Johnny a bomba

Terry Pratchett

Produced by calibre 0.6.42

Terry Pratchett

Johnny a bomba

Preložil Vladislav Gális

COLUMBUS

Chcel by som sa poďakovať meteorologickému úradu, kráľovskej mincovni a môjmu starému priateľovi Bernardovi Pearsonovi - ktorý, ak niečo nevie, vždy pozná niekoho, kto to vie - za pomoc pri príprave podkladov pre túto knihu. Ak niekde historické detaily nie sú v poriadku, je len moja chyba, že som ich nepočúval. Ale ktovie, čo sa naozaj stalo v druhej nohe nohavíc času?

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 1996

Translation © Vladislav Gális, 2002

All rights reserved

ISBN 80-7136-082-1

Po bombách

Bolo deväť hodín večer na blackburskej Hornej ulici.

Bolo tma a z mesiaca v splne za stužkami tenkých oblakov občas vychádzalo svetlo. Z juhozápadu fúkal vietor a bolo po ďalšej búrke, ktorá osviežila vzduch a zvlhčila dlažbové kocky.

Po ulici sa veľmi pomaly a rozvážne pohyboval policajt.

Keby bol niekto veľmi blízko, tu a tam by možno okolo zatemneného okna uvidel tenučký pásik svetla. Zvnútra sa ozývali tiché zvuky ľudí, ktorí si žijú svoj život - tlmené tóny klavíra, na ktorom niekto dookola cvičil stupnice, a vrava a občasný výbuch smiechu z rozhlasu.

Pred niektorými výkladmi boli nakopené vrecia piesku. Plagát pred jedným obchodom ľudí pobádal, aby „kopali za víťazstvo“, akoby víťazstvo bolo futbalové mužstvo.

Na obzore v smere k Siate sa úzke lúče svetlometov pokúšali vyduriť z oblakov bombardéry.

Policajt zahol za rok a vykročil hore po ďalšej ulici. Jeho čižmy v tichu vydávali hlasný zvuk.

V rámci pochôdzky sa dostal až k metodistickej kaplnke a teoreticky by mal zísť dolu po Rajskej ulici, ale dnes to nešlo, lebo Rajská ulica už neexistovala. Od minulej noci.

Pri kaplnke parkovalo nákladné auto. Z nepremokavej plachty, ktorá zakrývala korbu, prenikalo svetlo.

Pobúchal po plachte.

„Tu nemôžete parkovať, páni,“ povedal. „Dostanem hrnček čaju a zostane to medzi nami, dobre?“

Plachta sa roztvorila a vyskočil spod nej vojak. Chvíľu bolo vidieť dovnútra - teplý stan oranžového svetla, v ktorom okolo malej piecky sedelo niekoľko vojakov, a hustý cigaretový dym.

Vojak sa naširoko usmial.

„Podaj mi čaj a sendvič pre seržanta,“ povedal niekomu v nákladiaku.

O chvíľu mu podali cínový hrnček vriaceho čaju a sendvič hrubý ako tehla.

„Vďaka,“ povedal policajt a vzal si ich. Oprel sa o nákladiak.

„Tak ako to ide?“ povedal. „Nepočul som výbuch.“

„Dvanásť kíl,“ povedal vojak. „Prepadla sa až do pivnice. Včera ste dostali riadne zabrať. Chcete sa na ňu pozrieť?“

„Je to bezpečné?“

„Pravdaže nie,“ povedal vojak veselo. „Veď preto sme tu. Pocite.“ Vytiahol si cigaretu a zastrčil si ju za ucho.

„Myslel som si, že ju budete strážiť,“ povedal policajt.

„Sú dve hodiny ráno a pršalo,“ povedal vojak. „Kto by kradol nevybuchnutú bombu?“

„Áno, ale…“ Seržant pozrel k zničenej ulici.

Ozval sa zvuk zošuchujúcich sa tehál.

„Tuším to niekto práve robí,“ povedal.

„Čože? Veď sme vyvesili výstražné tabule!“ povedal vojak. „Len sme si odskočili vypiť čaj. Dočerta!“

Čižmy im vŕzgali na úlomkoch, ktoré boli roztrúsené po ceste.

„Je to naozaj bezpečné?“ povedal seržant.

„Nie, ak na ňu niekto zhodí kopu tehál! Dočerta! Hej, vy!“

Spoza oblakov vyšiel mesiac. Na druhom konci toho, čo zostalo z ulice, uvideli vedľa múru konzervárne postavu.

Seržant prudko zastal.

„No nazdar,“ zašepkal. „To je pani Tachyonová.“

Vojak zízal na malú postavu, ktorá cez ruiny ťahala akýsi vozík.

„Kto je to?“

„Potichu, dobre?“ povedal policajt a schmatol ho za rameno.

Zažal baterku a nasadil si na tvár bláznivý priateľský úsmev.

„To ste vy, pani Tachyonová?“ povedal. „To som ja, seržant Bourke. Je trochu chladno, nemyslíte? Na stanici máme peknú teplú celu. Keby ste šli so mnou, možno by sa pre vás našla aj veľká šálka horúceho kakaa, čo vy na to?“

„Čo nevidela výstražné tabule? Je šibnutá?“ povedal vojak zadychčané. „Stojí tesne pri dome, ktorý má v pivnici bombu!“

„Áno… nie… je len trochu iná,“ povedal seržant. „Trochu… uletená.“ Zvýšil hlas. „Len zostaňte, kde ste, zlato, a my prídeme za vami. Hádam v tom svinstve nechcete prísť k úrazu?“

„Bola kradnúť?“ povedal vojak. „Za krádež v zbombardovaných domoch by ju mohli zastreliť!“

„Pani Tachyonovú nebude nikto strieľať,“ povedal seržant. „My ju poznáme. Minulú noc strávila u nás na stanici.“

„Čo urobila?“

„Nič. Keď je v noci zima, necháme ju prespať vo voľnej cele. Akurát včera som jej dal šesť pencí a staré čižmy po mojej mame. Veď sa na ňu pozrite. Mohla by vám byť starou mamou, chuderka bláznivá.“

Veľmi opatrne sa k nej vybrali a pani Tachyonová stála a pozorovala ich sovími očami.

Vojak uvidel zošúverenú ženičku, ktorá mala oblečené čosi, čo vyzeralo ako slávnostné šaty s vrstvami ďalšieho šatstva, a vlnenú čiapku s brmbolcom. Tlačila drôtený vozík na kolieskach. Bola na ňom kovová tabuľka.

„Tesco,“ povedal. „Čo je to?“

„Netuším, odkiaľ berie polovicu svojich krámov,“ zašomral seržant.

Zdalo sa, že vozík je plný čiernych vriec. Ale boli tam aj ďalšie veci, ktoré sa jagali v mesačnom svetle.

„Ja viem, odkiaľ to má,“ zašomral vojak. „Potiahla to z konzervárne!“

„Ráno tam bola polovica mesta,“ povedal seržant. „Zopár pohárov nakladaných uhoriek nikoho nezabije.“

„Nie, ale je to zakázané. Hej, vy tam! Pani! Môžem sa pozrieť na -“

Načiahol sa k vozíku.

Vyskočil z neho akýsi démon, z ktorého bolo vidno len zuby a blčiace oči, a strhol mu kožu z chrbta ruky.

„Dofrasa! Pomôžte mi chytiť -“

Ale seržant cúvol.

„To je Vinník,“ povedal. „Na vašom mieste by som sa pratal preč.“

Pani Tachyonová sa zachichotala.

„Thunderbirds!“ vyrazila zo seba. „Čože, nemáte banány? To si len myslíš, kamoško!“

Mykla vozíkom a pobrala sa s ním preč.

„Hej, nechoďte tam -“ skríkol vojak.

Starena vliekla vozík cez hŕbu tehál. Za chrbtom sa jej zrútil kus steny.

Posledná tehla narazila na niečo hlboko dolu a ozval sa cvengot.

Vojak a policajt stuhli uprostred behu.

Mesiac zase zašiel za oblak.

V tme sa ozývalo tikanie. Prichádzalo z diaľky a bolo trochu tlmené, ale v tom tichu ho obaja muži počuli až kdesi v chrbtici.

Seržantova noha, ktorá bola vo vzduchu, pomaly klesla na zem.

„Koľko máme času, keď to začne tikať?“ zašepkal.

Nikto tam nebol. Vojak utekal preč.

Policajt sa rozbehol ním a bol v polovici ruín Rajskej ulice, keď sa svet za ním odrazu stal poriadne vzrušujúcim.

Bolo deväť hodín večer na blackburskej Hornej ulici.

Deväť televízorov vo výklade obchodu s elektronikou ukazovalo rovnaký obraz. Deväť televízorov vysielalo do prázdneho vzduchu svoje mihotajúce obrazovky.

Po prázdnom chodníku poletovali noviny, až kým sa neobmotali okolo stoniek v ozdobnom záhone

Vietor zachytil prázdnu plechovku od piva a kotúľal ju po chodníku, až kým nenarazila do kanála.

Horná ulica bola podľa blackburskej obvodnej rady zóna oddychu a pohody, hoci nikomu nebolo celkom jasné, čo sa tým vlastne myslí. Možno sa tým mysleli lavičky, zlomyseľné navrhnuté tak, aby na nich ľudia pridlho nesedeli a neznečisťovali okolie. Alebo možno záhony s predpestovanými trvalkami. Mohli sa tým myslieť aj ozdobné stromy. Pred niekoľkými rokmi vyzerali na pôvodných plánoch veľmi veľké a listnaté, ale vzhľadom na úsporné opatrenia a jedno s druhým ich napokon nikto nezasadil.

V neónovom osvetlení bola noc chladná ako lad.

Noviny zase vzlietli a obmotali sa okolo žltej nádoby na odpadky v tvare tučného psa s otvorenou papuľou.

Niečo pristálo v uličke a zastonalo.

„Tik tik tik! Tip-top! Au! Štátne… zdravotníctvo… je v kríze.“

Na starostiach je zaujímavé to, pomyslel si Johnny Maxwell, že človek sa má stále prečo starostiť.

Jeho kamarátka Kirsty povedala, že je to preto, lebo je od prírody ustarostený, ale to povedala preto, lebo ona sa nikdy pre nič nestarostila. Namiesto toho sa nahnevala a konala, nech už išlo o čokoľvek. Skutočne jej závidel, že sa vedela rozhodnúť, o čo vlastne ide, a že takmer ihneď presne vedela, čo s tým treba robiť. V súčasnosti väčšinou po večeroch zachraňovala planétu a cez víkendy líšky.

Johnny sa len starostil. Väčšinou to boli tie isté staré starosti - škola, peniaze, či sa dá dostať aids od ; pozerania televízie a podobne. Ale občas sa z ničoho nič zjavila nejaká nová starosť, ktorá všetky ostatné strčila do vrecka.

Momentálne mu robila starosti jeho hlava.

„Nie je to celkom to isté ako choroba,“ povedal Antirapper, ktorý prečítal celú maminu lekársku encyklopédiu.

„Vôbec to nie je choroba. Keď sa človeku prihodí veľa zlého, je zdravé byť deprimovaný,“ povedal Johnny. „Veď je to logické. Otcovi sa nedarí v práci a odchádza, mama stále vysedúva a fajčí - a vôbec. Keby som sa usmieval a hovoril, že to nie je také zlé, znamenalo by to, že mi preskočilo.“

„To je pravda,“ povedal Antirapper, ktorý si prečítal aj niečo o psychológii.

„Mojej starej mame preskočilo,“ povedal Bigmac. „Ona - au!“

„Prepáč,“ povedal Antirapper. „Nedíval som sa, kam stúpam, ale vlastne ani ty.“

„Sú to len sny,“ povedal Johnny. „Nie je to nič strelené.“

Ale musel pripustiť, že sú to aj denné sny. Sny, ktoré boli také skutočné, že mu zaplnili oči i uši.

Lietadlá…

Bomby…

A skamenená mucha. Prečo práve ona? Mal zlé sny a uprostred nich sa vyskytovala mucha. Bola maličká, zaliata v kuse jantáru. Našetril si na ňu a urobil o nej školský projekt. Ale nebola ani len strašidelná. Bola to len mucha spred niekoľkých miliónov rokov. Prečo bola v tom zlom sne?

Pch. Učitelia? Prečo sa nemôžu správať tak, ako sa to od nich očakáva, a hádzať po človeku veci, keď nedáva pozor? Namiesto toho sa zdalo, že si oňho všetci robia starosti. Písali mu poznámky a posielali ho na odborné vyšetrenie, hoci odborný lekár nebol až taký zlý, a aspoň sa ulial z matematiky.

Na jednej poznámke bolo napísané, že je „rozrušený“. Ale kto nie je rozrušený? Mame ju neukázal. Bolo to dosť zlé aj bez toho.

„Páči sa ti u starého otca?“ spýtal sa Antirapper.

„Nie je to také strašné. Starý otec sa aj tak väčšinu času stará o domácnosť. Najlepšie mu ide opekaný chlieb. A veľké prekvapenie.“

„Čo je to?“

„Poznáš ten stánok na trhu, kde predávajú konzervy bez etikiet?“

„No a?“

„Kupuje ich celé haldy. Hneď po otvorení ich treba zjesť.“

„Br.“

„Ananás a fašírky nie sú také zlé.“ Kráčali po večernej ulici.

Najsmutnejšie na nás je, pomyslel si Johnny, že nie sme ktoviečo. A to ešte nie je to najhoršie. Najhoršie je, že ani to, že nie sme ktoviečo, nám ktovieako nejde.

Napríklad Antirapper. Keď ste sa pozreli na Antirappera, mohli by ste si myslieť, že má pred sebou možnosti. Bol černoch. Technicky. Ale nikdy nerozhadzoval rukami a nepoužíval rapperský slovník. Antirapper povedal, že sú to rasové stereotypy a že sa tak predsa nemusia správať všetky čierne decká, ale nech sa ste sa na to pozreli z ktorejkoľvek strany, Antirapper sa narodil ako slušniačik. Keby ste dali Antirapperovi bejzbalovú čiapku, nasadil by si ju šiltom dopredu. Taký bol Antirapper antirapper. Niekedy dokonca nosil kravatu.

Alebo Bigmac… Bigmac bol dobrý. Bol dobrý v matematike. Svojim spôsobom. Učitelia pri ňom šaleli. Bigmacovi ste mohli ukázať nejakú strašnú rovnicu a on povedal „x = 2,75“ a mal pravdu. Ale nikdy nevedel prečo. Je to jednoducho tak,“ hovorieval. A to bol problém. V matematike totiž nešlo o to poznať správne odpovede. V matematike išlo o to ukázať, ako ste sa k nim dopracovali, aj keď boli nesprávne. Bigmac bol zároveň skinhead. Bigmac, Bazza a Skazz boli traja poslední skinheadi v Blackbury. Teda aspoň poslední traja, ktorí neboli otcami. Bigmac mal na hánkach nápisy LOVE a HAT, ale iba fixkou, lebo keď sa šiel dať tetovať, odpadol. A choval tropické rybky.

Pokiaľ ide o Sadla… Sadlo nebol ani len kockáč. Chcel nim byť, ale nezobrali ho medzi seba. Sadlo sa motal okolo počítačov a chcel byť hackerom v okuliaroch so sklami ako poldecáky a v neforemnej vetrovke, ktorý vie vytvoriť úžasný softvér a do dvadsiatky sa stane milionárom, ale asi sa už zmieril s tým, že bude človekom, ktorému počítač nepáchne zhorenou umelou hmotou, vždy keď sa ho dotkne.

A pokiaľ išlo o Johnnyho…

Keď sa človek zblázni, vie, že sa zbláznil? A ak sa nezbláznil, ako vie, že nie je blázon?

„Nebol to zlý film,“ hovoril Sadlo. Boli v sále W v kine Odeon. V podstate chodili na všetky filmy, v ktorých mali byť laserové lúče.

„Ale človek nemôže cestovať v čase bez toho, aby niečo nepokazil,“ povedal Antirapper.

„O to práve ide,“ povedal Bigmac. „To je na tom super. Hneď by som sa dal k policajtom, keby existovala časová polícia. Vrátiš sa do minulosti a povieš: ,Hej, vy ste Adolf Hitler?‘ a keď povie: ,Achtung, to som ja…‘ Prásk! Poriadnou brokovnicou. A je po problémoch.“

„Áno, ale čo keby si nechtiac zastrelil vlastného starého otca?“ povedal Antirapper trpezlivo.

„Nezastrelil. Ani trochu sa nepodobá na Adolfa

Hitlera.“

„Aj tak nevieš dobre strieľať,“ povedal Sadlo. „Veď ťa vyhodili z paint-ballového klubu.“

„To len preto, že žiarlili, lebo som vymyslel paint-ballový ručný granát.“

„Bola to plechovica s farbou, Bigmac. Dvojlitrová.“

„No áno, ale v tom kontexte to bol ručný granát.“

„Hovorili, že si aspoň mohol trochu uvoľniť vrchnák. Seana Stevensa museli zošívať.“

„Nemyslel som to tak, že by si priamo zastrelil svojho starého otca,“ povedal Antirapper hlasno. „Možno by si to domotal tak, že by si sa nenarodil alebo by nikdy nevymysleli stroj času. Ako v tom filme, kde pošlú robota, aby zabil matku chlapca, ktorý porazí robotov, keď vyrastie.“

„To bol dobrý film,“ povedal Bigmac a neviditeľnou zbraňou strieľal na tiché obchody.

