť štíty - ví -, zatiaľ čo sa raketa -pfú - postará o stíhačku č. l, pikovať, prepnúť delá, páliť na stíhačku č. 2, keď sa obráti - pfú pfú pfú -, znovu zamerať stíhačku č. 2, odpáliť raketu - bum - a páliť na -

Fi fi fi.

Stíhačka č. 4! Napokon sa vždy ukázala, ale keby ste šli najprv po nej, ostatné by mali čas obrátiť sa a skončili by ste v troch zameriavačoch.

Už zomrel šesťkrát. A ešte bolo len päť hodín.

Ruky mu preleteli nad klávesnicu. Zaduneli okolo neho hviezdy, keď zrýchlil a vyletel spomedzi nich. Bude mať málo paliva, ale kým ho dostihnú, zase získa štíty a bude pripravený, a dve z nich už budú zničené a… už sú tu… odpáliť rakety, fíha, prvá to dostala, zdochni!, červená ohnivá guľa - sss -, sústrediť paľbu na ďalšiu - sss -, posledná unikala, ale mohol ju nadletieť, pridať rýchlosť - ggrrRRRŠŠŠ - a držať ju v zameriavači, kým pálil strelu za strelou do - sss.

Uf!

V rohu obrazovky bola ich mohutná hlavná loď. Úroveň 10, ideme na to… opatrne, opatrne… teraz tam neboli ďalšie lode, takže stačilo držať sa mimo jej dostrelu, potom sa tam vrhnúť a Chceme sa rozpravat.

Johnny zažmurkal na správu na obrazovke.

Chceme sa rozpravat.

Loď prehrmela okolo neho - ijúúúúúú. Načiahol sa za klávesom, ktorým sa ovláda klapka, a spomalil, potom sa obrátil a znovu dostal do zameriavača veľký červený tvar.

Chceme sa rozpravat.

Prst sa mu vznášal nad gombíkom Páľ. Potom, ani sa nepozeral, ho presunul nad klávesnicu a stlačil Pauzu.

Prečítal si návod.

Na obálke bolo napísané Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo. „Plný zvuk a grafika. Dokonalá hra.“

Krokligátorský krížnik, písalo sa na strane 17, je možné zničiť šesťdesiatimi šiestimi laserovými strelami. Po vyradení stíhačiek a nájdení šikovného bodu mimo dosahu krokligátorských diel to bola len otázka času.

Chceme sa rozpravat.

Hoci mal zapnutú Pauzu, na obrazovke stále blikala správa.

V návode sa o správach nič nepísalo. Johnny rýchlo prehadzoval stránky. Musí to byť jeden z tých nových prvkov, ktoré boli k hre pribalené ako bonus.

Odložil knižku, položil ruky na klávesnicu a opatrne napísal: Zomrite, vy mimozemstanske svine/

Nie! Nechceme zomriet! Chceme sa rozpravat!

Takto by to predsa nemalo byť, alebo hej?

Sadlo Johnson, ktorý mu dal disketu a prefotil mu návod na otcovej kopírke, povedal, že po dosiahnutí úrovne 10 hráč dostane 10 000 bodov a vyznamenanie za udatnosť a pokračuje do sektora Arcturus, kde sú iné lode a je ich ešte viac.

Johnny chcel vyznamenanie za udatnosť.

Johnny ešte raz vypálil laser. Sss. Vlastne ani nevedel prečo. Mal joystick, bol na ňom gombík Páľ a na to to predsa bolo.

Napokon, gombík Nepáľ neexistoval.

Vzdavame sa! PROSIM!

Načiahol sa a veľmi opatrne stlačil kláves Uložiť hru. Počítač zabzučal a zacvakal a potom stíchol.

V ten večer sa už nehral. Robil si domácu úlohu.

Zo zemepisu. Mal vyfarbiť Veľkú Britániu a vyznačiť na mape sveta miesto, kde sa podľa neho nachádza.

Krokligátorská kapitánka tresla po stole jednou z predných nôh.

„Čože?“

Prvá dôstojníčka preglgla a usilovala sa držať chvost v úctivom uhle.

„Jednoducho zase zmizol, pani,“ povedala.

„A prijal našu žiadosť?“

„Nie, pani.“

Kapitánka bubnovala prstami troch rúk na stole. Vyzerala trochu ako mlok, no najmä ako aligátor.

„Ale my sme naňho nestrieľali!“

„Nie, pani.“

„A poslali ste moju správu?“

„Áno, pani.“

„A vždy keď ho zabijeme, zase sa vráti…“

Dobehol Sadla v zákrute.

Sadlo bol typ chlapca, ktorého si vždy vyberiete ako posledného, keď treba zostaviť mužstvo, hoci práve teraz to bolo jedno, keďže učiteľ telesnej výchovy neuznával mužstvá, lebo podporujú súťaživosť.

Celý sa natriasal. Hovoril, že za to môžu žľazy. Natriasal sa, najmä keď bežal. Časti Sadla sa pohybovali rôznymi smermi; jedným konkrétnym smerom bežal iba v priemere.

Ale hry mu išli dobre. Ibaže to neboli tie, v ktorých by sa to očakávalo. Keby existovala medziškolská súťaž v tom, kto prvý prenikne cez nepreniknuteľnú ochranu Galaktických útočníkov, Sadlo by nielenže bol v mužstve, on by ho sám zostavoval.

„Čauko, Sadlo,“ povedal Johnny.

„Čauko sa už nehovorí, už to nie je super slovo,“ povedal Johnny.

„A je v pohode povedať super?“ povedal Johnny.

„Super je stále super. Ale ani v pohode už nikto nehovorí.“

Sadlo sa sprisahanecky poobzeral a potom z tašky vylovil balíček.

„Toto je super. Vyskúšaj to.“

„Čo je to?“ povedal Johnny.

„Stiahol som Hviezdneho bombardéra,“ povedal Sadlo. „Ale nikomu to nehovor, dobre? Stačí napísať HB. Inak, nie je to nič moc. Medzerníkom sa zhadzujú bomby a… no… postláčaj klávesy a uvidíš…“

„Počúvaj… pamätáš sa na Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo?“

„Ty to ešte hráš?“

„Však si s tým nič nerobil? Hm? Predtým ako si mi dal kópiu?“

„Nie. Dokonca to ani nebolo chránené. Nemusel som nič robiť, stačilo prefotiť návod. Prečo?“

„Ale hral si to, nie?“

„Trochu.“ Sadlo hrával hry len raz. Zopár minút pozoroval hru, potom chytil joystick a získal najvyšší počet bodov. A potom ju už nikdy nehral.

„Nestalo sa… niečo… čudné?“

„Ako napríklad čo?“ povedal Sadlo.

„Ako…“ Johnny zaváhal. Mohol to povedať Sadlovi a Sadlo by sa smial, alebo by mu neveril, alebo by povedal, že je to len nejaký vírus, nejaký trik. Sadlo mal diskety plné počítačových vírusov. Nič s nimi nerobil. Len ich zbieral ako známky.

Mohol to povedať Sadlovi a potom by to už akosi… nebolo skutočné.

„No, vieš… niečo čudné.“

„Ako napríklad čo?“

„Niečo podivné. Hm. Ako keby to bolo živé.“

„Veď to aj má byť ako živé. Píše sa tam, že je to úplne realistické. Dúfam, že si si prečítal návod do konca. Môj otec to kopíroval celú prestávku.“

Johnny sa nešťastne uškrnul.

„Dobre. Tak fajn. Radšej si ho prečítam. Vďaka za Hviezdneho stíhača -“

„Bombardéra. Otec mi zo Štátov doniesol Alabamu Smitha a klenoty osudu. Keď mi vrátiš disketu, môžem ti to nahrať.“

„Fajn,“ povedal Johnny.

„Niet za čo.“

„Fajn,“ povedal Johnny.

Nikdy nemal srdce povedať Sadlovi, že polovicu z hier, ktorú mu dával, nehral. Nebolo to možné. Aspoň v prípade, že chcel aj spať a jesť. Ale to bolo v poriadku, lebo Sadlo sa nikdy nepýtal. Pokiaľ išlo o Sadla, počítačové hry neboli na hranie. Boli na to, aby mohol preniknúť do systému, prepísať hru tak, aby mal hráč viac životov a podobne, a potom ju skopírovať a rozdávať.

Svet sa v podstate delil na dve skupiny. Na jednej strane bol cely priemysel počítačových hier, ktorý sa zo všetkých síl usiloval vykoreniť pirátstvo, a na druhej strane bol Sadlo. Sadlo momentálne viedol.

„Napísal si mi dejepis?“ povedal Sadlo.

„Tu máš,“ povedal Johnny. „Aké to bolo byť sedliakom počas anglickej občianskej vojny. Tri strany.“

„Vďaka,“ povedal Sadlo. „Stihol si to rýchlo.“

„Ale, minulý rok sme museli na zemepise písať o tom, aké to je byť sedliakom v Bolívii. Len som povyhadzoval lamy a dopísal som, ako kráľom stínajú hlavy. Stačí tam napchať takéto veci, potom sa len sťažovať na počasie a úrodu a sedliacky sloh nemáš ako pokaziť.“

Johnny ležal na posteli a čítal Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo.

Ešte si pamätal časy, keď existovali hry, kde sa hovorilo: „Doľava - stlačte <, doprava - stlačte >, streľba - stlačte Páľ.“

Ale teraz bolo treba čítať celú knihu o hre. V skutočnosti to bol návod, ale oni to volali „Román“.

Čiastočne to bola antisadlovčina. Niekto v Amerike alebo kde si myslel, že je úžasne prefíkané, keď vám hra dáva otázočky typu „Aké je prvé slovo v riadku 23 na strane 19 v návode?“ a potom resetuje počítač, ak neodpoviete správne, čiže zjavne nikdy nepočul o kopírke v kancelárii Sadlovho otca.

Takže tu bola kniha. Znenazdania sa zjavili Krokligátori a bombardovali niektoré planéty, na ktorých boli ľudia. Takmer všetky kozmické lode boli zničené. Zostala len táto jedna, experimentálna. Ako jediná stála proti krokligátorským hordám. A iba ty… čiže John Maxwell, dvanásť rokov, v čase medzi príchodom zo školy a prípravou niečoho na jedenie a písaním domácich úloh… môžeš zachrániť ľudstvo.

Nikde sa nehovorilo o tom, čo treba robiť, keď krokligátorské hordy nechcú bojovať.

Zapol počítač a stlačil kláves Spustiť hru.

Znovu sa zjavila tá loď, presne uprostred jeho zameriavača.

Zamyslene chytil joystick.

Na obrazovke sa vzápätí zjavila správa. No, vlastne to nebola správa. Skôr obrázok. Šesť malých vajíčkovitých škvrniek s chvostmi. Nehýbali sa.

Čo je to za správu? pomyslel si.

Možno by mal poslať nejakú špeciálnu správu. „Zdochni, prisera“ sa v tomto okamihu nejavilo najvhodnejšie.

Napísal: Co je?

Na obrazovke sa ihneď zjavila odpoveď v žltých písmenách.

Vzdavame sa. Nestrielaj. Vidis? Ukazujeme ti fotografie nasich deti.

Napísal: To je nejaky trik, Sadlo?

Chvíľu trvalo, kým prišla odpoveď.

Nie som trik sadlo. Vzdavame sa. Dost bolo vojny.

Johnny chvíľu rozmýšľal a potom napísal: Vy sa nemate co vzdavat.

Chceme ist domov.

Johnny napísal: V knihe sa pise, ze ste znicili kopu planet.

To nie je pravda!

Johnny uprene hľadel na obrazovku. Chcel napísať: Nie, toto sa nemoze stat, vy ste mimozemstania, nemozete chciet, aby na vas nikto nestrielal, este v nijakej hre mimozemstania neprestali byt mimozemstanmi, nikdy nehovoria Nechceme umriet.

A potom si pomyslel: Nikdy nemali šancu. Nemohli.

Ale dnes sú hry oveľa lepšie.

Starí MegaZoidi nikdy nevyzerali skutoční, neboli k nim príbehy a plnofarebná grafika.

Toto je asi tá virtuálna realita, o ktorej stále hovoria v televízii.

Napísal: Ved je to len hra.

Co je to hra?

Napísal: Kto vlastne ste?

Obrazovka zapraskala. Pozeralo naňho čosi, čo vyzeralo trochu ako mlok, ale skôr ako aligátor.

Som kapitanka, povedali žlté písmená. Nestrielaj!

Johnny napísal: Ja strielam na vas a vy strielate na mna. O tom je tato hra.

Ale my zomierame.

Johnny napísal: Aj ja niekedy zomieram. Zomieram dost casto.

Ale ty ozivas.

Johnny chvíľu uprene hľadel na tie slová. Potom napísal: Vy nie?

Nie. Ako inak? Ked zomrieme, tak zomrieme. Naveky.

Johnny zúfalo napísal: Nie, to nie je pravda, lebo v prvej misii treba pred prvou planetou znicit tri lode. Uz som to hral velakrat a vzdy su tam tri lode -

Rozne lode.

Johnny chvíľu rozmýšľal a potom napísal: Co sa stane, ked vypnem pocitac?

Nerozumieme otazke.

To je somarina, pomyslel si Johnny. Je to veľmi zvláštna hra. Asi je to nejaká špeciálna misia.

Napísal: Preco by som vam mal verit?

OBZRI SA.

Johnny sa narovnal na stoličke. Potom sa veľmi opatrne obrátil.

Samozrejme, nikto tam nebol. Prečo by tam mal niekto byť? Je to len hra.

Z obrazovky zmizla mločia tvár a zostal tam známy záber vnútra kozmickej stíhačky. A bola tam obrazovka radara -

- posiata žltými bodmi.

Žltá ako nepriateľ.

Johnny chytil joystick a obrátil kozmickú stíhačku. Bola tam celá krokligátorská flotila. Vo vesmíre za ním sa vznášala loď za loďou. Malé stíhačky, veľké krížniky, mohutné bojové lode.

Ak ho majú všetky v zameriavačoch a ak začnú strieľať…

Nechcel zomrieť.

Počkať, počkať. Ty neumieraš. Len znovu hráš hru.

Bolo to šialené. Bol najvyšší čas zastaviť to.

Napísal: Tak, a co teraz?

Chceme ist domov. Napísal: V poriadku. Daj nam priepustku. Napísal: Dobre. Obrazovka zhasla.

Čo to bolo? Nijaká hudba? Nijaké „Blahoželáme, získali ste najvyšší počet bodov“?

Zjavilo sa len malé blikajúce okienko. A čo je to vlastne tá priepustka?

Pri hre používajte ovládacie prvky

Rodičom človek nikdy nepovie: „Súrne potrebujem počítač, aby som sa mohol hrať Megasteroidy.“

Nie, povie: „Súrne potrebujem počítač. Do školy.“

Týka sa to predsa vzdelávania.

Ťažké časy, ktoré prežívali všetci v tomto dome, museli mať aj dobrú stránku. Ak sa človek zdržiaval v izbe a celkovo nevystrkoval hlavu, napokon nejako prišiel rad aj na také veci ako počítač. Všetci mali hneď lepší pocit.

A občas to bolo naozaj užitočné pre školu. Johnny na ňom napísal slohové práce Aké to bolo byt rôznymi sedliakmi a vytlačil ich na tlačiarni, hoci ich potom musel prepísať rukou, lebo v škole sa síce vyučoval strojopis a informačné technológie, ale človek sa dostal do problémov, keď strojopis a informačné technológie na niečo využíval.

Paradoxne mu to nebolo veľmi platné na matematiku. Vždy mal problémy s algebrou, lebo mu nedovolili napísať slohovú prácu Aké to je byť x2. Ale mal dohodu s Bigmacom, lebo Bigmac mal ten istý pocit, keď videl tému slohovej práce, ako Johnny, keď mal pred sebou kvadratickú rovnicu. Ale až tak veľmi na tom nezáležalo. Keď človek nevystrkoval hlavu, v podstate boli všetci vďační, že za ním nemusia chodiť do školy policajti alebo že učiteľku k niečomu nepribil, a dali mu pokoj.

Ale počítač bol dobrý najmä na hry. Ak človek pridal hlasitosť, nemusel počúvať krik.

Krokligátorská materská loď bola hore nohami. Vo vzduchu sa ešte vznášal dym z posledného bombardovania, sem a ta cupotali nejasné postavy a pokúšali sa opraviť, čo sa dalo, aby aspoň prežili cestu.

Kapitánka sedela na svojom sedadle na mohutnom šerom mostíku. Mala žlté pod očami, čo bol jasný znak nedostatku spánku. Ešte treba toľko urobiť… polovica stíhačiek bola zničená, hlavné lode neboli v bohvieakom stave, mali málo miesta a ešte menej potravy pre všetkých, ktorí prežili a ktorých brali na palubu.

Zdvihla hlavu. Bol to delostrelecký dôstojník.

„Toto nie je múdry krok,“ povedal.

„Je to jediná možnosť,“ povedala kapitánka pochmúrne.

„Nie! Musíme pokračovať v boji!“

„Potom zomrieme,“ povedala kapitánka. „Bojujeme a potom zomierame. Tak to chodí.“

„Ale zomrieme slávne!“

„V tej vete je jedno dôležité slovo,“ povedala kapitánka. „A nie je to sláva.“

Delostrelecký dôstojník mierne ozelenel od hnevu.

„Zaútočil na stovky našich lodí!“

„A potom prestal.“

„Ostatní neprestali,“ povedal delostrelecký dôstojník. „Sú to ľudia! Ľudom sa nedá veriť. Na všetko strieľajú.“

Kapitánka si oprela rypák o jednu ruku.

„On nie,“ povedala. „Počúval. Rozprával sa s nami. Nikto iný to neurobil. Možno je to On.“

Delostrelecký dôstojník položil dve horné ruky na stôl a uprene na ňu hľadel.

„No,“ povedal. „Rozprával som sa s ostatnými dôstojníkmi. Neverím legendám. Keď pochopia, čo ste vlastne spravili, zbavia vás velenia!“

Obrátila k nemu unavené oči.

„Dobre,“ povedala. „Ale zatiaľ som ešte kapitánka. Mám zodpovednosť. Rozumiete? Máte vôbec predstavu, čo to znamená? A teraz… choďte!“

Nepáčilo sa mu to, ale nemohol odoprieť poslušnosť. Môžem ho dať zastreliť, pomyslela si. Dobrý nápad. Neskôr nám to ušetrí problémy. Bude to č. 235 v zozname vecí, ktoré treba urobiť…

Obrátila sa a znovu uprene hľadela na hviezdy vonku na obrovskej obrazovke, ktorá vypĺňala jednu stenu.

Stále sa tam vznášala nepriateľská loď.

Aký je? pomyslela si. Hoci si zaslúžia opovrhnutie, je ich málo. Ale vracajú sa! Aké je ich tajomstvo?

Ale jedno je isté. Určite posielajú len svojich najlepších a najchrabrejších.

Ťažké časy mali tú výhodu, že si mohol brať jedlo z chladničky. Aj tak už nikdy nejedli spolu. Ani sa poradne nevarilo.

Johnny si urobil špagety s fazuľou v paradajkovej omáčke. Z obývačky neprichádzali zvuky, hoci bol zapnutý televízor.

Potom vo svojej izbe chvíľu pozeral televízor. Dali mu starý, keď si kúpili nový. Nebol veľmi veľký a bolo treba vstať a ísť k nemu, keď ste chceli prepnúť kanál, upraviť hlasitosť a podobne, ale čo už? Boli ťažké časy.

V správach ukazovali, ako nejaké rakety svištia nad nejakým mestom. Bolo to celkom dobré.

Potom išiel spať.

Nebol až tak prekvapený, keď sa zobudil a uvidel ovládacie prvky stíhačky.

Takto to bolo s Kapitánom Zoomom. Človek ho nemohol dostať z hlavy. Po večernej sústredenej hre celú noc lozil po rebríkoch a uhýbal sa pred laserovými bleskami.

Aj tak to bol veľmi dobrý sen. Cítil pod sebou sedadlo. A kabína páchla horúcim benzínom, prehriatym plastom a neumytými ľuďmi.

Vyzerala veľmi podobne ako tá, ktorú každý večer videl na obrazovke, ibaže tu bola na všetkom tenká vrstva oleja a špiny. No bola tu obrazovka radaru, prístrojová doska a riadiaca páka…

Bolo to oveľa lepšie ako počítač! Kabína bola plná zvukov - cvakania a šumu ventilátorov, bzukotu a hukotu prístrojov.

A malo to lepšiu grafiku. V snoch je oveľa lepšia grafika.

Krokligátorská flotila sa vznášala vo vzd - sa vznášala vo vesmíre pred ním.

Paráda!

Aj keď sny by mali byť trochu napínavejšie. V snoch človeka naháňajú. V snoch sa niečo deje. Sedieť v pilotnej kabíne stíhačky ježiacej sa zbraňami bolo fajn, ale malo by sa niečo diať…

Rozmýšľal, či má odpáliť raketu alebo také čosi… Nie, počkať, oni sa vzdali. A ešte tu bola tá záležitosť s priepustkou.

Ruky mu blúdili nad prepínačmi pred ním. Boli trochu iné ako na klávesnici počítača, ale tento jeden -

„Počuješ ma?“

Na komunikačnej obrazovke sa zjavila kapitánkina tvár.

„Áno?“ povedal Johnny.

„Sme pripravení.“

„Pripravení?“ povedal Johnny. „Na čo?“

„Veď nás,“ povedala kapitánka. Hlas vychádzal z akejsi mreže vedľa obrazovky. Musí sa to niekde prekladať, pomyslel si Johnny. Obrovské mloky určite nehovoria po anglicky.

„Kam?“ povedal. „Kam ideme?“

„Na Zem.“

„Na Zem? Počkať! Ja tam bývam! Ľudia sa môžu dostať do vážnych problémov, ak ukážu obrovským mimozemským flotilám, kde bývajú!“

Mriežka chvíľu hučala a bzučala. Potom kapitánka povedala: „Ospravedlňujem sa. To je doslovný preklad. My voláme planétu, ktorá je naším domovom, „Zem“. Keď hovorím v krokligátorčine, tvoj počítač hľadá vo vašom jazyku slová, ktoré znamenajú to isté. To slovo v krokligátorčine v skutočnosti znie…“Ozval sa zvuk, akoby si niekto vyťahoval nohu z čerstvého kravského lajna. „Ukážem ti náš domov.“

Na navigačnej obrazovke sa odrazu rozvinul červený kruh.

Johnny to poznal. Stačilo naň posunúť zelený kruh, počítač spravil binkabinkabinka a kurz bol nastavený.

Ukázali mi, kde bývajú.

Pochopil to.

Dôverujú mi.

Keď sa so stíhačkou pohol vpred, šla za ním celá flotila. Zatienili hviezdy.

Kabína si sama pre seba ticho hučala a bzučala.

No, aspoň to nevyzeralo príliš zložito…

Zjavila sa pred ním zelená bodka.

Pozoroval, ako sa zväčšuje, a spoznal tvar kozmickej stíhačky, presne takej, akú mal aj on.

Chvíľu trvalo, kým na to prišiel.

Bolo to preto, lebo bola napoly zakrytá laserovými bleskami.

Približovala sa a pálila naňho.

A pohybovala sa tak rýchlo, že takmer dobiehala vlastné strely.

Johnny mykol riadiacou pákou a jeho loď sa odklonila z cesty, keď… keď nepriateľská stíhačka prehrmela okolo neho a hnala sa ku krokligátorským lodiam.

Celá obloha bola plná krokligátorských lodí.

Ktoré sa mu vzdali.

Ale ľudia tam vonku stále hrali hru.

„Nie! Počúvaj! Oni už nebojujú!“

Stíhačka sa obrátila v širokom oblúku a zamierila priamo k veliteľskej lodi. Johnny videl, ako odpálila raketu. Ktosi, kto niekde sedel za klávesnicou, odpálil raketu.

„Počúvaj! Musíš hneď prestať!“

Nepočúva ma, pomyslel si. Nepriateľov nepočúvame. Nepriateľ je tu nato, aby sa naňho strieľalo. Preto je to nepriateľ. Nepriateľ je nato.

Obrátil sa a vydal sa za stíhačkou, ktorá spomalila. Pálila ranu za ranou na veliteľskú loď… Johnny sa zhrozene prizeral.

Loď sa otriasala pod spŕškou striel. Delostrelecký dôstojník sa preplazil po rozhojdanej podlahe a vstal pri kapitánkinom sedadle.

„To je šialenstvo! Hovoril som vám, že sa to stane! Žiadam, aby sme opätovali paľbu!“

Kapitánka pozorovala loď Vyvoleného. Nepohla sa.

„Nie,“ povedala. „Musíme mu dať šancu. Nesmieme strieľať na ľudské lode.“

„Šancu? A akú šancu máme my? Dám príkaz, aby -“

Kapitánka sa veľmi rýchlo pohla. Keď sa jej ruka zastavila, držala zbraň veľmi blízko pri hlave delostreleckého dôstojníka. Bola to len obradná zbraň; Krokligátori bežne bojovali pazúrmi. Ale jej tvar veľmi jasne hovoril, že z otvoru vpredu vychádzajú veci s jednoznačným cieľom presvišťať vzduchom a zabiť.

„Nie,“ povedala.

Tvár delostreleckého dôstojníka zmodrela, čo bol jasný znak hrôzy. No zostalo mu dosť odvahy, aby povedal: „Neopovážite sa vystreliť!“

Je to hra, pomyslel si Johnny. V tej lodi nie je skutočný človek. Je to niekto, kto hrá hru. Všetko je to hra. Sú to len veci, ktoré sa odohrávajú niekde na obrazovke.

Nie.

Vlastne áno.

Ale…

Jeho loď poskočila vpred.

Bolo to jednoduché. Bolo to také jednoduché. Len vyrovnať kruhy na obrazovke, binkabinkabinka, a potom stlačiť gombík Páľ, kým sa neminie strelivo. Už to urobil veľakrát.

Útočník ho nevidel. Odpálil niekoľko rakiet -a potom vybuchol v pôsobivej ukážke počítačovej grafiky.

To je všetko, povedal si Johnny. Len veci na obrazovke. Nie je to skutočné. Z vraku sa nekotúľajú nijaké ruky ani nohy. Všetko je to hra.

Prišli rakety…

Celá pilotná kabína sa sfarbila oslepujúcou bielou farbou.

Iba na okamih si uvedomoval chladný priestor okolo seba, s predmetmi…

Knižnica. Stolička. Posteľ.

Sedel pred počítačom. Obrazovka bola prázdna. Držal joystick tak pevne, až sa musel sústrediť, aby ho pustil.

Hodiny pri jeho hlave ukazovali 6:3=, lebo boli pokazené. Ale znamenalo to, že asi o hodinu bude musieť vstať.

Sedel s paplónom na sebe a pozeral televízor, kým nezazvonil budík.

Ukazovali ďalšie zábery rakiet a guliek svištiacich nad mestom. Vyzerali veľmi podobne ako tie, ktoré videl včera večer, ale verejnosť si ich pravdepodobne znovu vyžiadala.

Bolo mu zle.

Johnny sa rozhodol, že by mu mohol pomôcť Antirapper.

Zvyčajne postával so Sadlom a Bigmacom pri múriku za školskou knižnicou. Neboli tak celkom banda. Keď vezmete veľké balenie lupienkov a zatrasiete ním, malé kúsky skončia v jednom rohu.

Antirappera volali Antirapper, lebo nikdy nerozhadzoval rukami a nepoužíval černošský slang. Už proti tomuto menu prestal protestovať. Aspoň to bolo lepšie ako MC Hever. Oficiálnym tvorcom prezývok bol Johnny.

Antirapper sa proti tomu ohradzoval a poukazoval na to, že Johnny je beloch, a predsa nechodí hulákať na štadión, a vôbec, z rasových stereotypov by sa nemali robiť žarty.

Johnny nešiel do priveľkých podrobností. Rozprával len o sne a nie o správe na obrazovke. Antirapper pozorne počúval. Antirapper všetko pozorne počúval. Učiteľov znepokojovalo, ako pozorne počúva všetko, čo hovoria. Vždy ho podozrievali, že sa ich pokúša nachytať.

Povedal: „Ide o projekciu psychologického konfliktu. To je všetko. Chceš syrový krúžok?“

„Čo je to?“

„Len chrumka v tvare kruhu so syrovou -“

„Myslím to, čo si povedal predtým.“

Antirapper podal vrecko Bigmacovi.

„No… tvoja mama a otec sa rozchádzajú, však? To je známa vec.“

„Možno. Prežívame trochu ťažšie časy,“ povedal Johnny.

„Fajn. A nemôžeš s tým nič robiť.“

„Asi nie,“ povedal Johnny.

„A to na teba vplýva,“ povedal Antirapper.

„Zrejme hej,“ povedal Johnny opatrne. „Musím si sám variť.“

„Správne. Takže svoje… hm… potláčané emócie prenášaš do počítačovej hry. Stáva sa to bežne,“ povedal Antirapper, ktorého mama bola zdravotná sestra a ktorý chcel byť lekárom, keď vyrastie. „Nemôžeš vyriešiť svoje skutočné problémy, takže ich premieňaš na problémy, ktoré vyriešiť môžeš. Napríklad… keby to bolo pred tridsiatimi rokmi, pravdepodobne by si sníval, že bojuješ s drakmi alebo také čosi. Je to projekcia.“

„Záchrana stoviek inteligentných mlokov neznie ako veľmi jednoduchý problém,“ povedal Johnny.

„Ani by som nepovedal,“ povedal naradované Bigmac. „Ratatata bum! A je po problémoch.“ Bigmac stále nosil baganče a maskáčové nohavice. Vďaka maskáčovým nohaviciam ho bolo vidieť na kilometer.

„Skopíroval som Medzihviezdnych ničiteľov,“ povedal Sadlo. „Ak chceš, dám ti ich. Všetci hovoria, že je to oveľa lepšie.“

„Nie, nie,“ povedal Johnny, „asi ešte chvíľu zostanem pri tejto hre. Uvidím, či sa mi podarí dostať na dvadsiatu prvú úroveň.“

„Keď sa dostaneš na dvadsiatu prvú úroveň a zničíš celú flotilu, na obrazovke sa objaví číslo, a keď napíšeš do Gobi Software, dostaneš poukážku v hodnote päť libier,“ povedal Sadlo. „Bolo to v Počítačovom týždenníku.“

Johnny si spomenul na kapitánku.

„Celých päť libier?“ povedal. „Fíha.“

Popoludní mali športové hry. Hral iba Bigmac. Chytilo ho to, až keď začali hrať hokej.

Antirapper nešportoval pre intelektuálnu nekompatibilitu. Sadlo nešportoval, lebo ho o to požiadal tréner. Johnny nešportoval, lebo mal permanentné ospravedlnenie a aj tak sa o to nikto veľmi nestaral, takže šiel skoro domov a strávil popoludnie čítaním návodu.

Pred olovrantom sa počítača ani nedotkol.

V televízii dávali predĺžené Správy, čo znamenalo, že Protinožcov presunuli na neskôr. Ukazovali tie isté zábery rakiet svištiacich nad mestom, ktoré videl včera večer, ibaže teraz tam bolo viacej novinárov v košeliach pieskovej farby s množstvom vreciek a vzrušene o nich rozprávali.

Počul, ako sa mama dolu sťažuje, že nedávajú Protinožcov.

Mal urobiť nejakú úlohu z dejepisu o Krištofovi Kolumbovi. Vyhľadal ho v encyklopédii a skopíroval štyristo slov, čo zvyčajne fungovalo. Nakreslil obrázok Kolumba a vyfarbil ho.

Po chvíli si uvedomil, že odkladá zapnutie počítača. To nie je len tak, pomyslel si, keď si namiesto hier radšej robíš úlohy…

Nezaškodilo by zahrať si aspoň Pac-Mana. Problém bol v tom, že duchovia by pravdepodobne zostali uprostred obrazovky a odmietali by vyjsť a dať sa zjesť. S tým by sa zrejme nevedel vyrovnať. Už takto mal dosť starostí.

Navyše vyšiel hore otec a správal sa otcovsky. Stávalo sa to asi raz za dva týždne. Zdalo sa, že sa tomu nedá zabrániť. Bolo potrebné vydržať dvadsať minút otázok o tom, ako sa mu darí v škole a či už vážne rozmýšľal nad tým, čo chce robiť, keď vyrastie.

Hlavne ho v tom nesmel podporovať, ale zároveň byť čo najzdvorilejší.

Otec si sadol na okraj postele a poobzeral sa po izbe, akoby ju nikdy nevidel.

Po normálnych otázkach o učiteľoch, ktorí už Johnnyho neučili od prvého ročníka, otec chvíľu len tak civel a potom povedal: „V poslednom čase sa veci trochu skomplikovali. Zrejme si si to všimol.“

„Nie.“

„V práci sa to trochu skomplikovalo. Teraz nie je vhodný čas na rozbiehanie novej firmy.“

„Áno.“

„Je všetko v poriadku?“

„Áno.“

„Nechceš sa o niečom porozprávať?“

„Nie. Myslím, že nie.“

Otec sa znovu poobzeral po miestnosti. Potom povedal: „Pamätáš sa, ako sme minulý rok išli všetci na týždeň do Falmouthu?“

„Áno.“

„Páčilo sa ti to, však?“

Spálil sa na slnku, na nejakých skalách si vytkol členok a musel vstávať každé ráno o 8:30, hoci to mali byť prázdniny. A jediný televízor v hoteli bol pred nejakou starenou, ktorá nikdy nepustila z nik ovládač.