„Ale keď sa nikdy nenarodil, ako vedeli, že vôbec existoval?“ povedal Antirapper. „To nemá logiku.“

„Odkedy sa v tom tak vyznáš?“ povedal Sadlo.

„No, mám doma tri police videokaziet so Star Trekom,“ povedal Antirapper.

„Fanatik!“

„Kockáč!“

„Magor!“

„Ale aj tak,“ povedal Antirapper, „keby si niečo zmenil, možno by si sa nevrátil a zostal by si v minulosti, lenže potom by to znamenalo, že si ani nikam nešiel, takže by si sa nemohol vrátiť. Alebo ak by si sa aj mohol vrátiť, vrátil by si sa do iného času, akoby do nejakého paralelného rozmeru, lebo ak by sa to, čo si zmenil, nestalo, potom by si neodišiel, takže by si sa mohol vrátiť len niekam, kde si nikdy nebol. A tam by si aj zostal - zaseknutý v čase.“

Pokúšali sa z toho vysomáriť.

„Pch, cestovanie v čase môže pochopiť len šialenec,“ povedal napokon Sadlo.

„Máme pre teba robotu, Johnny,“ povedal Bigmac.

„Bigmac,“ povedal Antirapper varovným tónom.

„To je v poriadku,“ povedal Johnny. „Lekár povedal, že sa príliš starostím.“

„Aké testy ti robili?“ povedal Bigmac. „Dlhé ihly, elektrické šoky a tak?“

„Nie, Bigmac,“ vzdychol Johnny. „To nerobia. Iba kladú otázky.“

„Akože: ,Ste cvok?‘“

„Bolo by rozumné cestovať do ďalekej minulosti,“ povedal Sadlo. „Až k dinosaurom. Tam by si nemohol zabiť svojho starého otca, ibaže by bol naozaj veľmi starý. Dinosaury by boli v pohode.“

„Super!“ povedal Bigmac. „Mohol by som ich vystrieľať plazmatickou puškou! Špica!“

„Jasné,“ povedal Sadlo a prevrátil oči. „To mnohé vysvetľuje. Prečo dinosaury vyhynuli pred šesťdesiatimi piatimi miliónmi rokov? Lebo Bigmac sa tam skôr nedostal.“

„Ale ty nemáš plazmatickú pušku,“ povedal Johnny.

„Keď Sadlo môže mať stroj času, ja môžem mať plazmatickú pušku.“

„Aha.“

„A raketomet.“

Stroj času, pomyslel si Johnny. To by bolo! Človek by si mohol upraviť život presne tak, ako by chcel. Keby sa stalo niečo nepríjemné, stačilo by sa vrátiť a opraviť to. Človek by mohol chodiť, kde len chce, a nikdy by sa nestalo nič zlé.

Rozhovor chlapcov sa zatiaľ začal uberať obvyklým smerom.

„Aj tak nikto nedokázal, že dinosaury vyhynuli.“

„Jasné, sú stále tu, že?“

„Možno vychádzajú len v noci, alebo sa maskujú, alebo…“

„Stegosaurus obložený tehlami? Brontosaurus ako červený autobus číslo deväť?“

„Dobrý nápad. Vydávali by sa za autobusy, ľudia by do nich nastúpili - ale už by nikdy nevystúpili. Ha ha ha…“

„Nie. Nosili by falošné nosy. Falošné nosy a brady. A keď by to ľudia najmenej čakali - prásk! Na chodníku by zostali len topánky a obrovská opacha v plášti by sa valila preč…“

Rajská ulica, pomyslel si Johnny. V poslednom čase mu často chodila po rozume Rajská ulica. Najmä v noci.

Stavím sa, že keby ste sa ľudí spýtali, či je cestovanie v čase dobrá myšlienka, povedali by áno. Nikto nevie, čo sa stalo dinosaurom, ale vieme, čo sa stalo Rajskej ulici.

Keby som sa mohol vrátiť na Rajskú ulicu.

Niečo zasyčalo.

Poobzerali sa. Medzi charitatívnym obchodom s oblečením a videopožičovňou bola ulička. Syčanie prichádzalo odtiaľ, ibaže teraz sa zmenilo na vrčanie.

Nebolo to prijemné. Prešlo to Johnnymu rovno do uší, rovno cez jeho moderný mozog a rovno do spomienok zabudovaných v jeho kostiach. Keď kedysi opica opatrne zliezla zo stromu, knísala sa nemotorne nad zemou a skúšala „vzpriamený postoj“, o ktorom hovorili všetky mladšie opice, veľmi nerada počula práve tento zvuk.

Každému svalu v tele povedal: Uteč a vylez niekam. A radšej dole zhadzuj kokosové orechy.

„Niečo je v uličke,“ povedal Sadlo a obzeral sa pre prípad, že by boli poruke nejaké stromy.

„Vlkolak?“ povedal Bigmac.

Sadlo zastal. „Prečo by to mal byť vlkolak?“ povedal.

„Videl som film Kliatba vlkolakovej pomsty,“ povedal Bigmac, „a tam niekto počul takéto vrčanie, išiel do tmavej uličky a o chvíľu už ležal na zemi a na chodník mu vytekali všetky špeciálne efekty.“

„Pch,“ povedal trasľavým hlasom Sadlo. „Vlkolaci neexistujú.“

„Tak mu to chod povedať.“

Johnny vykročil.

Na začiatku uličky ležal na boku nákupný vozík, ale to nebolo nič nezvyčajné. Po uliciach Blackbury sa túlali celé hordy nákupných vozíkov. Nikto nevidel, ako sa pohybujú, ale Johnny mal občas podozrenie, že odfrčia, len čo sa obráti.

Okolo vozíka ležali nákupné tašky a čierne plastické vrecia do nádob na odpadky a bolo tam veľa pohárov. Jeden z nich sa rozbil a bolo cítiť ocot.

Jeden batoh mal obuté tenisky.

To sa tak často nevidí.

Z vozíka sa odlepil strašný netvor a napľul na Johnnyho.

Bol biely, ale mal na sebe hnedé a čierne škvrny. Bol vyziabnutý. Mal tri a pol nohy, ale iba jedno ucho. Jeho tvár bola maskou absolútneho, na všetko odhodlaného zla. Zuby mal Štrbavé a žlté a dych odporný ako slzný plyn.

Johnny ho dobre poznal. Tak ako prakticky každý obyvateľ Blackbury.

„Ahoj, Vinník,“ povedal a dával si pozor, aby držal ruky pri tele.

Ak je tu Vinník a nákupný vozík…

Pozrel dolu na batoh s teniskami.

„Tuším sa dačo stalo pani Tachyonovej,“ povedal.

Vyzeralo to ako batoh, lebo pani Tachyonová mala vo zvyku obliecť si naraz všetko svoje šatstvo. Bola tam vlnená čiapka, asi dvanásť svetrov a ružová volánová sukňa, potom holé krivé nohy až k niekoľkým párom futbalových ponožiek a obrovským teniskám.

„To je krv?“ povedal Sadlo.

„Br,“ povedal Bigmac. „Fuj.“

„Myslím, že žije,“ povedal Johnny. „Počul som ston.“

„Hm… viem dávať prvú pomoc,“ povedal neisto Antirapper. „Umelé dýchanie.“

„Umelé dýchanie? Pani Tachyonovej? Fuj,“ povedal Bigmac.

Antirapper vyzeral veľmi ustarostené. To, čo vyzeralo také jednoduché, keď sa to robilo v peknej vykúrenej hale s prizerajúcim sa inštruktorom, sa zdalo oveľa zložitejšie v uličke, najmä vzhľadom na všetky tie vlnené svetre. Človek, ktorý vymyslel prvú pomoc, si očividne nepredstavoval pani Tachyonovú.

Antirapper si opatrne kľakol. Neurčito pani Tachyonovú potľapkal a vtedy jej niečo vypadlo z jedného z mnohých vreciek. Bola to ryba s hranolčekmi, zabalená v kuse novín.

„Stále jedáva hranolčeky,“ povedal Bigmac. „Brat hovorí, že z odpadkov vyberá noviny, či v nich nie sú hranolčeky. Fuj.“

„Hm…“ povedal Antirapper zúfalo a pokúšal sa objaviť taký spôsob poskytnutia prvej pomoci, pri ktorom by sa nemusel ničoho dotknúť.

Napokon mu prišiel na pomoc Johnny a povedal: „Viem zavolať záchranku.“

Antirapper s úľavou spustil plecia. „Áno, to je ono,“ povedal. „Som presvedčený, že ľuďmi sa nesmie hýbať, aby sa im nepolámali kosti.“

„Alebo pancier,“ povedal Sadlo.

Pani Tachyonová

Pokiaľ si Johnny pamätal, pani Tachyonová tu bola odjakživa. Bola bezdomovkyňa ešte vtedy, keď ľudia ani nevedeli, čo to znamená, hoci, prísne vzaté, na ňu by sa väčšmi hodilo slovo vozičkárka, keby už nebolo obsadené.

Nebol to bežný vozík zo supermarketu. Vyzeral väčší, drôty vyzerali hrubšie. A strašne to bolelo, keď ním pani Tachyonová niekomu narazila do chrbta, čo robila veľmi často. Nerobila to zo zákernosti - no, pravdepodobne nie -, ale na planéte pani Tachyonovej ostatní ľudia jednoducho neexistovali.

Našťastie jedno koleso škrípalo. A ak si človek nenavykol pratať sa z cesty, keď začul škrípanie, ďalším varovným signálom bol jej monológ.

Pani Tachyonová stále rozprávala. Nikdy nebolo celkom jasné, s kým sa vlastne rozpráva.

„… takže tak? To si len myslíte. Mohla by som vám strčiť obe ruky do úst a popritom ešte navíjať vlnu. Tak veru. Povedzte to Sidovi! Ste taký chudý, že keby ste zavreli jedno oko, vyzerali by ste ako ihla. Tak veru. Obrali ma o to! Povedzte to tým chlapcom v kaki! To je kožušník alebo čo?“

Ale dosť často to bolo len mrmlanie s občasnými víťazoslávnymi výkrikmi „Hovorila som im!“ a „To si len myslíte!“.

Vozík so škrípajúcim kolesom sa človeku mohol zjaviť za chrbtom v ktorejkoľvek dennej alebo nočnej hodine. Nikto nevedel, kedy ho má očakávať. A takisto nikto nevedel, čo je v toľkých vreciach. Pani Tachyonová sa často prehrabávala v odpadkoch. Takže si to nikto neželal zistiť.

Niekedy zmizla na celé týždne. Nikto nevedel, kam išla. A potom, keď si už všetci vydýchli, sa za nimi ozvalo škrípanie a nasledovala ostrá bolesť v chrbte.

Pani Tachyonová vyťahovala veci z kanála. Tak pravdepodobne získala Vinníka so srsťou ako stará rohožka, s polámanými zubami a s chrbtovou kosťou v tvare bumerangu. Keď Vinník chodil, čo sa nestávalo často, lebo dával prednosť jazde na vozíku, väčšinou opisoval kruhy. Keď utekal, bolo to väčšinou preto, lebo chcel s niečím zápasiť, a keďže mal vpredu len jeden a pol nohy, skôr či neskôr ho zadné nohy predbehli a dovtedy sa stihol tak rozzúriť, že si zahryzol do chvosta.

Dokonca aj Sociálka, besný pes Syda Crustyho, ktorý raz pohrýzol policajného vlčiaka, ušiel, keď zbadal Vinníka, ako sa k nemu valí a zúrivo hryzie sám seba.

Sanitka odišla s blikajúcim modrým svetlom.

Vinník pozoroval Johnnyho z vozíka a od nenávisti škúlil.

„Sanitkár povedal, že vyzerá, akoby ju niečo zasiahlo,“ povedal Sadlo, ktorý tiež pozoroval kocúra. Spustiť oči z Vinníka bolo vždy riskantné.

„Čo urobíme s týmito vecami?“ povedal Johnny.

„Nemôžeme to tu nechať,“ povedal Bigmac. „Bolo by to znečisťovanie životného prostredia.“

„Ale patrí to jej,“ povedal Johnny.

„Na mňa sa nepozeraj,“ povedal Bigmac. „Niektoré vrecia čvachtajú.“

„A ešte tento kocúr,“ povedal Johnny.

„Mali by sme ho zabiť,“ povedal Bigmac. „Minulý týždeň mi z ruky strhol kožu.“

Johnny opatrne postavil vozík na kolieska. Vinník sa ho držal a prskal.

„Páčiš sa mu,“ povedal Bigmac.

„Ako vieš?“

„Stále máš obidve oči.“

„Ráno by sme ho mohli zobrať do Kráľovskej spoločnosti proti krutému zaobchádzaniu so zvieratami,“ povedal Antirapper.

„Dobre,“ povedal Johnny, „ale čo s vozíkom? Nemôžeme ho tu len tak nechať.“

„Poďme ho zhodiť z výškovej budovy,“ povedal Bigmac.

Johnny štuchol do vreca. Trochu sa pohlo a potom sa vrátilo na pôvodné miesto a vydalo pritom nepríjemný čvachtavý zvuk.

„Brat povedal, že pani Tachyonová pred rokmi zabila svojho manžela a potom zošalela a jeho telo sa nikdy nenašlo,“ povedal Bigmac.

Pozreli na vrecia.

„Ani do jedného by sa nezmestila mŕtvola,“ povedal Antirapper, ktorému doma zakázali pozerať horory.

„Nie, celá nie,“ povedal Bigmac.

Antirapper o krok ustúpil.

„Počul som, že mu strčila hlavu do rúry,“ povedal Sadlo. „Špinavá robota.“

„Špinavá?“ povedal Antirapper.

„Bola to mikrovlná rúra. Chápeš? Keď dáš do -“

„Prestaň,“ povedal Antirapper.

„Počul som, že je veľmi bohatá,“ povedal Bigmac.

„Svinsky bohatá,“ povedal Sadlo.

„Viete čo… Dám ho do garáže starého otca,“ povedal Johnny.

„Nechápem, prečo by sme to mali robiť,“ povedal Antirapper. „Hádam tu je nejaká charita.“

„Starý otec tam toho veľa nemá. A potom ráno…“

Ach jaj. Ráno je až zajtra.

„A medzitým sa v tom môžeš prehrabať, či tam nemá peniaze,“ povedal Bigmac.

Johnny vrhol pohľad na Vinníka, ktorý zavrčal.

„Nie, bol by som rád, keby mi na ruke zostali všetky prsty,“ povedal. „Pocite so mnou. Sám by som si pripadal ako hlupák.“

Keď tlačil vozík dolu ulicou, štvrté koleso škrípalo a poskakovalo.

„Vyzerá to ťažké,“ povedal Antirapper.

Za chrbtom sa mu ozval smiech.

„Pán Tachyon bol vraj veľmi tučný -“

„Buď ticho, Bigmac.“

Zase ja, pomyslel si, keď sprievod kráčal dolu ulicou. Je to ako lotéria, ibaže naopak. Na oblohe je veľký prst, prejde cez okno, štuchne ma do ucha a povie: „Si to ty - ha ha ha.“ A ja vstanem a myslím si, že ma čaká normálny deň, a odrazu mám na krku vozík so škrípajúcim kolesom a šialeným kocúrom.

„Aha,“ povedal Sadlo. „Tá ryba s hranolčekmi je ešte teplá.“

„Čože?“ povedal Johnny. „Ty si jej ju zobral?“

Sadlo cúvol. „No, hm, a prečo nie? Bola by to škoda nechať ju -“

„Možno sú na nej jej sliny,“ povedal Bigmac. „Fuj.“

„Ešte nie je odhalená,“ povedal Sadlo, ale nezastal, aby ju odbalil.

„Daj ju do vozíka, Sadlo,“ povedal Johnny.

„Neviem, kto tu balí rybu do novín,“ povedal Sadlo a hodil balíček na hŕbu vo vozíku. „Hong Kong Henry to nerobí. Odkiaľ ju má?“

Sira Johna zvyčajne každé ráno o pol deviatej zobudil komorník, ktorý mu priniesol raňajky, ďalší komorník, ktorý mu priniesol oblečenie, tretí komorník, ktorý mal za úlohu nakŕmiť Adolfa a Stalina, ak to bolo potrebné, a štvrtý komorník, ktorý bol v podstate do zásoby.

O deviatej prišiel tajomník a prečítal mu zoznam stretnutí na daný deň.

No dnes ráno ho našiel, ako so zvláštnym výrazom tváre uprene hľadí na tanier. Adolfa Stalin spokojne plávali v akváriu pri stole.

„Pat rôznych druhov tabletiek, nejaké sucháre z lepenky a pohár pomarančového džúsu bez akéhokoľvek vzruchu, „povedal sír John. „Aký má zmysel byť najbohatším človekom na svete - stále som najbohatším človekom na svete, však?“

„Áno, sir John.“

„Tak aký to má zmysel, keď na raňajky musím jest tabletky?“ Zabubnoval prstami po stole. „Tak… Mám toho dosť, počujete? Povedzte Hicksonovi, nech vytiahne auto.“

„Ktoré auto, sir John?“

„Bentley.“

„Ktoré Bentley, sir John?“

„To, ktoré som v poslednom čase nepoužíval. Môžete si vybrať. A nájdite na mape Blackbury. Vlastníme tam reštauráciu, však?“

„Hm… myslím, že áno, sir John. Nieje to tam, kde ste pre ňu osobne vybrali miesto? Povedali ste, že jednoducho viete, že bude dobré. Hm… ale dnes máte stretnutie s riaditeľom -“

„Všetko zrušte. Idem do Blackbury. Nepovedzte im, že prídem. Povedzme, že to bude… blesková inšpekcia. Tajomstvom úspechu v podnikaní je venovať pozornosť drobným detailom, nemám pravdu? Ľudia dostávajú nedopečené hamburgery a rozmočené hranolčeky, a ani sa nenazdáte a celý podnik ide dolu vodou.“

„Hm… keď vravíte, sir John.“

„Dobre. Budem pripravený o dvadsať minút.“

„Hm… a nedalo by sa to prípadne odložiť na zajtra? Komisia ma totiž požiadala, aby -“

„Nie!“ Starec udrel do stola. „Musí to byť dnes! Dnes sa to všetko stane. Pani Tachyonová. Vozík. Johnny a ostatní. Musí to byť dnes. Inak…“ Odsunul fádne, no zdravé raňajky. „Inak to takto zostane do konca môjho života.“

Tajomník bol zvyknutý na rozličné nálady síra Johna a pokúsil sa vec trochu nadľahčiť.

„Blackbury…“povedal. „Tam ste boli evakuovaný počas vojny, však? A ako jediný ste unikli, keď jednu z ulíc bombardovali.“

„Ja a dve rybky Adolfa Stalin. Áno. Tam sa to všetko začalo,“ povedal sir John, vstal a šiel k oknu. „Pustite sa do toho.“

Tajomník hneď neodišiel. Jednou z jeho úloh bolo dávať pozor na sira Johna. Ľudia vraveli, že starý pán sa správa trochu čudne. Pustil sa do čítania veľmi starých novín a kníh, ktoré mali v názvoch slová ako „čas“ a „fyzika“, a niekedy dokonca písal nahnevané listy veľmi významným fyzikom. Keď ste najbohatším človekom na svete, ľudia vás pozorujú veľmi dôkladne.

„Adolf a Stalin,“ povedal sír John celému svetu. „Samozrejme, títo dvaja sú len ich potomkovia. Ukázalo sa, že Adolf bol samička. Alebo to bol Stalin?“

Za oknom sa záhrady ťahali až k zvlneným kopcom, ktoré špeciálne priviezol krajinný záhradník síra Johna.

„Blackbury, „povedal sir John a uprene na ne hľadel. „Tam sa to všetko začalo. Bol tam chlapec menom Johnny Maxwell. A pani Tachyonová. A tuším kocúr.“

Obrátil sa.

„Ešte ste tu?“

„Prepáčte, sir John,“ povedal tajomník, spätkoval a zatváral za sebou dvere.

„Tam sa to všetko začalo,“ povedal sir John. „A tam sa to všetko skončí.“

Johnny vždy vychutnával prvé okamihy rána, skôr ako sa naňho vrhol deň. Hlavu mal pokojnú a plnú kvetov, oblakov, mačiatok -

Stále ho bolela ruka.

Zo skrýše sa vyhrnuli strašidelné kúsky včerajšieho večera a začali pred ním poskakovať a drmoliť.

V garáži bol nákupný vozík plný neopísateľných l vriec. Na stene a na strope bolo rozprsknuté mlieko, l ktorým Vinník naznačil, čo si mysli o ľuďoch, ktorí sa mu z ničoho nič pokúšajú dať žrať. Johnny musel použiť najväčší leukoplast v lekárničke.

Vstal, obliekol sa a zišiel dolu schodmi. Mama tu ešte nebude a starý otec je určite v prednej izbe a pozerá nedeľné ranné vysielanie.

Johnny otvoril dvere do garáže a náhlivo vkročil dnu pre prípad, že by sa von vykotúľala rozzúrená srstnatá guľa.

Nič sa nestalo.

Uprostred garáže stál strašidelný vozík. Po Vinníkovi ani stopy.

Johnny si pomyslel, že je to ako scéna z filmu, keď vieme, že netvor je niekde v miestnosti…

Uskočil nabok pre prípad, že by sa Vinník chystal spustiť zo stropu.

Vidieť toho hrozného kocúra bolo zlé. Nevidieť ho bolo ešte horšie.

Vybehol von a rýchlo za sebou zabuchol dvere, potom sa vrátil do domu.

Pravdepodobne by to mal oznámiť nejakým úradom. Vozík patril pani Tachyonovej (vlastne, pravdepodobne patril pánu Tescovi alebo pánu Safewayovi), takže keby si ho nechal, mohla by to byť krádež.

Keď vošiel dnu, zazvonil telefón. Dalo sa to zistiť dvoma spôsobmi. Po prvé, zazvonil telefón. Potom starý otec zakričal „Telefón!“, lebo nikdy nedvíhal telefón, ak si myslel, že je šanca, že ho zdvihne niekto iný.

Johnny zdvihol slúchadlo.

„Mohol by som hovoriť s -“ povedal Antirapper hlasom, ktorý mal v zásobe pre rodičov.

„To som ja, Antirapper,“ povedal Johnny.

„Hej, poznáš pani Tachyonovú?“

„Pravdaže -“

„No, moja mama mala včera večer službu v nemocnici. Má strašné modriny. Teda pani Tachyonová, nie moja mama. Povedala, že sa na nej niekto vyzúril. Moja mama, nie pani Tachyonová. Povedala, že by sme to mali oznámiť na polícii.“

„Načo?“

„Možno sme niečo videli. A… hm… niekto by si mohol myslieť… že sme to boli my…“

„My? Veď sme zavolali sanitku!“

„Viem. Hm… a máš jej veci…“

„Nemohli sme ich tam len tak nechať!“

„Viem. Ale… no, bol s nami Bigmac…“

A to bol problém. Niežeby bol Bigmac naozaj zlý. S radosťou pálil na ľudí vymyslené atómové strely, ale neublížil by ani muche, ak by to len nebola drsná mucha motorkárka a nezapárala by doňho. Ale mal problém s autami, najmä s rýchlymi autami, ktoré mali v zapaľovaní kľúče. A bol skinhead. Mal také veľké baganče, že by sa musel veľmi usilovať, aby spadol.

Podľa seržanta Comelyho z blackburskej policajnej stanice mal Bigmac na svedomí každý nevyriešený zločin v meste, hoci v skutočnosti to bolo maximálne desať percent. Vyzeral tak, že sú s ním problémy. Nikto, kto by sa pozrel na Bigmaca, by ho nepovažoval za nevinného.

„Aj Sadlo,“ dodal Antirapper.

A Sadlo by sa priznal ku všetkému, keby ho dostatočne postrašili. Všetky nevyriešené záhady sveta - bermudský trojuholník, celestínske proroctvo, lochnesská príšera - by sa dali vybaviť za pol hodiny, keby ste trochu pritlačili na Sadla.

„Pôjdem tam sám,“ povedal Johnny. „Bude to tak jednoduchšie.“

Antirapper od úľavy vzdychol. „Vďaka.“

Telefón zazvonil, hneď ako ho Johnny zložil.

Zo slúchadla sa ozvalo „Haló? Haló?“, skôr ako si ho stihol priložiť k uchu.

„Hm… haló?“ povedal.

„To si ty?“ povedal ženský hlas. Nedá sa povedať, že bol nepríjemný, ale mal v sebe ostrosť a prenikavosť. Akoby hovoril, že ak to nie si ty, je to tvoja vina. Bol to hlas človeka, kto vytáča zlé čísla a potom sa sťažuje, že telefón zdvihol niekto, s kým nechce hovoriť.

„Áno. Hm… áno. Ahoj, Kirsty.“

„Volám sa Kasandra.“

„Aha. Dobre,“ povedal Johnny. Bude si to musieť poznačiť. Kirsty si menila meno asi tak často, ako si menila šaty, ale v týchto dňoch aspoň zostala pri menách, ktoré sa začínajú na K.

„Počul si o starej pani Tachyonovej?“

„Asi áno,“ povedal Johnny opatrne.

„Včera večer ju zbila banda chuligánov. Vyzerala, akoby ju zasiahla bomba. Haló? Haló? Haló?“

„Som na linke,“ povedal Johnny. Niekto mu naplnil žalúdok ľadom.

„Strašné, však?“

„Hm. Áno.“

„Jeden z nich bol černoch.“

Johnny stiesnene prikývol do slúchadla. Antirapper mu to už vysvetľoval. Povedal, že keby sa jeden z jeho predkov pridal k horde miliónov barbarov Atillu Biča Božieho a pomáhal im rabovať starý Rím, ľudia by si určite zapamätali, že jeden z nich bol černoch. A tu pritom išlo o Antirappera, ktorý zbieral nahrávky dychoviek a zápalkové škatuľky a každý o ňom vedel, že je slušniak.

„Hm,“ povedal, „to sme boli my. Ale nezbili sme ju, iba sme ju našli. A zavolali sme sanitku a Antirapper rozmýšľal o prvej pomoci…“

„Ohlásili ste to na polícii?“

„Nie -“

„Fakt neviem, čo by sa stalo, keby ma tu nebolo! Musíš im to hneď povedať. O polhodinu sa stretneme na policajnej stanici. Vieš určovať čas? Veľká ručička je -“

„Áno,“ povedal Johnny zúfalo.

„Od tvojho domu sú to len dve zastávky. Vieš, ako sa nastupuje do autobusu?“

„Áno, áno, ,áno, pravdaže -“

„Budeš potrebovať peniaze. To sú tie okrúhle veci, ktoré nájdeš vo vrecku. Čau.“

Keď sa vrátil zo záchoda, cítil sa trochu lepšie. Zobrala si to na starosť Kirs - Kasandra. Bola to najporiadnejšia osoba, akú poznal. Bola natoľko poriadna, až toho bolo priveľa a pretekalo to z nej všetkými smermi.

Bol jej kamarát. No, viac-menej. Nebol si istý, či v tejto veci mal niekedy možnosť voľby. Kirs - Kasandra nebola veľmi na kamarátstva. Sama mu to povedala. Povedala, že je to pre charakterové nedostatky, ale keďže bola Ki - Kasandra, myslela tým charakterové nedostatky všetkých ostatných.

Čím väčšmi sa ľudom usilovala pomôcť a vysvetlil im, akí sú hlúpi, tým častejšie úplne bezdôvodne odchádzali. Johnny to neurobil len preto, lebo vedel, aký je hlúpy.

Ale niekedy - nie často -, keď bolo dobré svetlo a keď práve nič neorganizovala, pozrel na Ki - Kasandru a rozmýšľal, či náhodou neexistujú dva druhy hlúposti: klasický druh de Bili, aký mal on, a vysoko špecializovaný druh, ktorý človek dostane, len keď je prepchatý inteligenciou.

Pomyslel si, že by mal povedať starému otcovi, kam ide, keby náhodou vypadla elektrina alebo keby sa pokazil televízor a starý otec by rozmýšľal, kam sa Johnny podel.

„Idem na -“ začal a potom povedal: „Idem von.“

„Dobre,“ povedal starý otec a nezdvihol oči od obrazovky. „Ha! Pozri, kam ide! Rovno do toho slizu!“

V garáži sa veľa nedialo.

Vinník po chvíli vyliezol zo svojho pelechu medzi čiernymi igelitovými vrecami a zaujal obvyklú pozíciu v prednej časti vozíka, kde zvykol cestovať pre prípad, že by mohol niekoho poškriabať.

O okennú tabuľu chvíľu udierala mucha a potom šla zase spať.

A vrecia sa pohli.

Hýbali sa ako žaby v oleji, pomaličky sa o seba obtierali. Vydávali gumený, vŕzgavý zvuk ako šikovný kúzelník, ktorý sa pokúša vytvarovať z balónov zviera.

Ozývali sa aj ďalšie zvuky. Vinník im nevenoval pozornosť, lebo na zvuky sa nedá zaútočiť a okrem toho bol už na ne zvyknutý.

Neboli veľmi zreteľné. Mohli by to byť útržky hudby. Mohlo by to byť zapnuté rádio, ale mierne rozladené a o dve miestnosti ďalej, alebo vzdialený hukot davu.

Johnny sa pred policajnou stanicou stretol s Kasandrou.

„Máš šťastie, že mám trochu voľného času,“ povedala. „Poď.“

Seržant Comely sedel za stolom. Pozrel na Johnnyho a Kasandru, keď vošli dnu, potom sa znovu sklonil ku knihe, do ktorej niečo písal, a potom znovu pomaly zdvihol hlavu.

„Vy ?“

„Hm, dobrý deň, seržant Comely,“ povedal Johnny.

„No, čo je to tentoraz? Videli ste v poslednom čase nejakých mimozemšťanov?“

„Prišli sme kvôli pani Tachyonovej, seržant,“ povedala Kasandra.

„Áno?“

Kasandra sa obrátila k Johnnymu.

„No,“ povedala. „Povedz mu to.“

„Hm…“ povedal Johnny. „No… ja, Sadlo, Antirapper a Bigmac…“

„Sadlo, Antirapper, Bigmac a ja,“ povedala Kasandra.

Seržant Comely na ňu pozrel.

„Všetci piati?“ povedal.

„Len som mu opravovala slovosled,“ povedala Kasandra.

„Robíš to často?“ povedal seržant. Pozrel na Johnnyho. „Robí to často?“

„Stále,“ povedal Johnny.

„No nazdar. Tak pokračuj. Ty, nie ona.“

Keď bol seržant Comely ešte len strážnik Comely, bol na návšteve v Johnnyho škole, aby všetkým ukázal, aká je polícia milá, a omylom si pri tom nasadil putá. A bol členom blackburského klubu ľudových tancov. Johnny ho videl, ako skáče so zvončekmi okolo kolien a máva vo vzduchu dvoma vreckovkami. V takýchto chvíľach bolo dôležité mať to na pamäti.

„No… nachádzali sme sa práve na okolí…“ začal.

„A žiadne vtipkovanie.“

O dvadsať minút pomaly kráčali dolu schodmi policajnej stanice.

„No, nebolo to také zlé,“ povedala Kasandra. „Vec! ťa nezatkli. Naozaj máš jej vozík?“

„Áno.“

„Páčilo sa mi, ako sa zatváril, keď si povedal, že prinesieš Vinníka. Poriadne zbledol.“

„Naozaj nemá nijakých príbuzných?“ povedal Johnny.

„To nie je nič nezvyčajné.“

„Áno,“ povedal Johnny, „ale väčšinou sa vždy nájde nejaká sesternica v Austrálii, o ktorej človek nevie.“

„Áno?“

„No, ja mám sesternicu v Austrálii a do minulého mesiaca som o nej nevedel, takže to nemôže byť také nezvyčajné.“

„Stav pani Tachyonovej je strašnou obžalobou spoločnosti,“ povedala Kasandra.

„Čo to znamená?“

„Že je to zlé.“

„To, že nemá príbuzných? Tých ti vláda dodať nemôže -“

„Nie, myslím to, že nemá domov a len sa túla po okolí a žije z toho, čo nájde. Treba niečo urobiť.“

„No, možno by sme ju mohli ísť pozrieť,“ povedal Johnny. Je len u svätého Marka.“

„Na čo to bude dobré?“

„No, možno ju to trochu rozveselí.“

„Vieš o tom, že začínaš každú vetu slovom no?“

„No -“

„Jedna návšteva v nemocnici nijako nevyrieši trestuhodné zanedbávanie bezdomovcov a duševne chorých.“

„Asi nie. Ale možno by sa trochu rozveselila.“

Kasandra chvíľu ticho kráčala.

„Keď ja… ak to musíš vedieť, nemám rada nemocnice. Sú plné chorých ľudí.“

„Mohli by sme ju zobrať niekam, kde to má rada. A zrejme by ju zaujímalo, či je Vinník v poriadku.“

„A hrozne páchnu,“ povedala Kasandra a nepočúvala ho. „Neznášam ten dezinfekčný pach.“

„Keď budeš blízko pri pani Tachyonovej, ani si ho nevšimneš.“

„Hovoríš o tom len preto, že nemám rada nemocnice, však?“

„No… len si myslím, že by sme to mali urobiť. Veď si takéto veci robila v súťaži o cenu vojvodu z Edinburghu, či čo to vlastne bolo.“

„Áno, ale to malo nejaký zmysel.“

„Mohli by sme tam ísť ku koncu návštevných hodín, aby sme nemuseli zostať príliš dlho. Všetci to tak robia.“

„No dobre,“ povedala Kasandra. „Mali by sme jej niečo zobrať. To sa musí.“

„Napríklad hrozno?“

Johnny sa pokúsil predstaviť si pani Tachyonovú, ako je hrozno. Nešlo to. „Porozmýšľam nad tým.“

Garážové dvere sa pomaly kývali dozadu a dopredu.