„Áno.“

„Mali by sme tam znovu ísť.“

Otec naňho uprene hľadel.

„Áno,“ povedal Johnny. „To by bolo fajn.“

„Ako sa ti darí s Vesmírnymi útočníkmi?“

„Prosím?“

„S Vesmírnymi útočníkmi. Na počítači.“

Johnny sa obrátil a pozrel na prázdnu obrazovku.

„Čo sú to Vesmírni útočníci?“ povedal.

„Už sa tak nevolajú? Vesmírni útočníci? Kedysi ich mávali v hostincoch, ešte predtým, ako si sa narodil. Na obrazovke chodili zhora dolu rady trojuholníkových zelených mimozemšťanov so šiestimi nohami a musel si ich strieľať.“

Johnny sa nad tým trochu zamyslel. „Čo sa stalo, keď si ich všetkých postrieľal?“

„Prišli ďalší.“ Otec vstal. „Ale teraz je asi všetko zložitejšie.“

„Áno.“

„Už si si urobil úlohu?“

„Áno.“

„Z čoho?“

„Z dejepisu. Musel som písať o Krištofovi Kolumbovi.“

„Hm? Mohol by si tam napísať, že sa nevydal objaviť Ameriku. V skutočnosti hľadal Áziu a náhodou objavil Ameriku.“

„Áno. Je to v encyklopédii.“

„Som rád, že ju používaš.“

„Áno. Je veľmi zaujímavá.“

„Dobre. Takže tak. No, idem sa ešte raz pozrieť na tie účty…“

„Dobre.“

„Keby si sa chcel o niečom porozprávať…“

„Jasné.“

Johnny počkal, kým počul, ako sa znovu zatvorili dvere na obývačke. Rozmýšľal, či sa nemal spýtať, kde je návod k umývačke riadu.

Zapol počítač.

Po chvíli sa spustilo Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo. Mrzuto prečkal úvodnú časť a potom chytil joystick.

Neboli tam nijakí mimozemšťania.

Chvíľu si myslel, že niečo urobil zle. Znovu spustil hru.

Stále tam neboli nijakí mimozemšťania. Bola tam len vesmírna čierňava, posiata blikajúcimi hviezdami.

Lietal, až kým sa mu neminulo palivo.

Nijakí Krokligátori, nijaké body na obrazovke radara. Nijaká hra.

Odišli.

Sérioví zabijaci

Po tieto dni vysielali viac správ ako zvyčajne. V televízii polovicu času ukazovali zábery tankov a púštnych máp, ktoré boli posiate zelenými a červenými šípkami, zatiaľ čo v rohu obrazovky bola fotografia novinára s telefónom pri uchu, ktorý rozprával praskajúcim hlasom.

Keď Johnny telefonoval Sadlovi, v pozadí sa ozývalo praskanie.

„Áno?“

„Mohol by som hovoriť so Sad… so Stephenom, prosím?“

Mumlanie, rachot, buchot, šuchot.

„Áno?“

„To som ja, Sadlo.“

„Áno?“

„Hral si teraz niekedy Iba ty môžeš zachrániť svet?“

„Nie. Počuj, objavil som spôsob, ako -“

„Prosím ťa, mohol by si sa ju hneď teraz zahrať?“

Prestávka.

„Si v poriadku?“

„Prosím?“

„Pôsobíš trochu čudne.“

„Pozri, choď sa zahrať tú hru, dobre?“

Bolo to hodinu predtým, ako Sadlo zatelefonoval. Johnny čakal na schodoch.

„Mohol by som hovoriť -“

„To som ja.“

„Nie sú tam nijakí mimozemšťania, však?“

„Áno!“

„Pravdepodobne je v hre niečo zabudované. Vieš, to sa dá. Niečo ako časovaná bomba. Možno je to naprogramované, aby mimozemšťania zmizli v určitý deň.“

„Prečo?“

„Asi aby to bolo zaujímavejšie. Gobi Software o tom budú zrejme uverejňovať reklamy v počítačových časopisoch. Si v poriadku? Trochu ti preskakuje hlas.“

„Som v pohode.“

„Pôjdeš zajtra do obchodného domu?“

„Hm.“

„Tak sa zatiaľ maj. Čau.“

Johnny zízal na telefón. Pravdaže, v počítačoch sa takéto veci vyskytovali. Písali o tom v novinách. Vírus, ktorý sa spúšťa v piatok trinásteho, a podobne. Niečo v programe sledovalo dátumy, a keď bol piatok trinásteho, malo to všetkým počítačom v krajine vyviesť niečo nepekné.

Kolovali historky o Nebezpečnej skupine zákerných hackerov a Sadlo chodil týždeň do školy v po domácky vyrobených tmavých okuliaroch.

Johnny sa vrátil a chvíľu pozoroval obrazovku. Občas okolo prešli hviezdy.

Sadlo raz napísal počítačovú hru. Volala sa Cesta k Alfa Centauri. Bola to obrazovka s niekoľkými bodmi. Povedal, že sa to totiž odohráva v reálnom čase, o ktorom nikto nepočul, kým neprišli počítače. Videl v televízii, že cesta k Alfa Centauri trvá tritisíc rokov. Napísal to tak, že ak niekto nechá svoj počítač zapnutý tritisíc rokov, odmenou mu bude malá bodka, ktorá sa zjaví uprostred obrazovky, a potom správa: „Vitajte v Alfa Centauri. Teraz choďte domov.“

Johnny ešte chvíľu pozoroval obrazovku. Raz alebo dvakrát pohol joystickom, aby zmenil kurz. Nebol v tom veľký rozdiel. Vesmír vyzeral rovnako z každej strany.

„Haló? Je tam niekto?“

Kým šiel spať, pozeral chvíľu televíziu. Boli tam zase rakety a niekto hovoril o ďalších raketách, ktoré mali zostreliť prvý typ rakiet.

Flotila sa presúvala v tvare obrovského kužeľa dlhého stovky kilometrov. Kapitánka sa obzrela. Boli tam desiatky materských lodí, stovky stíhačiek. Správa o kapitulácii sa rozšírila a pridávali sa k nim ďalšie a ďalšie.

Loď Vyvoleného letela vpredu. Neodpovedala na správy.

Ale nikto na nich nestrieľal. Celé hodiny nespozorovali ľudskú loď. Možno to naozaj funguje, pomyslela si kapitánka. Unikáme pred nimi…

Johnny sa prebudil v hre.

V kozmickej lodi sa spalo ťažko. Sedadlo sa začínalo ako najpohodlnejšia vec na svete, ale bolo na počudovanie, akým nepohodlným sa stalo po niekoľkých hodinách. A záchod tvorila komplikovaná sústava trubičiek a poklopov, a ako si všimol, nebola celkom antiseptická.

Toto počítačové hry poskytnúť nemohli: pach vesmíru. Mal vlastný pach, ako podpazušie stroja. Človek sa nezašpinil, lebo tam nebola špina, ale na všetkom bola akási ufúľaná čistota.

Radar urobil ping.

Po chvíli pred sebou uvidel bodku. Nepohybovala sa rýchlo a určite nestrieľala.

Odpojil sa od flotily a pobral sa na prieskum.

Bola to obrovská loď. Alebo aspoň kedysi bývala. Dosť veľká časť z nej sa roztavila.

Plávala, absolútne mŕtva, a jemne sa kolísala. Bola zelená a nejasne trojuholníková, okrem šiestich nôh alebo možno ramien. Tri z nich boli zlomené kýpte. Vyzerala ako kríženec pavúka a chobotnice, navrhnutý počítačom a vyrobený zo stovky pospájaných kociek.

Keď sa obrovská masa obrátila, uvidel v nej jazvy s roztavenými okrajmi. Vnútri bol náznak poschodí.

Zapol vysielačku.

„Kapitánka?“

„Prosím?“

„Vidíš to? Čo je to?“

„Občas ich nachádzame. Nazdávame sa, že patrili dávnej rase, ktorá už vyhynula. Nevieme, ako sa volali ani odkiaľ pochádzali. Tie lode sú veľmi nemotorné.“

Mŕtva loď sa pomaly obrátila. Na druhej strane bola ďalšia dlhá popálenina.

„Myslím, že ich volali Vesmírni útočníci,“ povedal Johnny.

„To meno im vymysleli ľudia?“

„Áno.“

„Myslela som si to.“

Johnny bol rád, že nevidí kapitánkinu tvár.

Pomyslel si: Nikto nevie, odkiaľ prišli, ba ani ako sa volali. A teraz sa to už nikto nedozvie.

Radar znovu urobil ping.

K flotile sa vysokou rýchlosťou približovala ľudská loď.

Tentoraz nezaváhal.

Išlo o to, že Krokligátori nevedeli veľmi dobre bojovať. Po prvých hrách sa dali veľmi ľahko poraziť. Nevedeli sa do toho vžiť. Nevedeli sa zakrádať a používať úskoky.

Keď už o to ide, takí boli všetci. Johnny hral kopu hier, ktoré mali v názve slová ako „Vesmírni“, „Bitka“ alebo „Kozmickí“, a všetkých mimozemšťanov bolo možné poraziť po niekoľkotýždňovej praxi.

Tento hráč nemal proti skutočnému človeku šancu.

K dispozícii bolo šesť striel. Johnny dve odpálil, ešte keď nepriateľ nebol väčší ako bod. Potom držal prst na gombíku Páľ, až kým už nemal čo páliť.

Rozširujúci sa mrak trosiek, a bolo to.

Napokon, veď nikto neumrel. Nech tam už bol ktokoľvek, bude len musieť znovu spustiť hru.

Vyzeralo to ako skutočnosť, ale bol to len sen…

Sny vždy vyzerajú ako skutočnosť.

Sústredil sa na tú vec pri sedadle. Bola tam hadička, ktorá napĺňala papierový pohár čímsi ako riedka zeleninová polievka, a otvor, ktorá vypľúval obrovské igelitové vrecká s maličkými predmetmi pripomínajúcimi sendviče. Vrecká museli byť veľké, aby sa do nich zmestili všetky prísady. Obsahovali úplne všetko potrebné, aby udržali hviezdneho bojovníka zdravého. Nie šťastného, ale zdravého…

Nabral si jedno sústo, keď vtom niečo narazilo do lode. Kabínu zaplnila červená žiara; poplašné zariadenia sa dali do kviku.

Zdvihol hlavu práve včas, aby zbadal loď, ako nalietava na ďalší útok.

Predtým ani len nepozrel na radar.

Veď práve olovrantoval!

Zvrtol loď. Multivitamínový sendvič odletel kamsi do spleti drôtov.

Vracala sa poňho. Zúrivo štuchal do prístrojovej dosky.

Počkať…

Čo najhoršie by sa mu mohlo stať?

Mohol by sa prebudiť v posteli.

Dával si načas. Uhýbal. Kľučkoval. Loď zasiahla ďalšia raketa. Keď útočník prehrmel okolo neho, Johnny pálil zo všetkého, čo mal.

Ďalší mrak trosiek.

Nijaký problém.

Ale kým to dostala, musela vypáliť raketu. Zase sa červeno zablyslo. Svetlá zhasli. Loď poskočila. Hlava mu nadskočila od operadla a udrela o prístrojovú dosku.

Otvoril oči.

Dobre. A prebudíš sa vo svojej izbe.

Žmurklo naňho nejaké svetlo.

Niečo pípalo.

Musí to byť budík. Takto sa končievajú sny…

Zdvihol hlavu. Blýskajúce svetlo malo obdĺžnikový tvar. Pokúsil sa zaostriť.

Boli tam tvary.

=Ale neukazovali 6:3.

Ukazovali „ÚNIK VZDUCHU“ a za ustavičným pípaním sa ozýval strašný sykot.

Nie, nie, pomyslel si. To nemôže byť pravda.

Vystrel sa. Svietilo tam veľa červených svetiel. Náhlivo postláčal niekoľko gombíkov, ale nemalo to nijaký účinok okrem toho, že sa rozsvietilo ešte viacej červených svetiel.

O ovládacích prvkoch kozmickej lode nevedel veľa okrem rýchlo, pomaly, doľava, doprava a páľ, no boli tu celé rady blikajúcich poplašných zariadení, ktoré naznačovali, že sa kazí kopa vecí, o ktorých nemá ani potuchy. Hľadel na nejaké červené písmená, ktoré hovorili: „PORUCHA SEKUNDÁRNYCH PÚMP.“ Nemal potuchy, čo sú to sekundárne pumpy, ale veľmi, naozaj veľmi si prial, aby sa nepokazili.

Bolela ho hlava. Vystrel ruku a mal na nej naozajstnú krv. A vedel, že zomrie. Že naozaj zomrie.

Nie, pomyslel si. Prosím! Som John Maxwell. Prosím. Mám dvanásť rokov. Neumieram v kozmickej lo -

Pípanie zosilnelo.

Znovu pozrel na znak.

=Blikalo tam 6:3.

Už bol najvyšší čas, pomyslel si, keď strácal vedomie…

A prebudil sa.

Znovu bol za počítačom. Počítač nebol zapnutý a jemu bolo zima.

Bolela ho hlava, ale mal nejasný dojem, že tam nemá krv. Bola to len bolesť hlavy.

Hľadel na tmavú čiernu obrazovku a rozmýšľal, aký je to pocit byť Krokligátorom.

Je to takýto pocit, len s tým rozdielom, že sa nezobudíš. Stále sa spúšťa a vypína ÚNIK VZDUCHU alebo *Poplach*Poplach*Poplach*, potom možno nastane vesmírny chlad a potom nie je nič.

Naraňajkoval sa.

V každom balení pocukrených vločiek bol zadarmo mimozemšťan. Bola to novinka. Alebo ani nie.

Ten, ktorý skončil v jeho miske, bol oranžový a mal tri oči a štyri ruky. A v každej ruke držal laserovú pištoľ.

Otec ešte nevstal. Mama pozerala v kuchyni malý televízor, na ktorom veľmi veľký chlap zamaskovaný ako celá púšť ukazoval na množstvo červených a modrých šípok na mape.

Vybral sa do Obchodného domu Neila Armstronga.

Zobral si so sebou umelého mimozemšťana. To by bol spôsob, ako obsadiť planétu. V každej škatuli jeden mimozemšťan. Počkať, kým budú v každom kredenci v krajine, vyslať signál a beng!

Sérioví zabijaci!

Možno na nejakej inej planéte dostať v každom balení počpavkovaných vločiek zadarmo človeka. Zbierajte celú sériu! Boli by tam maličkí umelí ľudkovia. Samozrejme, v rukách by držali zbrane. Stačilo prejsť po ulici, aby človek videl, že každý má zbraň.

Pozrel z okna autobusu.

Naozaj. Nikto by sa nenamáhal dávať umelých mimozemšťanov do umelých ovsených vločiek, keby robili bežné veci. Drží nožnice na plot značky Kozmik™! Nastupuje do autobusu značky Megasmrť™! Chodí po Obchodnom dome Hviezdolet™!

So všetkými mimozemšťanmi, ktorých videl, bol problém v tom, že vás buď chceli zjesť, alebo vám chceli hrať hudbu, až kým sa z vás nestanú lepší ľudia. Nikdy ste nedostali ten druh, ktorý chce urobiť niečo obyčajné, napríklad požičať si kosačku na trávu.

Sadlo, Antirapper a Bigmac sa pokúšali frajersky ponevierať popri okrasnej fontáne, no v skutočnosti sa len ponevierali. Antirapper mal na sebe tie isté sivé nohavice, ktoré nosil do školy. V sivých nohaviciach sa nedalo frajersky ponevierať. A Sadlo mal stále slnečné okuliare, až na to, že to neboli naozajstné slnečné okuliare, lebo aj tak musel nosiť obyčajné okuliare; boli to pripínacie slnečné okuliare pre turistov. A ešte neboli rovnako veľké ako okuliare pod nimi, a odtlačili mu na nose červené stopy. A mal na sebe vetrovku. Sadlo bol pravdepodobne jediný človek vo vesmíre, ktorý stále nosil vetrovku. A Bigmac si k maskáčovým nohaviciam a tričku s Terminátorom a pérovým nápisom „Blackbury Skins“ na chrbte zobral opasok s nábojnicami. Vyzeral hlúpo.

„Nazdar, banda,“ povedal Johnny.

„Už sme tu celú večnosť,“ povedal Antirapper.

„Previezol som sa jednu zastávku a musel som sa vrátiť pešo,“ povedal Johnny. „Zamyslel som sa. Čo sa deje?“

„Chceš povedať, čo sa deje, alebo hej, chlapi, čo sa deje?“ povedal Sadlo.

„Čo sa deje?“ povedal Johnny.

„Chcem ísť do J & J Software,“ povedal Sadlo. „Možno budú mat Kozmické kávové podložky. V Bume! bola recenzia a písali tam, že má nepreniknuteľnú ochranu proti prepísaniu.“

„Písali tam, či za niečo stojí?“ povedal Bigmac.

„Koho to zaujíma?“

„Raz ťa chytia,“ povedal Antirapper.

„Potom dostanem miesto v Silicon Valley a budem vymýšľať antipirátsky softvér,“ povedal Sadlo. Pod dvojitými hrubými sklami mu zažiarili oči. Sadlo si myslel, že Kalifornia je miesto, kam sa dobrí ľudia dostanú po smrti.

„Nie. Len budeš mať problémy a zažalujú ťa,“ povedal Antirapper. „A polícia ti zoberie všetky počítače. Písali o tom v novinách.“

Bezcieľne sa tmolili smerom k obchodu s počítačmi.

„Raz som videl film, kde boli počítačové hry, a keď si vedel dobre hrať, prišli mimozemšťania a zobrali ťa a musel si lietať v kozmickej lodi a bojovať s celou flotilou zlých mimozemšťanov,“ povedal Bigmac.

„Porazil si ich? Teda porazili v tom filme mimozemskú flotilu?“

Bigmac na Johnnyho začudovane pozrel.

„Samozrejme. Jasnačka. Veď inak by to nemalo zmysel.“

„Iba ty môžeš zachrániť svet,“ povedal Johnny.

„Čo?“

„To je tá hra,“ povedal Sadlo.

„Ale niečo podobné je vždy napísané na škatuliach, v ktorých sú hry,“ povedal Johnny. Ak ich nemáte od Sadla, dodal sám pre seba, vtedy dostanete len disketu.

„No. Hej. Niečo na ten spôsob. Prečo nie?“

„Nikdy nepovedia: „Posadíme ťa do stroja za bilión libier, v ktorom je viac prepínačov, než koľko si v živote videl, a tisíc vycvičených nepriateľských pilotov ťa rozstrieľa na kúsky, lebo nevieš, ako ho máš riadiť.“

Prešli okolo zmrzlinárne Mr Zippy.

„To sa nejako neuchytilo,“ povedal Sadlo. „Ešte som nevidel, že by predávali hru s názvom Daj sa rozstrieľať na kúsky.“

„Ešte máš doma problémy?“ prehodil Antirapper.

„Už je ticho,“ povedal Johnny.

„To je niekedy horšie ako krik.“

„Áno.“

„Nie je to také zlé, keď sa tvoja mama a otec rozídu,“ povedal Sadlo, „ale uvidíš viacej múzeí, než by si chcel.“

„Stále si nenašiel mimozemšťanov?“ povedal Antirapper.

„Hm. V hre nie.“

„Stále sa ti o nich sníva?“ povedal Sadlo.

„Tak trochu.“

Ktosi, kto rozdával letáky o veľkej úspornosti dvojitej glazúry, dal v zúfalstve jeden Antirapperovi. Ten ho vážne vzal, zaďakoval, preložil ho vo dvoje a dal si ho do vrecka. Antirapper si takéto veci vždy odkladal. Nikdy nevieš, kedy sa ti to môže zísť, hovorieval. Raz bude možno chcieť použiť dvojitú glazúru vo svojej ordinácii a bude si môcť porovnať ponuky.

„Videli ste včera v telke vojnu?“ povedal Bigmac. „To je, čo?“

„V akom zmysle?“ povedal Antirapper.

„Veď my im ukážeme!“

„A čo im ukážeme?“ povedal Sadlo.

„Ukážeme im, ako vyzerá vojna, nie?“ povedal Bigmac a stále sa usiloval prebudiť v nich trochu patriotizmu.

„Ale čoby. To nie je poriadna vojna,“ povedal Sadlo. Je to len televízna vojna.“

„Keby som tak bol v armáde,“ povedal Bigmac túžobne. „Prásk!“ Zastrelil paniu s dvojitou glazúrou, ktorá si to ani nevšimla. Bigmac mal vo zvyku strieľať z imaginárnych zbraní. Iní ľudia hrali na vzdušných gitarách, on strieľal zo vzdušných pušiek.

„Len zopár rokov,“ povedal. „To je všetko.“

„Mal by si napísať Púštnemu Normanovi,“ povedal Sadlo. „Mal by si ho poprosiť, aby zatiaľ udržiaval vojnu.“

„Na to, že sa volá Norman, sa mu celkom darí,“ povedal Antirapper. „No uznajte… Norman? Nie je to bohvieaké meno. Je to ako Bruce alebo Rodney.“

„Musí byť Norman,“ povedal Sadlo, „inak by nemohol byť Púštny. Púštny Bruce by tak neznelo. Poďme.“

Obchod J & J Software bol v sobotu ráno vždy prepchatý. Vždy tam boli počítače, na ktorých boli spustené hry, a okolo nich bol vždy zhluk ľudí. Nikto nevedel, kto sú J & J, keďže obchod viedol pán Patel, ktorý mal oči ako jastrab. Vždy veľmi bedlivo pozoroval Sadla, keďže vychádzal z veľmi presného predpokladu, že Sadlo distribuuje viac hier ako on a dokonca za to nikomu nič neúčtuje.

Štvorica sa rozdelila. Bigmaca hry veľmi nezaujímali a Antirapper sa šiel pozrieť na videá. Sadlo našiel niekoho, kto vedel o počítačoch ešte zložitejšie veci ako on sám.

Johnny sa motal pri regáloch s hrami.

Ktovie, či to robia aj Krokligátori, pomyslel si. Alebo ľudia na Jupiteri alebo niekde inde. Ktovie, či idú do obchodu a kúpia si hru, kde sa strieľa na ľudí. A či majú filmy, kde človek terorizuje kozmickú loď -

Zaregistroval zvýšený hlas pri pokladni.

V obchode J & J Software sa málokedy vyskytovali dievčatá. Raz, už dosť dávno, keď sa Johnnyho mama rozhodla venovať trochu času rodičovstvu, skúšala hrať jednu hru. Bolo to úplne jednoduché - bolo treba strieľať asteroidy, lietajúce taniere a tak. Bolo to trápne. Lietajúce taniere sa napodiv unúvali opätovať paľbu. Bolo pravdepodobnejšie, že zastanú, všetci mimozemšťania sa vystrčia z okien a budú vydávať neslušné zvuky. Ženy na to nemajú.

Nejaké dievča sa sťažovalo pánu Patelovi na hru, ktorú si kúpilo. Všetci vedeli, že sa to nesmie, aj keby ste otvorili škatuľu a boli by v nej len myšacince. Pán Patel zastával názor, že keď sa raz roztrhne priesvitný obal, hru nemôže vrátiť ani pápež, a to ani vtedy, keby s ním prišiel sám Pánboh. Bolo to preto, lebo sa už stretol s ľuďmi ako Sadlo.

Chlapci hľadeli s fascinovaným zhrozením.

Stále klepala prstom po problematickej škatuli.

„Koho zaujímajú hviezdy?“ povedala. Ja som už hviezdy videla. Na obale je napísané, že budem bojovať s desiatkou rôznych mimozemských lodí. Nie je tam ani jedna.“

Pán Patel niečo zamrmlal. Johnny nebol dosť blízko, aby to počul. No hlas toho dievčaťa mal v sebe istú prenikavosť, ako vývrtka. Keď sa rozhodla nejaké slovo zdôrazniť, bolo počuť kurzívu.

„Nie, nie. To nemôžete povedať. Ako mám vedieť, že to funguje, ak to nevyskúšam? Vzťahuje sa na to Zákon o predaji tovaru (1983).“

Udivení pozorovatelia zbadali v očiach pána Patela mierne vystrašený vyraz. Až doteraz nestretol nikoho, kto by vedel vysloviť zátvorky.

Zase niečo zamrmlal.

„Kopírovať? Prečo by som ju mala kopírovať? Ja som si ju kúpila. Na obale je napísané, že mám stretnúť fascinujúce mimozemské rasy. Na obrazovke bola jedna loď a nejaká hlúpa správa a potom to zmizlo. To by som nenazývala fascinujúcimi mimozemskými rasami.“

Správa…

Potom to zmizlo…

Johnny sa prikradol bližšie.

Pán Patel ešte čosi zašomral a potom sa obrátil k jednej polici. Plný obchod ho udivene pozoroval. V ruke držal novú hru. Chystal sa ju vymeniť. Bolo to, akoby sa Džingischán rozhodol, že nezaútočí na mesto, ale zostane doma a bude pozerať futbal.

Potom zdvihol ruku, kývol dievčaťu a pobral sa k jednému z počítačov, k tomu, ktorý mal také obchytané klávesy, že sa už nedali rozoznať.

Všetci ticho pozorovali, ako nahráva hru, ktorú vrátilo dievča. Ozvala sa hudba. Na obrazovke sa rozvinul nápis podobný ako v Hviezdnych vojnách. Boli to bežné záležitosti: „Mocná krokligátorská flotila napadla Federáciu,“ nech to už bolo čokoľvek, „a iba ty…“

A potom sa zjavil vesmír. Bol to počítačový vesmír - v podstate čierny a z času na čas okolo preletela hviezda.

„V prvej misii by malo byť šesť lodí,“ povedal niekto za Johnnyho chrbtom.

Pán Patel sa naňho zamračil. Opatrne stlačil kláves.

„Práve ste zbytočne vystrelili torpédo, pán Patel,“ povedal Sadlo.

Napokon sa pán Patel vzdal. Zamával rukami.

„Ako sa hľadajú tie veci, na ktoré treba strieľať?“ povedal.

„Oni si nájdu vás,“ povedal niekto. „Už by ste mali byť mŕtvy.“

„Vidíte?“ povedalo dievča. Je tam len vesmír. Nechala som to zapnuté štyri hodiny a bol tam len vesmír.“

„Možno si nevytrvala dosť dlho. Vy už ani neviete, čo to znamená vytrvať,“ povedal pán Patel.

Sadlo pozrel ponad predavačovu hlavu na Johnnyho a zdvihol obočie.

„To znamená vydržať,“ povedal Johnny ochotne.

„Aha. No, ja som pri tom vydržala celý večer, a ani tak som nič nenašla.“

Pán Patel opatrne rozbalil novú škatuľu s hrou. Celý obchod pozoroval, ako vkladá disketu do počítača.

„Tak sa poďme pozrieť, ako tá hra vyzerá ešte predtým, ako sa s ňou zahrá pán Sadlo,“ povedal.

Zjavila sa úvodná časť. Príbeh. A pokyny.

A vesmír.

„Hneď uvidíme,“ povedal pán Patel.

A zase vesmír.

„Túto doviezli len včera.“

Ešte viac vesmíru. To bolo pre vesmír typické.

Pán Patel zobral škatuľu a dôkladne si ju prezrel. Ale všetci videli, ako roztrhol polyetylén.

Odišli, pomyslel si Johnny.

Dokonca aj z nových hier.

Všetci odišli.

Ľudia sa smiali. Ale Sadlo a Antirapper naňho uprene hľadeli.

„V skutočnosti nikto neumiera“

„Ja si myslím,“ povedal Bigmac, „ja si myslím…“

„Áno?“ povedal Antirapper.

„Ja si myslím… že Ronald McDonald je ako Ježiš Kristus.“

Bigmac to robieval. Niekedy prišiel s takýmto veľkým, pomalým vyhlásením, ktoré naznačovalo, že sa pred ním istý čas odohrávalo hlboké zamyslenie. Bolo to ako s pohoriami. Johnny vedel, že vznikli pri zrážkach svetadielov, ale nikto to nikdy nevidel.

„Áno?“ povedal Antirapper prívetivým hlasom. „A prečo si to myslíš?“

„No, pozri sa na tú reklamu,“ povedal Bigmac a mával hranolčekom všeobecným smerom k zvyšku reštaurácie. Je tam šťastná zem s jazerami banánových koktejlov - a stromy pokryté hranolčekmi. A… potom je tam Hamburglar. To je diabol.“

„Mr Zippy má v reklame obrovskú hovoriacu zmrzlinu,“ povedal Sadlo.

„To sa mi nepáči,“ povedal Antirapper. „Neveril by som zmrzline, ktorá ťa chce presvedčiť, aby si jedol zmrzlinu.“

Občas sa takto rozprávali celé hodiny, keď sa o niečom nechceli rozprávať. Ale teraz akoby sa im minuli témy.

Všetci ticho pozerali na Johnnyho, ktorý sa sotva dotkol svojho hamburgera.

„Pozrite, ja neviem, čo sa deje,“ povedal.

„Gobi Software budú fakt naštvaní, keď zistia, čo si urobil,“ povedal Sadlo.

„Ja som nič neurobil!“ povedal Johnny. „Nie je to moja vina!“

„Mohol by to byť vírus,“ povedal Antirapper.

„Nie,“ povedal Sadlo. „Mám kopu vírusov. Tie ti pobláznia len počítač. Hlavu nie.“

„Ale mohli by,“ povedal Antirapper. „Keby sa použili blikajúce svetlá a podobne. Bolo by to ako hypnóza.“

„Predtým si hovoril, že si to vymýšľam! Povedal si, že je to len projekcia!“

„To bolo predtým, ako starý Patel skontroloval šesť škatúľ. Som rád, že som to videl. Vieš o tom, že naozaj dostala novú hru a ešte jej aj vrátil peniaze?“

Johnny sa stiesnene usmial.

Sadlo bubnoval prstami po stole, presnejšie, čiastočne po stole a čiastočne po kaluži omáčky barbecue.

„Nie, ja si stále myslím, že to len Gobi Software dali niečo do všetkých hier. Ale ten nápad s vírusom sa mi páči,“ povedal. „Že by ľudia by dostali vírusy z počítačov? Dobré.“

„Tak to nie je,“ povedal Johnny.

„Kedysi to robievali s filmami. Niečo dali do jedného políčka, napríklad zmrzlinu, ľuďom sa to dostalo do mozgu bez toho, aby o tom vedeli, a potom všetci chceli zmrzlinu,“ povedal Antirapper. „Volalo sa to podprahová reklama. Na počítači by to nebol problém.“

Johnny si spomenul, ako mu kapitánka ukazovala fotografie svojich detí. Neznelo to ako hypnóza. Nevedel, ako to znelo, ale neznelo to ako hypnóza.

„Možno sú to naozajstní mimozemšťania a zmocnili sa tvojho počítača,“ povedal Antirapper.

„OOOO - eee - OOO,“ povedal Bigmac, mával rukami vo vzduchu a hovoril dutým hlasom. Johnny Maxwell tuším do niečoho stúpil… hahaha…“

„Vlastne ich máš priviesť na Zem,“ pokračoval Antirapper.

„Ale to je len ich meno pre ich vlastný svet,“ povedal Johnny.

„Máš len ich slovo. A sú to mloky. Čo ak ich privedieš sem?“

Všetci zdvihli hlavy, pre prípad, že by cez strop, poisťovňu T & F a strechu dovideli na obrovskú mimozemskú flotilu na oblohe.

„Dal si sa uniesť,“ povedal Sadlo. „Nemôžeš obsadiť planétu s kopou mimozemšťanov z počítačovej hry. Žijú na obrazovke. Nie sú skutoční.“

„Tak čo budeš robiť?“ povedal Antirapper.

„Asi v tom budem pokračovať,“ povedal Johnny. „Kto bolo to dievča u Patela?“

„Neviem,“ povedal Sadlo. „Raz som ju tam videl, ako hrala Kozmické putovanie. Dievčatám veľmi nejdú počítačové hry, lebo nemajú takú dobrú priestorovú onú… no, to, čo máme my,“ pokračoval nezáväzne. „Chápete. Nedokážu rozmýšľať trojpriestorovo alebo také dačo. Nemajú na to inštinkty.“

„Oni majú kapitánku,“ povedal Johnny.

„U obrovských aligátorov je to asi iné,“ povedal Sadlo.

Bigmac vyciciaval vrecko kečupu.

„Myslíte si, že TO ešte potrvá, keď budem dosť starý, aby som mohol narukovať?“ povedal zamyslene.

„Nie,“ povedal Antirapper. „Púštny Bruce sa o to postará. Ten im ukáže.“

„A čo im ukáže?“ povedali zborovo ako unavení mnísi.

Poobede išli do kina. Dávali Alabamu Smitha a cisárovu korunu. Sadlo povedal, že to bolo rasistické, ale Antirapper povedal, že sa mu to páčilo. Diskutovali, či to môže byť rasistické, keď sa to páčilo Antirapperovi. Johnny kúpil všetkým pukance. To bola ďalšia zvláštnosť ťažkých časov - vreckové bolo nepravidelné, ale bolo ho viac.

Keď prišiel domov, spravil si špagety a chvíľu pozeral televíziu. Často ukazovali muža v tvare pyramídy, zamaskovaného ako púšť. Občas rozprával vtipy. Novinári sa trochu smiali. Johnnymu sa celkom páčil Púštny Norman. Vyzeral ako človek, ktorý by sa vedel porozprávať s kapitánkou.

Potom dávali program o záchrane veľrýb. Považovali to za dobrý nápad.

Potom ste mohli vyhrať kopu peňazí, ak ste dokázali zniesť moderátora, neudusili ste ho napríklad plyšovým zvieratkom a neutiekli ste.

Potom boli správy. Znovu ukazovali chodiacu púšť a zábery bômb, ktoré s milimetrovou presnosťou zhadzovali nepriateľskými komínmi. A športové spravodajstvo.

A potom…

Tak dobre. Poďme na to.

Zapol počítač.

Áno. Vesmír. A zase vesmír.

Ani stopy po Krokligátoroch.

Počkať, pomyslel si. Všetci sú predsa vo veľkej flotile. Idú za mnou. Išli za mnou preč z - preč z -preč z hracieho vesmíru. Musí sa dať odtiaľ dostať, keď sa pôjde dosť dlho. A správnym smerom.

Ktorým smerom som šiel?

Dobehnem sa?

Dobehne ma ešte niekto?

Chvíľu pozoroval obrazovku. Bola to dokonca ešte väčšia nuda ako súťažný program.

Skôr či neskôr bude musieť ísť spať. Usilovne o tom rozmýšľal, kým lotri naháňali Alabamu Smitha po domorodom trhovisku…

Johnny mal o týchto trhoviskách teóriu. V každom dobrodružnom filme bola naháňačka po domorodom trhovisku, počas ktorej do stánkov vrážali rikše, prevracali sa stoly a kotkodákali sliepky, a tá teória znela: vždy je to to isté trhovisko. Vždy vyzeralo rovnako. Niekde pravdepodobne žil majiteľ stánku, ktorý už toho začínal mať po krk…

To je jedno…

Vezme si fotoaparát.

Do postele išiel zavčasu a s remienkom fotoaparátu okolo zápästia. Fotoaparáty nesnívajú.

Loď páchla ľudsky.

Neozývali sa poplašné zariadenia ani syčanie.

Vrátil som sa, pomyslel si Johnny.

Na oblohe za ním sa rozprestierala krokligátorská flotila.

A okolo ruky mal omotaný remienok fotoaparátu. Rýchlo ho odmotal a odfotografoval flotilu. O pár sekúnd z fotoaparátu so bzučaním vyšla fotografia. Chvíľu ju podržal pod pazuchou a postupne sa vyjasnila. Áno. Flotila. Ak fotku prenesie naspäť, bude mať dôkaz…

Vedia obrazovky na prístrojovej doske blikalo červené svetlo. Niekto sa s ním chcel rozprávať. Prepol spínač.

„Videli sme, ako ti vybuchla loď,“ ozval sa kapitánkin hlas. Obrazovka na okamih zapraskala a potom sa ukázala jej tvár. Vyzerala ustarostené. „A potom sa… znova vrátila. Žiješ?“

„Áno,“ povedal Johnny. A potom dodal: „Myslím, že hej.“

„Prepáč. Musím sa na to spýtať. Čo sa s tebou stane?“

„Prosím?“

„Keď… odídeš.“

Johnny rozmýšľal: Čo jej mám povedať? Bdiem v škole. Kopu času trávim vo svojej izbe. Chodím von so Sadlom a ostatnými. Chodíme po obchodnom dome a po parku alebo ideme k niekomu domov, ale ku mne nie, keďže u nás sú teraz ťažké časy, a hovoríme veci ako napríklad „Som totálne odrovnaný“, hoci nám nie je jasné, čo vlastne znamenajú. Niekedy ideme do kina. Žijeme v Blackbury, najšpičkovejšom zo všetkých miest.

Určite mám najnudnejší život v celom vesmíre. Niekde na Neptúne pod skalami sú iste kvapky, ktoré majú zaujímavejší život ako ja…

„Ťažko by sa to vysvetľovalo,“ povedal. Ja -“

Z radaru sa ozvalo ping.

„Musím ísť,“ povedal a trochu mu odľahlo. Stáť niekomu zoči-voči v zápase na život a na smrť bolo lepšie ako pokúšať sa vysvetliť obrovskému mlokovi, čo sú to ťažké časy.

Rýchlo sa približovala nejaká loď. Nezdalo sa, že by si ho všimla. Jej obrazovka musela byť plná krokligátorských lodí.

Bola uprostred jeho zameriavača. Okolo neho hučala kozmická loď. Pod palcom cítil silu. Stačilo stisnúť gombík a zapraskalo by milión voltov, ampérov alebo čoho vlastne žeravo bieleho lasera a -

Palec sa mu chvel.

Nezdalo sa, že by sa chcel pohnúť.

Ale veď nikto neumiera! povedal si v duchu. To len niekto sedí vo svojej izbe pred počítačom! Tak sa mu to javí! Je to len na obrazovke! V skutočnosti nikto neumiera!

Môžem to doňho napáliť s milimetrovou presnosťou!

V skutočnosti nikto neumiera!

Loď okolo neho prehrmela smerom k flotile.

Na obrazovke radara uvidel dva biele body, čo znamenalo, že loď vypálila dve rakety. Leteli k jednej z menších krokligátorských lodí, útočník letel za nimi a počas letu strieľal.

Krokligátorská loď vzbĺkla. Johnny vedel, že vo vesmíre by nemalo byť počuť zvuk, ale počul ho -dlhý, hlboký rachot, ktorý sa valil ponad hviezdy.

Ľudská loď sa obrátila v dlhom oblúku a vrátila sa.

Na obrazovke sa zjavila kapitánkina tvár.

„Vzdali sme sa! Toto sa nesmie diať!“

„Prepáč, ja -“

„Ihneď to musíš zastaviť!“

Johnny zrýchlil svoju loď a zároveň sa pokúšal upraviť mikrofón.

„Hráč! Hráč! Prestaň! Prestaň, lebo -“

Lebo čo, pomyslel si - lebo znovu zakričím „prestaň“?

Zdvihol palec nad gombíkom Páľ, zacielil na útočníka -

„Prosím! Myslím to vážne!“

Ľudská loď sa rútila k ďalšej krokligátorskej lodi a vôbec si ho nevšímala.

„Tak teda dobre -“

Pred ním zablyslo oslepujúce modré svetlo. Zavrel oči a to svetlo tam stále bolo, purpurové v temnote. Keď ich opäť otvoril, z lode pred ním bol len rastúci oblak trblietavého prachu.

Obrátil sa v sedadle. Hneď za ním bola kapitánkina loď. Videl, ako sa jej lesknú delá.

V hre to nikdy nerobili. Mali oveľa viac zbraní, ale používali ich hlúpo. Muselo to tak byť. Človek mohol vyhrať proti stovke mimozemských lodí, iba ak sa do techniky streľby rozumeli ako hus do piva.

Tentoraz všetky delá vystrelili naraz.

Na obrazovke sa zjavila kapitánkina tvár.

„Prepáč.“

„Prosím? Čo sa stalo?“

„Už sa to nestane, to ti sľubujem.“

„Čo sa vlastne stalo?“

Nastalo ticho. Zdalo sa, že kapitánka sa pozerá na niečo mimo dosahu kamery.

„Došlo k nepovolenej streľbe,“ povedala. „Vinníci sa za to budú zodpovedať.“

„Chystal som sa na tú loď,“ povedal Johnny neisto.

„Áno. Dúfajme, že nabudúce to budeš môcť urobiť skôr, ako zničia jednu z mojich lodí.“

„Prepáčte. Ja - nechcel som strieľať. Nie je to jednoduché, zostreliť inú loď.“

„Zvláštne, že to hovorí človek. Vesmírni útočníci sa varí vystrieľali sami?“

„Ako to myslíš?“

„Ubližovali vám nejako?“

„Ty to nechápeš,“ povedal Johnny. „My takí v skutočnosti nie sme!“

„Prepáč. Z miesta, kde sedím, sa veci javia inak.“

Bolo by lepšie, keby kričala, ale nekričala. Johnny by si s tým poradil, keby sa hnevala. Ale ona len rozprávala. Smutne a unavene. Bol to rovnaký tón, akým hovorila o vraku Vesmírnych útočníkov.

Ale zistil, že aj on je nahnevaný.

Nemohla hovoriť o ňom.

Vyberal pavúky z vane, aj keď sa zamydlili a nemali veľkú šancu prežiť. No ona naňho pozerala, akoby bol nejaký Džingischán… navyše potom, čo rozstrieľala loď na márne kúsky.

„Ja som o to neprosil! Len som hral hru! Mám dosť vlastných problémov! Mal by som sa poriadne vyspať. V mojom veku je to veľmi dôležité! Prečo práve ja?“

„Prečo nie?“

„Nechápem, prečo by som mal počúvať, akí sme odporní! Aj vy na nás strieľate!“

„V sebaobrane.“

„Nie! Často strieľate prví!“

„Pri ľuďoch sme zistili, že sa často treba brániť čo najskôr.“

„Ale mne sa to nepáči! Nájdite si niekoho iného!“

Vypol obrazovku a obrátil loď od flotily. Napoly očakával, že kapitánka za ním pošle stíhačky, ale neurobila to. Neurobila nič.

Z flotily bola čoskoro len veľká skupina žltých bodov na obrazovke radara.

Tak! A je to!

Môžu si nájsť cestu domov aj sami. Už ho nepotrebujú. Hra sa pokazila. Kto bude tráviť hodiny pohľadom na hviezdy? Budú si musieť poradiť bez neho.

Tak im treba. Namáhal sa pre nich, a pritom sú to len mloky.

Z času na čas ho minula hviezda. V skutočnom vesmíre hviezdy nelietajú. Ale museli ich dávať do počítačových hier, aby si ľudia nemysleli, že dostali niečo ako Sadlovu Cestu k Alfa Centauri.

Zaujímavá otázka. Kam vlastne ide on?

Obrazovka radara spravila bing.

Blížili sa k nemu lode. Body boli zelené. To znamenalo „priateľské“. Ale rakety, ktoré leteli pred nimi, nevyzerali ani trochu priateľsky.

Počkať, počkať - akej farby bol na ich radare on?

To bolo dôležité. Priateľské lode boli zelené a nepriateľské lode boli žlté. On bol kozmická loď. Ľudská kozmická loď.

Ale bol na rovnakej strane ako Krokligátori, takže by sa mohol zobrazovať -

Schmatol mikrofón a dostal sa po „Hm, ja -“ a potom sa zvyšok vety vo veľmi malých čiastkach roztrúsil ku hviezdam.

Zobudil sa.

Bolo 6:3.

Mal trochu vyschnuté hrdlo.

Čudoval sa, prečo ľudia narobia toľko kriku okolo snov. Čln snov. Rieka snov. Snívaj si svoj sen. Ale keď prišlo na lámanie chleba, sny boli často strašné a vyzerali ako skutočnosť. Sny sa vždy začali dobre a potom sa pokazili, nech ste robili čokoľvek. Snom sa nedalo veriť.

A nechal nastavený budík, hoci bola nedeľa a v nedeľu nebolo čo robiť. Celé hodiny nikto nevstane. Dokonca ešte zopár hodín potrvá, kým Bigmacov brat prinesie noviny, alebo aspoň prinesie nesprávne noviny. A bol celý stuhnutý od sedenia pri počítači, ktorý nebol zapnutý.

Možno si dnes večer niečo položí na dlážku, aby ho to prebudilo.

Vrátil sa do postele a zakryl sa.

Chvíľu hľadel na strop. Stále tam bol model raketoplánu. Ale jeden z dvoch kúskov bavlny sa uvoľnil od pripináčika, takže visel dolu a ustavične pikoval.

Niečo bolo v posteli. Šmátral pod prikrývkami a vytiahol fotoaparát.

To znamenalo…

Po ďalšom šmátraní našiel obdĺžnikový lesklý papier.

Pozrel naň.

No áno. Ha. Čo čakal?

Znovu vstal a zapol počítač, potom si ľahol do postele, aby mohol pozorovať obrazovku. Míňalo ho ešte viacej falošných hviezd.

Možno to robia aj iní ľudia. Po celej krajine. Možno po celom svete. Možno všetky počítače neukazujú rovnakú časť hracieho vesmíru, takže niektorí ľudia sú k flotile bližšie ako ostatní. Alebo možno sú niektorí ľudia jednoducho vytrvalí ako Sadlo a nedajú sa poraziť.

Takýchto ľudí bolo občas vidieť v J & J Software. Vyskúšali si každú novú hru, ktorú starý Patel vložil do počítača, dali sa rozstrieľať na kúsky alebo zjesť, čo sa prvýkrát vždy stávalo, a potom sa ich človek nezbavil ani páčidlom. Človek sa niečo naučil a potom umrel. Takto hry fungovali. Ľudia sa vypracovali. Museli poraziť nejakú hru, presne tak ako Sadlo trávil celé týždne pokusmi poraziť nejaký program. Niektorí ľudia brali osobne, keď ich rozstrieľali na kúsky.

Takže lode, ktoré videl, boli vlastne tí, ktorí to nechceli vzdať.

Ale kapitánka mu nebola ani trochu vďačná! Nebolo fér, že uňho vyvolala pocit, akoby bol nejaké monštrum. Ako keby mu robilo radosť chladnokrvne do každého strieľať! Úplne zničili jednu loď. Dobre, útočila na nich, keď sa vzdali, ale veď to bola len hra…

Pravda, až na to, že pre Krokligátorov to hra nebola.

A vzdali sa.

To hádam neznamená, že ich má na starosti? Žeby ešte stále? Chvíľu to bolo v poriadku, ale už ho to začínalo unavovať.

Potichu zišiel po schodoch v zatemnenom dome a z poličky pod videom vytiahol encyklopédiu. Johnnyho otec ju pred rokom kúpil od podomového obchodníka, ktorý ho presvedčil, že je to dobrá encyklopédia, lebo je v nej veľa farebných obrázkov. Naozaj v nej bolo veľa farebných obrázkov. Mohli ste vyrásť a naučiť sa, ako všetko vyzerá, ak vám neprekážalo, že nebudete veľmi vedieť, čo to je.

Po desiatich minútach hľadania v registri sa dostal po vojnových zajatcov a napokon k Ženevskej konvencii. Nebolo to čosi, čo by sa dalo ilustrovať veľkými farebnými ilustráciami, takže tam toho veľa nebolo, ale to, čo tam bolo, si so záujmom prečítal.

Bolo to fascinujúce.

Vždy si myslel, že zajatci boli, no, zajatci - nezabili ste ich, takže sa mohli považovať za šťastných. Ale vyšlo najavo, že ste im museli dávať rovnakú stravu ako vlastným vojakom, starať sa o nich a celkovo dbať na ich bezpečnosť. Dokonca aj keď práve zbombardovali celé mesto, museli ste ich vyslobodiť z havarovaného lietadla, podať im lieky a dobre s nimi zaobchádzať.

Johnny hľadel na stránku. Bolo to čudné. Ľudia, ktorí napísali túto encyklopédiu - vnútri obálky sa písalo, že je to Univerzálna informačná agentúra celosvetových zaujímavostí v Nebraske -, ukazovali na obrázkoch papagáje a podobne, lebo sú to prírodné zázraky sveta, ale v skutočnosti bolo zvláštne, že ľudia mohli vymyslieť niečo takéto. Akoby človek uprostred rakiet našiel kúsok stredoveku.

Johnny o stredoveku niečo vedel, lebo raz písal slohovú prácu na tému Aké to bolo byť sedliakom v stredoveku. Keď v bitke rytier padol z koňa, druhá strana ho nesmela otvoriť otváračom na konzervy a mučiť ho, ale musela sa oňho starať a po čase ho poslať domov, hoci si mohla za túto službu pýtať odmenu.

Celkovo ho Krokligátori ešte šetrili. Podľa Ženevskej konvencie ich mal všetkých aj kŕmiť.

Odložil knihu a zapol televízor.

Bolo to zvláštne. Niekto sa sťažoval, že nepriateľ zatvára vojnových zajatcov do budov, ktoré by mohli byť bombardované, takže by ich mohla bombardovať ich vlastná strana. Ten človek povedal, že je to barbarstvo. Všetci v štúdiu súhlasili.

Svojím spôsobom aj Johnny. Ale uvažoval, ako by niečo takéto vysvetľoval kapitánke. Samostatne všetko trochu dávalo zmysel. To len keď sa človek pokúšal myslieť na všetko naraz, nejako to nesedelo.

Teraz bola v televízii samá vojna. Mal pocit, že už je najvyšší čas, aby začali vysielať niečo iné.

Zašiel do kuchyne a urobil si hrianky, potom sa pokúšal potichu zoškriabať spálené časti, aby ich nezobudil. Zobral si hrianky a encyklopédiu hore a vrátil sa do postele.

Aby si skrátil čas, čítal si ešte o Švajčiarsku, kde sa nachádzala Ženeva. Písalo sa tam, že každý muž v tejto krajine musí absolvovať vojenský výcvik a mať doma zbraň. Ale Švajčiarsko nikdy s nikým nebojovalo. Niekde to možno dávalo zmysel. A táto krajina bola známa, vďaka výrobe dômyselných mechanických majstrovských dielok, z ktorých vychádzal drevený vtáčik a robil kukuk.

Po chvíli zadriemal a nič sa mu nesnívalo.

Na obrazovke lietali falošné hviezdy. Asi po hodine sa presne v strede zjavil žltý bod. Po ďalšej hodine sa trochu zväčšil, dosť na to, aby ho bolo vidieť ako zoskupenie menších žltých bodov.

Johnnyho mama, ktorá sa prišla pozrieť, kde je, ho potom pozakrývala a vypla počítač.

Kto iný, ak nie ty?

Kapitánka si všimla, že v lodi bolo teraz stále cítiť dym a spálenú umelú hmotu. Klimatizácia si s tým už nevedela poradiť. Časť dymu a spálenej umelej hmoty v skutočnosti pochádzala z klimatizácie.

Cítila na sebe oči svojich dôstojníkov. Nevedela, s koľkými z nich môže počítať. Mala pocit, že nie je veľmi obľúbená.

Pozrela do očí delostreleckému dôstojníkovi.

„Neposlúchli ste moje rozkazy,“ zopakovala.

Delostrelecký dôstojník sa poobzeral po mostíku s výrazom ranenej nevinnosti.

„Ale veď na nás zaútočili,“ povedal. „Začali strieľať.“

„Povedala som, že my strieľať nebudeme,“ povedala kapitánka a usilovala sa ignorovať súhlasný šum v pozadí. „Dala som svoje slovo Vyvolenému. Chystal sa strieľať.“

„Chystať sa bolo neskoro. Tanker Kríví je zničený. Spolu s polovicou našich zásob… kapitánka,“ povedal delostrelecký dôstojník.

„Ale tak či tak to bolo neposlúchnutie rozkazu.“

„To hádam nie je pravda! Prečo nemôžeme bojovať?!“

Kapitánka ukázala von oknom. Flotila míňala ďalšie lode dávnej rasy Vesmírnych útočníkov.

„Oni bojovali,“ povedala. „Bez prestania. A pozrite sa, čo z nich zostalo. A oni boli len prví v poradí. Pamätáte si, čo sa stalo Vortiroidom? A Meggazzoidom? A Glaxoticonom? Chcete byť ako oni?“

„Ha. Boli primitívni. Mali veľmi nízke rozlíšenie.“

„Ale bolo ich veľa. A aj tak zomreli.“

„Ak máme zomrieť, chcem radšej zomrieť v boji,“ povedal delostrelecký dôstojník. Šum bol tentoraz oveľa hlasnejší.

„Tak či onak budete mŕtvy,“ povedala kapitánka.

Rozmýšľala: Ak ho zastrelím alebo uväzním, vypukne vzbura. Nemôžem ho pokutovať, lebo nikto z nás nedostáva plat. Nemôžem ho poslať do kajuty, lebo… to pomyslenie sa jej vôbec nepáčilo… ho možno nakoniec budeme potrebovať.

„Udeľujem vám dôrazné pokarhanie,“ povedala.

Delostrelecký dôstojník sa zaškľabil.

„Budete to mať v záznamoch,“ dodala kapitánka.

„Keďže nevyviazneme živí -“ začal delostrelecký dôstojník.

„To je moja zodpovednosť,“ povedala kapitánka. „Môžete odísť.“

Delostrelecký dôstojník na ňu gánil.

„Keď sa dostaneme domov -“

„Ale?“ povedala kapitánka. „Odrazu si myslíte, že sa dostaneme domov?“

Do skorého večera Johnnymu vystúpila teplota na 38 stupňov a mal to, čo jeho mama volala chrípka nedeľňajšej noci. Vylihoval v príjemnej horúčave, ktorá vychádzala z pocitu, že nech sa stane čokoľvek, zajtra nepôjde do školy.

Svrbela ho zadná časť očných buliev. Pálila ho vnútorná časť lakťov.

Bolo mu povedané, že to je z toho, že všetok čas trávi pred počítačom, a nie na čerstvom vzduchu. Nejako mu to nešlo do hlavy. Nebol by čerstvý vzduch ešte horší? Ale mal skúsenosť, že choroba je vždy z toho, čo človek robil. Rodičia by zrejme boli schopní povedať, že to dostal preto, lebo bral vitamíny a teplo sa obliekal. Asi pôjde v piatok do zdravotného strediska, keďže vždy chceli, aby tam človek prišiel dostatočne chorý, aby lekári mali istotu, čo mu je.

Zdola počul televízor. Dvadsať minút strávil úvahami, či má vstať z postele a zapnúť svoj starý televízor, ale keď sa pohol, pred očami mal purpurové machule a v ušiach mu hučalo.

Ale muselo sa mu to podariť, lebo keď otvoril oči, televízor bol zapnutý a farby boli oveľa lepšie ako zvyčajne. Boli tam hlásatelia - ten černoch a ten, čo vyzeral, akoby mal okuliare pod kožou - a bolo tam štúdio, tak ako zvyčajne.

Len s tým rozdielom, že v rohu, kde bývali slová ako „Rozpočtový šok“ alebo „Európsky summit“, boli teraz slová „Vojna s Krokligátormi“. Nepočul, čo hovoria, ale obrazovka sa prepla na mapu vesmíru. Bola čierna. To bol zmysel vesmíru. Bolo to len nekonečno, obrovské a čierne s jedným bodom, ktorý bol všetkým ostatným.

Uprostred čierňavy bola jedna zavalitá červená šípka. Od kraja mapy k nej smerovalo niekoľko desiatok modrých. V rohu mapy bola fotografia muža, ktorý hovoril do telefónu.

Počkať, pomyslel si Johnny. Som si takmer istý, že s Krokligátormi nebol reportér BBC. Povedali by mi to. Zrejme tam dokonca nie je reportér CNN.

Stále nepočul zvuk, ale ani ho nepotreboval. Bolo jasné, že ľudia sa blížia k flotile.

Scéna sa zmenila. Teraz bol v zábere stan a pred ďalšou mapou stál mohutný muž.

Tentoraz naskočil zvuk. Hovoril: „… ten Johnny? Nie je to nijaký bojovník. Nie je to nijaký politik. Keď ide do tuhého, ide domov. Ujde pred povinnosťami. Ale inak je to naozaj milý chlapec…“

„To nie je pravda!“ skríkol Johnny.

„Nie?“ ozval sa hlas za ním.

Neobrátil sa hneď. Podľa zvuku hlas prichádzal z jeho stoličky. A to bolo oveľa nepravdepodobnejšie, ako že sú v televízii Krokligátori. Nikto nemohol sedieť na stoličke. Bola plná starých tričiek, kníh, tácní od večere a odpadkov. Bola tam hlboká vrstva ponožiek a možno aj stratený jahodový jogurt. Nikto tam nemohol sedieť bez špeciálneho vybavenia.

Ale bola tam kapitánka. A zdalo sa, že sa cíti ako doma.

Doteraz videl len jej tvár na obrazovke. Teraz videl, že je asi dva metre dlhá, ale dosť chudá - skôr ako tučný had s nohami než ako aligátor alebo mlok. Mala dva hrubé, ťažké páry končatín asi v polovičke a dva páry tenších hore, na sústave veľmi zložitých ramien. Väčšinu tela jej zahaľovala hnedá kombinéza; časti, ktoré trčali - hlava, všetkých osem rúk alebo nôh a väčšina chvosta -, boli žlto-bronzové a pokryté maličkými šupinami.

„Ak si zaparkovala na ceste, pani Cannocková odnaproti bude zúriť,“ Johnny počul svoj hlas. „Hnevá sa, keď môj otec necháva auto zaparkované na ceste, a to ani nemeria tisíc metrov. Takže je to halucinácia, však?“

„Pravdaže,“ povedala kapitánka. „Nie som si istá, či je skutočný vesmír a hrací vesmír prepojený inde okrem tvojej hlavy.“

„Raz som videl film, v ktorom mohli kozmické lode chodiť po celom vesmíre cez červie diery,“ povedal Johnny. „To znamená, že mám v hlave červiu dieru?“

Kapitánka pokrčila plecami, čo bol u bytosti so štyrmi rukami veľmi zaujímavý pohľad.

„Pozeraj sa,“ povedala. „Toto je veľmi pôsobivé. Predpokladám, že to budú často ukazovať.“

Ukázala na obrazovku.

Boli na nej hviezdy a bod v diaľke. Veľmi rýchlo sa zväčšoval.

„Tuším to poznám,“ povedal Johnny. Je to jedna z vašich lodí. Také máte na siedmej úrovni, nie?“

„Myslím, že na druhu už nebude dlho záležať,“ povedala kapitánka potichu.

Loď mierila preč od kamery. Jej raketové výfuky boli čoraz väčšie. Akoby bola kamera pripevnená na…

„Raketa?“ povedal Johnny ochabnuto.

Obrazovka zhasla.

Johnny myslel na mŕtvu flotilu Vesmírnych útočníkov, ako sa znovu a znovu prevracia v mrazivej prázdnote medzi hracími hviezdami.

„Nechcem o tom nič vedieť,“ povedal Johnny. „Nechcem, aby si mi hovorila, koľko Krokligátorov bolo na palube. Nechcem, aby si mi hovorila, čo sa sta -“

„Nie,“ povedala kapitánka. „Myslím, že to naozaj nechceš.“

„Nie je to moja vina! Nemôžem za to, akí sú ľudia!“

„Pravdaže nie.“

Kapitánka mala nepríjemný zvyk hovoriť rozumným hlasom.

„Útočia na nás,“ povedala. „Ľudia na nás útočia. Hoci sme sa vzdali.“

„Áno, ale vzdali ste sa mne,“ povedal Johnny. Ja som len ja. To nie je, ako keby ste sa vzdali napríklad vláde. Ja nie som dôležitý.“

„Práve naopak,“ povedala Krokligátorka, „ty si záchranca civilizácie. Len ty stojíš medzi vašim svetom a večným zabudnutím. Ty si posledná nádej.“

„Ale to nie je… skutočnosť. To sa len hovorí na začiatku hry!“

„A ty si tomu neveril?“

„Pozri, vždy je tam niečo podobné!“

„Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo?“ povedala kapitánka.

„Áno, ale v skutočnosti to nie je pravda!“

„Kto iný, ak nie ty?“

„Pozri,“ povedal Johnny. Ja som zachránil ľudstvo. V hre. Už na nás neútočia Krokligátori. Ľudia to musia hrať celé hodiny, aby nejakých našli.“

Kapitánka sa usmiala. Pokrčenie plecami bolo pôsobivé. Ale kapitánkine ústa mali pol metra.

„Vy ľudia ste zvláštni,“ povedala. „Ste bojachtiví. Ale vymýšľate pravidlá! Vojnové pravidlá!“

„Hm. Myslím, že nie vždy všetky tie pravidlá dodržiavame,“ povedal Johnny.

Ďalšie pokrčenie štyrmi plecami.

„Záleží na tom? Už len to, že ste vymysleli také pravidlá… Myslíte si, že všetko je hra.“

Kapitánka vybrala z vrecka kombinézy kúsok strieborného papiera.

„Vaši útočníci nás pripravili o potravu. Takže podlá vašich pravidiel,“ povedala, „musím žiadať toto: pätnásť ton lisovaného pšeničného extraktu upraveného cukrózou; desaťtisíc litrov studenej hovädzej laktácie; dvadsaťpäť ton pečeného hovädzieho extraktu obsahujúceho grilované hovädzie mäso a stopové zložky, spolu so sekanými a opekanými hľuzami a opekanými krúžkami zeleniny obalenými kukuričným extraktom; jednu tonu drvených horčičných semiačok zmiešaných s vodou a povolenými prísadami; tri tony lúpaných kukuričných jadier obalených laktickou deriváciou; desaťtisíc litrov zafarbenej vody obsahujúcej cukrózu a stopové prvky; pätnásť ton pripraveného a fermentovaného pšeničného výťažku v zeleninovej šťave; tisíc ton kyslej laktickej kyseliny ochutenej ovocným extraktom. Denne. Ďakujem.“

„Prosím?“

„Potrava vašich bojovníkov,“ vysvetlila kapitánka.

„Nevyzerá to ako potrava.“

„Máš pravdu,“ povedala kapitánka. Je v nej strašne málo zeleniny a nebezpečne veľa karbohydrátov a nasýtených tukov. Ale vyzerá to tak, že to ješ.“

„Ja? Ja ani neviem, čo to je! Čo sú to lisované pšeničné výťažky upravené cukrózou?“

„Na škatuli je napísané vločky,“ povedala kapitánka.

„Kyslá laktická kyselina?“

„Mal si banánový jogurt.“

Johnny hýbal perami a pokúšal sa to pochopiť.

„Grilované hovädzie mäso a to všetko?“

„Hamburger a hranolčeky s opekanými cibuľovými krúžkami.“

Johnny sa pokúsil posadiť.

„Chceš povedať, že musím ísť do obchodu a nakúpiť Jumboburgery pre celú mimozemskú kozmickú flotilu?“

„Nie celkom.“

„To dúfam -“

„Moja vedúca inžinierka chce vedierko pečenej kuraciny.“

„Čo väčšinou jedávajú Krokligátori?“

„Normálne jeme vodnú burinu. Obsahuje dokonalú rovnováhu vitamínov, minerálov a stopových prvkov, ktorá zabezpečuje zdravý rast šupín a hrebienka.“

„Tak prečo -“

„Ale, ako by si povedal ty, chutí to ako hovienka.“

„Aha.“

Kapitánka vstala. Bol to prekrásny pohyb. Krokligátorské telo nemalo okrem lakťov a kolien žiadne uhly; zdalo sa, že sa môže ohnúť, kam len chce.

„A teraz sa musím vrátiť,“ povedala. „Dúfam, že tvoj útok mikróbov sa čoskoro skončí. Kiežby sa dal tak ľahko vyliečiť aj môj útok ľudí.“

„Prečo aj vy nebojujete?“ spýtal sa Johnny. „Viem, že môžete.“

„Nie. Mýliš sa. Vzdali sme sa.“

„Áno, ale -“

„Nebudeme strieľať na ľudské lode. Skôr či neskôr to musí prestať. Radšej utečieme. Niekto nám dal predsa priepustku.“

Najhoršie bolo, že nezvýšila hlas ani ho z ničoho neobviňovala. Len vyslovovala tvrdenia. Veľké, strašné tvrdenia.

„Tak dobre,“ povedal Johnny bezfarebným hlasom, „ale viem, že to nie je skutočnosť. Mám chrípku. Pri chrípke bývajú mierne halucinácie. To vie každý. Pamätám si, že som bol raz chorý a všetky zajačiky na tapete sa roztancovali. Toto je podobné. Ty o tom nemôžeš nič vedieť. Si len v mojej hlave.“

„Aký je v tom rozdiel?“ povedala kapitánka. Vykročila von cez stenu a potom strčila hlavu naspäť do izby.

„Nezabúdaj,“ povedala, „iba ty môžeš zachrániť ľudstvo.“

„Už som povedal, že som -“

„Krokligátor je iba ľudské meno,“ povedala kapitánka. „Už si niekedy rozmýšľal, aké je krokligátorské meno pre Krokligátorov?“

Musel spať, ale nič sa mu nesnívalo. Zobudil sa uprostred popoludnia.

Na oblohe jasne žiarila obrovská guľa rozžeraveného nukleárneho ohňa, zohriatá na milión stupňov.

Dom bol prázdny. Mama mu nechala tácňu s raňajkami, čiže dala dokopy nové vrecko s vločkami, lyžičku, misku a lístok s nápisom „Mlieko je v chladničke“. Na spodok lístka napísala svoje telefónne číslo do práce. Aj tak ho poznal, ale ona občas telefónne číslo používala, ako iní ľudia používajú leukoplast.