V garáži bola:

Betónová dlážka. Bola stará, popraskaná a premáčaná benzínom. Prechádzali cez ňu zvieracie stopy, odtlačené do betónu, ktoré naznačovali, že keď ju kládli, prebehol cez ňu pes. To sa stáva všade na každom kúsku vlhkého betónu. Boli tam aj dve ľudské stopy, skamenené v čase a teraz naplnené čiernym olejom a prachom. Inými slovami, vyzeralo to viac-menej ako každý iný kus betónu. Bol tam aj:

Stôl s nástrojmi.

Väčšina bicykla, uloženého hore nohami a náhodne obklopeného nástrojmi a súčiastkami bicykla, z čoho vyplývalo, že niekto zvládol umenie rozoberania bicykla, ale neovládal umenie dať ho znovu dokopy.

Kosačka na trávu zamotaná v záhradnej hadici, čo sa v garážach stáva vždy a nie je to vôbec dôležité.

Vozík, z ktorého pretekali igelitové vrecia všetkých druhov, ale najmä šesť veľkých čiernych.

Hromádka pohárov s nakladanou zeleninou, tam, kde ich Johnny včera večer opatrne uložil.

Pozostatky ryby s hranolčekmi. Pokiaľ išlo o Vinníka, k potrave pre mačky sa dostávali len iné mačky.

Dve žlté oči, ktoré sústredene pozerali z tieňov pod stolom.

A to bolo všetko.

Vrecia času

Úprimne povedané, ani Johnny nemal veľmi v láske nemocnice. Ľudia, ktorých navštevoval, už odtiaľ väčšinou nemali vyjsť. A to miesto, bez ohľadu na to, ako sa ho usilovali skrášliť rastlinami a obrázkami, nikdy nepôsobilo priateľsky. Napokon, nikto tu nebol preto, lebo chcel.

Ale Kirsty bola majsterkou v získavaní informácií a obťažovaní ľudí a zakrátko našli izbu pani Tachyonovej.

„To je ona, však?“ povedala.

Kasandra ukázala na rad postelí. Pri jednej či dvoch neboli návštevy, no nebolo pochýb, ktorá z nich patrí pani Tachyonovej.

Sedela na posteli v nemocničnej nočnej košeli a vo svojej vlnenej čiapke, na ktorej mala nasadené nemocničné slúchadlá.

Pani Tachyonová sústredene zízala pred seba a veselo sa natriasala medzi vankúšmi.

„Vyzerá dosť šťastne,“ povedala Kasandra. „Čo počúva?“

„Neviem celkom isto,“ povedala zdravotná sestra. „Viem len toľko, že tie slúchadlá nie sú zapojené. Ste jej príbuzní?“

„Nie. Sme -“ začala Kasandra.

„Robíme školský projekt,“ povedal Johnny. „Ne je to niečo ako pomoc starým ľudom.“

Sestra naňho vrhla udivený pohľad, ale čarovné slovo projekt ako zvyčajne pomohlo.

Potiahla nosom. „Nie je tu cítiť ocot?“ povedala.

Kasandra vrhla pohľad na Johnnyho. Usiloval sa vyzerať nevinne.

„Priniesli sme jej hrozno,“ povedal a ukázal jej tašku.

Pani Tachyonová nezdvihla zrak, keď si pritiahli stoličky k jej posteli.

Johnny sa s ňou nikdy v živote nerozprával, iba sa jej ospravedlňoval, keď doňho vrazila vozíkom. Nebolo mu jasné, ako má teraz začať.

Kasandra sa k nej naklonila a nadvihla jej jedno slúchadlo.

„Dobrý deň, pani Tachyonová!“ povedala.

Pani Tachyonová sa prestala vrtieť. Obrátila drobné oko na Kasandru a potom na Johnnyho. Mala monokel a ufúľané biele vlasy vpredu ohorené, ale bolo na nej čosi strašne neskrotné.

„Naozaj? To si len myslíte!“ povedala. „Zastavte sa zajtra, pán pekár, a vezmeme si jeden chrumkavý! Chuderka bláznivá, však? To si len myslíte! Miléniová ručička a krab? Zuby zadarmo a korzety? Ak chcú, nech sa páči, ale ja ďakujem pekne. Čože, nemáte banány? Áno, mala som dom, ale teraz sú tam samí černosi. Klobúky.“

„Dobre sa o vás starajú?“ spýtala sa Kasandra.

„Nebojte sa! Ako rybička. Ha! Tik tik buch! Nech to len skúsia. Sú tu pudingy. Pravdaže sa pamätám, keď tu boli samé polia, ale myslíte, že ma počúvali?“

Kasandra pozrela na Johnnyho.

„Tuším je trochu… zmätená,“ povedala. „Nerozumie ničomu, čo hovorím.“

„Ale ani my nerozumieme ničomu, čo hovorí ona,“ povedal Johnny, ktorý si tak či onak stále pripadal zmätený.

Pani Tachyonová si upravila slúchadlá a znovu sa zavrtela.

„To nie je možné,“ povedala Kasandra. „Dovolíte?“

Nadvihla slúchadlá z vlnenej čiapky a počúvala.

„Sestra mala pravdu,“ povedala. „Nič tam nie je.“

Pani Tachyonová veselo nadskakovala.

„Každú minútu sa narodí jeden!“ zachrčala.

Potom žmurkla na Johnnyho. Bolo to bystré, veľavýznamne žmurknutie z planéty pani Tachyonovej na Johnnyho planétu.

„Doniesli sme vám hrozno, pani Tachyonová,“ povedal.

„To si len myslíte.“

„Hrozno,“ povedal Johnny rozhodne. Otvoril tašku a odhalil pariaci sa pergamenový papier, v ktorom bola ryba s hranolčekmi. Oči sa jej rozšírili. Vychudnutá ruka vystrelila spod prikrývok, schmatla balíček a zase zmizla.

„Ten jeho kabát,“ povedala.

„To nestojí za reč. Hm. Strážim vám vozík. A Vinník je v poriadku, hoci tuším okrem hranolčekov a mojej ruky nič nežral.“

„Môže za to pán Chamberlain,“ povedala pani Tachyonová.

Zazvonil zvonček.

„Aha, koniec návštevných hodín, bože, ako ten čas letí,“ povedala Kasandra a rýchlo vstala. „Tešilo nás, pani Tachyonová, prepáčte, ale už musíme ísť, pod, Johnny.“

„Slečna Špindúrová,“ povedala pani Tachyonová.

Kývla hlavou na Johnnyho.

„Aké slovo je na ulici, mladý pánko?“

Johnny sa pokúsil rozmýšľať ako pani Tachyonová.

„Hm… Zákaz parkovania?“

„To si len myslíte. Sú to vrecia času, mladý pánko. Dávajte pozor na bicykel! Kam ide myseľ, tam musí ísť aj telo. Dnes tu a zajtra tam! V tom je ten trik! Eh?“

Johnny zízal. Ako keby počúval ruchy z rádia a potom sa na sekundu ozval tento jasný signál.

Vrátila sa druhá pani Tachyonová.

„Mieša cukor s pieskom, pán McPhee!“ povedala. „To si len myslíte.“

„Načo si jej ich dával?“ zasyčala Kasandra, keď vychádzali z izby. „Potrebuje poriadnu zdravú vyváženú diétu! Nie horúce hranolčeky! Načo si jej ich dával?“

„No, povedal som si, že keď je niekto zvyknutý na studené hranolčeky, dobre by mu padli horúce. Aj tak včera večer nič nejedia. Bolo veľmi zvláštne, že -“

„Celá je zvláštna.“

„Ty ju nemáš veľmi v láske, však?“

„Ani sa nepoďakovala.“

„Ale ja som myslel, že je nešťastnou obeťou represívneho politického systému,“ povedal Johnny. „Vravela si to, keď sme sem išli.“

„Áno, ale trochu slušnosti nikoho nezabije. Pod, vypadneme odtiaľto.“

„Dobrý deň,“ povedal im niekto za chrbtom.

„Prišli na tie hranolčeky,“ zašomrala Kirsty, keď sa s Johnnym obracali.

No nehnala sa za nimi sestra, ak, pravda, nemocnica náhodou nemala oddelenie, kde sa nosil civil.

Bola to mladá žena v okuliaroch a s utrápeným účesom. Mala obuté baganče, ktoré by urobili dojem na Bigmaca, a v ruke držala podložku na písanie.

„Hm… poznáte pani… hm… Tachyonovú?“ povedala. „Tak sa volá?“

„Asi,“ povedal Johnny. „Tak ju všetci volajú.“

„Je to veľmi zvláštne meno,“ povedala žena. „Asi cudzokrajné.“

„My ju vlastne nepoznáme,“ povedala Kasandra. „Len sme ju boli navštíviť zo sociálneho záujmu.“

Žena na ňu pozrela. „Fíha,“ povedala. Vrhla pohľad na svoju podložku.

„Viete o nej niečo?“ povedala. „Čokoľvek?“

„Napríklad čo?“

„Čokoľvek. Kde býva. Odkiaľ pochádza. Koľko má rokov. Čokoľvek.“

„Ani nie,“ povedal Johnny. „Vieme len to, že sa pohybuje po okolí.“

„Musí predsa niekde spať.“

„Neviem.“

„Nikde o nej nie sú záznamy. Nikde nie sú záznamy o nikom s menom Tachyon alebo Tachyonová,“ povedala žena a jej hlas naznačoval, že je to závažný trestný čin.

„Ste sociálna pracovníčka?“ povedala Kasandra.

„Áno. Som slečna Partridgeová.“

„Tuším som vás videl, ako ste sa rozprávali s Bigmacom,“ povedal Johnny.

„S Bigmacom? Kto je Bigmac?“

„Hm… Simon… tuším Wrigley.“

„Aha,“ povedala pani Partridgeová temne. „Simon.

Ten, ktorý chcel vedieť, koľko áut musí ukradnúť, aby dostal dovolenku zadarmo v Afrike.“

„A vravel, že ste povedali, že by ste ho tam poslali, iba ak by sa tam ešte praktizoval kanibalizmus -“

„Áno, áno,“ povedala náhlivo slečna Partridgeová. Keď ani nie pred rokom nastúpila na toto miesto, bola pevne presvedčená, že všetky problémy sveta má na svedomí veľký biznis a vláda. Teraz bola ešte pevnejšie presvedčená, že ich má na svedomí Bigmac. „Vravel, že sa mu to veľmi rátalo -“

„Takže o pani Tachyonovej vlastne nič neviete,“ povedala sociálna pracovníčka. „Mala vozík plný odpadkov, ale zdá sa, že nikto nevie, kam sa podel.“

„No -“ začala Kasandra.

„Ani ja neviem, kde je,“ povedal Johnny rozhodne.

„Veľmi by nám pomohlo, keby sme ho našli. Neverili by ste, čo všetko takíto ľudia nazvláčajú,“ povedala slečna Partridgeová. „Keď som bola v Boltone, bola tam jedna stará pani, ktorý si odkladala každú -“

„Zmeškáme autobus,“ povedala Kasandra. „Veľmi nás mrzí, že vám nevieme pomôcť, slečna Partridgeová. Pod, Johnny.“

Vytiahla ho von z budovy a dolu schodmi. „Ty ten vozík máš,“ povedala. „Sám si mi to povedal.“

„Áno, ale nechápem, prečo by ho jej mal niekto brať alebo sa v ňom prehrabávať. Ani ty by si nechcela, aby sa ti niekto hrabal vo veciach.“

„Mama vravela, že pani Tachyonová bola počas druhej svetovej vojny vydatá za letca, a keď sa nevrátil, začala byť nejaká čudná.“

„Starý otec vravel, že keď bol ešte chlapec, s kamarátmi jej prevracali vozík. Vravel, že to robili len preto, aby ju počuli nadávať.“

Kasandra zaváhala.

„Čože? Koľko má tvoj starý otec rokov?“

„Neviem. Asi šesťdesiatpäť.“

„A koľko rokov má podlá teba pani Tachyonová?“

„Pod tými vráskami sa to ťažko odhaduje. Šesťdesiat?“

„Nepripadá ti to zvláštne?“

„Čo?“

„Stojíš si na vedení? Je mladšia ako tvoj starý otec!“

„Aha… no… možno tu žila iná pani Tachyonová.“

„To nie je veľmi pravdepodobné.“

„Takže chceš povedať, že má sto rokov?“

„Jasné, že nie. Musí existovať nejaké rozumné vysvetlenie. Akú má tvoj starý otec pamäť?“

„Vyzná sa v televíznych programoch. Keď niečo pozeráš, povie ti: ,Hej, tento tu… ten v obleku… ten bol policajtom, veď vieš, spolu s tým kučeravým, dávali to pred pár rokmi.‘ A keď niečo kúpiš, povie ti, že keď bol mladý, stačilo ti šesť pencí a ešte ti aj vydali.“

„To robia všetci starí otcovia,“ povedala Kasandra drsne.

„Prepáč.“

„Nepozrel si sa do tých vriec?“

„Nie… ale má zopár čudných vecí.“

„Ako to myslíš?“

„No… tie poháre s nakladanou zeleninou…“

„No a? Starí ľudia majú radi nakladanú zeleninu.“

„Áno, ale tie poháre sú… akoby nové a zároveň staré. A mala rybu s hranolčekmi, ktorá bola zabalená do novín.“

„No a?“

„Dnes už rybu nikto nebáli do novín. Ale vyzerá čerstvá. Pozrel som sa na to, lebo som si povedal, že rybu by som mohol dať kocúrovi, a tie noviny…“ Johnny zmĺkol.

Čo mal povedať? Že tú prednú stranu poznal? Poznal na nej každé slovo. Rovnakú našiel na mikrofilme v knižnici a knihovníčka mu dala kópiu, aby ju pohol použiť na projekt, ktorý robil na dejepis. Videl iba jej kópiu a jej rozmazanú podobu na obrazovke v knižnici a zrazu ju mal pred sebou, umastenú a fľakatú od octu, ale bezpochyby bola…

„Tak sa na tie jej veci aspoň pozrime. To nám nemôže uškodiť.“

Kasandra bola taká. Keď všetko ostatné zlyhalo, pokúšala sa byť racionálna.

Veľké čierne auto sa rozbehlo po ceste. Vpredu išli dvaja motocyklisti a vzadu ďalší dvaja a za nimi išlo ešte jedno auto s niekoľkými vážnymi mužmi v oblekoch, ktorí každú chvíľu počúvali malé vysielačky a neverili by ani vlastným matkám.

Sir John sedel sám v zadnej časti čierneho auta, ruky mal preložené na prechádzkovej paličke so striebornou hlavicou a na rukách mal položenú bradu.

Pred sebou mal dve obrazovky, ktoré ukazovali rôzne údaje a čísla. Týkali sa jeho firiem na celom svete a prichádzali zo satelitu, ktorý mu tiež patril. Boli tam aj dva faxy a tri telefóny.

Sir John sedel a hľadel na ne.

Potom sa naklonil a stlačil gombík, ktorým sa ovládal vnútorný telefón k šoférovi.

Hicksona nemal nikdy veľmi rád. Mal červený krk. Na druhej strane, momentálne to bol jediný človek, s ktorým sa dalo rozprávať.

„Veríte, že je možné cestovať v čase, Hickson?“

„Ťažko povedať, pane, „povedal šofér bez toho, aby obrátil hlavu.

„Už sa stalo.“

„Keď vravíte, pane.“

„Čas sa zmenil.“

„Áno, pane.“

„Samozrejme, vy o tom neviete, lebo ste boli v čase, na ktorý sa zmenil.“

„Tak to mám šťastie, pane.“

„Vedeli ste, že keď sa zmení čas, idú popri sebe dve budúcnosti?“

„To som asi v škole vymeškal, pane.“

„Ako nohavice.“

„Skutočne veľmi zaujímavé, sír John.“

Si John uprene hľadel na jeho krk. Naozaj bol veľmi červený a boli na ňom nepríjemné chumáče chlpov. Samozrejme, on ho nezamestnal. Mal ľudí, ktorí mali ľudí, ktorí mali ľudí, ktorí to robili. Nikdy im nezišlo na um zamestnať šoféra, ktorého by zaujímalo aj niečo iné okrem toho, čo robí auto pred ním.

„Na ďalšej križovatke odbočte doľava,“ zvolal.

„Ešte sme tridsať kilometrov od Blackbury, pane.“

„Urobte, čo som vám povedal! Hneď!“

Auto prudko zabrzdilo, napoly sa obrátilo a s dymiacimi kolesami vystrelila vpred.

„Zabočte doľava!“

„Ale odtiaľ prichádzajú autá, sír John!“

„Keď nemajú dobré brzdy, nemajú čo hľadať na ceste! Dobre! Vidíte? Odbočte doprava!“

„Je to len chodník! Prídem o prácu, sir John!“

Sir John vzdychol.

„Hickson, rád by som striasol všetkých našich pomocníkov. Ak ma zaveziete do Blackbury samého, osobne vám dám milión libier. Myslím to vážne.“

Šofér vrhol pohľad do zrkadla.

„Prečo ste to nepovedali hneď, pane? Držte sa, pane!“

Keď sa auto vrhlo pomedzi vysoké živé ploty, všetky tri telefóny sa rozdrnčali.

Sir John na ne chvíľu uprene hľadel. Potom stlačil gombík, ktorý otvoril najbližšie okno, a postupne ich povyhadzoval.

Nasledoval fax.

Po chvíli námahy sa mu podarilo odpojiť dve obrazovky a aj ony putovali von, a keď dopadli na zem, veľmi uspokojujúco vybuchli.

Hneď sa cítil oveľa lepšie.

Muži v čiernom

Autobus rachotil po ulici smerom k Johnnyho domu.

„Nemá zmysel vzrušovať sa kvôli pani Tachyonovej,“ povedala Kasandra. „Ak sa tu naozaj celé roky prehrabáva v odpadkoch, potom existuje kopa dokonale prijateľných vysvetlení.“

„Čo je to prijateľné vysvetlenie?“ povedal Johnny. Stále bol ponorený do záhady s novinami.

„Možno je mimozemšťanka.“

„To je prijateľné?“

„Alebo by mohla byť Atlanťanka. Z Atlantídy. Chápeš? To je ten svetadiel, ktorý sa potopil pred tisícka mi rokov. Jeho obyvatelia sa vraj dožívali vysokého veku.“

„Vedeli dýchať pod vodou?“

„Nebuď hlúpy. Odplávali tesne predtým, ako sa svetadiel potopil, a postavili Stonehenge, pyramídy a podobne. Boli totiž technicky veľmi vyspelí.“

Johnny na ňu pozrel s otvorenými ústami. Takéto čosi sa dalo očakávať od Bigmaca a ostatných, ale nie od Ki - Kasandry, ktorá v štrnástich rokoch skladala záverečné skúšky.

„To som nevedel,“ povedal. „Vláda to ututlala.“

„Aha.“ Kasandra bola obdivuhodná, lebo vedela veci, ktoré vláda ututlala, najmä ak si uvedomíme, že sú ututlané. Vždy boli mierne okultné. Keď minulý rok snežilo a v centre sa zjavili obrovské stopy, existovali dve teórie. Kir - Kasandrina teória, podľa ktorej to bol Bigfoot, a Johnnyho teória, podľa ktorej to bola kombinácia Bigmaca a obrovských gumených topánok z obchodu so žartovným tovarom z Halierovej ulice. Ki - Kasandrina teória bola podložená toľkými oficiálnymi zdrojmi v knihách, ktoré čítala, že v podstate prevážila Johnnyho teóriu, ktorá bola založená len na tom, čo videl na vlastné oči.

Johnny si predstavil Atlanťanov, ktorí boli všetci dva metre vysokí, mali zlaté vlasy a boli oblečení v gréckych tógach, a opúšťali potápajúci sa svetadiel v úžasných zlatých lodiach. A na palube jednej z nich bola pani Tachyonová a zúrivo tlačila vozík.

Potom si predstavil barbarov Atilu Biča Božieho, ako cválajú po pláni, a v strede radu jazdcov je pani Tachyonová na vozíku. Alebo pred vozíkom.

„Ide o to,“ povedala Kasandra, „že keď vidíš ufo, yetiho alebo niečo podobné, navštívia ťa muži v čiernom. Jazdia vo veľkých čiernych autách a zastrašujú ľudí, ktorí videli čudné veci. Hovoria, že pracujú pre vládu, ale v skutočnosti pracujú pre tajnú spoločnosť, ktorá všetko riadi.“

„Odkiaľ to vieš?“

„To vie každý. Je to všeobecne známy fakt. Čakala som na niečo podobné, odkedy v septembri záhadne pršali z oblohy ryby,“ povedala Kasandra.

„Myslíš vtedy, keď pod predajňou s akváriovými rybkami nastal únik plynu?“

„Áno, povedali nám, že pod obchodom s akváriovými rybkami nastal únik plynu,“ povedala pochmúrne Kasandra.

„Čože? Jasné, že to bol únik plynu! Predavačovu parochňu našli v telefónnych drôtoch na Hornej ulici! Všetci mali v odkvapoch gupky!“

„Tie dve udalosti mohli byť náhodne prepojené,“ povedala Kasandra neochotne.

„A stále veríš, že tie kruhy v obilí z minulého roka neurobil Bigmac, aj keď prisahá, že ich urobil?“

„No, niektoré z nich možno urobil Bigmac, ale kto urobil tie prvé, há?“

„Predsa Bazza a Skazz. Čítali o nich v novinách a povedali si, že by sme ich mali mať aj my.“

„Nemuseli nevyhnutne urobiť všetky.“ Johnny vzdychol. Akoby život nebol dosť zložitý, ľudia ho museli ešte zhoršovať. Život bol dosť ťažký ešte predtým, ako sa dozvedel o spontánnom samovznietení. Človek si pokojne sedí na stoličke, stará sa o svoje veci a v nasledujúcej minúte z neho zostanú len dymiace topánky. Zopár týždňov potom, ako sa o tom dočítal, mal v izbe vedro s vodou.

A potom tu boli všetky tie programy o mimozemšťanoch, ktorí sa vrhajú na ľudí a unášajú ich do lietajúcich tanierov na zložité lekárske vyšetrenia. Ak niekoho uniesli mimozemšťania, urobili mu niečo s mozgom, takže na nich zabudol, a ovládali cestovanie v čase, takže ho mohli vrátiť presne tam, odkiaľ ho zobrali… Ako to potom zistí? Bol to problém.

Zdalo sa, že Kasandra takéto veci nepovažuje za nepríjemné, ale za zaujímavé. „Kasandra,“ povedal. „Áno? Čo je?“

„Mala by si byť zase Kirsty.“

„Strašné meno. Akoby ho nosil niekto, kto vyrába čajové pečivo.“

„…celkom sa mi páčila Kimberly…“

„Ha! Teraz si uvedomujem, že znie, akoby patrilo učnici v kaderníctve.“

„…ale meno Klymenystra už bolo trochu prehnané.“

„Kedy to bolo?“

„Asi pred dvoma týždňami.“

„Asi som vtedy mala gotickú náladu.“

Autobus zastal na konci Johnnyho ulice a obaja vystúpili.

Garáže boli v krátkej slepej uličke za domami. Veľmi sa nepoužívali, aspoň nie na autá. Väčšina susedov starého otca parkovala na ulici, takže sa mohli schuti sťažovať, že si navzájom kradnú miesta na parkovanie.

„Do tých vriec si ani nenazrel?“ povedala Kasandra, keď Johnny lovil vo vrecku kľúče.

„Nie. Čo keby v nich boli napríklad staré bombarďáky?“

Otvoril dvere.

Vozík bol tam, kde ho nechal.

Bolo na ňom niečo zvláštne, ale nevedel čo. Stál v strede garáže, ale darilo sa mu vyvolávať dojem, akoby sa zároveň veľmi rýchlo pohyboval, akoby to bolo políčko z filmu.

Kasandra, bývalá Kirsty, sa poobzerala.

„Vyzerá to ako skládka,“ povedala. „Prečo je ten bicykel dolu hlavou?“

„Je môj,“ povedal Johnny. „Včera som dostal defekt. Ešte sa mi ho nepodarilo opraviť.“

Kasandra zdvihla zo stola jeden z pohárov s nakladanou zeleninou. Etiketa bola začmudená. Utrela ju a obrátila k svetlu.

„,Blackburské konzervárne, spol. s r. o., Zlatá imperiálna horčicová pochúťka‘,“ čítala. „Držiteľ šiestich významných ocenení. Grand Prix de Foire Internationale des Conichons Nancy 1933. Festival čalamády, Manchester, 1929. Danzig Pokelnfest 1928. Prvá cena, Michiganský veľtrh, 1933 - Zlatá medaila, Madras, 1931. Potravinárska cena Bonza, Sydney, 1932. Vyrobené z prvotriednych surovín. A potom tu je obrázok nejakého poskakujúceho decka a pod tým je napísané: ,Hopká, skáče malý Tim, z nakladaných zelenín.‘ Veľ mi vtipné. Nuž, nakladaná zelenina. A čo má byť?“

„Je zo starej konzervárne,“ povedal Johnny. „Počas vojny vyletela do vzduchu. Vtedy keď Rajská ulica. Nakladaná zelenina sa tu nevyrába už vyše päťdesiat rokov!“

„Preboha!“ povedala Kasandra. „Chceš povedať… že bývame v meste, kde sa nevyrába nakladaná zeleni na? To je strašné.“

„Nemusíš byť hneď sarkastická. Chcel som povedať len toľko, že je to zvláštne.“

Kasandra zatriasla pohárom. Potom vzala ďalší začmudený pohár s uhorkami, a keď ho obrátila, ozval sa z neho čvachtavý zvuk.

„Takže vydržali,“ povedala.

„Dnes ráno som otvoril jeden pohár,“ povedal Johnny. „Boli chutné a chrumkavé. A čo povieš na toto?“

Vytiahol z vrecka noviny, v ktorých mala pani Tachyonová zabalenú rybu s hranolčekmi. Rozprestrel ich.

„Sú to staré noviny,“ povedal Johnny. „Vlastne… sú veľmi staré, ale nie sú staré. Píše sa tam o druhej svetovej vojne. Ale… nevyzerajú staré, nie sú staré na dotyk ani nepáchnu starinou. Sú…“

„Áno, viem, asi je to reprint. Môžeš si kúpiť noviny zo dňa, keď si sa narodil. Otec mi také kúpil -“

„Aby si si do nich zabalila rybu?“ povedal Johnny.

„Pripúšťam, že je to zvláštne,“ povedala Kasandra.

Obrátila sa a pozrela naňho, akoby ho videla prvý raz

Na takéto niečo som čakala roky povedala. „Ty nie?“

„Na vozík pani Tachyonovej?“

„Skús sa sústrediť, dobre?“

„Prepáč.“

„Nikdy si nerozmýšľal, čo by sa stalo, keby vo vašej záhrade pristál lietajúci tanier? Alebo keby si našiel nejaký čarovný predmet, ktorý by ti umožnil cestovať v čase? Alebo nejakú starú jaskyňu s čarodejníkom, ktorý spal tisíc rokov?“

„No, náhodou som raz našiel starú jaskyňu s -“

„Čítala som o tom kopu kníh. Je v nich plno neinteligentných detí, ktoré v kuse vzdychajú od úžasu. Je to pre nich iba dobrodružstvo. Nikdy to nechápu ako príležitosť. Nikdy nie sú pripravení. Ja áno.“

Johnny sa pokúsil predstaviť sa, čo by sa stalo, keby Kirsty niekedy uniesli mimozemšťania. Pravdepodobne by vznikla galaktická ríša, v ktorej by mal každý ostré ceruzky a stále by nosil lampášik pre prípad nebezpečenstva. Alebo by vyrobili milión robotov - kópií, ktorí by lietali po vesmíre a každému by hovorili, aby trochu rozmýšľal.

„Je to očividne niečo veľmi zvláštne,“ povedala. „Možno mystické. Možno nejaký stroj času.“

To bola celá ona. Dospela k riešeniu. Nezdržovala sa neistotou.

„To ti nenapadlo?“ povedala.

„Stroj času? Nákupný vozík?“

„No, aké iné vysvetlenie by to mohlo mat? Okrem toho, že ju možno uniesli mimozemšťania a priniesli ju sem rýchlosťou svetla, čo z akéhosi dôvodu robia veľmi často. Ale možno je v tom niečo iné, iste si niečo vymyslel.“ Pozrela na hodinky. „Nemusíš sa ponáhľať,“ dodala sarkasticky. „Máme čas.“

„Len pomaly.“

„No… stroj času by mal blikajúce svetlá…“

„Prečo?“

„Musí mať blikajúce svetlá.“

„Načo?“

Johnny sa nemienil vzdať.

„Na blikanie,“ povedal.

„Naozaj? A kto povedal, ako musí vyzerať stroj času?“ povedala Kasandra povýšeneckým tónom, alebo aspoň ešte povýšeneckejším, než aký zvyčajne používala. „Alebo že musí byť poháňaný elektrinou?“

„Antirapper hovorí, že stroje času nemôžu existovať, lebo všetci by stále menili budúcnosť,“ povedal Johnny.

„Áno? A aká je iná možnosť? Ako to, že sa tu zjavila s týmito starými novinami a s novou starou nakladanou zeleninou?“

„Dobre, ale ja hneď nerobím veľké závery!“

V skutočnosti to robil. Vedel, že to robí. Stále. Ale Kasandra sa škriepila takým spôsobom, že človek jej automaticky odporoval.

Mávol rukou k vozíku.

„Naozaj si myslíš,“ povedal, „že stačí niečo stlačiť… hm, alebo chytiť rukoväť alebo vrecia a odrazu sa ocitneš pred Normanom Dobyvateľom?“

Udrel rukou po čiernom vreci.

Svet mu pred očami zablikal.

Pod nohami mal betón, ale neboli tam steny. Aspoň nie veľké. Boli vo výške jednej tehly.

Muž, ktorý betónová! nový rad, pomaličky zdvihol hlavu.

„Bóžičku,“ povedal, „ako si sa sem dostal?“ Potom sa pozbieral. „Hej, ten betón je ešte - Fred! Pod sem!“

Prepeličiar, ktorý sedel pri mužovi, zaštekal na Johnnyho a vyrazil vpred. Vyskočil na Johnnyho a posotil ho na vozík.

Zjavil sa ďalší záblesk. Bol červený a modrý a Johnnymu sa zdalo, že sa sploštil a potom zase roztiahol.

Boli tam steny a nákupný vozík bol stále v strede garáže a takisto aj Kasandra, ktorá naňho zízala.

„Na okamih si zmizol,“ povedala, akoby urobil niečo zlé. „Čo sa stalo?“

„Ja… neviem, ako to mám vedieť?“ povedal Johnny

„Pohni nohami,“ povedala. „Veľmi pomaly.“

Pohol nohami. Narazili na nepatrnú prekážku, mali vyvýšeninu v dlážke. Pozrel dolu.

„To sú len stopy v betóne,“ povedal. „Sú tu… už. celú večnosť…“

Kasandra si kľakla a pozrela na stopy, v ktorých stál. Boli zanesené prachom a špinou, ale prinútila ho, aby si vyzul tenisku, a podržala ju obrátenú vedľa stopy.

Presne sa zhodovala.

„Vidíš?“ povedala víťazoslávne. „Stojíš vo vlastných stopách.“

Johnny opatrne odstúpil a pozrel na stopy, v ktorých stál. Nebolo pochýb, že sú tam už dlho.

„Kam si šiel?“

„Niekam do minulosti… asi. Bol tam nejaký muž, ktorý to tu staval, a pes.“

„Pes,“ povedala Kasandra. Jej hlas naznačoval, že ona by bola videla niečo oveľa zaujímavejšie. „No dobre. Je to len začiatok.“

Posunula vozík. Stál v štyroch malých žliabkoch v betóne. Boli špinavé a zamastené. Aj ony tu boli veľmi dlho.

„Toto,“ povedala Kirsty, „nie je obyčajný nákupný vozík.“

„Je na ňom nápis Tesco,“ poznamenal Johnny, obúval si tenisku a poskakoval pri tom. „A jedno koleso škrípe.“

„Asi je stále zapnutý,“ pokračovala Kirsty a nevenovala mu pozornosť.

„A to je cestovanie v čase?“ povedal Johnny. „Myslel som si, že to bude zaujímavejšie. Chápeš - bitky, príšery a podobne. Nie je to bohviečo, ak môžeme len - nedotýkaj sa toho!“

Kasandra drgla do vreca.

Vzduch sa zachvel a zmenil.

Kasandra sa poobzerala okolo seba. Garáž sa vôbec nezmenila. Iba -

„Kto opravil bicykel?“ povedala.

Johnny sa obrátil. Jeho bicykel už nebol dolu hlavou s odmontovaným kolesom, ale opieral sa o stenu a mal plné pneumatiky.

„Vidíš, aká som všímavá?“ povedala Kasandra. „Mam pozoruhodný pozorovací talent. Museli sme sa dostať do budúcnosti, kde si ho opravil.“

Johnny si nebol istý. Už roztrhol tri duše a navyše stratil tú vecičku z ventilu. Pravdepodobne nijaký stroj času nemohol zájsť do takej ďalekej budúcnosti, kde by vedel opravovať bicykle.

„Poobzerajme sa tu,“ povedala Kirsty. „To, kam ideme, očividne ovláda nejaký faktor, ktorý som ešte neobjavila. Ak sme v budúcnosti, je dôležité zistiť, ktoré kone vyhrajú dostihy a podobne.“

„Prečo?“

„Predsa preto, aby sme na ne mohli staviť peniaze a zbohatnúť.“

„Neviem uzatvárať stávky!“

„Problémy treba riešiť jeden po druhom.“

Johnny pozrel von špinavým oknom. Počasie nevyzeralo veľmi odlišne. Nebolo vidieť nijaké lietajúce autá ani iné charakteristické znaky budúcnosti. Ale Vinník už nebol pod stolom.

„Starý otec má dostihové noviny,“ povedal a cítil sa trochu omámený.

„Tak poďme.“

„Čože? K nám?“

„Jasné.“

„A čo ak stretnem sám seba?“

„Vždy si sa vedel rýchlo skamarátiť.“

Johnny neochotne vyšiel z garáže. Všimol si, že záhradné chodníky v budúcnosti boli z nejakej drsnej sivej látky, ktorá prekvapujúco pripomínala popraskaný betón. Zadné dvere mali vzrušujúco futuristickú vyblednutú modrú farbu s malými uschnutými šupinkami na miestach, kde sa spenil náter. Boli zamknuté, ale starodávny kľúč do nich stále pasoval.