Otvoril vrecko a zašmátral v ňom. Mimozemšťan bol v malom papierovom vrecúšku. Bol žltý a v podstate trochu vyzeral ako kapitánka, keď človek takmer zatvoril oči.

Bezcieľne sa túlal po izbách. V strede dňa nebolo v televízii nikdy nič poriadne. Len samé ženské, ktoré vysedúvajú na pohovkách a rozprávajú sa. Vyzrel na cestu, len pre prípad, že by tam naozaj bola skoro kilometrová spálenina od výfuku rakety. A potom sa vrátil hore, sadol si a pozeral na tichý počítač.

Dobre.

Tak… zapnúť. A je tu hra. Pomyslenie, že má teraz hrať, mu pripadalo neznesiteľné.

Na druhej strane, bol deň, takže väčšina ľudí je v škole alebo aspoň niekde zalezená. Johnny si nebol celkom istý, ako je to s hracím časom a reálnym časom, ale že by útoky prestali, keď ľudia musia ísť do školy? Nie, pravdepodobne to ľudia hrajú v Amerike, Austrálii alebo niekde inde.

Okrem toho, keď človek umrel v spánku, zobudil sa, takže čo sa teraz stane, ak umrie, keď je hore?

Ale Krokligátorov tam práve niekto vraždil. Alebo tu.

Od kapitánky bolo hlúpe, že neopätovala paľbu.

Jeho ruka zapla počítač bez toho, že by si to jeho myseľ poriadne uvedomila.

Zjavilo sa logo hry. Spustila sa hudba. Na obrazovke sa rozvinula stará známa správa. Poznal ju naspamäť. Záchranca civilizácie. Večné zabudnutie.

Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo.

Kto iný, ak nie ty?

Zažmurkal. Správa sa v hornej časti obrazovky zvinula. Nemohol si vymyslieť ten posledný riadok navyše… alebo áno?

A potom staré známe hviezdy.

Nedotkol sa klávesnice ani joysticka. Nebol si istý, ktorým smerom by mal ísť. Celkovo sa zdalo najlepšie rovno. Celé hodiny.

Pozrel na hodiny. Práve odbili štyri. Ľudia už budú doma zo školy. Budú pozerať Protinožcov, Kyslé jabĺčka a Mesačné jazierka. Bigmac bude pozerať s otvorenými ústami na svojho brata. Sadlo bude pozerať a zároveň sa bude pokúšať olúpiť ďalšieho úbohého autora počítačových hier o zaslúženú odmenu. Antirapper tomu pravdepodobne nebude venovať veľa pozornosti; televízor bude zapnutý, keď si bude robiť domáce úlohy. Antirapper si vždy robil domáce úlohy, keď sa vrátil zo školy, a nevenoval pozornosť ničomu inému, kým s nimi nebol spokojný. Ale všetci pozerali Protinožcov.

Dnes s výnimkou Johnnyho.

Bol na to neurčito hrdý. Televízor bol vypnutý. Mal inú robotu.

Niekedy počas posledných desiatich minút dospel k rozhodnutiu. Nebol si celkom istý, aké to bolo rozhodnutie, ale dospel k nemu. Takže na to musí prísť. Nech je to čokoľvek.

Išiel do kúpeľne a skúsil to s teplomerom. Bol to elektronický teplomer, ktorý jeho mama objednala z katalógu, a ukazoval aj čas. Všetko v tom katalógu malo vstavané digitálne hodinky. Dokonca aj golfový dáždnik, ktorý slúžil aj ako príručný piknikový stolík. Dokonca aj prístroj na odstraňovanie chuchvalcov z ponožiek.

„Bez hodiniek ani na krok,“ zamrmlal Johnny a na požadovaných dvadsať sekúnd si strčil do úst teplomer.

Mal 16:04.

Nečudo, že mu bolo zima.

Vrátil sa do postele s teplomerom v ústach a znovu pozrel na obrazovku.

Stále len hviezdy.

Ostatní teraz pravdepodobne budú v obchodnom dome, len ak Antirapper nechce dostať za domáce úlohy plný počet bodov. Túlajú sa. Čakajú, kým sa skonči ďalší deň.

Zaškúlil na teplomer. Ukazoval 16:07.

Na obrazovke boli stále len hviezdy…

Pečená kuracina vo vesmíre

Zobudil sa. Nos mu pošteklil známy pach kozmickej lode. Pozrel na prístrojovú dosku. Už si na to trochu zvykal.

No dobre. Takže je znovu v skutočnom živote. Keď sa vráti… keď sa vráti… Bude sa musieť porozprávať so zdravotníkmi o tomto zvláštnom opakujúcom sa sne, v ktorom je chlapcom v -

Nie! pomyslel si. Ja som ja. Nie pilot v počítačovej hre! Ak začnem takto rozmýšľať, potom naozaj umriem! Musím si dávať pozor!

Potom si na obrazovke všimol ďalšie lode. Samozrejme, ešte bol od flotily ďaleko. Ale za ním boli úhľadne, v konvoji, rozostavené tri ďalšie lode. Boli väčšie a tučnejšie ako jeho loď a, pokiaľ to bolo vo vesmíre možné, zdalo sa, že sa skôr prevaľujú, ako letia.

Stlačil komunikačný gombík. Na obrazovke sa zjavila guľatá tvár.

„Sadlo?“

„Johnny?“

„Čo robíš v mojej hlave?“

Sadlo na obrazovke sa poobzeral.

„No, podľa toho štítka prinitovaného na prístrojovej onej riadim ľahký tanker tretej triedy. Fíha! Takto to normálne vyzerá v tvojej hlave?“

„Nie som si istý,“ povedal Johnny. Vedľa komunikačnej obrazovky bol ďalší spínač s nápisom „Konferencia“. Mal pocit, že vie, na čo to je.

A keď ho stlačil, Sadlova tvár sa posunula do horného ľavého rohu obrazovky. V protiľahlom rohu sa zjavila Antirapperova tvár a nad ňou Johnnyho hlava. Druhý roh zostal prázdny.

Johnny poklepal po gombíku.

„Bigmac?“ povedal. „Antirapper?“

Na prázdnom mieste sa zjavila Bigmacova tvár. Zdalo sa, že si utiera ústa.

„Kontroloval si náklad?“ povedal Johnny sarkasticky.

„Je to plné hamburgerov!“ povedal Bigmac hlasom dobrého mnícha, ktorý práve prišiel do neba a zistil, že všetky telesné hriechy sú vlastne povolené. „Celé škatule hamburgerov! Milióny! S hranolčekmi. A tu sa spomína vedierko pečenej kuraciny.“

„Na tejto nástenke je napísané,“ povedal Antirapper, „že riadim kopu pripravených kukuričných a pšeničných produktov. Mám sa ísť pozrieť, čo to je?“

„Dobre,“ povedal Johnny. „To znamená, že ty riadiš mliečny tanker, Sadlo.“

„Hm. Správne. Bigmac dostane hamburgery a Sadlo len mlieko,“ nariekal Sadlo.

Znovu sa zjavila Antirapperova tvár.

„Tam vzadu sú najmä ovsené vločky,“ povedal. „V gigantických-jumbo-mega-civilizačných škatuliach.“

„Potom by mal Bigmac priviesť svoju loď medzi teba a Sadla,“ povedal Johnny energicky. „Nemôžeme riskovať zrážku.“

„Tresk, prásk, BUUUUM!“ povedal Bigmac.

„Budeme si to pamätať, keď sa zobudíme?“ povedal Sadlo.

„A to už ako?“ povedal Antirapper. „Veď my nesnívame.“

„Dobre. Dobre. Hm. Tak budeme si to pamätať, keď sa zobudí on?“

„Nemyslím. Myslím, že sme tu len ako projekcie z jeho podvedomia,“ povedal Antirapper. Jemu sa o nás len sníva.“

„Chceš povedať, že nie sme skutoční?“ povedal Bigmac.

„Ani ja si nie som istý, či som skutočný,“ povedal Johnny.

„Zdá sa to skutočné,“ povedal Sadlo. „Aj to tak páchne.“

„Chutí to ako skutočné,“ povedal Bigmac.

„Vyzerá to ako skutočné,“ povedal Antirapper. „Ale on si len predstavuje, že sme tu. V skutočnosti to nie sme my. To sme len my v jeho hlave.“

Mňa sa nepýtaj, pomyslel si Johnny. Ty si bol v tomto vždy najlepší.

„A práve som vypočítal,“ povedal Antirapper, „že keby sme poslali vrchnáky z každej škatule, ktorú tu máme, získame šesťtisíc sád rajníc, však? A dvadsaťtisíc kníh futbalových nálepiek a päťdesiatsedemtisíc šancí vyhrať štýlový päťdverový Ford Sierra.“

Štyri lode sa šinuli smerom k vzdialenej flotile. Johnnyho kozmická loď mohla ľahko predbehnúť tankery, takže ich obletoval v širokých kruhoch a pozoroval obrazovku radara.

Zo Sadlovho tankera sa z času na čas ozýval šramot a škvrčanie. Pokúšal sa rozobrať počítač, pre prípad, že by tam boli nejaké inovácie, ktoré by si Johnny mohol pamätať, keď sa zobudí.

Na obrazovke sa zjavili lode. Veľký bod flotily a na okrajoch obrazovky zelené body hráčov.

Čosi mu zišlo na um.

„Antirapper?“

„Hm?“

„Majú tie vaše stroje delá?“

„Ehm… ako vyzerajú?“

„Na riadiacej páke je pravdepodobne červený gombík.“

„Na mojom nie je.“

„A čo ty, Sadlo? Bigmac?“

„Nie.“

„Ktorá je riadiaca páka?“ povedal Bigmac.

„To je tá vec, ktorou kormidluješ.“

„Hej, utri z nej horčicu a pozri sa,“ povedal Antirapper.

„Nič tu nie je,“ povedal Bigmac.

Neozbrojení, pomyslel si Johnny. A pomalí. Jeden zásah raketou, a Sadlo bude sedieť v najväčšom syre vo vesmíre. Čo sa stane ľuďom v mojich snoch?

Prečo sa to vždy pokazí?

„Pôjdem vpredu,“ povedal a stlačil tlačidlo Rýchlo.

Na krokligátorskú flotilu útočili traja hráči. Čoskoro zostali dvaja; Johnny mal celú cestu jedného v zameriavači, cez dymový kruh sa vyhol výbuchu a zamieril k ďalšiemu útočníkovi tak rýchlo, že bol tesne za vlastnou raketou.

Loď išla po kapitánkinej lodi a hráč nevenoval pozornosť radaru. Ďalší výbuch, tesne za Johnnyho chrbtom, a Johnny už hľadal tretieho hráča.

Johnny si uvedomil, že nad tým nerozmýšľa. Všetku prácu robili jeho oči a ruky. Len to všetko znútra pozoroval.

Tretí hráč zbadal tankery. Loď ho uvidela, obrátila sa a podarilo sa jej vypáliť niekoľko striel.

Nie. Johnnyho myseľ pracovala ako stroj, zvažovala rýchlosť a vzdialenosť…

Cítil, ako pod ním poskočila loď, ale držal ju pevne, až kým sa nezačalo zameriavanie.

Potom zatlačil palec, kým mu pípanie neoznámilo, že už nemá čo strieľať.

Po chvíli sa červená hmla rozptýlila. Cítil, ako sa mu do mozgu znovu vkrádajú myšlienky. Pohybovali sa pomaly, neboli si isté, kde sú, ako ľudia, ktorí sa vracajú do zbombardovaného mesta, prehrabujú sa v troskách a pokúšajú sa nájsť staré známe tvary.

V ústach mal kovovú chuť. Bolel ho lakeť - počas obratu si ho zrejme o niečo udrel.

Pomyslel si: Nečudo, že vymýšľame pravidlá. Kapitánka si myslí, že je to zvláštne, ale my nie. My vieme, akí by sme boli, keby sme nemali pravidlá.

Vedľa komunikačnej obrazovky zablikalo svetlo. Niekto sa s ním chcel rozprávať. Prepol spínač.

Zjavila sa kapitánkina tvár.

„Ach, Johnny. Aká účinná technika.“

„Áno. Ale musel som -“

„Samozrejme. A vidím, že si si priviedol priateľov.“

„Povedala si, že potrebujete potravu.“

„Teraz jej potrebujeme ešte viac. Posledný útok bol krutý.“

„Vôbec nestrieľate?“

„Nie. Nezabúdaj, že sme sa vzdali. Okrem toho sa nesmieme zastaviť. Aspoň niektorí z nás dôjdu k Hranici.“

„K Hranici?“ povedal Johnny. „Myslel som si, že idete k planéte.“

„Najprv musíme prekročiť Hranicu. Za Hranicou budeme v bezpečí. Ani ty za nami nebudeš môcť ísť. Ak budeme bojovať, všetci zomrieme. Ak utečieme, niektorí z nás prežijú.“

„Myslím, že ľudia takto rozmýšľať nevedia,“ povedal Johnny. Pozrel von z pilotnej kabíny. Tankery sa približovali.

„Ste cicavce. Rýchle. Teplokrvné. My sme obojživelníky. Studenokrvné. Pomalé. Logické. Niektorí z nás sa tam dostanú. Rýchlo sa rozmnožujeme. Nám to dáva zmysel. Mne to dáva zmysel.“

Kapitánkin obraz sa posunul do rohu obrazovky. Sadlo, Bigmac a Antirapper sa zjavili v zostávajúcich troch štvrtinách.

„To bola nádherná streľba,“ povedal Bigmac. „Keď budem v armáde -“

„Mám na obrazovke žabu,“ povedal Sadlo.

„To je kapitánka,“ povedal Johnny.

„Velí im žena?“ povedal Antirapper.

„Nečudo, že mimozemšťania stále prehrávajú,“ povedal Sadlo. „Mal by si vidieť bok auta mojej mamy.“

„Hm. Myslím, že ťa počuje. Nepoužívaj sexistické výrazy,“ povedal Johnny.

Kapitánka sa usmiala.

„Pozývam tvojich druhov, aby vyložili svoj dlho očakávaný náklad,“ povedala.

Napokon prišli na to, ako to urobiť. Celý stred tankerov sa uvoľnil ako jedna časť. Malé krokligátorské lode, v podstate len sedadlo, pilotná bublina a motor, ich dostrkali do lodných priestorov väčších lodí. Bez nich z tankerov zostala len pilotná kabína, motor a veľká prázdna sústava nosníkov.

Johnny pozoroval, ako nádrž z Antirapperovej lode pomaly prechádza cez otvor kapitánkinej lode.

„Hm… keď, no… keď ich budete sypať z vrecka,“ povedal, „a niečo vám vypadne do misky… je to len taký vtip. Nie je to náročky.“

„Ďakujem.“

„Keby ste si nechali všetky vrchnáky zo škatuliek, pravdepodobne by ste vyhrali Ford Sierru,“ povedal Antirapper. Hlas sa mu jemne zachvel, keď sa pokúšal hovoriť ako niekto, kto sa rozpráva s mimozemšťanmi každý deň. „Mohli by vám uverejniť fotografiu v časopise Svet súťaží,“ dodal.

„To by bolo veľmi užitočné. Niektoré chodby na tejto lodi sú veľmi dlhé.“

„Neblázni,“ povedal Bigmac. „Tomu by - tej by nikdy nepredali náhradné pneumatiky.“

„Naozaj? V tom prípade sa budeme musieť pokúsiť o šesťtisíc sád rajníc,“ povedala kapitánka.

„Ako sa dostaneme naspäť?“ povedal Sadlo.

„Ako ste sa sem dostali?“

Sadlo pokrčil plecami.

„Ako sme sa sem dostali?“ povedal. „V jednej minúte som bol… som bol… a potom som bol tu. Potom sme boli tu.“

„Keď už o tom hovoríme, odkiaľ sa vzalo všetko to mlieko a burgery?“ povedal Bigmac.

„To je v poriadku,“ povedal Antirapper. „Hovoril som ti to. My tu v skutočnosti nie sme. Sme len úzkostné projekcie. Čítal som o tom v jednej knihe.“

„To je teda úľava,“ povedal Sadlo. „Dobre vedieť, keď si bilión kilometrov vo vesmíre. Ozaj… tak ako sa dostaneme naspäť?“

„Neviem,“ povedal Johnny. „Zvyčajne to robím tak, že zomriem.“

„Existuje aj nejaký iný spôsob?“ povedal Antirapper po dlhej prestávke.

„Myslím, že pre mňa nie. Toto je hrací vesmír. Ale vy zrejme môžete odletieť. Nie som si celkom istý, či sa vám môže niečo stať. Vy nehráte… myslím vo svojich hlavách.“

„Tak -“ začal Sadlo.

„Ale na vašom mieste by som vypadol čím skôr,“ povedal Johnny. „Kým neprídu nejakí hráči.“

„Zostali by sme a pomohli ti,“ povedal Sadlo, „ale ako vidíš, na týchto strojoch nie sú delá.“

Pôsobil ustarostené.

„Jasné. Bolo od mňa hlúpe, že som nijaké nevysníval,“ povedal Johnny vľúdne.

„Antirapper má možno pravdu a sme len v tvojej hlave,“ povedal Sadlo. „Ale predpokladám, že ani ľudia v snoch nechcú zomrieť.“

„Dobre.“

„Budeš zajtra v škole?“

„Možno.“

„Dobre. Tak teda… čau.“

„Ahoj.“

„Ty tu zostaneš, Johnny?“ povedal Antirapper úzkostlivo.

„Pokúsim sa.“

„Len to tým mimozemšťanom pekne ukáž, kamoš!“ povedal Bigmac, keď sa tankery obrátili.

Johnny ešte počul, ako sa rozprávajú, keď tri lode zrýchlili a vyrazili preč.

„To si pohnojil, Bigmac. Johnny je na strane mimozemšťanov!“

„Čože? Chceš povedať, že sú na našej strane?“

„Nie, sú na svojej strane. A on tiež.“

„Tak na čiej strane sme potom my?“

„My sme na jeho strane.“

„Aha. Dobre. Hm. Antirapper?“

„Čo je?“

„Tak kto je na našej strane?“

„Hm? Myslím, že on.“

„A je vôbec niekto na druhej strane?“

Z lodí sa stali body na radare a potom zmizli z okraja obrazovky.

Kam, to Johnny netušil.

Možno som si želal, aby tu boli, alebo som si ich vysníval, alebo také čosi. Ale už to nesmiem urobiť. Možno tu v skutočnosti nie sú, ale nechcem vidieť svojich priateľov umierať. Nechcem nikoho vidieť umierať.

Aspoň, že som na svojej strane.

Prešiel pohľadom po oblohe. Po chvíli kapitánka povedala: „Neodchádzaš?“

„Ešte nie.“

„Chceš povedať, kým neumrieš.“

Johnny pokrčil plecami.

„Je to jediná cesta von,“ povedal. „Bojovať, kým neumrieš. Tak to chodí vo všetkých hrách. Len dúfaš, že sa vždy dostaneš o kúsok ďalej.“

Na obrazovke stále nebolo viacej útočníkov. Flotila vyzerala, akoby sa nehýbala, ale nabrala slušnú rýchlosť. Každá sekunda ju odnášala preč z hracieho vesmíru. Každá sekunda znamenala, že čoraz menej hráčov bude mať dosť trpezlivosti alebo rozhodnosti, aby sa ju vybrali hľadať.

Dal si trochu tej strašnej výživnej polievky.

„Johnny?“

„Áno?“

„Tuším som ťa pred časom rozčúlila, keď som naznačila, že ľudia sú krvilační a nebezpeční.“

„No. Áno. Trochu.

„V tom prípade… by som ti rada povedala… že som ti vďačná.“

„Nerozumiem.“

„Že si na našej strane.“

„Áno, ale ja nie som krvilačný.“

„Tak potom pred chvíľou musel tvoju loď riadiť niekto iný.“

„Nie. Ťažko sa to vysvetľuje,“ povedal Johnny. Najprv by to musel vedieť vysvetliť sám sebe.

„Mám prejsť na menej znepokojujúcu tému?“

„Nemusíš,“ povedal Johnny. „Ale ty tu velíš. Určite máš robotu.“

„Ale, kozmické lode letia samy,“ povedala kapitánka. „Idú, až kým na niečo nenarazia. Niet tu veľmi čo robiť. Ošetriť zranených a podobne. Málokedy mám šancu porozprávať sa s človekom. Takže… Čo je sexistické?“

„Prosím?“

„Použil si to slovo.“

„Aha. No, znamená to len toľko, že by sme sa mali k ľudom správať ako k ľudom… a nepredpokladať, že dievčatá niektoré veci nemôžu robiť. Rozprávali nám o tom v škole. Je veľa vecí, ktoré dievčatá nemôžu robiť, ale musíme predstierať, že môžu, aby ich viaceré robiť mohli. A to je vlastne všetko.“

„Takže zrejme existujú veci, ktoré nemôžu robiť chlapci.“

„No, áno. Ale to sú len dievčenské veci,“ povedal Johnny. „No z niektorých dievčat sa stanú inžinierky a podobne, takže ak chcú, môžu robiť poriadne veci.“

„Môžu prekročiť rodové obmedzenia. Dokonca prekonať druhé pohlavie. Áno. U nás je to také isté. Niektorí jedinci prejavujú túžbu po úspechu, ktorá vyvoláva úctu, túžbu po kariére v oblasti, o ktorej sa tradične nepredpokladá, že sa hodí k ich pohlaviu.“

„Ako ty, však?“ povedal Johnny.

„Myslela som na delostreleckého dôstojníka.“

„Ale veď on je muž - chcem povedať samec.“

„Áno. Krokligátorskí bojovníci sú tradične samice. Majú väčšie nadanie na boj. Naše predkyne museli bojovať, aby ochránili vodnú plochu s mláďatami. Samce nebojujú. Ale v jeho prípade - „

Na radare sa zjavila škvrnka.

Johnny položil pohár a sústredene ju pozoroval.

Hráči zvyčajne mierili rovno k flotile. Tento nie. Vzniesol sa k okraju obrazovky, zostal tam a udržiaval tempo s krokligátorskými loďami

Po chvíli sa z rovnakého smeru vynoril ďalší bod a približoval sa.

Tento aspoň vyzeral ako ďalší hráč.

Johnny mal vzadu v mozgu nepeknú rovnicu. Týkala sa rakiet. V Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo bolo na jednu úroveň šesť rakiet. Keď ste ich vystrieľali, bol koniec. Takže čím dlhšie zostával nažive, tým menej mal čím bojovať. No každý útočiaci hráč bude mať šesť rakiet. On ich teraz bude mať len štyri. Keď sa mu minú, zostanú len delá. Jedna raketa na správnom mieste by ho vyhodila do vzduchu. Za týchto okolností bolo takmer isté, že prehrá.

Útočník sa priblížil. Ale Johnny zistil, že sa pohľadom vracia k bodu na okraji obrazovky. Bod vyzeral akosi ostražito, ako žralok, ktorý sleduje deravú nafukovačku.

Zapol komunikačné zariadenie.

„Útočiaca loď! Útočiaca loď! Ihneď zastav!“

Nemôže rozprávať, pomyslel si Johnny. Je to len hráč, nie je v hre. Nemôže rozprávať a nemôže počúvať.

Zistil, že automaticky namieril raketu na približujúci sa bod. Ale to nemohol byť jediný spôsob. Skôr či neskôr človek musel začať rozprávať, ak len preto, že už nemal čo hádzať.

Útočník odpálil raketu. Preletela okolo Johnnyho a mierila do prázdneho vesmíru.

Nie je skutočný, pomyslel si Johnny. Musíš si myslieť, že nie je skutočný. Inak to nemôžeš urobiť.

„Útočiaca loď! Toto je tvoja posledná šanca! Počúvaj, myslím to vážne!“

Stlačil gombík. Loď sa jemne zachvela, keď z nej vyletela raketa. Útočník sa pohyboval rýchlo. Aj raketa. Stretli sa a premenili sa na rastúci červený oblak. Prešiel cez Johnnyho loď ako dymový krúžok.

Niekto niekde žmurkal na svoju obrazovku a pravdepodobne nadával. Johnny aspoň dúfal, že je to tak. Bod bol stále na okraji obrazovky. Znervózňoval ho ako svrbenie na mieste, ktoré si nemôže poškriabať. Lebo takto sa hrať nemalo. Človek zbadal nejakých mimozemšťanov a vystrelil na nich. O tom mala byť táto hra.

Z číhania v diaľke a pozorovania bol neistý. Vyzeralo to ako čosi, čo by robili ľudia, keby… no…

Kapitánka sedela za stolom a pozorovala veľkú obrazovku. Prežúvala. Hocičo bolo lepšie ako vodná burina, dokonca - pozrela na obal - dokonca aj pocukrované vločky v studenej hovädzej laktácii. Sladké a chrumkavé, ale so zvláštnymi tvrdými kúskami v…

Vložila si do úst pazúr a šmátrala medzi zubami, kým nenašla nepríjemný predmet.

Vytiahla ho a pozrela naň.

Bolo to zelené a malo to štyri ruky. Väčšina z nich držala akúsi zbraň.

Znovu rozmýšľala, čo sú tieto veci zač. Hlavný lekár sa domnieval, že je to nejaký hmyz, ktorý napadol zdroje potravín. Medzi posádkou sa vyskytla teória, že to má niečo spoločné s náboženstvom. Že by obety potravinovým bohom?

Opatrne to položila na jednu stranu stola. Pomyslela si, že v červenom svetle to trochu pripomína delostreleckého dôstojníka.

Potom otvorila malú klietku vedľa misky a vypustila svoje vtáky.

Medzi vzdialenými predkami Krokligátorov boli tvory, ktoré pripomínali aligátorov, a niektoré ich zvyky sa zachovali dodnes. Kapitánka otvorila ústa dokorán a spodné a vrchné sánky sa od seba oddelili spôsobom, ktorý by človeku vohnal do očí slzy.

Vtáky naskákali do úst a začali jej čistiť zuby. Jeden z nich našiel kúsoček umelej laserovej pušky.

Striehnuca loď sa pohybovala, stále sa držala vo veľkej vzdialenosti, opisovala okolo flotily široký kruh. Pozorovala príchod ešte jedného útočníka; Johnny sa ho musel zbaviť raketou a niekoľkými výstrelmi, hoci blikajúce červené svetlo na prístrojovej doske naznačovalo, že niekde niečo prestalo fungovať. Pravdepodobne zase tie sekundárne pumpy.

Zistil, že stále obracia loď tak, aby mal vzdialený bod pred sebou.

„Johnny?“

Bola to kapitánka.

„Áno? Pozoruješ ju?“

„Áno. Pohybuje sa medzi nami a Hranicou. Teraz je v našej priamej letovej línii.“

„Nemôžete okolo nej nejako prekĺznuť?“

„Vo flotile je viac ako tristo lodí. To by bolo asi ťažké.“

„Zdá sa, že na niečo čaká. Ja… risknem to a pôjdem sa tam pozrieť.“

Predbehol flotilu a letel pred ňou k vzdialenému bodu.

Nepokúsila sa mu uhnúť z cesty.

Bola to presne taká kozmická loď, akú mal aj on. Vlastne… bola to jeho kozmická loď. Koniec koncov, v celej hre bola len jedna kozmická loď, tá, na ktorej letel zachrániť ľudstvo. Všetci leteli na tej istej… v istom zmysle.

Visela na hviezdnom pozadí bez života ako Vesmírny útočník. Johnny sa trochu priblížil, kým nevidel pilotnú kabínu a dokonca tvar hlavy vnútri. Mala na sebe prilbu. Všetci ju mali - bolo to na obale škatule. V kozmickej lodi sa nosila prilba. Nevedel prečo. Možno si dizajnéri mysleli, že pri vyberaní zákrut by človek mohol vypadnúť.

Znovu vyskúšal komunikačné zariadenie.

„Haló? Počuješ ma?“

Počul len sykot vesmíru v pozadí.

„Určite ma počuješ. Cítim to.“

Prilba veľkosti kvapôčky sa k nemu obrátila. Cez dymové sklo prilby sa nedalo vidieť viac ako zvonku cez slnečné okuliare, ale vedel, že naňho niekto pozerá.

„Na čo čakáš?“ povedal Johnny. „Pozri, viem, že ma počuješ, nechcem -“

Loď s hukotom ožila. Zrýchlila smerom k prichádzajúcej flotile na dvoch kopijach modrého svetla.

Johnny v duchu zahrešil a nakopol motory. Nemal šancu predbehnúť útočníka. Mal priamy štart a najvyššia rýchlosť kozmického bombardéra bola najvyššia rýchlosť kozmického bombardéra.

Bol tesne mimo dostrelu. Hnal sa za ním.

Vpredu videl, ako niektoré veľké hlavné lode flotily nešikovne manévrujú, uhýbajú z cesty. Pomaly sa rozťahovali, usilovali sa vyhnúť vzájomnej zrážke. Spredu to vyzeralo ako pohľad na roztvárajúce sa lupienky kvetu.

Útočník dorazil do stredu flotily. Potom sa jemne prevalil a vystrelil šesť rakiet, jednu za druhou. O chvíľu vybuchli dva z malých krokligátorských bombardérov a jedna z väčších lodí sa pri zásahu rozkrútila.

Útočník už mieril k ďalšiemu bombardéru. Johnny musel uznať - bol to krásny let. Nikdy predtým si neuvedomil, ako zle väčšina hráčov lieta. Leteli ako ľudia, ktorí žijú na zemi - sprava doľava a hore a dole, dreveno. Naozaj ako niekto, kto pohybuje niečím na obrazovke.

Ale útočník sa prevalil a skrútil ako letiaca lastovička. A pri každom obrate sa pod jeho zbraňami ocitla ďalšia krokligátorská loď. Aj keby strieľali, nezasiahli by ho, iba ak náhodou. Robil piruety.

Na obrazovke sa zjavila kapitánkina tvár.

„Musíš to zastaviť!“

„Robím, čo môžem! Robím, čo môžem! Nemysli si, že nerobím, čo môžem!“

Útočník sa obrátil. Johnny si nemyslel, že kozmická loď môže spraviť šmyk, ale táto ho urobila. Len na okamih zastavila, keď jej prúdové motory spomalili, a potom zrýchlila tou istou cestou, ktorou prišla.

Rovno do jeho výhľadu.

„Počúvaj, stoj!“ kričal. Mal pripravenú raketu. Načo sa namáhať a kričať? Hráči nepočujú, iba vidia hru na obrazovke -

„Kto si?“

Bol to veľmi jasný hlas a veľmi ľudský. Kapitánka hovorila, akoby sa naučila jazyk z knihy, ale tento hlas bol hlasom, ktorý niekto naozaj používal, odkedy mal asi rok.

„Počuješ ma!“

„Prac sa mi z cesty, idiot!“

Dvaja piloti na seba pozerali cez vzdialenosť, ktorá sa veľmi rýchlo zmenšovala.

Už som ho počul, pomyslel si Johnny. Ten hlas. Počuť v ňom všetky dôrazy…

Vlastne sa nezrazili. Ozval sa len škrabot, keď sa lode odreli po celej dĺžke, odtrhli si krídelká, roztrhli nádrže a potom opito odkrúžili.

Prístrojová doska pred Johnnym sa premenila na zmätok červených svetiel. Po pilotnej kabíne sa preháňal praskot.

„Idiot!“ skríkla vysielačka.

„To je v poriadku,“ povedal Johnny nástojčivo. „Práve si sa prebudila -“

Jeho loď vybuchla.

Temná veža

Podľa teplomera bolo 16:34•. V hracom vesmíre bol iný čas.

Bez ohľadu na to, ako často človek zomrel, nikdy si na to nezvykol. Nebolo to tak, že by sa to cvikom zlepš -

Počula ho. Vnútri hry.

Posadil sa.

Krokligátori sú vnútri hry preto, lebo je to ich svet. Sadlo a ostatní v nej v skutočnosti neboli; bol si istý, že si ich len vysníval, lebo potreboval niekoho na pilotovanie tankerov s potravinami.

Ale ju počul u Patela. Ten zvonivý, ostrý hlas, z ktorého bolo nad slnko jasnejšie, že jeho majiteľka si myslí, že každý na celom svete je zaostalý a treba sa s ním rozprávať ako s dieťaťom alebo cudzincom.

Na prázdnej obrazovke sa dopredu valil prázdny vesmír.

Musí ju nájsť. Bez ohľadu na ostatné dôvody, nikomu, kto takto lieta, by sa nemalo dovoliť, aby sa priblížil ku Krokligátorom.

Sadlo pravdepodobne vie, kto to je.

Keď sa postavil, zistil, že sa okolo neho pohybuje izba. Pomyslel si, že je asi naozaj chorý. Nečudo. Vzhľadom na ťažké časy, hlúpu školu, rodičov, ktorí sa usilujú byť priateľskí, a ešte aj vzhľadom na povinnosť zachraňovať celú mimozemskú rasu namiesto poriadneho spánku to vôbec nebolo prekvapujúce.

Došiel do haly, zdvihol z vidlice telefón a zobral si ho do izby. Práve vytiahol anténu, keď zazvonil.

„Hm, haló - Blackbury-dva-tri-deväť-deväť-osem-nula-kto-je-to-prosím?“

„To si ty? To som ja.“

„Aha. Ahoj, Sadlo.“

„Čo si chorý?“

„Mám chrípku. Počúvaj, Sadlo -“

„Videl si dnes noviny?“

„Nie. Mama a otec si ich berú do roboty. Sadlo -“

„Je tam článok o Gobi Software. Počkaj chvíľu… NIJAKÉ STRETNUTIA DVADSIATEHO PRVÉHO DRUHU. To je titulok.“

Johnny zaváhal.

„Čo sa tam píše?“ spýtal sa veľmi opatrne.

„Čo znamená ,konšternovaný‘?“

„To je ako ,zaskočený‘,“ povedal Johnny.

„Píše sa tu, že Gobi Software a obchody s počítačovými hrami sú… konšternované množstvom sťažností na Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo. Ponúkli odmenu päť libier za postrieľanie všetkých mimozemšťanov, a píše sa tu, že ľudia ich nemôžu nájsť. Gobi Software majú teraz problémy so Zákonom o opise obchodu. A stále tu používajú slovo hacker,“ povedal Sadlo ironickým tónom človeka, ktorý vie, kto je v skutočnosti hacker, a vie, že väčšina novinárov to nevie. „A citujú tu Ala Rampu, prezidenta Gobi. Hovorí, že sťahujú všetky hry, a ak im pošleš originálne diskety, pošlú ti poukážku na ich novú hru, Úskočné mesto 1888. Dostalo to štyri hviezdičky v Tresku!“

Sťahujú hry…

„Áno, ale ty nemáš originálne diskety,“ povedal Johnny. „Pochybujem, že si vôbec niekedy mal nejaké originálne diskety.“

„Nie, ale poznám chalana, ktorého brat si ju kúpil,“ povedal Sadlo natešene. „Takže to bol len problém s hrou, však? Takže ti predsa len nepreskakovalo.“

„Nikdy som nepovedal, že mi preskakuje,“ povedal Johnny.

„Nie, ale… no, veď vieš,“ povedal Sadlo. Hlas mu znel zahanbene.

„Sadlo?“

„Áno?“

„Poznáš to dievča, ktoré bolo u Patela?“

„Aha, to. Čo je s ňou?“

„Vieš, kto to je?“

„Asi niečia sestra.“

„Čia?“

„Chodí do nejakej špeciálnej školy pre neliečiteľne múdrych. Volá sa Kylie, Krystal alebo tak nejako - je to jedno z tých nemožných mien. Načo to chceš vedieť?“

„Ale, na nič. Pýtam sa len preto, že sa sťažovala na hru u Patela. Čia sestra to je?“

„Volá sa… hm… Čučo. Áno. Je to Bigmacov kamarát. Určite ti nič nie je?“

„Nič. Som v pohode.“

„Nazdar. Budeš zajtra v škole?“

„Asi.“

„Nazdar.“

„Nazdar.“

* * *

Bigmac nemal telefón. Tam, kde Bigmac býval, ľudia sotva dostávali aj listy. Báli sa tam chodiť aj lupiči. Ľudia hovorili o vežiaku Joshuu N’Clementa rovnako, ako kedysi pravdepodobne hovorili o Čiernej diere Kalkaty alebo o prijímacej miestnosti španielskej inkvizície.

Čierna veža sa osamelo týčila k nebu ako niečí posledný zub.

V okolí nebolo takmer nič. Kedysi tu býval rad zavretých obchodov, ale teraz už bolo vidno len stopy po požiari. A bola tu krčma vystavaná z neónových svetiel a červených tehál; volala sa Veselý farmár.

Veža vyhrala nejakú cenu v roku 1965, tesne predtým, ako z nej začali opadávať kúsky. Vždy tu fúkal vietor. Aj počas najpokojnejšieho dňa cez betónové chodby ľadovo pískal víchor. To miesto bolo akousi veternou rezerváciou. Keby vežiak Joshuu N’Clementa existoval pred niekoľkými tisíckami rokov, ľudia by sem chodili z celej krajiny prinášať obete bohu vetra.

Johnnyho otec to volal Rottweilerské výšiny. Johnny ich počul štekať, keď kráčal po schodoch (výťahy prestali fungovať v roku 1966). Zdalo sa, že všetci vo veži sa boja, a väčšinou sa zdalo, že sa boja jeden druhého.

Bigmac býval na štrnástom poschodí s bratom a bratovou priateľkou a pitbullteriérom Clintom. O Bigmacovi sa z dôveryhodných zdrojov vedelo, že sa venuje neoficiálnemu sťahovaniu videorekordérov.

Johnny opatrne zaklopal, dúfal, že dosť hlasno, aby ho počuli ľudia, ale dosť ticho, aby nepočul Clint. Smola. Za dverami vybuchla zvuková stena.

Po chvíli sa ozval štrngot reťaze a dvere sa otvorili na niekoľko centimetrov. Asi vo výške, kde by malo byť oko, sa zjavilo podozrivé oko, a meter pod ním prebiehala určitá dávka zmätenej činnosti, keď sa Clint pokúšal dostať obidve oči a zuby do tej istej úzkej štrbinky.

„No?“

,Je tu Bigmac?“

„Neviem.“

Johnny to poznal. V byte boli len štyri izby. Bigmacova rodina bola veľká a bývala po celom meste a prakticky žiaden jej člen nevedel, kde je ďalší jej člen, kým si nebol dostatočne istý, kto sa pýta.

„To som ja, Johnny Maxwell. Zo školy.“

Clint sa pokúšal prepchať pätnásť centimetrov širokú hlavu cez päť centimetrov široký otvor.

„Aha.“ Johnny cítil, že je objektom dôkladného premeriavania. Je dole v krčme. No.“

„Dobre,“ povedal Johnny hlasom, ktorý, ako dúfal, znel normálne. „No.“

Bigmac mal trinásť rokov. Ale krčmár vo Veselom farmárovi mal povesť, že naleje každému, kto nepríde na trojkolke.

Cesta domov aj tak viedla okolo krčmy. Trochu váhal, či má vojsť. Pre Bigmaca to nebol problém. Bigmac vyzeral na sedemnásť, už keď sa narodil. No ukázalo sa, že Bigmac je aj tak vonku a opiera sa o kapotu auta. Boli s ním dvaja kamaráti. Keď sa k nim Johnny blížil, uprene ho pozorovali, a ten, ktorý sa nonšalantne pohrával s kľučkou na dverách auta, sa vystrel a zagánil.

Johnny sa pokúsil hrdo si vykračovať.

„Aha, Johnny,“ povedal Bigmac neurčito.

Tu je iný, pomyslel si Johnny. Starší a tvrdší.

Ostatní mládenci sa trochu uvolnili. Bigmac pozná Johnnyho. Teraz bol pre nich prijateľný.

„Nevidno ťa tu často,“ povedal Bigmac. „Čo si začal piť?“

Johnny mal pocit, že by mu nepridalo na pouličnej dôveryhodnosti, keby si objednal kokakolu. Rozhodol sa otázku ignorovať.

„Hľadám Čuča,“ povedal. „Sadlo povedal, že ho poznáš.“

„Načo ho potrebuješ?“

Pri stene v škole alebo dole v obchodnom dome by sa Bigmac ani len nespýtal. Ale tu platili iné pravidlá. Napríklad v škole sa Bigmac pokúšal skrývať, že je dobrý v číslach, a tu musel skrývať schopnosť normálne konverzovať.

Johnny zbadal cestu von.

„Vlastne hľadám jeho sestru,“ povedal.

Jeden z Bigmacových kamarátov sa zachechtal.

Bigmac vzal Johnnyho za plece a odviedol ho trochu nabok.

„Načo si sem prišiel?“ povedal. „Mohol si sa ma to spýtať zajtra.“

„Je to… dôležité.“

„Bigmac! Tak ideš, alebo nie?“

Bigmac sa obzrel cez plece.

„Nemôžem,“ povedal. „Musím niečo vybaviť.“

Jeden z chlapcov povedal niečo druhému a obaja sa zasmiali. Potom nasadli do auta. Po chvíli naštartovalo, poskočilo na chodník, zliezlo dole a potom vystrelilo do noci. Počuli škrípanie pneumatík, keď zahlo za roh na nesprávnej strane cesty.

Bigmac sa uvoľnil. Odrazu bol oveľa menej drsný, trochu nižší a väčšmi sa podobal na roztomilého kvázi zadubenca, ako ho Johnny vždy poznal.

„Nechcel si ísť s nimi?“ povedal Johnny.

„Ty si fakt kockáč,“ povedal Bigmac dostatočne priateľským hlasom.

„Sadlo hovorí, že sa už nemá vravieť kockáč, ale pacient,“ povedal Johnny.

,Ja väčšinou hovorím pako. Poďme,“ povedal Bigmac. „O chvíľu tu budú nejakí nespokojní ľudia. Je to ich vina, že si tu nechali auto.“

„Čože?!“

„Pacient. Nevieš nič o skutočnom živote.“

„Sú to len hry,“ povedal Johnny napoly pre seba. „Rôzne druhy hier. Bigmac?“

Niekde v diaľke zakvílil klaksón a odrazu stíchol. Bigmac zastal. Do trička mu fúkal vánok, takže „Terminátor“ bol navrstvený na hrudi, ktorá vyzerala ako stojan na hrianky.

„Čo je?“ povedal.

„Počúvaj, už si sa niekedy zamyslel nad tým, čo je skutočné a čo nie?“

„To je dobrá somarina,“ povedal Bigmac.

„Prečo?“

„Skutočné je skutočné. Nič iné neexistuje.“

„A čo takto… no, sny?“

„Nie. Nie sú skutočné.“

„Musia byť. Aspoň trochu. Inak by sa ti nemohli snívať, nie?“ povedal Johnny zúfalo.

„Hej, ale to nie je to isté ako skutočné skutočné.“

„Sú ľudia na obrazovke skutoční?“

„Jasné!“

„Prečo sa k nim potom správame ako k hre?“

„Myslíš… v správach -“

„Áno!“

„To je iné. Ľudia si nemôžu robiť, čo sa im zachce.“

„Ale my -“

„Vesmírne hry aj tak nie sú skutočné,“ povedal Bigmac. Stále pozeral dolu tmavou ulicou.

Johnny sa trochu uvoľnil.

„Si skutočný?“

„Neviem. Cítim sa skutočný. Aj tak sú to hlúposti.“

„Čo?“

„Všetko. Koho to zaujíma? Poď, idem domov.“

Išli okolo toho, čo bolo v roku 1965 environmentálnym zeleným priestorom a teraz to bol štvorec psami otrávenej zeme, kam prichádzali umierať nákupné vozíky.

„Čučo je trochu strelený,“ povedal Bigmac. Je trochu uletený. Ale býva vo veľkom parádnom dome.“

„Kde?“

„No, tuším niekde na Okružnej ulici,“ povedal Bigmac.

Tvár mu na okamih ožiarilo modré svetlo, keď na konci cesty prefrčalo policajné auto a do diaľky kvílila jeho siréna.

Bigmac zmeravel.

„Aké je jeho skutočné meno?“ povedal Johnny.

„Hm? Aha. Tuším Garry.“

Bigmac uprene hľadel na koniec cesty. Ešte bolo vidieť modré svetlo. Zastalo asi kilometer od nich; videli, ako sa odráža na reklamnej tabuli.

„Len Garry?“ povedal Johnny.

Bigmacova tvár bola vo svetle pouličných lámp vlhká. Johnny si uvedomil, že sa potí.

„Možno Dunn,“ povedal Bigmac. Nepokojne prestúpil z nohy na nohu.

Nocou sa šírila ozvena ďalšej sirény. Po hlavnej ceste prešla sanitka, pod blikajúcim majákom vyzerala ako prízrak.

„Počúvaj, Bigmac -“

„Vypadni!“

Bigmac sa zvrtol a utekal, jeho martensky dupali po chodníku. Johnny ho pozoroval, ako sa vzďaľuje. Myslel na všetky veci, ktoré mal povedať. Nebol hlúpy. Každý vedel, čo sa stáva autám v okolí temnej veže. Čo má povedať teraz?

A jeho telo si pomyslelo: Nehovor nič. Urobiť niečo. Samo od seba sa rozbehlo za priateľom a zobralo so sebou jeho mozog.

Napriek spálni plnej vzpieračského náradia, ktoré by značne zaujímalo políciu, keby sa unúvala priveľmi sa zaoberať nedávnou krádežou v Športovom centre, Bigmac nemal bohvieakú kondíciu. Už sa narodil bez kondície. Johnny ho dobehol v zákrute.

„Povedal som ti… aby si… vypadol! Nič… s tebou… nemám!“ povedal Bigmac, keď mierili k vzdialeným svetlám.

„Nabúrali ho, však?“

„Nozzer je dobrý šofér!“

„Áno? Dobrý v tom zmysle, že chodí rýchlo?“

Okolo semaforu sa zhrčil dav. Počas behu ich predbehla ďalšia sanitka a prudko zastala. Dav sa rozdelil. Johnny zazrel - no, nie auto, ale možno to, ako by vyzeralo auto po tom, čo sa pokúšalo byť na rovnakom mieste ako miešačka. Vedel, že je to miešačka, lebo vyliezla na chodník a ľahla si nabok. Jej náklad sa rýchlo premieňal na najväčšiu tehlu na svete.

V diaľke sa ozval krik požiarneho auta a približoval sa.

Schmatol Bigmaca za rameno a odsunul ho nabok.

„Myslím, že by si nemal ísť bližšie,“ povedal.

Bigmac sa vytrhol, práve keď sa polícii podarilo vypáčiť pokrčené dvere.

Bigmac sa uprene pozeral.

Potom sa obrátil, zatackal sa nad nízkym záhradným múrikom pri okraji cesty a vracal.

Keď k nemu Johnny dočiahol, celé telo sa mu triaslo od chladu a hrôzy.

„Ty pako, mohol som tam byť, keby -“

Bigmac znovu vracal, po celom Arnoldovi Schwarzeneggerovi. Johnny si vyzliekol kabát a prehodil mu ho cez chvejúce sa plecia.

„- stále do mňa dobiedzali, hovoril som im, povedal som -“

„Jasné. Jasné, to je v poriadku,“ povedal Johnny a obzeral sa. „Pozri, ty tu zostaň sedieť… tam je telefón - Len tu pekne seď, dobre? Len tu -“

„Nechoď preč!“

„Čože? Aha. Dobre. Jasné. Tak poď -“

Cvak.

„Haló, tu -“

„Antirapper? Tu je Johnny.“

„Áno?“

„Je tvoja mama dnes v nemocnici?“

„Nie, tento týždeň slúži denné. Prečo?“

„Mohol by si jej povedať, aby prišla autom na Witheridge Road?“

„Čo sa deje? Hovoríš, ako keby si -“

„Počúvaj, buď ticho! Povedz jej, aby prišla, dobre? Prosím! Ide o Bigmaca!“

„Čo je s nim?“

„Antirapper! Je to dôležité! Je to naozaj dôležité!“

„Veď vieš, čo robí, keď jej -“

„Antirapper!“

„Tak dobre. To je siréna?“

„Sme v telefónnej búdke. Radšej jej povedz, aby priniesla nejakú deku. A poponáhľajte sa, strašne to tu smrdí.“

„To bola siréna, však?“

„Áno.“

Zložil telefón.

Bigmac už nevracal. Už nemal čo vyvracať. Len sa opieral o dvere a triasol sa.

„O chvíľu príde,“ povedal Johnny tak veselo, ako sa len dalo. Je zdravotná sestra. Ovláda to.“

Vonku odišla jedna sanitka. Hasiči boli po celom vraku. Niektorí vyberali z požiarnického auta náradie.

Bigmac uprene hľadel na scénu.

„Pravdepodobne sú v poriadku,“ klamal Johnny. Je neuveriteľné, ako ľudia občas dokážu -“

„Johnny?“

„Čo je?“

„Nikto, kto takto vyzerá, nie je v poriadku,“ povedal Bigmac. „Všade bola krv.“

„No -“

„Brat ma zabije, keď to zistí. Povedal, že ak budem mať ešte raz na krku policajtov, vyhodí ma z okna. Zabije ma, ak to zistí.“

„Tak to nezistí. Nič si neurobil. Len sme boli vonku a prišlo ti zle. To je všetko.“

„Zabije ma!“

„Za čo? Okrem mňa nikto nič nevie, a ja neviem nič. Čestné slovo.“

Keď Johnny prišiel domov, bolo už po ôsmej. Kabát si nechal v kôlni, kým ho nebude môcť prepašovať dnu a vydrhnúť, a povedal, že bol u Antirappera, čo bola pravda, a bol to veľmi dobrý spôsob, ako sa vyhnúť otázkam, lebo jeho rodičia schvaľovali Antirappera na rasovom základe. Mať námietky voči tomu, že bol u Antirappera, by bolo ako mať námietky voči Antirapperovi. Antirapper sa mu veľmi hodil.

Aj tak nikto nevaril večeru. Pani Antirapperová mu uvarila horúcu čokoládu, ale jedlo neprijal, lebo to by naznačovalo, že ho doma nemá tak často, a to sa nerobí. Uložila Bigmaca do postele. Bigmaca aj s jeho skinheadským účesom.

Zohnal si v mikrovlnke čosi s názvom Pravé kreolské lassagne, z ktorých mali byť štyri porcie. Aj boli, v prípade, že chcete nakŕmiť trpaslíkov.

Keď si ich niesol hore, zazvonil telefón. Bol to Sadlo.

„Práve mi volal Antirapper.“

„Hm.“

„Prečo ste im nepovedali, aby zobrali Bigmaca do sanitky?“

„S kým?“

Sadlo bol na okamih ticho, kým pochopil. Potom povedal: „Bŕ.“

„Hm.“

„Ľudia by boli zvedaví. Bigmac má už takto dosť problémov, a k tomu jeho brat a jedno s druhým.“

„Hm.“

„Teda!“

„Už musím ísť, Sadlo. Musím zjesť večeru, kým nestuhne.“

Položil telefón na tácňu a pozrel sa na ňu. Urobí ešte niečo. Čo? Jednoducho, niečo.

Lassagne vyzerali skutočné. Vyzerali, ako keby ich už niekto raz zjedol.

Kapitánka zdvihla hlavu.

Stála pred ňou väčšina jej dôstojníčok. Okrem delostreleckého dôstojníka, ktorý vyzeral blazeovane, sa všetky tvárili dosť zahanbene.

„Áno?“ povedala kapitánka.

Na jej prekvapenie neprehovoril delostrelecký dôstojník. Ozvala sa navigačná dôstojníčka, malá a neškodná Krokligátorka, ktorá trpela predčasným vypadávaním šupín.

„Hm,“ povedala.

„Áno?“ povedala znovu kapitánka.

„Hm. My - čiže my všetci,“ povedala navigačná dôstojníčka a vyzerala, že si praje, aby bola niekde inde, „… máme pocit, že, hm, súčasný kurz, hm, nie je múdry. Pri všetkej úcte,“ dodala.

„V akom zmysle?“ povedala kapitánka. Za malou Krokligátorkou videla vyškierajúceho sa delostreleckého dôstojníka. Nikto sa nevedel vyškierať tak ako Krokligátori - ich ústa boli na to ako stvorené.

„My, hm - čiže my všetci… stále na nás útočia. A ten posledný útok bol strašný.“

„Vyvolený ho zastavil za cenu vlastného života,“ povedala kapitánka.

„Hm. Vráti sa,“ povedala navigačná dôstojnícka. „Hm. Dvadsať našich ľudí sa nevráti.“

Kapitánka na ňu v skutočnosti nepozerala. Uprene hľadela na delostreleckého dôstojníka, ktorý mal teraz taký široký úškrn, že by sa doň zmestila sada biliardových gúľ a pravdepodobne aj tágo.

Rozprával sa s nimi, povedala si v duchu. Každá je napätá, žiadna neuvažuje logicky a on sa s nimi rozprával. Mala som ho zastreliť. Nepáčilo by sa im to, ale pravdepodobne by som ich bola umlčala.

„Takže čo navrhujete?“ povedala.

„Hm. My - čiže my všetci,“ povedala malá Krokligátorka a prosebné pozrela na delostreleckého dôstojníka, „cítime, že by sme sa mali obrátiť a -“

„Bojovať?“ povedala kapitánka. „Naposledy sa vzoprieť?“

„Hm. Áno. Tak.“

„A to si myslíte všetky?“

Dôstojnícky jedna za druhou prikývli.

„Hm. Prepáčte, pani,“ povedala navigačná dôstojnícka.

„Iní sa vzopreli a bojovali,“ povedala kapitánka. „Vesmírni útočníci. Aj ďalší. Všetci sme videli tie vraky. Vedeli len to, ako zaútočiť. Vzopreli sa a bojovali, bojovali a zomreli.“

„Aj my zomierame,“ povedala navigačná dôstojníčka.

„Viem. Je mi to ľúto,“ povedala kapitánka. „Ale mnohí žijú. A každou minútou sa vzďaľujeme od nebezpečenstva. Sme tak blízko pri Hranici! Ak sa zastavíme… viete, čo sa stane. Hrací vesmír sa pohne. Hranica ustúpi. Ľudia nás nájdu. A potom -“

„Zomrú,“ povedal delostrelecký dôstojník. „A my zvíťazíme. Ostatní boli hlúpi. My nie sme. Môžeme zvíťaziť. Ukážeme ľudom peklo.“

„To áno,“ povedala kapitánka. „Peklo, ktoré nebude mať konca.“

„A to hovorí vaša vodkyňa,“ uškrnul sa delostrelecký dôstojník. „Vodkyňa flotily. Je to úbohé. Zbabelé.“

„Keď budeme doma -“ začala kapitánka.

„Doma? Toto je náš domov! Iný nemáme. Všetky tie reči o Hranici a o našej planéte… Videl ju niekto z nás? Nie. Je to legenda. Zbožné želanie. Sen. Klameme sami seba. Vymýšľame si príbehy. Vyvolený. Hrdina s tisíc životmi! Sú to len sny! Žijeme, rozmnožujeme sa a zomierame na našich lodiach. To je náš osud. Nemáme na výber!“

Príliš hlučné mierové rozhovory

Johnny sa prebudil v kozmickej lodi.

Zvyčajne bol v istej vzdialenosti od flotily, ale tentoraz bola flotila okolo neho. Na každej strane sa vznášali krokligátorské lode.

Leteli zlým smerom.

Ihneď sa na obrazovke zjavila tvár. Okrem niekoľkých rozdielov na hrebienku a jemného oranžového odtieňa šupín by to mohla byť kapitánka.

„Volám ľudskú loď.“

„Kto si?“

„Som nový kapitán. Toto sú moje inštrukcie -“

„Čo sa stalo s kapitánkou?“

„Je vo väzbe. Toto sú moje inštrukcie -“

„Vo väzbe? Za čo? Čo urobila?“

„Neurobila nič. Počúvaj. Máš šesťdesiat sekúnd, aby si sa dostal mimo dosahu našich diel. Je to od nás prejav úcty. Potom sa ocitneš pod paľbou.“

„Počkať -“

„Odpočítavanie sa už začalo.“

„Ale -“

„Koniec komunikácie. Zomri, človek!“

Obrazovka zhasla.

Johnny na ňu uprene hľadel.

Nebola to priateľská tvár. Hlas znel, akoby sa naučil ľudskú reč z knihy, presne ako skutočná kapitánka. Ale v tomto prípade to bola nepekná kniha. Hlas zároveň znel, akoby patril niekomu, kto by počítal do šesťdesiat takto: Jeden, dva, tri, štyri, päť, sedem, osemnásť, tridsaťpäť, štyridsaťdeväť, päťdesiatosem, päťdesiatdeväť, šesťdesiat - páľ.“

Jeho loď poskočila dopredu a priklincovala ho naspäť do sedadla. To bola výhoda hracieho vesmíru -človek mohol robiť obraty a manévre, po ktorých by v skutočnom vesmíre ľudské telo vyzeralo ako tenké ružové linoleum na stene kabíny…

Flotila sa šmykla dozadu a zmenšila sa na sústavu bodov. Zapraskalo za ním zopár laserových lúčov, ale iným smerom; vyzeralo to, akoby sa ho pokúšali skôr vystrašiť ako zabiť.

Krokligátori sa obrátili. Smerovali dozadu, hlbšie do hracieho vesmíru. Prečo? Čoskoro sa zjavia ľuďom na obrazovkách! Vždy sa našli hráči, ktorí sa ich vybrali hľadať. Hocikedy si mohol nejaký chalan zapnúť počítač a boli by na nej Krokligátori v plnej paráde a mierili by rovno naňho. Už teraz neboli v bezpečí. Áno - vždy sa našli ľudia, ktorí sa ich vybrali hľadať…

A pred ním bol zelený bod. Spoznal spôsob, akým sa pohyboval, ako pes, ktorý sa zakráda po okraji poľa, na ktorom sa pasú ovce.

Zamieril k nemu.

Zrazu sa rozpamätal. V hracom vesmíre sa mu aj lepšie rozmýšľalo. Akoby bol v hracom vesmíre väčšmi sám sebou. Kryštál, Kylie alebo tak nejako - je to jedno z tých nemožných mien, povedal Sadlo. A Bigmac povedal, že druhé meno je Dunnová…

Pokrútil gombíkom komunikačného pultu.

„Krystal?“ vyskúšal to. „Kylie? Kathryn? Oné?“

Ozýval sa len sykot hviezd a potom: „Volám sa Kirsty.“

„Nestrieľaj!“ povedal Johnny rýchlo.

„Kto si?“

„Najprv nestrieľaj. Sľubuješ? Neznášam umieranie. Ťažko sa potom rozmýšľa.“

Druhá loď prestala byť bodom. Ak sa chystala strieľať, bola fakt dobrá - vlastne zlá.

„Dobre,“ povedala pomaly. „Nijaké strieľanie. Mierové rozhovory. Teraz mi povedz, kto si.“

„Som hráč, tak ako ty,“ povedal Johnny.

„Nie, nie si. Nijaký iný hráč sa so mnou nerozpráva. Aj tak si na ich strane. Pozorovala som ťa.“

„Nie… nie som celkom na ich strane,“ povedal Johnny.

„No, nie si na mojej strane,“ povedala Kirsty. „Nikto nie je na mojej strane.“

„Pokúsili sa ti vzdať? Počul som, ako si hovorila v obchode u Patela, že ti poslali správu.“

Nasledovalo ďalšie ticho naplnené šepotom vesmíru a potom sa ozval opatrný hlas: „Ty nie si ten tučný, ktorý vyzerá, že by sa mu zišla podprsenka?“

„Nie. Počúvaj -“ Johnny náhlivo prepínal ovládacie prvky.

„Ten čierny, ktorý vyzerá ako účtovník?“

„Nie. Pozri -“

„No nie… nie ten vychudnutý s bagančami a špicatou hlavou…?“

„Nie, ja som ten, ktorý sa len tak vyskytuje v okolí a nikto si ho veľmi nevšíma,“ povedal Johnny zúfalo.

„Kto? Nikoho som nevidela.“

„Správne! To som bol ja!“

„A tebe sa vzdali?“

„Áno!“ Raketa číslo tri urobila ping a zamerala sa na jej loď. A teraz číslo štyri -

„Ale veď ty si kockáč!“

Ping!

„Teraz sa tuším hovorí pacient. Ale myslím, že som viac ako len pacient.“

Ping!

„Prečo?“

„Som pacient, ktorý na teba mieri piatimi raketami.“

„Povedal si, že nebudeš strieľať!“

„Ešte som nevystrelil.“

„Povedal si, že toto sú mierové rozhovory!“

„To si povedala ty. Veď aj sú. Len som trochu… zvýšil hlas.“

Keď sa sústredil, zdalo sa mu, že počas jej hovoru počuje v pozadí hudbu.

„Naozaj na mňa mieriš raketami?“

„Áno.“

„Nemôžem uveriť, že si na to myslel.“

„Ani ja. Pozri, nechcem nikoho zastreliť. Ale potrebujem pomoc. Flotila sa obrátila. Strieľali na mňa!“

„To je ich práca, ty pacient. Oni strieľajú na nás a my strieľame na nich. Prečo prestali? Nie je to zábava, keď streľbu neopätujú.“

„Vzdali sa.“

„Nemôžu sa vzdať. Je to hra.“

„Ale oni sa vzdali. Človek niekedy mení hru. Neviem, Kirsty!“

„Počúvaj, ja to meno neznášam!“

„Musím ťa nejako volať,“ povedal Johnny. „Ako voláš sama seba?“

„Keď to niekomu povieš, zabijem ťa -“

„Myslel som si, že si to plánovala urobiť tak či tak.“

„Ale ja ťa naozaj zabijem.“

„Dobre. Aké je tvoje hráčske meno?“

„Sigourney - ty sa smeješ!“

„Nie! Nesmejem! To bolo len kýchnutie! Naozaj! Nie, je to… dobré meno. Veľmi… priliehavé…“

„Aj tak je to len sen. Toto sa mi sníva. Aj tebe sa to sníva.“

„No a čo? To neznamená, že to nie je dôležité.“

Nasledovalo ďalšie ticho so skackavým náznakom hudby v pozadí a potom: „Aha! Kým sme sa rozprávali, namierila som na teba rakety, vševedko!“

Johnny mykol plecami, hoci to nemohla vidieť.

„To nič. Myslel som si, že to spravíš“. Tak sa navzájom zabijeme. A cez toto všetko budeme musieť prejsť znova. Je to hlúpe. Nechceš zistiť, čo sa stane ďalej?“

Zase skackavá hudba.

„Počujem nejakú skackavú hudbu,“ povedal Johnny.

„To je môj volkmen.“

„Šikovné. Škoda, že mi to nenapadlo. Pokúšal som sa snívať aj s fotoaparátom, ale fotografie neboli na nič. Čo počúvaš?“

„3dentskí majs3: Starostlivo uschovajte.“

Nasledovala ďalšia skackavá prestávka.

Potom, akoby po hlbokom zamyslení, povedala: „Pozri, nemôžeme byť v tom istom sne. To sa nemôže stať.“

„Mohli by sme to zistiť. Kde bývaš?“

Tentoraz prestávka trvala dlho. Na radare sa zjavila krokligátorská flotila.

„Mali by sme sa pohnúť,“ povedal Johnny. „Začali strieľať. Niečo sa stalo kapitánke. To ona chcela mier. Pozri, viem, že bývaš niekde na Okružnej ulici -“

„Ako to, že bývame tak blízko?“

„Neviem. Asi smola. Pozri, o chvíľu budú na dostrel -“

„Nijaký problém. Potom ich postrieľame.“

„Zabijú nás. Ale -“

„No a čo? Umrieť je ľahké.“

„Viem. Žiť je problém,“ povedal Johnny a myslel to vážne. „Nepôsobíš ako niekto, kto si vyberá ľahšiu cestu.“

V diaľke hrali 3dentskí majs3.

„Tak aký máš nápad?“

Johnny zaváhal. Tak ďaleko nemyslel. Nezdalo sa, že by sa nový kapitán chcel rozprávať.

„Netuším. Ja len nechcem, aby zomreli ďalší Krokligátori.“

„Prečo nie?“

Lebo keď zomierame, zomierame naozaj.

„Jednoducho nechcem, dobre?“

Niekoľko bombardérov sa odpojilo od flotily a cieľavedome smerovalo k nim.

„Ešte raz sa s nimi pokúsim porozprávať. Niekto musí počúvať.“

„Kockáčsky nápad.“

„Iné ani nemám.“

Johnny obrátil svoju loď a stisol gombík Rýchlejšie. Bezbolestne okolo neho prefrčalo zopár striel a spôsobilo veľkú škodu prázdnemu vesmíru.

A potom maximálnou rýchlosťou zamieril k flotile.

V palubnom telefóne sa ozvala hudba.

„Idiot! Vytáčaj a pikuj! Nečudujem sa, že ťa tak často zastrelia!“

Pokrútil riadiacou pákou. Niečo pristrihlo jedno z krídel kozmickej lode a vybuchlo mu za chrbtom.

„A idú po tebe bombardéry. Ha! Ty nevieš zachrániť ani sám seba!“

Johnny nezdvihol oči z flotily, ktorá poskakovala na oblohe, keď sa pokúšal vyhnúť strelám.

„Možno by si mi mohla trochu pomôcť!“ zvolal.

Za chrbtom mu zadunelo.

„Práve to robím.“

„Ty na nich strieľaš?“

„Tebe je teda ťažko vyhovieť.“

Kapitánka znovu vyskúšala dvere na svojej kajute. Boli stále zamknuté. A na chodbe takmer určite stojí stráž. Krokligátori mali vo zvyku poslúchať rozkazy, aj keď sa im nepáčili. Delostrelecký dôstojník bol veľmi netypický.

Toto sa stane, pomyslela si trpko, keď povýšime samca. Na ich myslenie sa nedá spoľahnúť.

Rozhliadla sa po kajute. Nechcela v nej byť. Chcela byť vonku. Ale bola vnútri. Potrebovala nový nápad.

Zdalo sa, že ľuďom idú nápady oveľa lepšie. Vždy sa zdalo, že sú na pokraji úplného šialenstva, ale akoby im to skôr pomáhalo. Bolo by zaujímavé navštíviť ich hlavy, ale žiť by tam nechcela.