Na dlážke bol obdĺžnik z pichľavej hnedej srsti. Utrel si doň nohy a pozrel na časomerný modul, ktorý sa nachádzal na stene. Boli tri hodiny desať minút.

Budúcnosť sa prekvapujúco podobala súčasnosti.

„Teraz musíme nájsť noviny,“ povedala Kirsty.

„Veľmi nám to nepomôže,“ povedal Johnny. „Starý otec si ich tu necháva, kým ich nemá čas prečítať. SÚ staré celé mesiace. Ale všetko je normálne. Nepôsobí to na mňa veľmi futuristicky.“

„Nemáš ani kalendár?“

„Áno. Na hodinách pri posteli. Len dúfam, že som v škole.“

Podľa hodín bol tretí október.

„Predvčerom,“ povedal Johnny. „Ale možno sú na vine hodiny. Nejdú ktovieako presne.“

„Br. Ty tu spávaš?“ povedala Kirsty a obzerala sa s výrazom vegetariána v továrni na klobásy.

„Áno. To je moja izba.“

Kirsty prebehla rukou po jeho stole, ktorý bol momentálne poriadne prepchatý.

„Čo sú zač všetky tieto fotokópie a fotky?“

„To je na projekt, ktorý robím na dejepis. Preberáme druhú svetovú vojnu. Takže robím projekt o vojnovom Blackbury.“

Pokúsil sa dostať medzi ňu a stôl, ale Kirsty vždy zaujímali veci, ktoré jej ľudia nechceli ukázať.

„Hej, toto si ty, nie?“ povedala a schmatla zahnednutú fotografiu. „Kedy si nosil uniformu a účes podľa hrnca?“

Johnny sa jej pokúsil zobrať fotografiu. „To je starý otec, keď bol o čosi starší ako ja,“ zašomral. „Chcel som, aby mi porozprával o vojne, ako mi radil učiteľ, ale starý otec mi povedal, aby som to nikomu nehovoril.“

„Blackbury! Prejavil si sa ako zápecník,“ povedala Kirsty. „Neviem si predstaviť, že sa tu niečo dialo -“

„Niečo sa stalo,“ povedal Johnny. Vybral noviny pani Tachyonovej a prstom pichol do titulnej strany. „O 23.07, 21. mája 1941. Bomby! Naozajstné bomby! Nazvali to blackburský nálet. A toto sú noviny z nasledujúceho dňa. Pozri.“ Prehrabal sa vo veciach na svojom stole a vytiahol fotokópiu. „Vidíš? Mám kópiu tej istej strany z knižnice! Ale tieto noviny sú skutočné, sú nové!“

„Ak je teda… z minulosti… prečo nosí starú volánovú sukňu a tenisky?“ povedala Kirsty.

Johnny na ňu vrhol nahnevaný pohľad. Nemala právo nezaujímať sa o Rajskú ulicu!

„Zahynulo devätnásť ľudí! Za jednu noc!“ povedal. „Bez varovania! Boli to jediné bomby, ktoré za celú vojnu dopadli na Blackbury! Prežili iba dve rybky v akváriu! Vyhodilo ho na strom a zostala v ňom voda! Všetci ľudia zahynuli!“

Kirsty vzala večné pero, ale nepísalo, lebo vyschlo. Johnny mal svetovú zbierku nepíšucich pier.

Mala neznesiteľný zvyk tváriť sa, že si ho nevšíma, keď ho niečo rozrušilo.

„Vieš, že máš stále na tapete Lokomotívu Thomasa?“ povedala.

„Čo? Naozaj? Bože, to som si neuvedomil,“ povedal Johnny a dúfal, že v tom bolo počuť sarkazmus.

„Lokomotíva Thomas je v poriadku, keď máš sedem rokov, a je to recesia, keď máš devätnásť, ale keď máš trinásť, je to čudné. Nie, vážne, keby som ti občas nepomohla, bol by si úplne mimo.“

„Starý otec to tam dal pred pár rokmi,“ povedal Johnny. „Bola to moja izba, keď som bol u nich. Vieš, akí sú. Keď sa ti niečo páči, už ti to prischne.“

Ozval sa zvuk otvárajúcich sa predných dverí.

„Tvoj starý otec?“ zasyčala Kirsty.

„Vždy v utorok chodí do mesta na nákupy!“ zašepkal Johnny. „A mama je v práci!“

„Kto iný má ešte kľúč?“

„Iba ja!“

Niekto začal vystupovať po schodoch.

„Ale ja nemôžem stretnúť sám seba!“ povedal Johnny. „Pamätal by som si to, nie? Antirapper hovorí, že keď človek stretne sám seba, celý vesmír vybuchne! To by som si pamätal!“

Kirsty vzala nočnú lampu a pozrela na vzorku.

„Bože, ty tu máš stále Mr. Mana -“

„Buďtichobuďtichobuďticho. Čo s tým chceš robiť?“

„Neboj sa, nebudeš nič cítiť, naučila som sa to v kurze sebaobrany -“

Kľučka sa pohla. Dvere sa odchýlili.

Dole zazvonil telefón. Kroky sa vrátili dolu schodmi.

Johnny počul zdvihnutie slúchadla. Hlas v diaľke povedal: „Nazdar, Sadlo.“

Kirsty pozrela na Johnnyho a zdvihla obočie.

„Volal mi Sadlo,“ povedal Johnny. „Aby sme včer- zajtra išli do kina. Práve som si na to spomenul.“

„Telefonoval si dlho?“

„Myslím… že nie. A šiel som si kúpiť sendvič.“

„Kde máte telefón?“

„V prednej izbe.“

„Tak poďme!“

Kirsty otvorila dvere a vyrazila dolu schodmi. Johnny sa vliekol za ňou.

Na vešiaku mal kabát. Zároveň ho mal na sebe. Zastal a zízal.

„Pod,“ zasyčala Kirsty.

Bola takmer dolu, keď sa začali otvárať dvere.

Johnny otvoril ústa a chcel povedať: Aha, pamätám sa, musel som sa ísť pozrieť do peňaženky, či mám nejaké peniaze.

Zúfalo nechcel stretnúť sám seba. Keby celý vesmír vybuchol, ľudia by mu to určite vyčítali…

Čierne auto nebadane vykĺzlo z vedľajšej cesty tesne pred značkou, ktorá oznamovala, že cesta vchádza do BLACKBURY (a Aix-et-Pains).

„Už sme skoro tam, sír John.“

„Dobre. Ako sme na tom s časom?“

„Hm… je štvrť na dvanásť, pane.“

„Tak som to nemyslel. Keby čas boli nohavice, v ktorej nohe by sme boli?“

Šoférovi Hicksonovi zišlo na um, že to možno bude veľmi ťažko zarobený milión libier.

„Viete, dnes sa všetky zamotali,“ povedal hlas zo sedadla za jeho chrbtom.

„Áno, pane. Ak uvidím nejaké nohavice, pane, len mi povedzte, do ktorej nohy mám vojsť.“

Pravda je mimo

Johnny bol stále na schodoch. Kirsty bola stále pred ním. Dvere boli stále zatvorené. Jeho kabát nebol na vešiaku. Blackburské inzertné noviny, ktoré roznášali v piatok a ktoré zostávali v hale na stole, kým ich niekto nevyhodil, boli naozaj na stole.

„Zase sme cestovali v čase,“ povedala Kirsty pokojne. „Tuším sme sa vrátili tam, odkiaľ sme vyšli. Možno…“

„Videl som odzadu vlastnú hlavu!“ zašepkal Johnny. „Moju vlastnú hlavu! Bez zrkadiel! Od čias španielskej inkvizície sa to nikomu nepodarilo! Ako môžeš byť taká pokojná?“

„Ja sa len správam pokojne,“ povedala Kirsty. „Však je toto ešte horšia tapeta? Vyzerá to ako v indickej reštaurácii.“

Otvorila predné dvere a potom ich zabuchla.

„Pamätáš sa, ako som ti vravela, že keď sa začneš príliš zaujímať o záhadné okultné záležitosti, zjavia sa muži v čiernych autách?“

„Hm. No a?“

„Pozri sa cez schránku.“

Johnny ju nadvihol prstom.

Vonku brzdilo auto. Bolo čierne. Úplne. Čierne. Čierne pneumatiky, čierne kolesá, čierne svetlá. Dokonca aj okná boli tmavšie ako mafiánske slnečné okuliare. Kde-tu boli kúsky chrómu, ale v porovnaní s nimi vyzerala čierna ešte černejšia.

Auto zastalo. Johnny za dymovým sklom rozoznal siluetu vodiča.

„To je… len… náhoda,“ povedal.

„Tvoj starý otec máva často takéto návštevy?“ naliehala Kasandra.

„No…“ Nemával. Vo štvrtok niekto prišiel po kupóny do futbalovej stávky a to bolo všetko. Starý otec nepatril medzi piliere spoločenského života.

Dvere na aute sa otvorili. Vystúpil muž. Mal na sebe čiernu šoférsku uniformu. Dvere na aute sa zatvorili. Zatvorili sa s rozhodným, ťažkým zadunením, aké vydávajú len najdrahšie autá, lebo sú utesnené peniazmi.

Johnny pustil schránku a odskočil.

O niekoľko sekúnd niekto silno zabúchal na dvere.

„Bež!“ zašepkala Kasandra.

„Kam?“

„K zadným dverám. Poďme!“

„Neurobili sme nič zlé!“

„Ako vieš?“

Kasandra otvorila zadné dvere, rozbehla sa po chodníku do garáže a ťahala za sebou Johnnyho. Vozík bol stále uprostred garáže.

„Otvor veľké dvere a ani za svet sa nezastavuj!“

„Prečo?“

„Otvor dvere!“

Johnny ich otvoril, lebo prakticky všetko bolo lepšie, ako škriepiť sa s Kirsty.

Neveľká garážová oblasť bola prázdna, iba jeden človek si práve umýval auto.

Johnny takmer spadol z nôh, keď vozík vystrelil von aj s Kasandrou, ktorá ho odhodlane tlačila. Prehrmel po betóne a neisto sa zapotácal do uličky, ktorá viedla na ďalšiu cestu.

„Nevidel si ten program o havárii lietajúceho taniera a o tom, ako sa zjavili záhadní muži a všetko ututlali?“ povedala Kasandra.

„Nie!“

„A počul si vôbec niekedy o havárii lietajúceho taniera?“

„Nie!“

„Vidíš?“

„Dobre, ale ako je možné, že o tom nakrútili televízny program?“

Spoza rohu sa na cestu vystrčilo auto.

„Nemám čas odpovedať na hlúpe otázky,“ povedala Kasandra. „Pod.“

Postrčila vozík tak silno, ako sa len dalo. Rozbehol sa po zvažujúcom sa chodníku a škrípajúce koleso nadskakovalo a vibrovalo na dlažbových kockách.

Auto veľmi pomaly odbočilo za roh, akoby ho šoféroval niekto, kto dobre nepozná okolie.

Johnny dostihol Kir- Kasandru a zavesil sa na rukoväť, lebo vozík poskakoval po celom chodníku.

Vozík pod ťažkým nákladom začal naberať rýchlosť.

„Skús ho zastaviť!“

„Veď to skúšam! A ty?“

Johnny riskoval a obzrel sa. Zdalo sa, že ich auto doháňa.

Vyskočil na vozík.

„Na čo sa hráš?“ povedala Kirsty, ktorá bola teraz priveľmi ustarostená, aby si pamätala nové mená.

„Pod!“

Schmatol ju za ruku a vytiahol ju na druhú stranu vozíka. Keď aj ona pustila rukoväť, vozík vyletel vpred. „Myslíš, že je to naozaj stroj času?“ povedal, keď sa vrecia zachveli vo vetre. „Musí byť!“

„Videl si ten film, kde auto cestovalo v čase, keď išlo rýchlosťou stoštyridsať kilometrov za hodinu?“

Pozreli dolu. Kolesá jačali. Z osí sa dymilo. Pozreli hore kopcom. Auto ich dobiehalo. Pozreli dolu kopcom. Bola tam križovatka. Blackburský obchvat bol pevnou stenou hrmiacej dopravy.

Potom si navzájom pozreli do vystrašených tvárí. „Svieti červená! Svieti červená! Nechcem zomrieť!“ povedala Kirsty. „Ešte som nechodila na univerzitu!“ Sto metrov pred nimi sa valili vpred šestnásť kolesové nákladné autá, ktoré viezli milión anglických žiletiek zo Sheffieldu do Talianska, a opačným smerom milión talianskych žiletiek z Ríma do Anglicka.

Vozík sa bez štipky pochybností chystal vpáliť rovno medzi ne.

Vzduch sa zachvel.

A neboli tam nákladné autá, presnejšie, boli tam nákladné autá, ktoré odfukovali, syčali a čakali na križovatke. Pred Johnnym svietila zelená.

Vozík sa s jačiacimi kolesami valil vpred. Johnny zdvihol hlavu a pozrel na zmätené tváre vodičov. Potom to riskol a obzrel sa. Čierne auto zmizlo.

Na kopci neboli ďalšie odbočky. Nech už odišlo kamkoľvek, nedostalo sa tam spôsobom, ktorý poznajú normálne autá.

Stretli sa im pohľady s Kirsty.

„Kam zmizlo?“ povedala. „A čo sa stalo so semaforom? Zase sme cestovali v čase?“

„Máš oblečenú vetrovku!“ povedal Johnny. „Mala si oblečený starý kabát, ale teraz máš oblečenú vetrovku! Niečo sa zmenilo!“

Pozrela dolu a potom zase naňho.

Vedia križovatky bol obchodný dom Neila Armstronga. Johnny naň ukázal.

„S týmto môžeme ísť na parkovisko!“ zakričal.

Veľké čierne Bentley prudko zastalo na kraji cesty.

„Odrazu zmizli!“ povedal Hickson a zízal ponad volant. „To hádam… nebolo cestovanie v čase? Odrazu zmizli!“

„Myslím, že prešli z jednej prítomnosti do druhej prítomnosti, „povedal sir John.

„Je to… ako… tie nohavice, o ktorých ste hovorili, pane?“

„Myslím, že by sa dalo povedať, že prešli z jedného kolena do druhého. Z jedného roku 1996 do druhého roku 1996.“

Hickson sa obrátil v sedadle.

„Myslíte to vážne, pane? Videl som v televízii jedného vedca… viete, toho na invalidnom vozíku… a rozprával o tom, ako sú do seba napchaté ďalšie vesmíry a -“

„On by to vedel vysvetliť, „povedal sir John. „Pre nás ostatných je jednoduchšie rozmýšľať o tom ako o nohaviciach. „„Čo budeme robiť, pane?“

„No, myslím, že počkáme, kým sa vrátia do našej prítomnosti.“

Koľko to bude trvať?“ Myslím, že asi dve sekundy.

V obchodnom dome sa práve nedaril jeden fór.

„Dajte mi… hm,“ povedal Bigmac, „dajte mi jeden s uhorkou a cibuľou a s hranolčekmi.“

„Dajte mi jeden s veľkým šalátom a hranolčekmi, prosím,“ povedal Antirapper.

Sadlo sa zadíval na dievča v lepenkovom klobúku.

„Dajte mi všetko so všetkým,“ povedal. „Lebo… chcem byť moslimom!“

Bigmac a Antirapper si vymenili pohľady.

„Newageistom,“ povedal Antirapper trpezlivo. „Newageistom! Dajte mi všetko so všetkým, lebo chcem byť newageistom! Newageisti miešajú všetko dokopy. Pomotal si to! Cvičil si si to celú cestu, a aj tak si to pomotal!“

„Newageisti by si neobjednali hamburger,“ povedala dievča. „Nešli by do reštaurácie s rýchlym občerstvením.“

Zízali na ňu.

„Newageisti sú väčšinou vegetariáni a majú radi orientálnu kuchyňu,“ povedalo dievča. „Musím nosiť lepenkový klobúk, ale nemám v hlave piliny.“ Pozrela na Sadla. „Takže chceš žemľu so všetkým. Chceš k tomu aj hranolčeky?“

„Hm… áno.“

„Nech sa páči. Príjemný deň.“

Chlapci si vzali hamburgery a zatúlali sa naspäť do obchodného domu.

„Robíme to každú sobotu,“ povedal Bigmac.

„Áno,“ povedal Sadlo.

„A každú sobotu vymyslíme nejaký fór.“

„Áno.“

„A ty vždy zbabreš pointu.“

„No… aspoň máme čo robiť.“

V obchodnom dome inak veľmi nebolo čo robiť. Niekedy tam boli výstavy. Na Vianoce tam bol pekný živý obraz so sobom a bábiky z celého sveta, ktoré sa naozaj pohybovali (trhane) do rytmu hudby, ale Bigmac zistil, kde sú ovládače, všetko štyrikrát zrýchlil a jedna nórska hlava preletela cez okno obchodu s pečivom na druhom poschodí.

Pokiaľ išlo o zábavu, dnes tu boli len ľudia, ktorí predávali plastové okenné rámy, a niekto ďalší, kto sa pokúšal presvedčiť ľudí, aby vyskúšali akúsi novú zmes umelých pečených zemiakov.

Chlapci sa posadili k ozdobnému jazierku a dávali si pozor na bezpečnostnú službu. V obchodnom dome sa vždy dalo určiť, kde je Bigmac, podľa prúdenia príslušníkov bezpečnostnej služby. Niektorých zasiahli kúsky rozpadávajúceho sa Škandinávca a odvtedy boli naňho namrzení. Bolo všeobecne známe, že Bigmac sa nedopustil ničoho iného ako občasného zmäteného prístupu k vlastníctvu áut iných ľudí, ale vyzeral, akoby rozmýšľal nad spáchaním nejakého bláznivého zločinu, pravdepodobne s použitím sprejovej farby. Maskáčová bunda mu nepomáhala. Možno by fungovala v džungli, ale na pozadí obchodu s pečivom svietila ako maják.

„Johnny je možno trochu magor, ale je s ním zábava,“ povedal Sadlo. „Vždy sa niečo deje.“

„Áno, ale chodí von s Kimberly alebo Kirsty, alebo ako sa teraz volá, a tá mi naháňa strach,“ povedal

Antirapper. Je čudná. Stále na mňa pozerá, akoby som neodpovedal správne na nejakú otázku.“

„Jej brat mi povedal, že všetci očakávajú, že pôjde na budúci rok na univerzitu,“ povedal Bigmac.

Antirapper pokrčil plecami. „Človek nemusí byť tupý, aby bol čudný,“ povedal. „Keď mu to páli, môže byť ešte čudnejší. Inteligencia si hľadá robotu. Aspoň podľa mňa.“

„Johnny je čudný,“ povedal Bigmac. „To je pravda. V hlave sa mu dejú zaujímavé veci. Možno je naozaj trochu strelený.“

„Zaujímavé veci sa dejú mimo jeho hlavy,“ povedal Sadlo. „On Jen -“

Niekde v útrobách obchodného domu sa ozval rachot a ľudia začali kričať.

Uličkou uháňal vozík a nakupujúci mu uskakovali z cesty. Vpredu na ňom visel plastový okenný rám a bol ošpliechaný umelými zemiakmi. Na bokoch viseli Johnny a Kirsty.

Zamával im, keď prefrčali okolo nich.

„Pomôžte nám dostať sa s týmto cez zadné dvere!“

„Však je to vozík starej pani Tachyonovej?“ povedal Antirapper.

„Koho to zaujíma?“ povedal Bigmac. Položil si hamburger na okraj jazierka, odkiaľ ho nebadane zobral Sadlo, a rozbehol sa za vozíkom.

„Niekto nás naháňa,“ zaručal Johnny, keď ich dostihli.

„Výborne!“ povedal Bigmac. „Kto?“

„Nejakí ľudia vo veľkom čiernom aute,“ povedal Johnny. „Lenže… zmizli…“

„Fíha, neviditeľné veľké čierne auto,“ povedal Antirapper.

„Ja také vidím stále,“ povedal Bigmac.

„Budete tu stáť cely deň?“ nástojila Kirsty. „Asi malo nejaký špeciálny štít! Poďme!“

Vozík nebol až taký ťažký, hoci ho hŕba vriec predsa len zaťažovala. No vyžadoval si dobré manévrovanie. Aj keď všetci pomáhali - alebo, pomyslel si neskôr Johnny, možno preto, že všetci pomáhali -, vozík sa šmýkal a knísal, keď sa ho pokúšali udržať v rovnej línii.

„Ak sa nám podarí vyjsť von druhými dverami, budeme na Hornej ulici,“ povedal Johnny. „Auto tadiaľ neprejde, lebo sú tam stĺpiky.“

„Škoda, že tu nemám svoje päťmegawattové laserové delo,“ povedal Bigmac, keď vozík tlačili za roh.

„Nemáš laserové delo,“ povedal Antirapper.

„Viem, a preto ľutujem, že ho nemám.“

„Au!“

Sadlo odskočil.

„Pohryzlo ma to!“ skríkol.

Vinník vystrčil hlavu z hromady vriec a zaprskal na Johnnyho.

Kráčali k nim príslušníci bezpečnostnej služby. Päť dečiek sa hádalo okolo vozíka, bol medzi nimi Bigmac a, ako by podotkol Antirapper, jedno z nich bol čierne. Takéto veci priťahujú pozornosť.

„Tento vozík je možno stroj času,“ povedal Johnny. „A to auto… Kirsty si myslí, že niekto po ňom ide. Čiže po mne. Čiže po nás.“

„Výborne, a ako sa spúšťa?“ povedal Bigmac.

„Stroj času,“ povedal Antirapper. „Aha. Áno?“

„Nemôžeme vyjsť druhými dverami,“ povedala Kirsty. „Sú tam dvaja strážnici.“

Johnny uprene hľadel na čierne vrecia. Potom jedno nadvihol a rozviazal šnúrku. Na okamih cítil v prstoch chlad a vzduch bol plný tichých šepotov -

Obchodný dom zmizol.

Zmizol nad nimi aj okolo nich.

Aj pod nimi.

Pristáli na hromade na trávniku, asi o meter nižšie od miesta, kde stáli predtým. Vozík pristál na nich a jedno koleso vrazilo Johnnymu do chrbta. Vrecia nadskočili a Vinník využil príležitosť a poškriabal Bigmaca na uchu.

A potom nastalo ticho s výnimkou Bigmacových nadávok.

Johnny otvoril oči. Zem sa všade naokolo dvíhala. Hore boli nízke kríky.

„Keby som sa spýtal, čo sa stalo,“ povedal Antirapper niekde pod Bigmacom, „čo by ste povedali?“

„Myslím, že sme asi cestovali v čase,“ povedal Johnny

„Cítili ste elektrinu?“ povedal Sadlo a držal si čeľusť. „Akoby… sa vám všetky zuby obrátili naopak?“

„Ktorým smerom sme išli?“ povedal Antirapper a stále rozprával veľmi opatrným tónom. „Budú tu dinosaury alebo zmutované roboty? Chcem to vedieť, skôr ako otvorím oči.“

Kirsty zastenala.

„Bože, napokon to predsa len bude klasické dobrodružstvo,“ zasyčala a posadila sa. „Je to presne tak, ako som to nechcela. Ja a štyria chlapci. Bože. Bože. Ešte šťastie, že nemáme psa.“ Posadila sa a oprášila si z kabáta trávu. „Tuší niekto, kde vlastne sme?“

„Aha,“ povedal Antirapper. „Tráva. To znamená, že tu nie sú dinosaury. Videl som to v jednom filme. Tráva sa vyvinula, až keď neboli dinosaury.“

Johnny vstal. Bolela ho hlava. Prešiel na okraj malej rokliny, v ktorej pristáli, a vyzrel von.

„Naozaj. Niekto dával pozor,“ povedala Kirsty. „Takže to zužuje možnosti na posledných šesťdesiat miliónov rokov.“

„Poriadni cestovatelia v čase majú poriadne digitálne prístroje,“ zašomral Sadlo. „Vtedy nebola tráva? A čo potom jedli dinosaury?“

„Digitálne hodiny na stroji času majú len v Amerike,“ povedal Bigmac. „Videl som jeden film o stroji času vo viktoriánskom Anglicku a tam mali len žiarovky. Jedli ďalšie dinosaury, nie?“

„Už ich nemôžeš volať dinosaury,“ povedal Antirapper. „To je druhový rasizmus. Musíš ich volať predropné osoby.“

„Uhm,“ povedal Bigmac. „Predropné alebo predpotopné?“

Kirsty mala otvorené ústa.

„Toto robíte stále?“ povedala. „Pravdaže. Všimla som si to už aj predtým. Namiesto toho, aby ste sa postavili zoči-voči faktom, začnete viesť čudné reči. V akom čase sa nachádzame?“

„Je dvadsiaty prvý máj,“ povedal Johnny a posadil sa k nej. „Práve bolo pol štvrtej.“

„Hej?“ povedal Kirsty. „Ako to, že si si tým taký istý?“

„Bol som sa spýtať jedného človeka, ktorý bol na prechádzke so psom,“ povedal Johnny.

„Povedal, aký je rok?“

Johnny zachytil Kirstin pohľad. „Nie,“ povedal. „Ale ja viem, aký je rok.“

Vyšplhali sa z rokliny a predrali sa cez kríky.

Pod nimi sa rozprestieralo zarastené pole. Na jeho spodnom konci bolo niekoľko záhradiek, potom rieka a potom mesto Blackbury.

Rozhodne to bolo Blackbury. Bol tam dôverne známy gumárenský komín. Boli tam aj ďalšie vysoké komíny. Nikdy predtým ich nevidel. Človek so psom ich z diaľky pozoroval. Aj pes. Ani jeden z nich nepôsobil veľmi jurský, hoci pes vyzeral trochu podozrivo.

„Čo…?“ povedal Sadlo. „Čo sa vlastne stalo? Čo ste urobili?“

„Vravela som ti, že sme cestovali v čase,“ povedala Kirsty. „Nepočúval si?“

„Myslel som si, že je to len nejaký trik! Myslel som si, že je to len taká hra!“ Vrhol na Johnnyho veľmi ustarostený pohľad. „Však je to len taká hra?“

„Áno.“

Sadlo sa uvoľnil.

„Je to hra s cestovaním v čase,“ povedal Johnny.

Sadlo zase vyzeral vystrašene.

„Prepáč. Ale toto je Blackbury. Je iba menšie. Myslím, že sme tam, kde bude neskôr obchodný dom.“

„Ako sa dostaneme naspäť?“ povedal Antirapper.

„Asi sa to jednoducho nejako stane.“

„Používaš halucinácie, však?“ povedal Sadlo, ktorý sa nikdy nevzdával nádeje. „Pravdepodobne to spôsobil zápach z vozíka. O minútu sa preberieme, bude nás bolieť hlava a všetko bude v poriadku.“

„Asi sa to jednoducho nejako stane?“ povedal Antirapper. Znovu hovoril opatrným tónom, ktorý používal, keď myslel na niečo nepríjemné. „Ako sa človek dostane naspäť?“

„Zablysne sa a je to,“ povedala Kirsty.

„A budeš tam, odkiaľ si odišla?“

„Jasné, že nie. Len ak sa nehýbeš. Inak sa vrátiš na miesto, ktorým bude v budúcnosti miesto, na ktorom si teraz.“

Chvíľu bolo ticho, kým to všetci pochopili.

„Chceš tým povedať,“ povedal Bigmac, „že ak prejdeš niekoľko metrov, po návrate budeš niekoľko metrov od miesta, z ktorého si vyšla?“

„Áno.“

„Aj keď tam je niečo postavené?“ povedal Antirapper.

„Áno… nie… neviem.“

„Takže,“ povedal Antirapper a stále rozprával veľmi pomaly, „ak je tam veľa betónu, čo sa stane?“

Všetci pozreli na Kirsty. Kirsty pozrela na Johnnyho.

„Neviem,“ povedal. „Asi sa nejako pomiešate.“

„Br,“ povedal Bigmac.

Sadlo zaúpel. Niekedy, keď išlo o niečo strašné, mu myseľ pracovala veľmi rýchlo.

„Nechcem skončiť tak, že mi budú ruky trčať z betónovej steny!“

„Nemyslím, že by sa to stalo takto,“ povedal Antirapper.

Sadlo sa uvoľnil, ale nie veľmi. „Ako by sa to teda stalo?“ povedal.

„No, podľa mňa by sa všetky atómy v tvojom tele a všetky atómy v stene pokúšali byt naraz na tom istom mieste, náhle by sa všetky zrazili a -“

„A čo?“ povedala Kirsty.

„- a… hm… prásk, dobrú noc, Európa,“ povedal Antirapper. „Prepáč, ale atómová fyzika nepustí.“

„Takže ruky by mi netrčali zo steny?“ povedal Sadlo, ktorý to celkom nepochopil.

„Nie,“ povedal Antirapper.

„Aj tak tu nablízku nie je stena,“ povedal Bigmac a uškrnul sa.

„Len to nezahováraj,“ povedal Antirapper prísne. „Toto je vážna vec. Mohlo by sa to stať komukoľvek z nás. Keď sme pristáli, klesli sme, však? Znamená to, že keby sme sa teraz odrazu vrátili, trčali by sme z dlážky obchodného domu a spôsobili okamžitú atómovú explóziu?“

„V obchodnom dome robia krik, aj keď pustíš na zem plechovku od Koly,“ povedal Johnny.

„Kam šiel Sadlo?“ povedala Kirsty.

Sadlo im mizol z dohľadu a mieril k záhradkám. Niečo zakričal.

„Čo povedal?“ spýtala sa.

„Povedal, že ide domov,“ povedal Johnny.

„Dobre, ale,“ povedal Bigmac, „… tam, kam teraz uteká… ak sme tam, kde je obchodný dom… teda kde bude… potom je tam obchodné centrum. To pole, po ktorom uteká.“ Zaškúlil. „Tam bude obchod s elektronikou.“

„Ako budeme vedieť, že sa chystáme vrátiť?“ povedal Antirapper.

„Na okamih sa zablysne,“ povedal Johnny. „Potom… prásk. Hm… čo sa stane, ak vyjdem von tam, kde je chladnička? Je to také zlé ako betónová stena?“

„O chladničkových atómoch veľa neviem,“ povedal Antirapper. „Možno nie sú také zlé ako betónové atómy. Ale predpokladám, že nikto na okolí nebude potrebovať novú tapetu.“

„Super! Atómový Sadlo!“ povedal Bigmac.

„Vezmime vozík a poďme za ním,“ povedal Johnny.

„Nepotrebujeme ho. Nechajme ho tu,“ povedala Kirsty.

„Nie. Patrí pani Tachyonovej.“

„Jednej veci nerozumiem,“ povedal Antirapper, keď ťahali vozík cez pole.

„Ja nerozumiem milión veciam,“ povedal Johnny.

„Čo? Čo? O čom to zase trepete?“

„Televízii. Algebre. Ako držia pohromade klobásy bez črievka. Čínštine,“ povedal Johnny. „Ničomu z toho nerozumiem.“

„Na vozíku nie sú nijaké prístroje,“ povedal Antirapper. „Nie je tam nijaký časový mechanizmus.“

„Možno je čas vo vreciach,“ povedal Johnny.

„Výborne! Vrecia času? Čas sa nedá napchať do vreca!“

„Pani Tachyonová o tom možno nevedela. Stále niečo zbiera zo zeme.“

„Čas nemôžeš zobrať. Čas je to, v čom niečo zbieraš,“ povedal Kirsty.

„Moja stará mama zbiera motúzy,“ povedal Bigmac ako niekto, kto chce tiež prispieť svojím dielom.

„Naozaj? Ak si si náhodou nevšimol, nemôžeš zobrať nadbytočnú polhodinu a priviazať ju k voľným desiatim minútam,“ povedala Kirsty. „To vás v škole neučia fyziku? Akoby nestačili chladničkové atómy! Čo je to, preboha, chladničkový atóm?“

„Najmenšia možná častica chladničky,“ povedal Antirapper.

Možno by sa naozaj dal nazbierať čas, pomyslel si Johnny vzdorovito. Čas možno premárniť, môže nám ujsť, možno ho naťahovať. Samozrejme, možno sa to len tak hovorí a všetko závisí od uhla pohľadu, ale pani Tachyonová sa na veci pozerala veľmi svojsky.

Spomenul si, ako sa dotkol vreca. Unikol z neho čas? Niečo mu vtedy presyčalo pomedzi prsty.

„Najmenšia možná častica chladničky neexistuje! Existujú len atómy železa, a podobne!“

„Tak potom chladničková molekula. Jeden atóm všetkého, čo potrebuješ na výrobu chladničky,“ povedal Antirapper.

„Neexistuje - no dobre, mohol by existovať jeden atóm všetkého, čo potrebuješ na výrobu chladničky, ale nebola by to chladničková molekula, lebo -“ Prevrátila oči. „Čo to táram? Už rozmýšľam celkom ako vy!“

Zvyšok vesmíru povedal, že čas nie je predmet, je to len spôsob, akým sa Príroda postarala, aby sa všetko nestalo naraz, a pani Tachyonová povedala: To si len myslíte…

Chodník cez pole viedol k záhradkám. Vyzerali tak ako všade inde a kde-tu v nich bolo vidieť starých pánov, ktorí vyzerali presne tak ako starí páni, ktorí pracujú v záhradkách. Mali oblečené typické záhradkárske nohavice starých pánov.

Jeden po druhom prestali kopať, keď na chodníku nadskakoval vozík. Obrátili sa a pozerali tichým záhradkárskym spôsobom.

„Pravdepodobne zízajú na Antirapperovu bundu,“ zasyčala Kirsty. „Purpurová, zelená a žltá. Je z umelej hmoty, však? Umelá hmota nie je svete dlho. Ale možno zízajú na nápis Heavy Mental na Bigmacovom tričku.“

Sadia fazuľu a okopávajú rajčiny, pomyslel si Johnny. A dnes večer tu bude veľká úroda obrovských kráterov po veľkých bombách…

„Nevidím obchvat,“ povedal Bigmac. „A nie je tu televízna veža na Blackdowne.“

„Ale sú tu ďalšie fabrické komíny,“ povedal Antirapper. „Ani jeden z nich si nepamätám. A kde je hluk dopravy?“

Je 21. mája 1941, pomyslel si Johnny. Viem to.