Ako sa dá uvažovať ako človek? Pravdepodobne sa treba najprv vybrať do šialenstva a potom vyjsť niekde na druhej strane…

* * *

„Počúvajte! Počúvajte! Ak pôjdete týmto smerom, všetkých vás pobijú! Vraciate sa do hracieho vesmíru! Nájdu vás ľudia ako ja! A všetkých vás pobijú! Takto to chodí!“

A potom zomrel.

Bolo 6:3=. Ležal na svojej posteli oblečený, ale stále mu bolo zima.

Mysľou mu prekvapkávali kúsky jeho… jeho predchádzajúceho života.

Sigourney!

Nuž, Antirapper by povedal, že to vysvetľuje všetko. A teraz to vyzeralo, že sa bude každú noc pozerať, ako Krokligátori zomierajú.

Bolo dosť zlé bojovať proti ľuďom po jednom alebo po dvoch. Ale to boli len tí, ktorí boli dostatočne čudní, osamelí alebo znudení, aby sa vybrali hľadať. Sadlo povedal, že sa predali tisíce kusov hry. Aj keby ich väčšina ľudí zaniesla naspäť do obchodu, stále bude niekto hrať. Keď sa Krokligátori znovu ukážu, správa sa rýchlo rozšíri…

A potom, jedného dňa, dlho po tom, čo sa táto hra úplne prestane hrať, sa budú v obrazovkovej temnote hracieho vesmíru sem a tam obracať zničené lode.

A on to nemohol zastaviť. Kir - Sigourney mala pravdu. Nato tu boli.

A navyše bol utorok. Väčšinu dopoludnia bola matematika. A potom angličtina. Cez obednú prestávku by mal napísať básničku. Básničkou to človek zvyčajne vybavil a mal pokoj.

Vytiahol z kôlne bundu, vydrhol ju najlepšie, ako vedel, a zavesil ju pred ohrievač. Potom preskúmal chladničku.

Zase nakupoval jeho otec. Vždy sa to dalo zistiť. Väčšinou boli v chladničke drahé veci v pohároch a zvláštna cudzokrajná zelenina. Tentoraz to bol jogurt Vindaloo a ďalší zeler. Nikto v dome nemal veľmi rád zeler. Nakoniec vždy zhnedol. A jeho otec nikdy nekupoval chlieb a zemiaky. Zrejme si myslel, že takéto veci rastú v kuchyniach (hoci vždy kupoval huby, ak to bol ten zvláštny drahý druh, ktorý vyzeral ako kúsky plesnivej kôry a zbierali ho zošúverení starí Francúzi).

Bol tam kartón mlieka, ktorý hrkal, keď ním potriasol.

Johnny našiel v prízračnej jaskyni umývačky riadu pohár a opláchol ho pod kohútikom. Na čiernej káve sa aspoň nedalo veľa pokaziť.

Páčilo sa mu, keď bol ráno sám. Ešte bolo priskoro, aby sa deň začal naozaj kaziť.

V televízii bola stále vojna. Išlo mu to na nervy. Robilo mu to starosti. Človek by si myslel, že už toho budú mať všetci dosť.

Bigmac bol v škole. Zostal na noc u Antirappera. Pani Antirapperová mu oprala šaty, dokonca aj tričko s „Blackbury Skins“ na chrbte. Bolo oveľa čistejšie ako kedykoľvek predtým.

Cítil, ako naňho Sadlo a Antirapper so záujmom pozerajú. Takisto jeden alebo dvaja ďalší ľudia.

Neskôr, keď boli uprostred špičky, čo znamenalo, že každý žiak v škole musel prejsť cez celý areál, aby sa dostal niekam inam, Antirapper povedal: „Bigmac povedal, že si ho vytiahol z vraku. Naozaj?“

„Čože? Veď on ani -“ Johnny sa zastavil.

Bolo to úžasné. Nikdy predtým takto rýchlo nerozmýšľal. Spomenul si na Bigmacovu izbu s plagátmi Zbraní sveta, umelými modelmi zbraní a vzpieračským náradím, ktoré nevedel zdvihnúť. Bigmaca vyhodili zo školského hráčskeho klubu, lebo sa priveľmi rozčuľoval. Bigmac trávil celý život tým, že sa zo všetkých síl usiloval byť veľkým tvrdým chlapom; Bigmac vedel vyriešiť matematické problémy, už keď sa na ne pozrel. Bigmac sa hral, že je… no, veľký drsný Bigmac.

Johnny sa poobzeral. Bigmac ho pozoroval. Hoci Bigmacovi predkovia boli akési opice, jeho výraz pozoruhodne pripomínal výraz, ktorý najprv videl na tvári kapitánky, ktorej predkovia boli akési aligátory. Ten výraz hovoril: Pomôž mi.

„Už si to poriadne nepamätám,“ povedal.

„Moja mama zavolala do nemocnice a povedali jej, že tam boli len dvaja chlapci a že sú -“

„Bolo tma,“ povedal Johnny.

„Áno, ale ak si naozaj -“

„Najlepšie bude, ak budeme všetci držať jazyk za zubami, dobre?“ povedal Johnny a veľavýznamne kývol Bigmacovi.

„Ale povedala, že si urobil všetko, čo bolo potrebné,“ povedal Antirapper. „A povedala, že sa o teba poriadne nestarajú.“

„Antirapper.“

„Povedala, že by si sa k nám niekedy mal prísť najesť -“

„Vďaka,“ povedal Johnny. „V poslednom čase som trochu zaneprázdnený -“

„Čím?“ povedal Antirapper.

Johnny zalovil vo vrecku.

„Čo ti to pripomína?“ povedal.

Antirapper to vážne zobral.

„Je to fotografia,“ povedal. „Vyzerá to ako televízna obrazovka s bodmi.“

„Áno,“ vzdychol Johnny. „Však?“

Zobral si ju a strčil ju hlboko do vrecka.

„Antirapper?“

„Čo je?“

„Keby sa to niekomu… veď vieš… trochu pomotalo v hlave -“

„Chce povedať preskočilo,“ povedal Sadlo za jeho chrbtom.

„Len keby bol trochu preťažený,“ povedal Johnny. „No… vedel by o tom? On sám?“

„No, každý si o sebe myslí, že je trochu strelený,“ povedal Antirapper. „To je súčasť toho, že je normálny.“

„Ja si nemyslím, že som strelený,“ povedal Johnny.

„Nie?“

„No -“

„Aha!“ povedal Sadlo.

„Chcem tým povedať - celý svet teraz pôsobí akosi čudne. Pozeráte telku, nie? Ako môže byť niekto dobrý, keď zhadzuje inteligentné bomby rovno ľuďom dolu komínom? A vyhadzuje ľudí do vzduchu len preto, že ich buzeruje nejaký blázon?“

„Tak by sa nemali dať buzerovať,“ povedal Bigmac. Johnny naňho pozrel. Bigmac trochu spľasol. Je to ich vina. Nemusia sa dať buzerovať. Tak to aspoň hovorí môj brat,“ zamrmlal.

„Naozaj?“

Bigmac pokrčil plecami.

„No dobre,“ povedal Sadlo. „Ale ako? Je dosť ťažké zbaviť sa ešte aj premiérov a tí aspoň nedávajú ľudí strieľať. Teda teraz už nie.“

„Môj brat je hlúpy,“ povedal Bigmac tak ticho, až sa Johnny v duchu pýtal, či to vôbec ešte niekto počul.

Jeden chlap v telke hovoril, že bombardéri sú preto takí dobrí, lebo všetci vyrastali na počítačových hrách,“ povedal Sadlo.

„Vidíš?“ povedal Johnny. „To chcem povedať. Hry vyzerajú skutočne. Skutočné veci vyzerajú ako hry. A… a… mne sa to v hlave akosi všetko zbieha.“

„Aha,“ povedal Antirapper znalecky. „Nešibe ti. To je šamanizmus. Čítal som o tom knihu.“

„Čo je to šamanizmus?“

„Šamani boli ľudia, ktorí žili čiastočne v snovom svete a čiastočne v skutočnom svete,“ povedal Antirapper. „Ako medicinmani, druidi a podobne. Boli veľmi dôležití. Viedli ľudí.“

„Viedli?“ povedal Johnny. „Kam?“

„Neviem. Ale moja mama hovorí, že to boli satanové diela.“

„Áno, ale tvoja mama to hovorí prakticky o všetkom,“ povedal Sadlo.

„To je pravda,“ povedal Antirapper vážne. Je to jej záľuba.“

„Povedala, že fantasy hry sú tiež satanovo dielo,“ povedal Sadlo.

„Presne.“

„To je od neho veľmi prefíkané,“ povedal Sadlo. „Sedí si v pekle, vymýšľa bojové stolčeky a tak. Určite vždy zahrešil, keď kocka vzbĺkla…“

Šamanizmus, pomyslel si Johnny. Áno. Mohol by som byť šaman. Sprievodca. Rozhodne je to lepšie ako byť šibnutý.

Zase bola matematika. Pokiaľ išlo o Johnnyho, budúcnosť by bola svetlejšia, keby neobsahovala 3y + x2. Mal dosť problémov aj bez toho, aby mu ich ľudia zadávali na celé strany.

Pokúšal sa odbiť myšlienku, že niekomu zavolá.

Potom bola etická výchova. Normálne sa etická výchova sa dala ignorovať, lebo bola o čomkoľvek, čo mal ktokoľvek náhodou v hlave, a ak to nevyšlo, tak potom o aids. Deň sa v skutočnosti skončil matematikou. Etická výchova bola len na to, aby ďalšiu tri štvrte hodinu nestrávili na ulici.

Mohol by jej zavolať. Stačí len telefónny zoznam a trocha porozmýšľať…

Johnny civel na strop. Učiteľka rozprávala o vojne. V týchto dňoch sa nebolo o čom inom rozprávať. Počúval na pol ucha. Nikomu sa nepáčilo bombardovanie. Jedno dievča sa takmer rozplakalo…

Čo ak tam naozaj bola? Alebo čo ak povie, že o ňom nikdy nepočula?

Bigmac sa hádal. To bolo nezvyčajné.

A potom niekto povedal: „Myslíte si, že je to jednoduché? Myslíte si, že piloti tam naozaj len tak sedia ako… ako v hre? Myslíte si, že sa smejú? Že sa naozaj smejú? Nie preto, že sú nažive, ale preto, lebo je to…

lebo je to pre nich zábava? Keď sa živia tým, že na nich každý deň strieľajú? Keď aj oni môžu každú minútu vyletieť do vzduchu? Myslite si, že si nekladú otázku, o čom to celé je? Myslíte si, že sa im to páči? Ale my to vždy premieňame na niečo, čo nie je celkom skutočné. Premieňame to na hry, ale nie sú to hry. Musíme naozaj zistiť, čo je skutočné!“

Všetci naňho pozerali.

„To je aspoň môj názor,“ povedal Johnny.

Na Zemi ťa nikto nepočuje povedať „hm“

Cvak!

„Áno?“

„Hm.“

„Haló?“

„Hm. Je tam Sig - Kirsty?“

„Kto volá?“

„Som jej priateľ. Hm. Myslím, že nevie, ako sa volám.“

„Si jej priateľ a nevie, ako sa voláš?“

„Prosím!“

„Počkaj chvíľu.“

Johnny uprene hľadel na stenu svojej izby. Napokon podozrievavý hlas povedal: „Áno? Kto je tam?“

„Ty si Sigourney. Páčia sa ti 3dentskí majs3. Veľmi dobre lietaš. Si -“

„Ty si on!“

Johnny si od úľavy vydýchol. Skutočná!

Listovanie v telefónnom zozname bolo ťažšie ako pilotovanie kozmickej lode. Takmer ťažšie ako zomieranie.

„Nebol som si istý, či skutočne existuješ,“ povedal.

„Ja som si nebola istá, či ty existuješ,“ povedala.

„Musím sa s tebou rozprávať. Osobne.“

„Ako mám vedieť, že nie si nejaký maniak?“

„Rozprávam ako nejaký maniak?“

„Áno!“

„Dobre, ale okrem toho?“

Na okamih bolo ticho. Potom neochotne povedala: „Dobre. Môžeš sem prísť.“

„Čože? Do vášho domu?“

„Je to bezpečnejšie ako na verejnosti, ty idiot.“

Pre mňa nie, pomyslel si Johnny.

„Fajn,“ povedal.

„Vieš, mohol by si byť jeden z tých smiešnych ľudkov.“

„Ktorých? Klaunov?“

A potom veľmi opatrne povedala: „Si to skutočne ty?“

„Neviem, či skutočne. Ale som to ja.“

„Vybuchol si.“

„Áno, viem. Bol som tam, pamätáš sa?“

„Ja v tej hre často nezomieram. Trvalo mi celú večnosť, kým som vôbec našla mimozemšťanov.“

Aha, pomyslel si Johnny.

„Cvikom sa to vôbec nezlepšuje,“ povedal temne.

Ukázalo sa, že Okružná ulica je úplne rovná cesta so stromami. Domy na nej boli veľké, mali dvojité garáže a trámový efekt, ktorý mal ľudí presvedčiť, že ich postavil Henrich VIII.

Otvorila mu Kirstina mama. Vyškierala sa ako kapitánka, hoci kapitánku ospravedlňovalo, že je spriaznená s krokodílmi. Johnny mal pocit, že má buď nesprávne šaty, alebo nesprávnu tvár.

Zaviedla ho do veľkej izby. Bola väčšinou biela. Stenu lemovali drahé police na knihy. Väčšina dlážky bola len z borovice, ale nalakovanej a vyleštenej, aby bolo vidno, že by si mohli dovoliť koberce, keby ich chceli. V jednom rohu stála pri stoličke harfa a okolo nej sa po dlážke šírila hudba.

Johnny zdvihol hárok papiera. Bol na ňom nadpis „Kráľovské kolégium, 5. trieda“.

„No?“

Stála za ním. Hárok sa mu vyšmykol z prstov.

„A nehovor ,hm‘,“ povedala a posadila sa. „Často hovoríš ,hm‘. Čo nemáš nikdy v ničom istotu?“

„H - Nie. Ahoj.“

„Sadni si. Mama nám uvarí čaj. A potom nás nechá na pokoji. Pravdepodobne si to všimneš. Priam počuť, ako človeka necháva na pokoji. Myslí si, že by som mala mať viac priateľov.“

Mala červené vlasy a vyziabnutú tvár, ktorá sa k nim hodila. Ako keby ju bol niekto schmatol za kučeravý chvost na temene a pevne ho potiahol.

„Tá hra,“ povedal Johnny neurčito.

„Áno? Prosím?“

„Som naozaj rád, že aj ty si v nej. Antirapper povedal, že je to všetko v mojej hlave, lebo u nás doma sú teraz ťažké časy. Povedal, že je to len projekcia mojich problémov.“

„Ja nemám nijaké problémy,“ odvrkla Kirsty. Ja s ľuďmi vychádzam veľmi dobre. Pravdepodobne to má nejaký psychický dôvod a ty si príliš hlúpy, aby si na to prišiel.“

„V telefóne si pôsobila ustaranejšie,“ povedal Johnny.

„Ale odvtedy som o tom mala čas porozmýšľať. A vôbec, čo ma do toho, čo sa stane s nejakými bodmi v počítači?“

„Nevidela si Vesmírnych útočníkov?“ povedal Johnny.

„Áno, ale tí boli hlúpi. Tak to chodí. Charles Darwin o tom vedel svoje. Ja som typ, ktorý vyhráva. A zaujímalo by ma, čo si robil v mojom sne.“

„Nie som si istý, či je to sen,“ povedal Johnny. „Nie som si istý, čo to vlastne je. Nie je to celkom sen ani skutočnosť. Niečo medzi. Neviem. Možno sa niečo deje v tvojej hlave. Možno si tam, lebo - lebo, no, neviem prečo, ale musí to mať nejaký dôvod,“ skončil nepresvedčivo.

„Tak prečo si tu?“

„Chcem zachrániť Krokligátorov.“

„Prečo?“

„Lebo… mám zodpovednosť. Ale kapitánka… neviem, asi ju uväznili. Prebehla tam nejaká vzbura. To delostrelecký dôstojník. Ten je za tým. Ale ak ju vyslobodím - ak ju vyslobodíme, pravdepodobne sa jej znovu podarí obrátiť flotilu. Tak mi napadlo, že by si možno vedela vymyslieť, ako ju vyslobodíme,“ skončil Johnny nepresvedčivo. „Nemáme veľa hracieho času.“

„Takže kapitánka?“ povedala Kirsty.

„Ona to celé začala. Spoľahla sa na mňa,“ povedal Johnny.

„Povedal si kapitánka,“ povedala Kirsty.

Johnny vstal.

„Myslel som si, že by si mi možno vedela pomôcť,“ povedal unavene, „ale koho zaujíma, čo sa stane s nejakými bodmi v počítači, ktoré ani nie sú skutočné. Takže ja -“

„Stále hovoríš o kapitánke,“ povedala Kirsty. „Chceš povedať, že je to žena?“

„Samica,“ povedal Johnny. „Áno.“

„Ale o delostreleckom dôstojníkovi si hovoril ako o samcovi,“ povedala Kirsty.

„Áno.“

Kirsty vstala.

„To je typické. To je absolútne typické pre modernú spoločnosť. Pravdepodobne sa nevie vyrovnať s tým, že nejaká že - samica je lepšia ako on. Ja to zažívam v jednom kuse.“

„Hm,“ povedal Johnny. Nechcel povedať „hm“. Chcel povedať: „V skutočnosti sú okrem delostreleckého dôstojníka všetci Krokligátori Krokligátorky.“ Ale druhá časť jeho mozgu rozmýšľala rýchlejšie a zavrela mu ústa, skôr ako to stihol povedať, odchýlila tie slová do zabudnutia a postrčila na ich miesto staré dobré „hm“.

„V jednom časopise bol o tom článok,“ povedala Kirsty. „Celá skupina riaditeľov jednej spoločnosti sa spojila proti jedinej žene a vyhodili ju len preto, že sa stala šéfkou. Presne ako ja a šachový klub.“

Asi by nebolo dobré, aby jej to povedal. V očiach sa jej zablyslo. Nie, asi by nebolo dobré byť úprimný. Musí postačiť pravdovravnosť. Napokon, on vlastne neklamal.

„Je to vec princípu,“ povedala Kirsty. „Mal si to povedať hneď na začiatku.“ Vstala. „Poďme.“

„Kam ideme?“ povedal Johnny.

„Do mojej izby,“ povedala Kirsty. „Neboj sa. Moji rodičia sú veľmi liberálni.“

Všade na stenách boli filmové plagáty, a kde neboli filmové plagáty, tam boli police so striebornými pohármi. Bol tam zarámovaný diplom regionálneho víťaza národných pretekov konfederácie pre streľbu z malorážky a ďalší za šach. A ďalší za atletiku. Bolo tam veľa medailí, väčšinou zlatých, a jedna alebo dve strieborné. Kirsty vyhrávala.

Keby existovala medaila za upratanú izbu, vyhrala by aj tú. Podlahu bolo vidieť až k stenám.

Mala elektrické strúhadlo na ceruzky.

A počítač. Na obrazovke bola známa správa: NOVÁ HRA (A/N)?

„Vieš, že mám IQ stošesťdesiatpäť?“ povedala a posadila sa pred obrazovku.

„To je dobré?“

„Áno! A túto trápnu hru som začala hrať len preto, že ju kúpil môj brat a povedal, že to nezvládnem. Je to somarina.“

Vedia klávesnice bol zápisník.

„Každá úroveň,“ povedala Kirsty. „Robím si poznámky o tom, ako lode leteli. A, samozrejme, zapisujem si body.“

„Berieš to vážne,“ povedal Johnny. „Veľmi vážne.“

„Samozrejme, že to beriem vážne. Je to hra. Musíš nad nimi zvíťaziť, aký by to malo inak zmysel? Takže, môžeme sa dostať na krokligátorskú vlajkovú loď?“

„Hm -“

„Rozmýšľaj!“

„Môžeme sa dostať na krokligátorskú vojnovú loď?“

Kirsty takmer zavrčala. „To som sa ťa pýtala ja. Sadni si a rozmýšľaj!“

Johnny si sadol.

„Myslím, že nie,“ povedal. „Vždy som v kozmickej lodi. Myslím, že veci musia vyzerať tak ako na obrazovke.“

„Hm. Na tom niečo bude.“ Kirsty strčila ceruzku do strúhadla, ktoré chvíľu bzučalo. „A nevieme, ako to vyzerá vnútri.“

Johnny uprene pozeral na stenu. Medzi vecami pripnutými nad posteľou bola kartička za víťazstvo v skoku do diaľky. Vyhráva všetko, pomyslel si. Fíha. Ona naozaj predpokladá, že vyhrá. Niekto, kto si stále myslí, že vyhrá…

Pozrel hore na filmové plagáty. Bol medzi nimi jeden, ktorý videl mnohokrát. Slávny plagát. Slintajúci mimozemský netvor - votrelec. Človek by si myslel, že bude mať nad posteľou niekoho ako 3dentskí majs3, ale nie, bolo tu toto…

„Nehovor mi,“ povedal, „že sa chceš dostať na loď, bežať po chodbách a strieľať Krokligátorov? Však to chceš?“

„Z taktického -“ začala.

„Nemôžeš. Kapitánka by to nechcela. Nechcela by, aby Krokligátori zomierali.“

Kirsty podráždene zamávala rukami.

„To je hlúpe,“ povedala. „Ako chceš vyhrať bez toho, aby si zabil nepriateľa?“

„Mám ich zachrániť. A vôbec, nie sú to vlastne nepriatelia. Nemôžem ich zabíjať.“

Kirsty vyzerala zamyslene.

„Vieš o tom,“ povedala, „že existoval africký kmeň, ktorého najbližšie slovo na označenie nepriateľa bolo ,priateľ, ktorého sme ešte nestretli‘?“

Johnny sa usmial. „Správne,“ povedal. „Takto by sa -“

„Ale v tisícosemstodruhom ich všetkých pobili a zjedli,“ povedala Kirsty. „Okrem tých, ktorých predali do otroctva. Posledný zomrel v Mississippi v tisícosemstošesťdesiatom štvrtom a bol fakt naštvaný.“

„To si si práve vymyslela,“ povedal Johnny.

„Nie. Vyhrala som cenu za vedomosti z dejepisu.“

„To som predpokladal,“ povedal Johnny. „Ale nebudem nikoho zabíjať.“

„Potom nemôžeš vyhrať.“

„Nechcem vyhrať. Ja len nechcem, aby prehrali.“

„Ty si fakt pacient. Ako môže niekto ísť životom a stále očakávať, že prehrá?“

„A čo iné mi zostáva? Svet je predovšetkým plný ľudí ako ty.“

Johnny si uvedomil, že sa znovu hnevá. Nehneval sa často. Býval len tichý alebo nešťastný. Hnev sa zvyčajne nevyskytoval. Ale keď prišiel, stál za to.

„Pokúšali sa s tebou rozprávať, a ty si ani nepočúvala! Okrem mňa si sa do toho zamiešala iba ty! Tak veľmi si túžila vyhrať, že si sa prešmykla do hracieho vesmíru! A dokázala by si ich zachrániť oveľa lepšie ako ja! A ty si ani nepočúvala! Ale ja som počúval a strávil som týždeň tým, že som sa v spánku pokúšal zachrániť ľudstvo! Vždy to musia robiť ľudia ako ja! Vždy zabíjajú ľudí, ktorí nie sú veľmi múdri a ktorí nevyhrávajú! A ty si sa tam len ponevierala a prizerala si sa! Je to presne ako v televízii! Víťazi sa bavia! Víťazné typy nikdy neprehrávajú! Prehrávajú len ostatní ľudia! A teraz chceš pomôcť kapitánke len preto, lebo si myslíš, že je ako ty! Mne je to už jedno, slečinka vševedková! Urobil som, čo som mohol! A budem v tom pokračovať! A oni sa všetci vrátia do hracieho vesmíru a stane sa to isté ako s Vesmírnymi útočníkmi! A ja tam budem každú noc!“

Mala otvorené ústa.

Ozvalo sa klopanie na dvere a takmer ihneď, mamy sú mamy, ich otvorila Kirstina mama. Priniesla široký úsmev a tácňu.

„Určite vám obom dobre padne trocha čaju,“ povedala. „A -“

„Áno, mama,“ povedala Kirsty a prevrátila oči.

„- a sú tu aj nejaké makaróny. Už si zistila meno svojho priateľa?“

„John Maxwell,“ povedal Johnny.

„A ako ťa volajú kamaráti?“ spýtala sa Kirstina mama milo.

„Niekedy ma volajú Guma,“ povedal Johnny.

„Naozaj? Prečo?“

„Mama, my sa rozprávame,“ povedala Kirsty.

„O chvíľu sú Protinožci,“ povedala Kirstina mama. „Asi si ich pôjdem pozrieť do kuchyne.“

„Dovidenia,“ povedala Kirsty veľavýznamne.

„Hm, áno,“ povedala jej mama a vyšla.

„Je veľmi nerozhodná,“ povedala Kirsty. „Predstav si, že by si mal vstúpiť do manželstva v dvadsiatke! Toľký nedostatok ambícií!“

Chvíľu uprene pozerala na Johnnyho. Bol ticho. Prekvapilo ho, že počuje vlastné myšlienky.

Kirsty zakašľala. Vyzerala trochu neisto, prvýkrát, odkedy ju Johnny stretol.

„No,“ povedala. „Hm. Fajn. A… nebudeme schopní poraziť všetkých hráčov, keď sa vrátia do hracieho vesmíru.“

„Nie. Nemáme dosť rakiet.“

„Mohli by sme si vysnívať ďalšie?“

„Nie. Myslel som na to. Dostaneš loď, ktorou hráš. A my vieme, že má iba šesť rakiet. Pokúsil som sa vysnívať ďalšie, ale nešlo to.“

„Hmm. Zaujímavý problém. Prepáč,“ dodala rýchlo, keď videla jeho výraz.

Johnny uprene pozeral na filmové plagáty. Sigourney! Všade samé hry. Bigmac bol vo svojej hlave drsný chlapík, ale táto mala ostré ceruzky, musela všetko vyhrať a v hlave strieľala mimozemšťanov. Všetci mali v hlavách obrazy seba samých, iba on nie…

Žmurkol.

A teraz ho bolela hlava. Hučalo mu v ušiach.

Nachýlila sa k nemu Kirstina tvár.

„Si v poriadku?“

Bolesť hlavy bola teraz naozaj zlá.

„Si chorý. A vyzeráš strašne vychudnutý. Kedy si naposledy jedol?“

„Neviem. Tuším včera večer.“

„Včera večer? A čo raňajky alebo obed?“

„No… vieš… stále rozmýšľam o…“

„Radšej vypi čaj a zjedz tie makaróny. Fuj. Kedy si sa naposledy kúpal?“

„No, je to…“

„No nazdar -“

„Počúvaj! Počúvaj!“ Bolo dôležité, aby jej to povedal. Vôbec sa necítil dobre.

„Áno?“

„Vysnívame si cestu dnu,“ povedal.

„O čom to hovoríš? Kníšeš sa!“

„Pôjdeme na ich loď!“

„Ale už sme sa zhodli, že nevieme, ako to vnútri vyzerá!“

„Fajn! Dobre! Tak sa rozhodneme, ako to vnútri vyzerá, dobre?“

Podráždene poklepala po zápisníku.

„Tak ako to vyzerá?“

„Neviem! Vnútro kozmickej lode! Chodby, kajuty a podobne. Skrutky, závory, panely a zasúvacie dvere. Jasné modré svetlá!“

„Hmm. Takto podľa teba vyzerá vnútro kozmickej lode?“

Kirsty naňho gánila. Väčšinou gánila. Bol to jej bežný výraz.

„Keď pôjdeme spať… chcem povedať, keď pôjdem spať… pokúsim sa zobudiť v lodi,“ povedal.

„Ako?“

„Neviem! Asi tak, že sa sústredím.“

Naklonila sa. Prvýkrát, odkedy ju stretol, vyzerala ustarostené.

„Nevyzeráš, že by si to zvládol,“ povedala.

„O mňa sa neboj.“

Johnny vstal.

Vo vesmíre aj tak nikto nepočúva

A zobudil sa.

Ležal na niečom tvrdom. Rovno pred očami mal nejaké pletivo. Chvíľu naň uprene hľadel.

Dlážka jemne vibrovala a v pozadí sa ozýval vzdialený hukot.

Očividne bol zase v hracom vesmíre, ale určite to nebolo v kozmickej lodi…

Pletivo sa pohlo.

Na kraji pletiva sa zjavila kapitánkina tvár, obrátená naopak.

„Johnny?“

„Kde som?“

„Zdá sa, že si pod mojou posteľou.“

Prevrátil sa nabok.

„Som na tvojej lodi?“

„Áno.“

„Dobre! Ha! Vedel som, že to zvládnem…“

Vstal a poobzeral sa po kajute. Nebola veľmi zaujímavá. Okrem postele, ktorá stála pod čímsi, čo vyzeralo ako horské slnko, tam bol iba stôl a niečo, čo bolo pravdepodobne sedadlom, ak má niekto štyri zadné nohy a hrubý chvost.

Na stole ležalo šesť umelých mimozemšťanov. Bola tam aj klietka, v ktorej boli dva vtáky s dlhými zobákmi. Sedeli bok po boku na bidielku a pozorovali Johnnyho takmer inteligentnými očami.

Dobre. Sigourney mala pravdu. V hracom vesmíre mu to naozaj lepšie myslí. Všetky rozhodnutia sa zdali oveľa jasnejšie.

Fajn. Takže je na palube. Dúfal síce, že sa neocitne v kajute, v ktorej je uväznená kapitánka, ale toto bol len začiatok.

Uprene hľadel na stenu. Bola tam mreža.

„Čo je to?“ povedal a ukázal.

„Tadiaľ prichádza vzduch.“

Johnny pomykal mrežou. Nezdalo sa, že by sa dala odstrániť. Keby sa však dala odstrániť, otvor za ňou bol pre kapitánku dosť veľký. Vetracie potrubie. Nuž, čo čakal?

„Musíme to dať dole,“ povedal. „Kým sa nestane niečo strašné.“

„Sme uväznení,“ povedala kapitánka. „Čo strašnejšie sa nám ešte môže stať?“

„Počula si niekedy meno… Sigourney?“ povedal Johnny opatrne.

„Nie. Ale je to pekné meno,“ povedala kapitánka. „Kto je Sigourney?“

„No, ak si aj ona vysníva cestu sem, budeme mať problémy. Mala by si vidieť obrázky, ktoré má na stenách.“

„Aké?“

„Hm. Mimozemšťanov,“ povedal Johnny.

„Zaujíma sa o mimozemské rasy?“ povedala kapitánka naradostene.

„Hm. Áno.“ Už pri pomyslení na jej príchod mocnejšie pomykal mrežou. „Hm. Tu vnútri niečo je… nemôžem tam poriadne prepchať ruku.“

Kapitánka ho so záujmom pozorovala.

„Niečo ako skrutky,“ zadychčané povedal Johnny.

„Toto je veľmi poučné,“ povedala kapitánka a pozerala mu cez plece.

„Nemôžem ich zachytiť!“

„Chcel by si ich odkrútiť?“

„Áno!“

Kapitánka sa doknísala k stolu a otvorila klietku. Obidva vtáky jej vyskočili na ruku. Kapitánka povedala zopár slov v krokligátorčine; vtáky preleteli Johnnymu okolo hlavy, prešmykli sa cez pletivo a zmizli. Po sekunde alebo dvoch počul škripot odkráčajúcich sa skrutiek.

„Kto sú to?“ povedal.

„Číí,“ povedala kapitánka. „Ústne vtáky. Chápeš?“ otvorila ústa a odhalila niekoľko radov žltých zubov. „Na ústnu hygienu.“

„Živé zubné kefky?“

„Máme ich odnepamäti. Sú… tradičné. Veľmi inteligentné. Vieš, sú na to vychovávané. Šikulky. Rozumejú niekoľkým slovám v krokligátorčine.“

Škripot pokračoval. Ozval sa rachot a cez pletivo sa skotúľala skrutka.

Panel vypadol do izby.

Johnny pozrel na otvor.

„Dobre,“ povedal neisto. „Nevieš, kam to ide, však?“

„Nie. Po celej lodi sú vetracie šachty. Pôjdeš prvý?“

„Hm -“

„Bola by som rada, keby si šiel prvý,“ povedala kapitánka.

Johnny sa postavil na posteľ a vliezol do otvoru. Chvíľu pokračoval a potom vyústil do väčšej šachty.

„Po celej lodi?“ povedal.

„Áno.“

Johnny na okamih zastal. Nikdy nemal rád úzke tmavé priestory.

„Tak dobre,“ povedal.

Kirstina mama zložila telefón.

„Nikto to nedvíha,“ povedala.

„Myslím, že hovoril, že jeho otec býva niekedy dlho v práci a mama niekedy pracuje večer,“ povedala Kirsty. „Ale lekárka povedala, že je v podstate v poriadku, nie? Povedala, že je len vyčerpaný. Čo mu to dala?“

„Povedala, že z toho zaspi. Nemá dostatok spánku. Dvanásťroční chlapci potrebujú veľa spánku.“

„Tento určite,“ povedala Kirsty.

„A ty si povedala, že poriadne neje. Kde si sa s ním vlastne zoznámila?“

„Hm,“ začala Kirsty a potom sa sama pre seba usmiala. „Vonku.“

Kirstina mama vyzerala ustarane.

„Si si istá, že má všetkých doma?“

„Má všetkých doma,“ povedala Kirsty a vystupovala po schodoch. „To len on sa niekam odtúlal.“

Otvorila dvere hosťovskej izby a nazrela dnu. Johnny tvrdo spal v pyžame jej brata. Vyzeral veľmi mlado. Je to zvláštne, akí mladí sú dvanásťroční, keď má človek trinásť.

Potom šla do svojej izby, pripravila sa na spánok a vkĺzla pod prikrývky.

Bolo dosť skoro. Ale mala za sebou rušný večer.

Bol to smoliar. Bolo to na ňom vidno. Obliekal sa ako smoliar. Váhavec. Človek, ktorý často hovorí „hm“ a kráča životom tak, aby ho nikto nezbadal.

Ona to nikdy nerobila. Vždy kráčala životom tak, akoby bola nad planétou veľká červená šípka a ukazovala presne tam, kde sa práve nachádza.

Na druhej strane, tak veľmi sa usiloval…

Stavila by sa, že plakal, keď E.T. zomrel.

Oprela sa o lakeť a uprene hľadela na filmové plagáty.

Nešlo o úsilie.

Človek musí vyhrať. Aký by to malo význam, keby nevyhral?

„Zasekla si sa? Veď si mimozemšťanka,“ povedal Johnny. „Mimo-zemšťania sa nezasekávajú vo vetracom potrubí. To je všeobecne známy fakt.“

Zacúval do bočného tunela a obrátil sa.

„Prepáč. Možno nie som správny druh mimozemšťanky,“ povedala kapitánka. „Môžem ísť dozadu, ale vpred to nejde.“

„Fajn. Cúvajme k druhej križovatke, ktorou sme prešli,“ povedal Johnny. „Aj tak sme stratení.“

„Nie,“ povedala kapitánka. „Viem, kde sme. Tu sa píše, že je to križovatka .“

„Vieš, kde to je?“

„Nie.“

„Videl som film, v ktorom sa mimozemšťan zakrádal vetracím potrubím kozmickej lode a mohol vyjsť, kde sa mu zachcelo,“ povedal Johnny vyčítavo.

„Určite mal mapu,“ povedala kapitánka.

Johnny sa preplazil za roh a našiel…

Zdalo sa, že na druhej strane sa nič nedeje. Odkrútil skrutky a nechal ich spadnúť na dlážku.

Bola tam chodba. Zoskočil na ňu, potom sa obrátil a pomohol sa prepchať kapitánke. Krokligátori možno pochádzali z krokodílov, ale krokodíly dávali prednosť piesočnatým brehom. Plazenie úzkymi priestormi im akosi nešlo.

Jej pokožka bola na dotyk studená a suchá ako hodváb.

Na okolí neboli nijakí Krokligátori.

„Pravdepodobne sú na bojových stanovištiach,“ povedal Johnny.

„Vždy sme na bojových stanovištiach,“ povedala kapitánka trpko a oprášila si šupiny. „Toto je chodba . Teraz sa musíme dostať na mostík, dobre?“

„Neuväznia ťa znovu?“ spýtal sa Johnny.

„Myslím, že nie. Neposlušnosť voči právoplatne ustanovenej autorite pre nás nie je typická. Delostrelecký dôstojník je veľmi… presvedčivý. Ale keď uvidia, že som znovu na slobode, poddajú sa. Aspoň,“ dodala kapitánka, „väčšina z nich. Delostrelecký dôstojník bude možno robiť problémy. Sníva o sláve.“

Knísala sa pozdĺž prázdnej chodby a držala sa tesne pri stene. Johnny sa vliekol za ňou.

„Sny sú niekedy zradné,“ povedal.

„Áno.“

„Ale však sa prebudia, keď hráči zase začnú strieľať? Však si uvedomia, do čoho ich vedie?“

„Máme jedno porekadlo,“ povedala kapitánka. „SkídžíšívíDŽÍjí. Znamená to…“ na okamih sa zamyslela, „keď sedíš na dží, šesťnohom domácom ťažnom zvierati, ktoré poslúcha jednoduché príkazy, ale zároveň je tradične tvrdohlavé, je jednoduchšie zostať, ako zosadnúť; rovnako je lepšie zveriť sa dží, ako riskovať útok rýchlonohého DŽÍjí, ktorý ľahko predbehne pešieho Krokligátora. Pravda, v našom jazyku to znie trochu údernejšie.“

Došli k rohu. Kapitánka zaň nazrela a potom stiahla hlavu.

„Pred dverami mojej kajuty je stráž,“ povedala. Je ozbrojená.“

„Môžeš sa s ňou rozprávať?“

„Má príkazy. Obávam sa, že stihnem povedať len „Aaa!“,“ povedala kapitánka. „Ale ak chceš, môžeš to skúsiť ty. Nemám inú možnosť.“

Čo už? Zomrieš len asi tristokrát, pomyslel si Johnny. Vykročil na chodbu.

Stráž sa k nemu obrátila a napoly zdvihla vec, ktorá vyzerala, akoby bola roztavená, no napriek tomu bolo jasné, že je to zbraň. Ale pozerala naňho so zmätkom v očiach.

Ešte nikdy nevidela človeka! pomyslel si.

Roztiahol ruky spôsobom, ktorý, ako dúfal, vyzeral nevinne, a usmial sa.

A to len dokazuje, že netreba brať veci ako samozrejmosť, lebo, ako mu neskôr povedala kapitánka, keď sa Krokligátor chystá bojovať, urobí dve veci. Naširoko roztiahne predné ruky (aby zovrel a škrtil) a vycerí zuby (je pripravený hrýzť).

Stráž zdvihla zbraň.

Potom sa z druhej strany kajuty ozvalo hromové zabúchanie.

Stráž urobila jednoduchú chybu. Mala ignorovať búchanie, nech bolo akokoľvek hlasné a zúfalé, a sústrediť sa na Johnnyho. Ale ona sa usilovala držať zbraň v jeho smere a zároveň stlačila panel pri dverách. Napokon, bola tam len kapitánka, nie? A kapitánka bola stále kapitánka, hoci bola uväznená. Dá pozor na oboch…

Dvere sa trochu otvorili. Zjavila sa noha, vyšvihla sa hore a zasiahla stráž pod rypák. Ozvalo sa cvaknutie, keď sa strážkyni spojili všetky zuby. Zaškúlila.

Niekto zakričal: „Haiii!“

Stráž ustúpila. Z dvier vyletela Kirsty a začala jej rukami sekať po predných končatinách. Stráž vypustila zbraň. Zdvihla ho jedným pohybom. Stráž otvorila ústa, aby mohla hrýzť, roztiahla ruky, aby mohla schmatnúť a škrtiť, a potom zaškúlila, lebo sa jej medzi zubami odrazu ocitla zbraň.

„Neprehĺtaj,“ povedala Kirsty po zrelej úvahe.

Odrazu nastalo veľmi ťaživé ticho. Stráž sa ani nepohla.

„To je moja priateľka,“ povedal Johnny.

„Aha,“ povedala kapitánka. „Sigourney. Jedna z tvojich bojovníčok. Je to aj moja priateľka?“

„Teraz áno,“ povedala Sigourney a ani nepohla hlavou. Okolo čela si uviazala pás tkaniny z kapitánkinej postele. V očiach mala divý lesk. Johnnymu odrazu prišlo strážkyne veľmi ľúto.

„Som naozaj veľmi rada, že je moja priateľka,“ povedala kapitánka.

„Ee ee ogg ee?“ povedala stráž. Ruky sa jej triasli. Krokligátorky sa nepotili, ale táto by to bola pravdepodobne rada urobila.

„Mali by sme ju zviazať a dať do kajuty,“ povedal Johnny.

„Es!“ povedala stráž.

„Mohla by som vystreliť,“ povedala Sigourney túžobne.

„Nie!“ povedali naraz Johnny a kapitánka.

„Eep!“ povedala stráž.

„No dobre.“ Sigourney sa uvoľnila. Stráž klesla.

„Prepáč, že meškám,“ povedala Sigourney. „Nemohla som zaspať.“

Kapitánka niečo povedala stráži v krokligátorčine. Stráž prikývla zvláštne ľudským spôsobom a poslušne sa nahrnula do kajuty, kde si rovnako poslušne čupla a dala si od nich zviazať ruky a nohy ďalšími kúskami postele.

„Predpokladám, že máš aj čierny pás v kárate,“ povedal Johnny.

„Iba fialový,“ povedala. „Ale kárate sa venujem len krátko,“ dodala rýchlo. „Ha! To vieš uviazať len takýto uzol?“

„Raz som šiel na kárate s Bigmacom,“ povedal Johnny a usiloval sa ignorovať jej poznámku.

„Čo sa stalo?“

„Zachytil som si nohu do nohavíc.“

„A ty si Vyvolený? Ha! Mohli si vybrať mňa.“

„Skúšali to. Ale iba ja som počúval,“ povedal Johnny potichu.

Sigourney vytiahla zbraň a pohojdávala si ju na rukách.

„Ale teraz som tu,“ povedala. „Všetkým ukážem.“

„A čo im ukážeš?“ povedal Johnny unavene. Naozaj tú frázu neznášal. Bol to hráčsky pokrik. Pokúšal sa človeka presvedčiť, že skutočné guľky neprechádzajú cez skutočných ľudí.

Sigourney pohŕdavo smrkla.

„Kockáč.“

Vrátili sa na chodbu.

„Mimochodom,“ povedal Johnny, „čo sa mi stalo?“

„Len si odpadol. Rovno na dlážku. Naša suseda je lekárka. Mama ju išla zavolať. Bolo to od nej nezvyčajne jasnozrivé. Povedala, že si len vyčerpaný a vyzeráš, akoby si poriadne nejedol.“

„To je pravda,“ povedala kapitánka. „Nevravela som? Priveľa cukru a uhľohydrátov, málo vitamínov. Mal by si viac chodiť na čerstvý vzduch.“

„Dobre,“ povedal Johnny.

Na chodbe sa čosi zmenilo. Predtým bola zo sivého kovu, zaujímavá, len ak sa radi pozeráte na skrutky a závory. Ale teraz bola temnejšia, s viacerými krivkami; steny sa leskli a kvapkala z nich hrozba. No, niečo z nich kvapkalo.

Aj kapitánka vyzerala inak. Vlastne sa nezmenila -len jej zuby a pazúry boli nápadnejšie. Pred niekoľkými minútami bola inteligentnou osobou, ktorá je zhodou okolností osemnohým krokodílom; teraz bola osemnohým krokodílom, ktorý bol zhodou okolností inteligentný.

Hrací vesmír sa menil, keď sa dvaja ľudia delili o jeden sen.

„Počkaj, to je -“ začal.

„Nezastavuj sa,“ povedala Sigourney.

„Ale ty to -“

Snívaš zle, dokončil sám pre seba.

Toto je naozaj strelené, povedal si v duchu, keď sa za nimi vliekol. Doma bola Kirsty slečinka vševedková. A tu sa správa ako v akčnom filme.

Kapitánka sa vysokou rýchlosťou knísala chodbami. Teraz odkiaľsi unikala para a podlaha bola zahmlená a vlhká.

V krokligátorských lodiach toho veľa nebolo. Pomyslel si, že si možno mali sadnúť a vnútro jednej trochu detailnejšie vymyslieť, skôr ako zaspali. Mohli pridať viacej kajút, veľkých obrazoviek a podobných zaujímavých vecí; takto to vyzeralo, že sú tu len tieto kľukaté chodby, ktoré nepríjemne pripomínali jaskyne.

Väčšie jaskyne, pomyslel si. Rozšírili sa. Záhadné priechody viedli rôznymi smermi.

Sigourney sa zakrádala chrbtom pri stene a prudko sa obracala, vždy keď prešli cez ďalší priechod. Stuhla.

„Ide sem ďalší!“ zasyčala. „Niečo tlačí! Ustúpte!“

Lakťom ich pritisla k stene. Johnny počul škrabot pazúrov na podlahe a nejaký štrkot.

„Keď sa priblíži, dostanem ho. Vyskočím -“

Johnny vystrčil hlavu za roh.

„Kirsty?“

Nereagovala.

„Sigourney?“ skúsil to.

„Áno?“

„Viem, že sa chystáš vyskočiť,“ povedal Johnny, „ale nestláčaj spúšť, dobre?“

„Je to mimozemšťan!“

„Tak je to mimozemšťan. Nemusíš ich všetkých postrieľať.“

Štrkot sa priblížil. Ozývalo sa aj slabé vŕzganie.

Sigourney vzrušene zovrela zbraň a vyskočila.

„No poď, ty - eh… hm…“

Bola to malá Krokligátorka. Väčšinu šupín mala sivú. Hrebienok mala takmer zodratý. Chvost sa za ňou len vliekol. Keď otvorila ústa, mala tam len tri zuby a tie sa spolu krčili vzadu.

Zažmurkala na nich ako sova spoza vozíka, ktorý pred sebou tlačila. Okrem iného jej Kirsty mierila dosť ponad hlavu.

Nastala jedna z trápnych prestávok.

„O tomto čase,“ povedala za nimi kapitánka, „si posádka na mostíku dáva priniesť občerstvenie.“

Johnny sa naklonil, kývol starej mimozemšťanke a nadvihol pokrievku tácne, ktorá bola na vozíku. Bolo tam niekoľko misiek s niečím zeleným a bublajúcim. Jemne zložil pokrievku.

„Myslím, že si chcela zastreliť servírku,“ povedal.

„Ako som to mala vedieť?“ bránila sa Kirsty. „Mohlo to byť čokoľvek! Toto je mimozemská kozmická loď! Nemali by tu byť servírky!“

Kapitánka niečo povedala starej mimozemšťanke v krokligátorčine a tá sa šuchtavo obrátila a pobrala sa nazad. Jedno koliesko vozíka vŕzgalo.

Kirsty zúrila.

„Nejde to tak, ako by malo!“ zasyčala.

„Poďme,“ povedal Johnny. „Poďme na mostík a vybavme to.“

„Nevedela som, že je to servírka! To si vysníval ty!“

„Áno, jasné.“

„Nemala právo byť tu!“

„Myslím, že aj mimozemšťania poobede trochu vysmädnú.“

„Takto som si to nepredstavovala! Majú to byť mimozemšťania! To znamená slintanie a pazúry! Nemajú si čo posielať po… po kávu a šišky s džemom!“

„Veci sú len také, aké sú,“ povedal Johnny a pokrčil plecami.

Obrátila sa k nemu.

„Prečo vždy všetko prijmeš? Nikdy sa veci nepokúšaš zmeniť?“

„Vo všeobecnosti sú už tak či tak dosť zlé,“ povedal.

Vyskočila dopredu a nazrela za ďalší roh.

„Stráže!“ povedala. „A tieto majú zbrane!“

Johnny pozrel za roh. Pred oblými dverami stáli dve Krokligátorky. Naozaj boli ozbrojené.

„Spokojný?“ vyprskla. „Nikde ani stopy po čajovom pečive? Dobre? Môžem už niečo zastreliť?“

„Nie. Veď ti to vravím! Musíš im dať šancu, aby sa vzdali.“

„Ty to vždy komplikuješ!“

Zdvihla zbraň a vykročila.

To isté urobila aj kapitánka. Zasyčala slovo v krokligátorčine. Stráže prešli pohľadom na Kirsty, ktorá škúlila za hlavňou zbrane. Jedna z nich niečo zasyčala.

„Hovorí, že delostrelecký dôstojník im prikázal zastreliť každého, kto sa priblíži k dverám,“ povedala kapitánka.

„Ak sa pohnú, vystrelím,“ povedala Kirsty. „Myslím to vážne!“

Kapitánka znovu prehovorila v krokligátorčine. Stráže uprene hľadeli na Johnnyho. Zložili zbrane.

Zmocnilo sa ho podozrenie.

„Čo si im povedala?“ povedal.

„Len som im povedala, kto si,“ povedala kapitánka.

„Povedala si, že som Vyvolený?“

Jedna zo stráží sa pokúsila pokľaknúť. Vyzeralo to veľmi zvláštne u bytosti so štyrmi nohami.

Kirsty prevrátila oči.

„Je to lepšie ako nechať na seba strieľať,“ povedala kapitánka. „Už veľakrát na mňa strieľali. Viem, o čom hovorím.“

„Povedz jej, aby vstala,“ povedal Johnny. „Čo teraz urobíme? Kto je na mostíku?“

„Väčšina dôstojníčok,“ povedala kapitánka. „Stráž hovorí, že tam bola - hádka. Strieľalo sa tam.“

„Tak je to lepšie!“ povedala Kirsty.

Pozreli na dvere.

„Tak dobre,“ povedal Johnny. „Poďme…“

Kapitánka naznačila jednej zo strážkyň, aby odstúpila, a dotkla sa dosky pri dverách.

Ľudia!

Johnny to všetko uvidel v jedinej dlhočiznej sekunde.

Po prvé, mostík bol obrovský. Zdalo sa, že má veľkosť futbalového ihriska. Na jednom konci bola obrazovka, ktorá vyzerala takmer rovnako veľká. Cítil sa ako mravec pred televízorom.

Obloha bola posiata zelenými bodmi.

Hráči. Blížili sa k flotile.

Boli ich stovky.

Rovno pred obrazovkou bola prístrojová doska v tvare podkovy a pred ním bolo zoradených dvanásť sedadiel.

Je to tu, pomyslel si. Keď som sedel vo svojej izbe a hral som sa, boli tu v tejto obrovskej šerej miestnosti, riadili loď, opätovali paľbu…

Teraz bolo obsadené iba jedno sedadlo. Jeho majiteľ už stál, napoly obrátený, a za niečím sa načahoval…

„Len si poslúž,“ povedala Kirsty. „Čakám len na to.“

Delostrelecký dôstojník stuhol a zagánil na nich.

„Neskoro!“ povedal. „Prišli ste neskoro!“ Mávol pazúrom k obrazovke. „Zaviedol som nás nazad, tam, kam patríme. Už nie je čas znovu nás obracať. Teraz musíme bojovať.“

Zahľadel sa na Johnnyho. „Čo je to?“ povedal.

„Vyvolený,“ povedala kapitánka a vykročila dopredu. Ostatní ju nasledovali.

„Ale my musíme bojovať,“ povedal delostrelecký dôstojník. „Je to otázka cti. Cti Krokligátorov! To je naše poslanie!“

Johnny o čosi zavadil nohou. Pozrel dolu. Keď si mu oči zvykli na šero, videl, že sa takmer potkol o Krokligátorku. Bola mŕtva. Nič, čo má v sebe takúto dieru, nemôže byť nažive.

Aj Kirsty pozerala dolu. Johnny videl v tieňoch na dlážke ďalšie postavy.

„Pozabíjal Kro - ľudí,“ zašepkal.

Keď ich človek zastrelí vo vesmíre, na obrazovke, nastane výbuch a pribudne mu päť bodov. Keď boli zastrelení z niekoľkých metrov, zostala pripomienka, že niekto, kto bol predtým nažive, teraz už definitívne nažive nie je. A už nikdy nebude.

Zdvihol hlavu a pozrel na delostreleckého dôstojníka. Krokligátori boli studenokrvní a mali ďaleko od toho, aby boli ľuďmi, ale tento vyzeral, akoby sa ho zmocňovalo šialenstvo.

Jeho šupiny mali strieborný odtieň. Johnny si uvedomil, že rozmýšľa, či Krokligátori menia farbu ako chameleóny. Kapitánka vyzerala zlatistá, keď sa správala normálne, a takmer zožltla, keď ju niečo trápilo…

Teraz mala farbu citrónu.

Niečo zasyčala. Stráže na ňu prekvapene pozreli, ale obrátili sa a poslušne odpochodovali z mostíka. Potom sa obrátila k delostreleckému dôstojníkovi.

„Všetky ste ich pozabíjali?“ povedala potichu.

„Pokúšali sa ma zastaviť! Je to otázka cti!“

„Áno, áno. To vidím,“ povedala kapitánka vyrovnaným hlasom. Pomaly menila pozíciu, vzďaľovala sa od ľudí.

„Krokligátor zomiera len v boji!“ zvolal delostrelecký dôstojník.

Kapitánkine šupiny zbledli na farbu starého papiera.

„Áno, chápem, chápem,“ povedala. „A chápu to aj ľudia, však?“

Delostrelecký dôstojník obrátil hlavu. Kapitánka roztiahla ruky, otvorila ústa a skočila. Samec to musel zacítiť; obrátil sa a vzduchom zasvišťali jeho pazúry.

Johnny vystrel ruku a zachytil zbraň, ktorú práve Kirsty dvíhala.

„Nie! Mohla by si ju zasiahnuť!“

„Prečo to urobila? Mohla som ho zastreliť! Mohli to urobiť aj stráže! Prečo naňho takto skočila?“

Zápasníci sa premenili na guľu pazúrov a chvostov.

„Je to osobná záležitosť. Myslím, že ho príliš nenávidí,“ povedal. „Ale pozri na obrazovku!“

Boli tam ďalšie zelené body. Na boku obrazovky sa príliš rýchlo, aby ich mohlo prečítať ľudské oko, vinuli červené znaky, ktoré v krokligátorčine niečo znamenali.

Pozrel dolu na ovládacie prvky.

„Približujú sa! Musíme niečo urobiť.“

Aj Kirsty uprene pozerala na ovládacie prvky. Sedadlá boli vyrobené pre Krokligátorov. Aj ovládacie prvky.

„A vieš, čo znamená ?“ povedala. „Rýchlo? Pomaly? Páľ? Zapaľovač?“

Zápasníci sa od seba odtrhli, obchádzali sa v kruhoch a syčali. Zelené a červené svetlo z obrazovky vrhalo nepríjemné tiene.

Ani jeden Krokligátor nevenoval ľuďom najmenšiu pozornosť. Nemohli si to dovoliť. Krokligátori chodili ako kačice a vyzerali ako karikatúra krokodíla, ale bojovali ako mačky - boj pozostával najmä z pozorovania a vrčania s krátkymi, strašnými etapami útoku a obrany.

Na paneli začalo blikať svetlo a ozvalo sa poplašné zariadenie. Zvonilo v krokligátorčine, ale bolo to veľmi naliehavé dokonca aj v ľudštine.

Kapitánka sa zatočila. Delostrelecký dôstojník odskočil, v behu dopadol na zem a zrýchlil smerom k dverám. V okamihu zmizol.

„Nemá kam odísť,“ povedala kapitánka a tackala sa cez miestnosť k ovládacím prvkom. „Poradím… si s ním… neskôr.“

„Máte na sebe nepekné škrabance,“ povedala Kirsty. Krokligátorská krv bola modrá. „Trochu ovládam prvú pomoc…“

„Predpokladám, že dosť,“ povedal Johnny.

„Ale asi nie pre Krokligátorov,“ povedala kapitánka. Hruď sa jej vzdúvala. Zdalo sa, že jedna jej noha je v nesprávnom uhle. Na chvoste mala modré škvrny.

„Mohla si ho zastreliť,“ povedala Kirsty. „Bolo hlúpe takto zápasiť.“

„Je to otázka, cti!“ zavrčala kapitánka. Pazúrom prepla spínač a zasyčala nejaké pokyny v krokligátorčine. „Ale mal pravdu. Žiaľ, teraz to už viem. Krokligátorská povaha sa nedá zmeniť. Naším osudom je bojovať a umierať. Bola som naivná.“

Zažmurkala.

„Vyzleč si košeľu,“ prikázala Kirsty.

„Prosím?“ povedal Johnny.

„Košeľu! Vyzleč si ju! Pozri na ňu! Stráca krv! Potrebuje obväzy!“

Johnny neochotne poslúchol.

„Ty máš pod tým tielko? Tielka nosia iba dedkovia. Fuj. Perieš si niekedy šaty?“

Občas to robil. A jeho mama z času na čas dostala záchvat mamovstva a všetko v dome vyprala. Ale väčšinou používal kôš v práčovni, čo znamenalo, že sa v ňom prehrabal, kým nenašiel niečo, čo nevyzeralo až tak zle.

„Ale ona povedala, že sa v liečení Krokligátorov nevyznáš,“ povedal.

„No a čo? Krv je krv, aj keď je modrá. Treba ju udržať dnu.“

Kirsty pomohla kapitánke posadiť sa na kreslo. Mimozemšťanka sa trochu knísala, šupiny jej obeleli a objavili sa na nich biele fľaky.

„Môžem niečo urobiť?“ povedal Johnny.

Kirsty naňho zagánila. „Neviem,“ povedala. ,A čo by si zvládol?“

Obrátila sa nazad ku kapitánke.

Všetci zomrieme, pomyslel si Johnny. Všetci sú tam vonku a čakajú. A ja som tu pri prístrojovej doske hlavnej mimozemskej lode. Teraz sa už nemôžeme obrátiť. A ani neviem prečítať, čo je napísané na prístrojovej doske!

Urobil som to celé zle. Všetko bolo jednoduché, a teraz je to zložité.

Myslíme na to, čo robíme v snoch, ale v snoch sa vždy mýlime. Keď ľudia hovoria o snoch, majú na mysli denné sny. Tam je človek Superman a podobne. Tam všetko vyhrávame. V snoch je všetko čudné. Ja som teraz v sne. Alebo v niečom ako sen. A keď sa prebudím, všetci Krokligátori budú znovu v hracom vesmíre a zase sa na nich bude strieľať, tak ako na Vesmírnych útočníkov.

Počkať…

Počkať…

Znovu sa uprene zahľadel na nezmyselné ovládacie prvky.

Na jednom z nich sa symboly preskupili a vytvorili „Hlavné motory“.

Toto je aj môj svet. Je v mojej hlave.

Zdvihol hlavu a pozrel na veľkú obrazovku.

Všetci. Všetci sú tam a čakajú. Medzi pozeraním Protinožcov a písaním domácich úloh.

Všetci čakajú s prstom na gombíku Páľ a každý z nich si myslí, že je jediný…

Všetci, tu predo mnou…

„Toto sem teda nečakala,“ povedala mu za chrbtom Kirsty. „Nevedela som, že budem obväzovať mimozemšťanov. Polož sem pazúr, dobre? Aký máš tep?“

„Myslím, že my nič také nemáme,“ povedala kapitánka.

Loď zadunela.

Vzdialený hukot motorov sa odrazu premenil na rev.

Zo sedadiel trčali všelijaké časti na miestach, kde ich ľudia neočakávali. Johnny na jednej sedel s preloženými nohami, obidve ruky mal na ovládacích prvkoch a na tvári množstvo farieb odrazených z obrazovky.

Kirsty mu poklopkala po pleci. „Čo to robíš?“

„Riadim,“ povedal Johnny a ani neobrátil hlavu.

„Povedal, že už je neskoro obrátiť loď.“

„Ja ju neobraciam.“

„Nevieš, ako sa táto loď riadi!“

„Ja neriadim túto loď. Ja riadim celú flotilu.“

„Nerozumieš ovládacím prvkom!“

Keď sa k nej obrátil, zelené a červené svetlo mu na tvári vytvorilo vzory.

„Vieš, všetci mi niečo hovoria. Stále,“ povedal. „No a teraz nepočúvam. Viem čítať ovládacie prvky. Prečo nie? Sú v mojej hlave. Teraz si sadni. Budem ťa na niečo potrebovať. A prestaň sa so mnou rozprávať, ako keby som bol hlupák.“

Sadla si, takmer hypnotizovaná tónom jeho hlasu.

„Ale ako -“

„Je tu ovládací prvok, ktorý pohybuje všetkými loďami. Používa sa na dlhých cestách.“ Pohol pákou. „A letím s nimi tak rýchlo, ako sa len dá. Nemyslím, že môžu ísť rýchlejšie. Všetky číselníky sú v políčku - to je krokligátorské slovo pre červenú.“

„Ale mieriš rovno k hráčom!“

„Musím. Nemáme sa kedy obrátiť…“

Sadlo mal nad posteľou pripnutý plagát. Bol to detailný záber na mikroprocesor Intel 80586-75 urobený cez mikroskop; vyzeral ako mapa veľmi zložitého moderného mesta. Jeho starý otec sa sťažoval, že je to nezdravé a prečo tam nemá radšej dvojstránku z Čipiek a kriviek, ale Sadlo mal víziu: jedného dňa, ak zvládne maturitnú matematiku a dokáže chytiť pájkovačku za koniec, ktorý nie je horúci, bude veľké zviera v počítačoch. Programátor číslo jeden s vlasmi zopnutými do chvosta ako všetci. Čo tam po tom, že Antirapper hovoril, že dnes to všetko riadia muži v oblekoch. Jedného dňa sa svet dozvie o Sadlovi Johnsonovi - pravdepodobne cez telefónnu linku tajne napojenú na jeho počítač.

Medzitým zízal na stĺpce čísel v úsilí vytvoriť úplne ilegálnu kópiu Šialených dobrodružstiev. Dostali štyri hviezdičky a boli označené ako „špica!!!“, keďže v časopise Šplech! si mysleli, že pre človeka, ktorý má menej ako šestnásť rokov, to stále znamená veľmi dobré.

Zažmurkal na obrazovku a šmuhy na okuliaroch si rozmazal ešte trochu pravidelnejšie.

A to na dnes večer stačilo.

Oprel sa a zrak mu padol na Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo pod hŕbou ostatných diskiet.

Chudák Guma. Samozrejme, občas ľuďom hovoríme, že im šibe, ale na ňom bolo naozaj niečo čudné. Jeho telo kráčalo po zemi, ale jeho mozog bol pravdepodobne na mieste, ktoré sa nedá nájsť v atlase.

Sadlo strčil disketu do mechaniky. Ale tá hra je nejaká zvláštna. Musí to mať nejaký logický dôvod. Také sú predsa počítače - logické. Začnite veriť niečomu inému a máte problémy.

Zjavil sa názov, potom časť, ktorú Gobi Software odkukala od Hviezdnych vojen, a potom -

Klesla mu sánka.

Lode. Stovky lodí. Stále sa zväčšovali. Boli žlté a zapĺňali obrazovku, takže najprv bola len čierna a žltá, potom len žltá a potom oslepujúco biela -

Sadlo sa skrčil.

A potom čierna obrazovka.

Vlastne, takmer čierna.

Na okamih tam viseli slová -

Ahoj, Sadlo -

- a potom zmizli.

Teraz rinčalo a jačalo ešte viacej poplašných zariadení.

Kirsty pozrela pomedzi prsty.

„Nemyslím, že sme niekoho zasiahli,“ povedal Johnny a ťukal po klávesoch.

„Letel si priamo cez nich!“

„Presne tak!“

„Hej, ale aj tak pôjdu po nás.“

„Teraz sa obrátime. Chvíľu to potrvá. Ako sa má kapitánka?“

Operadlo sedadla mu zovrela ruka s pazúrmi a na pleci mu spočinul jej rypák.

„Je to veľmi zlé,“ povedala kapitánka. „Naše motory nie sú stavané na to, aby dlho vydržali takúto rýchlosť. Každú chvíľu môžu vypadnúť.“

„Je to vypočítané riziko,“ povedal Johnny.

„Naozaj? A ako presne si ho vypočítal?“ povedala Krokligátorka.

„No… vlastne som ho nevypočítal… len som si povedal, že to stojí za pokus,“ povedal Johnny.

„Obraciaš sa čelom k hráčom!“

„A stále zrýchľujeme,“ povedal Johnny.

„Čo si to tam písal?“ povedala Kirsty.

„Ale, nič,“ povedal Johnny a vyškeril sa. „Len sa mi zdalo, že som zbadal niekoho známeho. Vieš, keď sme frčali okolo.“

„Prečo sa tváriš tak šťastne?“ nástojila. „Máme strašný problém.“

„Neviem. Asi preto, lebo je to môj problém. Kapitánka, prečo sa rozsvietili všetky tieto svetlá?“

„To sú lode z flotily,“ povedala kapitánka. „Veliteľky chcú vedieť, čo sa deje.“

„Povedz im, aby sa pevne držali,“ povedal Johnny. „A povedz im - povedz im, že idú domov.“

Obidve naňho pozreli.

„Veľmi pôsobivé,“ povedala Kirsty. „Veľmi dramatické. Je to celé veľmi -“

„Buď ticho.“

„Prosím?“

„Buď ticho,“ zopakoval Johnny a neprestal pozerať na obrazovku.

„Mne nikto nebude hovoriť, že mám byť ticho!“

„Práve ti to hovorím. To, že máš hlavu ako kladivo, ešte neznamená, že sa musíš ku každému správať ako ku klincu. Tak - tu ich máme…“

Sadlo vybral disketu z mechaniky a pozrel na ňu. Potom siahol za počítač, pre prípad, že by tam boli nejaké nadbytočné káble.

Ten Johnny… bol to taký tichý typ. Vždy hovorieval, že v počítačoch sa vyzná len natoľko, že ich vie zapnúť, ale v počítačoch sa predsa vyzná každý. Asi sa s tou hrou trochu babral a potom ju vrátil. Slušné. Sadlo rozmýšľal, ako to Johnny urobil.

Znovu zasunul disketu do mechaniky a spustil hru.

„Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo“… jasné, jasné.

Potom vnútro kozmickej lode. Rakety, zbrane, skóre, jasné, jasné…

A hviezdy. Iskriace, aké bývajú v hrách. Urobil oveľa lepšie pre Cestu k Alfa Centauri.

Nebolo vidieť nijaké lode.

Chytil joystick, pohol ním a pozoroval hviezdy, zatiaľ čo sa loď obracala…

Hneď za ním bola loď. Celkom za ním. Znovu desiatky lodí. Stovky lodí. Všetky sa zväčšovali. Čoraz viac. Veľmi rýchlo.

Veľmi, veľmi rýchlo.

Znovu.

Keď vstal z podlahy a položil nohu naspäť na stoličku, obrazovka bola zase celá čierna okrem malého blikajúceho kurzora.

Sadlo naň uprene hľadel.

Logika, povedal. Neveriť v logické dôvody bolo takmer také zlé ako kvapnúť si horúcu spájku na nylonovú ponožku. Musí existovať nejaké logické vysvetlenie.

Jedného dňa nejaké vymyslí.

„Idú za nami! Idú za nami!“

Z ovládacích prvkov vychádzali prúžky pary. Podlaha všemožne vibrovala.

„Som si istý, že ich predbehneme,“ povedal Johnny.

„Nakoľko istý?“ povedala Kirsty.

„Značne.“

Kirsty sa obrátila ku kapitánke.

„Máme vzadu nejaké delá?“

Kapitánka prikývla.

„Dajú sa ovládať odtiaľto,“ povedala. „Ale nemali by sme to robiť. Vzdali sme sa, pamätáš sa?“

„Ja som sa nevzdala,“ povedala Kirsty. „Čím sa strieľa?“

„Tou paličkou s gombíkom.“

„Týmto? Vyzerá to presne ako joystick,“ povedala.

„Samozrejme,“ povedal Johnny. „Nezabúdaj, že toto je v našich hlavách. Musia to byť veci, ktoré poznáme.“

Obrazovka zobrazila pohľad za flotilou. Boli za nimi zhrčené zelené lode.

„Vletia nám rovno do výfuku,“ povedala Kirsty. „Bude to jednoduché.“

„Áno, celkom jednoduché,“ povedal Johnny.

V hlase mal nejasnú trpkosť. Zaváhala.

„Ako to myslíš?“ povedala.

„Len body uprostred kruhu,“ povedal Johnny. Je to jednoduché. Tresk. A už nám rastie počet bodov. Tresk. Len do toho.“

„Ale to je hrací vesmír! Je to hra. Prečo sa takto správaš? Je to len niečo na obrazovke.“

„Fajn. Úplne realistické. Tak potom stlač gombík.“

Zovrela páku. Potom sa znovu zastavila.

„Prečo musíš všetko pokaziť?“

„Ja?“ povedal Johnny neurčito. „Pozri, ak nejdeš strieľať, prepni obrazovku, aby sme videli, čo je pred nami, dobre? Podľa číselníka sa pohybujeme rýchlosťou za a to je krát viac ako odporúčaná rýchlosť.“

„Takže?“

„Takže si myslím, že by bolo fajn, keby sme nevrazili do nejakého asteroidu. Ale ak chceš, aby sme skončili osem kilometrov širokí a centimeter hrubí, len sa pokojne pozeraj dozadu.“

„No dobre!“

Zdvihla prst z prepínača obrazovky.

A potom zalapala po dychu.

Uprene hľadeli na vesmír pred nimi a na to, čo bolo v jeho strede.

„Čo,“ povedala Kirsty po dlhej prestávke, „je to?“

Johnny sa rozosmial.

Pokúšal sa prestať, lebo loď stonala a škrípala ako týrané zviera, ale nemohol. Po lícach mu tiekli slzy. Bezmocne búchal rukou o prístrojovú dosku a nechtiac popri tom zapol a vypol niekoľko svetiel.

„To je Hranica,“ povedala kapitánka.

„Áno,“ povedal Johnny. „Samozrejme.“

„Ale to je -“ začala Kirsty.

„Áno,“ povedal Johnny. „Hranica, vidíš? Za ňou sú v bezpečí. Samozrejme. Nikto neprekročí Hranicu. Ľudia to nedokážu!“

„Nemôže to byť prirodzené.“

„Kto vie? Toto je predsa hrací vesmír. Tu je to asi prirodzené. Už sme to všetci videli.“

„Ale ešte je to veľmi ďaleko,“ povedala kapitánka. „Obávam sa, že -“

Niekde za nimi sa ozval dutý výbuch.

„Rakety!“ povedala Kirsty. „Mal si ma nechať -“

„Nie, počúvaj,“ povedal Johnny. „Počúvaj.“

„Čo? Nič nepočujem.“

„To preto, lebo niečo je veľmi ticho,“ povedal Johnny. „Motory sa zastavili.“

„Motory sa pravdepodobne roztavili,“ povedala kapitánka.

„Stále máme… čo to je… hybnosť, zotrvačnosť alebo také čosi,“ povedal Johnny. „Pôjdeme ďalej, až kým do niečoho nenarazíme.“

„Alebo kým niečo nenarazí do nás,“ povedala Kirsty.

Znovu pozrela na Hranicu.

„Aké je to veľké?“ povedala.

„Musí to byť obrovské,“ povedal Johnny.

„Ale sú za tým hviezdy.“

„Nie naše. Hovoril som ti, že je to jediné miesto, kam ľudia nemôžu ísť…“

Pozreli na seba.

„Čo sa stane,“ začala Kirsty ako niekto, kto si prezerá mimoriadne škaredú dieru v zube, „ak budeme na lodi, ktorá sa pokúša prejsť cez Hranicu?“

Obaja sa obrátili ku kapitánke. Tá pokrčila plecami.

„Mňa sa nepýtajte,“ povedala. „Ešte nikdy sa to nestalo. Nie je to možné.“

Teraz sa všetci traja znovu obrátili a pozreli na Hranicu.

„Zdá sa to len mne,“ povedala Kirsty, „alebo je to trošku väčšie?“

Chvíľu bolo ticho.

„Ale aj tak,“ povedal Johnny, „čo najhoršie sa nám môže stať?“

Potom si prial, aby to radšej nebol povedal. Spomenul si, ako si myslel, že počuje, ako ho budí budík, vtedy prvýkrát, a potom si spomenul na šok, keď si uvedomil, že sa vôbec nemôže prebudiť.

„Vieš, nechcem to zistiť,“ dodal.

„Bez motorov nemôžeme obrátiť loď,“ povedala kapitánka. „Mrzí ma to. Príliš si nás chcel zachrániť.“

„Zväčšuje sa to,“ povedala Kirsty. Je to vidieť, keď sa pozriete na hviezdy, ktoré sú za tým.“

„Mrzí ma to,“ povedala znovu kapitánka.

„Aspoň Krokligátorom by sa to malo podariť,“ povedal Johnny.

„Mrzí ma to.“

Kirsty vstala. „Mňa nie,“ povedala. „Poďme!“

Zobrala zbraň a vykročila do tieňov. Johnny sa rozbehol za ňou.

„Kam ideš?“

„Do záchrannej rakety,“ povedala.

„Do záchrannej rakety?“

„Vážne,“ povedala kapitánka a náhlila sa za nimi. „Aj mňa by to zaujímalo. Nič také tu nie je.“

„Ale môže byť, ak chceme,“ povedal Kirsty a otvorila dvere. „Povedal si, že táto hra je vytvorená z vecí, ktoré poznáme? No, a ja viem, že bude rovno pod loďou.“

„Ale -“

„Je to aj môj sen, nie? Ver mi. Bude tam záchranná raketa.“ Oči sa jej znovu leskli. Poťažkala zbraň. „Viem to,“ povedala. „Už som tam bola.“

Spomenul si na jej izbu. Vedel si ju predstaviť, ako tam sedí s desiatimi ostrými ceruzkami a bez priateľov, ako dostáva najlepšie známky za domácu úlohu z dejepisu a zatiaľ v hlave naháňa mimozemšťanov.

„Nerozumiem,“ povedala kapitánka.

Chodba bola plná pary. Loď možno prekročí Hranicu, ale bude potrebovať veľa opráv, kým sa raz vráti.

„Hm,“ povedal Johnny. Je to trochu ako modely vo vreckách s ovsenými vločkami. Je to… taký ľudský nápad.“

Krokligátorka váhala vo dverách. Potom sa obrátila a pozrela na obrazovku.

„Približujeme sa,“ povedala. „Ak si myslíte, že tam niečo je, musíte sa tam hneď vybrať.“

„Poďme!“ povedala Kirsty.

„Hm -“ začal Johnny.

„Ďakujem,“ povedala kapitánka vážne.

„Veľa som toho neurobil,“ povedal Johnny.

„Ktovie? Nikdy si nemyslel na seba. Pokúšal si sa niečo urobiť. Rozhodoval si sa. A rozhodol si sa správne.“

„Ale teraz už musíme ísť!“ povedala Kirsty.

„Možno sa ešte niekedy stretneme. Potom. Ak všetko dobre pôjde,“ povedala kapitánka. Zobrala jednu z Johnnyho nik do dvoch svojich.

„Dovidenia,“ povedala.

Kirsty chytila Johnnyho za plece a ťahala ho preč.

„Tešilo ma,“ povedala mimozemšťanke. „Bolo to -zaujímavé. No, poď už.“

Niektoré svetlá zhasli. Chodby boli plné pary a neurčitých tvarov. Kirsty bežala popredu a vrhala sa z tieňa do tieňa.

„Musíme ísť dolu,“ povedala cez plece. „Bude to tam. Neboj sa!“

„Teba to fakt baví, však?“ povedal Johnny.

„Tu je rampa. Poď. Určite nemáme veľa času.“

Dolu bol ďalší priechod a ďalšia rampa, ktorá sa mihala v pare.

Vyšli v miestnosti väčšej ako mostík. Na jednom konci boli veľké dvojité dvere a na stenách boli prístrojové panely. A v strede, na troch pristávacích nohách, stála malá loď. Pôsobila zavalito a ťažko.

„Tam! Vidíš? Čo som ti hovorila?“ povedala Kirsty víťazoslávne.

Johnny prešiel k najbližšiemu panelu a dotkol sa ho. Bol lepkavý. Pozrel na končeky prstov.

„Nie je tu dlho,“ povedal. „Farba ešte neuschla.“

V strede panela sa rozžiarila obrazovka s kapitánkinou tvárou.

„Zaujímavé,“ povedala. „Pozrela som sa na ovládacie prvky a našla tam jeden nový. Našli ste záchrannú raketu?“

„Vyzerá to tak,“ povedal Johnny.

„Máme desať minút, kým dôjdeme k Hranici,“ povedala kapitánka. „Mali by ste mať dosť času.“

Za Johnnym sa ozval vrčivý zvuk. Spúšťala sa rampa záchrannej rakety.

„Na pristávacej nohe som našla spínač,“ povedala Kirsty.

Pridal sa k nej. Rampa mala striebristosivú farbu. Leskla sa v hmlistom modrom svetle, ktoré vychádzalo znútra rakety.

„Uhádneš, na čo myslím?“ spýtala sa Kirsty.

„Myslíš si: Dávno sme nevideli delostreleckého dôstojníka,“ povedal Johnny. „Myslíš si: Niekde sa tu skrýva. Lebo toto je časť tvojho sna a tvoje sny fungujú takto.“

„Lenže ja naňho budem pripravená,“ povedala Sigourney. „Poď.“

Vykročila po rampe a ustavične sa obracala malými vzrušenými poskokmi, aby mala zbraň namierenú na každé zuby, ktoré by sa mohli z ničoho nič vynoriť.

V rakete boli dve sedadlá pred veľmi malou prístrojovou doskou. Bolo tam veľké okno. Boli tam dve skrinky. A inak tam toho veľa nebolo.

Kirsty ukázala na skrinku a naznačila Johnnymu, aby ju otvoril. Zdvihla zbraň.

Otvoril dvierka a rýchlo odstúpil.

Kirsty vážne ohrozovala hromadu konzerv.

Zachytila Johnnyho výraz.

„No, mohol tam byť,“ povedala.

„Áno. Jasné. Musel by si najprv odseknúť ruky a nohy a potom sa poriadne prikrčiť, ale mohol tam byť.“

„Ha! Veľmi vtipné!“

„Nepozrieme sa pod poťahy sedadiel? Pod ne sa zmestí všeličo.“

Kirsty sa pokúsila štuchnúť pod prístrojovú dosku, tak aby si to Johnny nevšimol. Všimol si to.

„Mimozemšťania možno nepozerajú tie isté filmy ako ty,“ povedal.

„Dobre, dobre, nemusíme to rozťahovať,“ zavrčala. Pozrela na ovládacie prvky a stlačila spínač. Zdvihol sa poklop. Na malej obrazovke uprostred prístrojovej dosky sa zjavila kapitánkina tvár.

„Osem minút k Hranici,“ povedala.

„Dobre,“ povedala Kirsty. Strčila ruku pod poťah sedadla a potom pozrela na Johnnyho úškľabok.

„Ty vidíš mimozemšťanov všade, však?“ povedal.

„To má čo znamenať?“

„Nič. Nič. Len mi to tak napadlo.“

Zamračila sa naňho.

Boli tam pásy. Zapli si ich. Kirsty začala bubnovať prstami po paneli. Zdalo sa, že niečo hľadá.

„Ako otvoríme dvere?“ povedal Johnny.

„Dobre, dobre - niekde to tu musí byť.“

Stlačila gombík. Rampa za nimi sa zdvihla a so syčaním dosadla na svoje miesto.

Johnny sa poobzeral. Tu sa naozaj nikto nemal kam schovať. Boli pripravení opustiť loď. Boli v bezpečí.

Necítil sa bezpečne. Schmatol Kirsty za plece.

„Počkaj chvíľu,“ povedal naliehavo. „Myslím, že niečo nie je v por -“

Obrazovka sa preblikala k životu.

Bol na nej Krokligátor.

Bol to delostrelecký dôstojník:

„Bežte sa skryť, svine ľudské,“ povedal.

Za jeho chrbtom videli obrazovku; bol na mostíku.

„Ty? Kde je kapitánka?“ povedal Johnny.

„Postarám sa o ňu. Kým budete utekať.“

„Nie!“

Kirsty ho drgla.

„Počúvaj, Krokligátori sú v bezpečí,“ povedala. „K Hranici je to len niekoľko minút. Všetko sme urobili! Teraz sa za ňou nemôžeš naháňať! Musí sa o seba postarať! Keby si sa jej spýtal, sama by ti to povedala!“

„Ale ja sa jej nemôžem spýtať.“

Nahol sa a stisol spínač. Ozvalo sa za nimi vrčanie a spustila sa rampa.

„Vrátim sa tam,“ povedal.

„On bude na teba čakať!“

„Dobre.“ Zobral mimozemskú zbraň. „Ktoré z tých oných je spúšť?“

Prevrátila oči. „Toto je hlúpe!“

„Bojíš sa?“ povedal Johnny. Mal bledú tvár.

„Ja?“ Pokrčila plecami a schmatla zbraň. „Daj mi to,“ povedala. „Som na zbrane zvyknutá. Ty by si to zbabral.“

Úplne realistické

Zbehli po rampe a vybehli do chodby.

„Máš hodinky?“ spýtal sa Johnny.

„Áno. Máme viac ako šesť minút.“

„Mal som to vedieť!“ povedal Johnny počas behu. „Nikto nedostane toľko času na útek! James Bond nikdy nemá dosť času, aby si pred zneškodnením časovanej bomby vypil šálku kávy alebo očistil topánky! Zase hráme hry!“

„Upokoj sa!“

„Ak nájdeme nejakú mačku, kopnem ju!“

Chodby boli temnejšie. Zo stropu kvapkala voda. Stále tam bola para, syčala z roztrhnutých rúrok.

Dobehli ku križovatke.

„Kadiaľ?“

Kirsty ukázala smer.

„Tadiaľto.“

„Určite?“

„Samozrejme.“

Zmizli v šere.

Asi o tridsať sekúnd sa znovu zjavili a bežali.

„No, jasné - samozrejme.“

„Keď všetky vyzerajú rovnako. Musí to byť tadiaľto!“

Tento priechod naozaj viedol do širokej chodby a na jej konci boli dvere na mostík.

Boli otvorené. Videli modro-biele blikanie veľkej obrazovky.

Kirsty pevnejšie uchopila zbraň.

„Tak,“ povedala. „A tentoraz nijaké kiksy, jasné? Nijaké reči, jasné?“

„Dobre.“

„Poďme.“

„Ako?“

„Vojdeš dnu. Keď na teba vyskočí, zložím ho.“

„Aha. To mám slúžiť ako návnada?“

Kirsty pozrela na hodinky.

„Máš štyri a pol minúty na to, aby si vymyslel niečo lepšie,“ povedala. „Prepáč. Štyri minúty a dvadsaťpäť sekúnd. Počkaj, dvadsať sekúnd…“

„Len dúfam, že vieš dobre strieľať!“

Kirsty potľapkala zbraň. „Som krajská víťazka, pamätáš sa? Dôveruj mi.“

Johnny vykročil k otvoreným dverám. Keď k nim prišiel, pokúšal sa pozerať naraz na obidve strany.

„Štyri minúty a pätnásť sekúnd,“ povedal jej hlas ďaleko, ďaleko za ním.

Zastal na prahu.

„Prečo nie si celoštátna víťazka?“ povedal.

„V ten deň mi niečo zaškodilo.“

„Aha. Dobre.“

Vkročil dnu.

Nečakala ho smrť medzi zubiskami. Riskoval lepší pohľad na obidve strany, potom preglgol a zdvihol hlavu.

„Nič tu nie je,“ povedal.

„Dobre. Som hneď za tebou.“

Hranica na obrazovke už bola oveľa väčšia. Letíme veľmi rýchlo, pomyslel si, je to stále viac ako štyri minúty a už to vypĺňa oblohu. Obrovská je slabé slovo.

„Vidím celú miestnosť,“ povedal. „Nikto tu nie je.“

„Bola tam prístrojová doska, nie?“ povedala Kirsty. „Počkaj… Teraz som vo dverách. Áno. Musí byť za prístrojovou doskou. Choď. Som pripravená, keby vyskočil.“

„Ja nie, pomyslel si. Prikrádal sa po dlážke a nazrel za prístroje.

„Nič tu nie… počkaj.“

„Čo je?“

„Myslím, že je to kapitánka.“

„Je to nažive?“

„Nie to, ale ona. Veď to vieš, že je to ona. Neviem. Len tam tak… leží. Pozriem sa.“

„Načo to bude dobré?“

„Len sa pozriem.“

„Ale opatrne. Tak aby som na teba videla.“

Pohol sa vpred a prezeral tiene na okrajoch rozľahlej miestnosti.

Bola to kapitánka a bola nažive. Aspoň kúsky toho, čo bol kedysi pravdepodobne jej hrudník, sa dvíhali a klesali. Kľakol si k nej.

„Kapitánka?“ zašepkal.

Otvorila jedno oko.

„Vyvolený?“

„Čo sa stalo?“

„On… čakal. Kým som sa… s vami rozprávala… prikradol sa… udrel ma…“

„Kam šiel?“

„Musíš… ísť. Už nie je veľa… času. Flotila… je…“

„Si zranená. Zavolám sem Ki - Sigourney…“

Ruku mu zovrel jej pazúr.

„Počúvaj! On chce… vyhodiť do vzduchu… loď! Palivo… elektráreň… on…“

Johnny vstal.

„Je v poriadku?“ zvolala Kirsty.

„Neviem!“

Stála vo dverách, na pozadí svetla sa črtali jej obrysy.

Bol za ňou tieň. Johnny videl, ako rozťahuje ruky.

Teraz bol väčší, ako by mal byť Krokligátor. Nebol to zábavný aligátor - stále tam bol náznak aligátora, ale bol tam aj hmyz a ďalšie veci… veci, ktoré nikdy neexistovali - mimo snov…

Johnny skríkol: Je za tebou!“ Potom sklonil hlavu a rozbehol sa.

Kirsty sa obrátila.

Snom sa nedá veriť. Keď v nich žijete, vrhnú sa na vás, zmocnia sa vás…

Videl, ako sa Kirsty obracia a dvíha hlavu, vyššie a ešte vyššie, a pozerá na delostreleckého dôstojníka.

Krokligátor otvoril papuľu. Mal viac zubov ako predtým; celé rady, každý lesklý a ostrý.

Jej sen, pomyslel si Johnny. Nečudo, že stále bojuje.

„Zastreľ to! Zastreľ to!“

Ale ona len uprene hľadela. Zdalo sa, že sa nechce pohnúť.

„Máš zbraň!“ zakričal.

Bola ako socha.

„Zastreľ to!“

„… ach…“

Kirsty neurčito potriasla hlavou a potom, akoby sa odrazu prebrala, zdvihla zbraň.

„Dobre,“ povedala. „Teraz -“

Krokligátor ju ignoroval. Mykol hlavou hore a sústredil sa na Johnnyho. Teraz takmer nemal oči. Vyzeralo to, akoby mimozemšťan pozeral na Johnnyho zubami.

„Aha. Vyvolený,“ povedal. Odsotil Kirsty z cesty. Ani nevidela, ako sa mu pohla ruka. V jednej chvíli mierila a v druhej sa ocitla vo vzduchu a dopadla na hromadu niekoľko metrov odtiaľ.

Zbraň zarinčala na podlahe a šmykla sa k Johnnymu.

„Vyvolený!“ zasyčal Krokligátor. „Blázon! Sme, čo sme! Robíš hanbu svojej aj mojej rase! Pre teba a pre ňu… pre vás niet cesty späť…“

Kirsty sa pokúšala vstať s tvárou skrivenou od hnevu.

Johnny sa zohol a zdvihol zbraň.

Krokligátor v prudkom pohybe zamával dvoma rukami. Johnny cúvol.

Počul, ako Kirsty z diaľky volá: „Rýchlo! Hod mi ju! Hod mi ju!“

Mimozemšťan sa usmial.

Johnny trochu ustúpil. Mimozemšťan sa sústreďoval len naňho.

„Hoď mi ju, ty idiot!“ zvolala Kirsty.

„Ty?“ povedal mimozemšťan Johnnymu. „Ty ma chceš zastreliť? Nemôžeš. Si slaboch. Ako kapitánka. Je to hanba Krokligátorov. Ste slabosi. A preto chcete mier. Silní nikdy nechcú mier.“

Johnny zdvihol zbraň.

Mimozemšťan sa pomaly pohol vpred. Vyzeralo to, akoby jeho zuby zaplnili celý svet. Jeho ruky vyzerali väčšie, jeho pazúry ostrejšie.

„Nedokážeš to,“ povedala to. „Pozoroval som ťa. Ostatní ľudia aspoň vedeli bojovať! Mohli sme zomrieť so cťou! Ale ty… ty len rozprávaš… urobil by si čokoľvek, len aby si nemusel bojovať. Ty máš zachrániť ľudstvo? Ha!“

Johnny znovu cúvol a pocítil za sebou okraj prístrojovej dosky. Už nebolo kam ustúpiť.

„Vzdáš sa?“ povedal.

„Nikdy!“

Johnny kútikom oka videl pohyb. Kirsty sa na tú vec chystala vyskočiť. Ale mimozemšťan teraz nebol ako stráže. Nemala by ani -

Vystrelil.

Ozval sa malý, ostrý výbuch.

Krokligátor sklonil hlavu v šoku z náhlej modrej škvrny, ktorá sa mu šírila po kombinéze, a potom takmer zmätene znovu pozrel na Johnnyho.

„Zastrelil si ma… chladnokrvne…“

„Nie. Ja nikdy nemám chladnú krv…“

Mimozemšťan sa tackal vpred. A teraz bol zase menší, vyzeral viacej ako Krokligátor.

„A musel som,“ povedal Johnny.

„Zastrelil si ho,“ povedal hlas za jeho chrbtom. Obzrel sa. Kapitánka sa zdvihla.

„Áno.“

„Musel si. Ale nemyslela som si, že to dokážeš…“

Johnny pozrel na zbraň. Mal biele hánky. S určitými ťažkosťami sa mu podarilo presvedčiť prsty, aby sa uvoľnili.

„Ani ja som si to nemyslel.“

Prišiel ku Kirsty, ktorá uprene hľadela na vec na podlahe.

„No teda,“ povedala, ale potichu.

„Áno,“ povedal.

„Ty -“

„Áno, zastrelil som ho. Zastrelil som ho. Kiež by som nebol musel, ale musel som. Bol živý a teraz nie je.“ Teraz sa ozývalo ešte viacej poplašných zariadení a na prístrojovej doske blikali červené svetlá. Na obrazovke oblohu úplne vyplnila Hranica. „Môžeme ísť? Koľko času ešte máme?“

Omámene pozrela na hodinky.

„Minútu a pol.“

Žasol. Mal pocit, akoby sedel vo vlastnej hlave a pozoroval sa. Ani stopy po panike. Ten, ktorý pozoroval, nevedel, čo robiť, ale zdalo sa, že ten druhý vie všetko. Bolo to… ako sen.

„Vieš utekať?“ Prikývla. „Poriadne rýchlo? Čo to hovorím. Zrejme si získala aj nejaké medaily. Poďme.“

Ťahal ju za sebou, von z mostíka a po tmavých chodbách. Kirsty sa už veľmi nesústreďovala; steny sa menej leskli. Dokonca sa znovu zjavili skrutky a závory.

Dobehli k záchrannej rakete. Johnny bežal od jednej nohy k druhej, kým nenašiel gombík, ktorým sa spúšťala rampa. Zdalo sa, že trvalo celé veky, kým klesla.

„Koľko?“

„Máme päťdesiat sekúnd…“

Hore rampou, do sedadiel.

Nebolo tam veľa ovládacích prvkov. Johnny na ne pozrel.

„Čo to robíš?“ spýtala sa Kirsty.

„Tak ako si povedala. Hľadám ten, ktorý je označený ,Dvere otvorené‘.“

Obrazovka sa preblikala k životu.

„Johnny? Dvere sa otvárajú odtiaľto,“ povedala kapitánka.

Johnny pozrel na Kirsty.

„To sme nevedeli,“ povedal.

„Je rampa zdvihnutá?“

„Áno.“

„Otváram dvere.“

Nad hlavami sa im ozvalo cvaknutie a syčanie, keď vzduch v hale unikal cez rozširujúcu sa štrbinu. Zamávali im mihotavé, neskutočné hviezdy hracieho vesmíru.

Johnnyho ruka sa vzniesla nad najväčší červený gombík na prístrojovej doske.

„Johnny?“

„Áno, kapitánka.“

„Ďakujem. Nemusel si nám pomôcť.“

„Kto iný, ak nie ja?“

„Haha. Áno. A teraz… dovidenia. Už sa… nestretneme.“

„Dovidenia.“

Johnny pozrel na Kirsty.

„Koľko?“

„Desať sekúnd!“

„Poďme.“

Stlačil gombík.

Ozval sa za nimi rachot. Steny sa len tak mihli. A odrazu ich obklopovala obloha.

Johnny sa oprel. Mal čistú, prázdnu myseľ, až na to, čo sa v nej stále prehrávalo ako film.

Jeho pamäť znovu a znovu strieľala zo zbrane. Mimozemšťan znovu a znovu padal. Záznam akcie. Milimetrová presnosť. Úplne realistické.

Kirsty ho drgla.

„Môžeme ju riadiť?“

„Hm? Čo?“ Neurčito sa pozrel na ovládacie prvky. „No, je tu riadiaca páka…“

„Tak nás obráť. Chcem vidieť, ako prechádzajú.“

„Áno. Aj ja.“

Raketa sa zľahka obrátila v hlbokej prázdnote hracieho vesmíru, priamo oproti Hranici.

Krokligátorská flotila sa náhlila vpred. Keď každá loď dosiahla Hranicu, zablikala a zhasla.

„Myslíš, že naozaj majú planétu, na ktorú by mohli ísť?“

„Myslím, že si to myslia.“

„Myslíš, že sa niekedy vrátia?“

„Teraz nie.“

„Hm… pozri… keď som zdvihla hlavu a videla som tú vec… vieš, bolo to také skutočné. A pomyslela som si, ale veď to žije, ako by som to mohla -“

„Áno,“ povedal Johnny.

„A potom to bolo mŕtve a… a nebolo mi do spevu…“

„Áno.“

„Keď je to skutočné, nie je to ľahké. Lebo ľudia zomierajú a potom je naozaj koniec.“

„Áno. Viem. Znovu a znovu. Vieš čo?“

„Čo?“

„Môj priateľ Antirapper si myslí, že takéto sny sú spôsob, ako sa vyrovnať so skutočným životom.“

„Áno?“

„Myslím, že je to naopak.“

„Antirapper je ten černoch?“

„Áno. Voláme ho Antirapper, lebo nechce byť super trendový.“

„Kašlať na trendy je tiež super.“

„Naozaj? To som nevedel. A je super povedať, že Antirapper je ,líška podšitá‘?“

„Johnny! Nikdy nebolo super povedať ,líška podšitá‘.“

„A čo ,fikaný‘?“

„,Fikaný‘ je super.“

„Práve som si to vymyslel.“

Záchranná raketa letela vpred.

„Ale to nie je dôvod, prečo by to nemohlo byť super.“

„Dobre.“

Hracie hviezdy sa jagali.

„Johnny?“

„Áno?“

„Ako to, že tak dobre vychádzaš s ľuďmi? Prečo sa ľudia s tebou stále rozprávajú?“

„Neviem. Asi preto, lebo počúvam. A je výhoda, keď je človek hlúpy.“

„Johnny?“

„Počúvam.“

„Čo si tým myslel… vieš, tam vtedy? Keď si povedal, že všade vidím mimozemšťanov?“

„Hm. Už si nepamätám.“

„Niečo si tým musel myslieť.“

„Nie som si istý, či mimozemšťania vôbec existujú. Sú to iba rôzne druhy nás samých. Ale viem, čo je dôležité. Dôležité je byť si presne istý tým, čo robíš. Dôležité je pamätať si, že to nie je hra. Nič z toho. Dokonca ani hry.“

Loď sa premenila na bod na nočnej oblohe. „Ako sa dostaneme domov? Vždy som musela zomrieť, aby som sa dostala von.“

„Môžeš sa dostať von, ak vyhráš.“ Je tu nejaký zelený gombík.“

„Však to stojí za pokus?“

„Áno.“

Keď sa Johnny prebudil, do miestnosti prúdilo svetlo. Ležal v niečiej posteli a s napoly zavretými očami sa poobzeral.

Typická hosťovská izba. Bola tu lampa, ktorá bola trochu staromódna a nikam inam sa nehodila. Bola tu polička s knihami, ktoré nikto veľmi nečítal. Chýbali tu malé veci okrem popolníka na nočnom stolíku.

Boli tu hodiny, ale kedysi v minulosti na chvíľu vypadla elektrina, a hoci ľudia museli nastaviť všetky ostatné hodiny v dome, na tieto zabudli, takže len stáli a dňom i nocou ustavične blikali 7:41. Ale neprítomnosť zvukov zdola naznačovala, že je ešte skoro ráno.

Schúlil sa a vychutnával tento čas ukradnutý medzi snívaním a prebúdzaním.

Takže… čo ďalej? Bude sa musieť porozprávať s Kirsty, ktorá snívala o tom, že je Sigourney, a zabudla, že sa pokúša byť niekým, kto hrá. A mal podozrenie, že onedlho uvidí svojich rodičov. Zrejme sa s ním budú často rozprávať, ale aspoň to bude zmena.

Stále boli ťažké časy. Stále bola škola. Pravdepodobne sa nič nezlepšilo. Nikto nešvihol kúzelníckou paličkou.

Ale flotila sa dostala von. V porovnaní s tým bolo všetko ostatné… no, nie ľahké. Ale menej ako stena a viac ako schody.

Nemusíš vyhrať, ale môžeš to aspoň skúsiť. Kto iný, ak nie ty?

Prevrátil sa a znovu zaspal.

Hranica visela na oblohe.

Obrovské biele písmená, vysoké tisíce kilometrov.

Bolo tam napísané:

KONIEC

HRY

A flotila prehrmela, Tankery, vojnové lode, stíhačky… stúpali a pohojdávali sa a ich tiene sa mihali cez písmená, keď loď za loďou navždy unikala preč.

NOVÁ HRA

(A/N)?

Terry Pratchett

Iba ty môžeš zachrániť ľudstvo

Z anglického originálu Only You Can Save Mankind

vydaného vydavateľstvom Doubleday v roku 1992

preložil Vladislav Gális.

Vydal Columbus, spol. s r. o., v Bratislave v roku 2002

Redakcia Viera Prokešová

Obálka Roman Balogh

Sadzba Edward Feldek

Tlač Svornosť, a. s., Bratislava

COLUMBUS

Špitálska 37

Bratislava

www.knihy-columbus.sk