Cez rieku viedol veľmi úzky kamenný most, Johnny zastal uprostred neho a obzeral sa na cestu, ktorou prišli. Zopár záhradkárov ich stále pozorovalo. Za nimi bolo šikmé pole, na ktorom sa ocitli. Nebolo ktovieako pekné. Malo mierne sivý odtieň, aký mávajú polia, keď sú blízko mesta a vedia, že je len otázkou času, kedy sa ocitnú pod betónom.

„Pamätám si, keď tu boli samé budovy,“ povedal pre seba.

„O čom to zase rozprávaš?“

„Ale, o ničom.“

„Niečo z tohto spoznávam,“ povedal Bigmac. „Toto je Riečna ulica. A nie je tamto na rohu obchod starého Patela?“

Ale na štíte nad výkladom bolo napísané: *DOHÁN* J. Wilkinson (majiteľ)

„Dohán?“ povedal Bigmac.

„To je zrejme tabak,“ povedala Kirsty.

Prešlo okolo nich auto. Bolo čierne, ale nie také hrozne čierne ako to na kopci. Boli na ňom stopy blata a hrdze. Vyzeralo, akoby niekto začal s nápadom urobiť veľmi veľkú mobilnú formu na želé a v polovici zmenil názor, ale už bolo mierne neskoro. Johnny videl, ako vodič naťahuje hlavu a zíza na nich.

Z ľudí na uliciach sa nedalo veľa vyčítať. Bolo tam veľa zvrchníkov a klobúkov v stovke odtieňov nudy.

„Nemali by sme sa tu ponevierať,“ povedala Kirsty. „Ľudia na nás zízajú. Poďme si kúpiť noviny. Chcem vedieť, v akom čase sa nachádzame. Je to tu strašne ponuré.“

„Možno je to depresia,“ povedal Johnny. „Starý otec stále rozpráva o tom, ako vyrastal počas depresie.“

„Nijaká televízia, všetci nosia staromódne šaty, nijaké slušné autá;“ povedal Bigmac. „Nečudujem sa, že majú všetci depresiu.“

„Bože,“ povedal Kirsty. „Počúvajte, dávajte si pozor, dobre? Každá maličkosť, ktorú urobíte, by mohla vážne ovplyvniť budúcnosť. Rozumiete?“

Vstúpili do obchodu na rohu a Bigmaca nechali vonku strážiť vozík.

Vnútri bolo šero a bolo tam cítiť parkety.

Johnny bol raz na školskej exkurzii v tematickom parku, ktorý zobrazoval, ako to bolo za starých zlatých čias. Bolo to veľmi zaujímavé, hoci všetci si dávali pozor, aby to nedali najavo, lebo keď si človek nedal pozor, hneď naňho vytiahli vzdelávanie. Tento obchod bol trochu podobný, ale boli v ňom veci, ktoré v školskom obchode chýbali, napríklad spiaca mačka na vreci psích suchárov. A pach. Neboli to len parkety. Bol to aj parafín, vôňa varenia a sviečky.

Drobná pani v okuliaroch na nich opatrne pozrela.

„Áno. Čo si želáte?“ povedala. Kývla hlavou na Antirappera.

„Tuná černoško je s vami, však?“ dodala.

Staré časy

Vinník ležal na vreciach a priadol.

Bigmac pozoroval dopravu. Nebolo jej veľa. Dve ženy sa stretli, keď prechádzali cez ulicu, stáli a rozprávali sa uprostred cesty, hoci občas sa jedna z nich obrátila a pozrela na Bigmaca.

Zložil si ruky nad nápisom HEAVY MENTAL.

A potom rovno pred ním zastalo auto. Vodič vystúpil, vrhol pohľad na Bigmaca a vykročil dolu ulicou.

Bigmac zízal na auto. Podobné videl v televízii, väčšinou v kostýmových drámach, kde jedno auto a dve ženy v rôznych klobúkoch chodia hore-dolu po tej istej ulici a pokúšajú sa presvedčiť ľudí, že to nie je súčasnosť.

Kľúče boli stále v zapaľovaní.

Bigmac nebol zločinec, iba sa vždy nachádzal nablízku, keď sa stávali zločiny. Na vine bola hlúposť. Hlúposť iných ľudí. Väčšinou hlúposť iných ľudí, ktorí navrhovali autá, ktoré mohli v priebehu desiatich sekúnd zrýchliť z O na 190 kilometrov za hodinu, a potom ich predávali ešte hlúpejším ľudom, ktorých zaujímali iba nudné veci ako napríklad spotreba paliva a farba sedadiel. Aký to má význam? Auto predsa slúži na iné veci.

Kľúče boli stále v zapaľovaní.

Pokiaľ išlo o Bigmaca, v podstate robil ľudom láskavosť, keďže zisťoval, čo dokážu ich autá, a v nijakom prípade to nebola krádež, lebo autá vždy vrátil, teda ak mohol, a často boli takmer v pôvodnom tvare. Človek by si myslel, že namiesto ustavičného sťažovania budú hrdí, že ich auto prejde blackburský obchvat rýchlosťou 200 kilometrov za hodinu.

Kľúče boli stále v zapaľovaní. Na svete bolo milión miest, kde by kľúče mohli byť, ale tieto boli v zapaľovaní.

Takéto staré autá pravdepodobne nedosiahnu nijakú poriadnu rýchlosť.

Kľúče boli stále v zapaľovaní. Pevne, lákavo, v zapaľovaní.

Bigmac nepokojne zmenil polohu.

Uvedomoval si, že na svete sú ľudia, ktorí považujú za zlé, že niekto berie autá, ktoré mu nepatria, ale nech sa na to pozrel z ktorejkoľvek strany…

Johnny počul Kirstin vtiahnutý dych. Znel ako lietadlo Concorde, ktoré štartuje opačným smerom.

Cítil, ako narastá, ako sa miestnosť z každej strany rozťahuje, a Antirapper bol uprostred nej celkom sám.

Potom Antirapper povedal: „Áno. Som s nimi, milosť pani.“

Stará pani vyzerala prekvapene.

„Hovoríš veľmi dobre po anglicky,“ povedala.

„Naučil som sa to od starého otca,“ povedal Antirapper a hlas mal ostrý ako nôž. Jedol iba veľmi vzdelaných misionárov.“

Johnnyho myseľ niekedy pracovala veľmi rýchlo. Bežne pracovala tak pomaly, až sa za to hanbil, ale občas dostala záchvat rýchlosti.

„Je to princ,“ povedal.

„Princ Sega,“ povedal Antirapper.

„Až z Nintenda,“ povedal Johnny.

„Prišiel si kúpiť noviny,“ povedala Kirsty, ktorá v istých veciach nemala veľkú predstavivosť.

Johnny siahol do vrecka a potom zaváhal.

„Lenže nemáme peniaze,“ povedal.

„Áno, máme, mám minimálne dve lib-“ začala Kirsty.

„Nemáme správne peniaze,“ povedal Johnny veľavýznamne.

„Čože?“ povedala žena. Pozrela na jedného a potom na druhého ako niekto, kto dúfa, že ak sa dostatočne sústredí, všetko pochopí.

Johnny natiahol krk. Na pulte stále ležalo zopár novín, hoci bolo popoludnie. Jedny z nich boli The Times. Podarilo sa mu prečítať dátum.

21. máj 1941.

„Vezmi si jedny noviny, zlatko,“ povedala stará žena, keďže sa vzdala. „Dnes už asi aj tak nijaké nepredám.“

„Veľmi pekne ďakujem,“ povedal Johnny, schmatol noviny a poháňal ostatných dvoch z obchodu.

„Černoške,“ povedal Antirapper, keď boli vonku.

„Čo?“ povedala Kirsty. „Aha, tamto. Čo ťa po tom. Daj mi tie noviny.“

„Môj starý otec sem prišiel v roku 1952,“ povedal Antirapper ťažkým, dutým hlasom. „Vravel, že si deti mysleli, že keby sa umyl, tá farba by mu zišla.“

„Jasné, chápem, že si pobúrený, ale tak to kedysi bolo a odvtedy sa všetko zmenilo,“ povedala Kirsty a obracala stránky.

„To odvtedy ešte ani nenastalo,“ povedal Antirapper. „Nie som hlupák. Čítal som staré knihy. Pozerala na mňa ako na zjavenie. A povedala mi černoške.“

„Pozri,“ povedala Kirsty a stále čítala noviny. „Sme v starých časoch. Nemyslela to zle. Tak ju vychovali. Chápeš, nemôžete od nás chcieť, aby sme prepísali dejiny.“

Johnny odrazu cítil, akoby vstúpil do treskúceho mrazu. Určite to spôsobilo to množné číslo. Černoške bola urážka, ale to množné číslo bolo ešte horšie, lebo bolo neosobné.

Nikdy nevidel Antirappera takého nahnevaného. Bol to akýsi strnulý, krehký hnev. Ako môže byť niekto taký inteligentný ako Kirsty a zároveň taký zadubený? Teraz by mala povedať niečo rozumné.

„Ešte dobre, že si tu aj ty,“ povedal Antirapper a na jeho slovách sa jagal sarkazmus. „Aspoň mi budeš môcť všetko povysvetľovať.“

„Dobre, už to nechaj tak,“ povedala a ani nezdvihla hlavu. „Nie je to až také dôležité.“

To je neuveriteľné, pomyslel si Johnny. Kirsty mala talent škrtať zápalkami v továrni na výrobu ohňostrojov.

Antirapper sa zhlboka nadýchol.

Johnny ho potľapkal po pleci.

„Nemyslela to zle,“ povedal. „Tak ju vychovali.“

Antirapper prestal byť strnulý a chladne prikývol.

„Viete, že sme uprostred vojny, však?“ povedala Kirsty. „Tam sme skončili. Druhá svetová vojna. Vtedy to bolo veľmi populárne.

Johnny prikývol.

Dvadsiaty prvý máj 1941.

Teraz to už ľudí nezaujímalo, ba mnohí o tom ani nevedeli. Iba on a knihovníčka vo verejnej knižnici, ktorá mu pomohla hľadať materiály na projekt, a zopár starých ľudí. Napokon, boli to dejiny. Staré časy. A teraz bol tu.

Aj Rajská ulica.

Až do dnešného večera.

„Si v poriadku?“ povedal Antirapper.

Nevedel o tom, kým v knižnici neobjavil staré noviny. Bolo to - bolo to, akoby sa to nerátalo. Stalo sa to, ale nebola to ozajstná súčasť vojny. A na mnohých iných miestach sa stali horšie veci. Na devätnástich ľuďoch sotva záležalo.

Ale predstavil si, že sa to odohráva v jeho meste. Bolo to strašne jednoduché.

Starí páni sa vrátia domov zo záhradiek. Obchody sa zavrú. Vzhľadom na zatemnenie tu aj tak nebude veľa svetiel, ale mesto pôjde postupne spať.

A potom, o niekoľko hodín, sa to stane.

Stane sa to dnes večer.

Sadlo chrčal na ceste. A naozaj sa na ňom natriasalo sadlo. Vždy hovorieval, že to nie je jeho vina, že je tučný, že je to len genetika. Mal jej priveľa.

Pokúšal sa utekať, ale väčšina energie sa strácala v natriasaní sadla.

Pokúšal sa aj rozmýšľať, ale ktovieako jasne sa mu to nedarilo.

Necestovali v čase! Bol to len chyták! Stále sa ho pokúšali nachytať! Príde domov, sadne si a všetko bude v poriadku…

A toto bol domov.

V istom zmysle.

Všetko bolo… akési menšie. Stromy na ulici mali nesprávnu veľkosť a nesprávne boli aj autá. Domy vyzerali… novšie. Bola to Gregorova ulica. Šiel ňou miliónkrát. Treba prejsť do polovice a odbočiť do…

Nejaký muž strihal plot. Mal oblečenú košeľu s vysokým golierom a kravatu a ešte aj pulóver s cikcakovým vzorom. A fajčil fajku. Keď uvidel Sadla, prestal strihať a fajku si vytiahol z úst.

„Môžem ti nejako pomôcť, synak?“ povedal.

„Ja… hm… hľadal som Seeleyho ulicu,“ zašepkal Sadlo.

Muž sa usmial.

„Ja som radný Edward Seeley,“ povedal, „ale o Seeleyho ulici som nikdy nepočul.“ Zavolal cez plece na ženu, ktorá plela kvetinový záhon. „Počula si o Seeleyho ulici, Mildred?“

„Na rohu tam je veľký gaštan -“ začal Sadlo.

„My tu máme gaštan,“ povedal pán Seeley a ukázal na čosi, čo vyzeralo ako palička, na ktorej bolo zopár listov. Usmial sa. „Teraz to nie je bohviečo, ale vráť sa o päťdesiat rokov, dobre?“

Sadlo zízal najprv na gaštan a potom naňho.

Bola to široká záhrada a vzadu bolo pole. Všimol si, že bolo dosť široké na cestu, keby… jedného dňa… niekto chcel postaviť cestu…

„Dobre,“ povedal.

„Si v poriadku, mládenec?“ povedala pani Seeleyová.

Sadlo si uvedomil, že už nepanikári. Panika sa mu minula. Akoby bol vo sne. Potom to všetko znie hlúpo, ale keď je človek vo sne, tak jednoducho koná.

Bolo to ako štart rakety. Najprv veľa hluku a obáv a potom je človek na obežnej dráhe, slobodne sa vznáša a môže sa na všetko pozerať, akoby to nebolo skutočné.

Bol to úžasný pocit. Sadlo strávil veľkú časť života tým, že sa istým nejasným spôsobom niečoho bál. Vždy existovalo čosi, čo by mal robiť alebo čo nemal urobiť. Ale tu sa zdalo, že na tom nezáleží. Ešte sa ani nenarodil - aspoň v istom zmysle -, takže vôbec nič nemôže byť jeho vina.

„Som v poriadku,“ povedal. „Ďakujem za opýtanie. Ja… vrátim sa do mesta.“

Keď kráčal po ceste, cítil, ako ho pozorujú.

Toto bolo naozaj jeho rodné mesto. Bolo tu veľa poznávacích znakov. Ale všetky ostatné veci boli… čudné. Bolo tu viacej stromov a menej domov, viacej továrenských komínov a menej áut. A oveľa menej farieb. Nevyzeralo to veľmi zábavne. Bol presvedčený, že by nikto nevedel, čo je to pizza -

„Pane,“ povedal zachrípnutý hlas.

Pozrel dolu.

Na kraji cesty sedel chlapec.

Krátke nohavice mu siahali takmer po členky, mal okuliare, na ktorých bolo jedno sklo zakryté hnedým papierom, vlasy mal očividne strihané kosačkou a tieklo mu z nosa. A odstávali mu uši.

Sadlovi dovtedy nikto nepovedal pane, iba učitelia, keď chceli byť sarkastickí.

„Áno?“ povedal.

„Kadiaľ sa ide do Londýna?“ povedal chlapec. Vedľa neho stál lepenkový kufor previazaný motúzom.

Sadlo chvíľu rozmýšľal. „Tadiaľto,“ povedal a ukázal. „Neviem, prečo tu nie sú dopravné značky.“

„Náš Ron povedal, že ich dali dolu, aby Fricko nevedel, kde je,“ povedal chlapec. Na obrubníku mal rad kamienkov. Z času na čas jeden zobral a hodil s veľkou presnosťou do plechovky na druhej strane cesty.

„Kto je Fricko?“

Jedno oko naňho pozrelo s hlbokým podozrením.

„Nemci,“ povedal chlapec. „Ale ja chcem, aby sem prišli a dali príučku pani Densityovej.“

„Prečo? My bojujeme s Nemcami?“ povedal Sadlo.

„Ste Američan? Náš otec hovorí, že Američania by mali bojovať, lenže čakajú, kto vyhrá.“

„Hm…“ Sadlo sa rozhodol, že možno bude lepšie byť trochu Američanom. Jasnačka.“

„Špica! Povedzte niečo po americky!“

„Hm… hneď to bude. Republikán. Microsoft. Spiderman. Zdravíčko.“

Zdalo sa, že táto demonštrácia transatlantického pôvodu malého chlapca uspokojila. Hodil ďalší kamienok do plechovky.

„Naša mama povedala, že musím zostať u pani Densityovej, ale jedlo tam za nič nestojí,“ povedal chlapec. „Viete, núti ma piť mlieko! Doma mi poriadne mlieko nevadilo, ale tu vychádza z kravského zadku. Videl som to. Vzali nás na farmu, bol tam všade hnoj a viete, ako vychádzajú von vajíčka? Br! A núti nás chodiť do postele o siedmej. Je mi smutno za mamou a idem domov. Už mám po krk evakuácie!“

„Z toho poriadne bolí ruka,“ povedal Sadlo. „Mne to robili proti tetanu.“

„Náš Ron povedal, že je to špica chodiť do stanice metra, keď húka siréna,“ pokračoval chlapec. „Náš Ron povedal, že zasiahlo školu a že už do nej nemusí nikto chodiť.“

Sadlovi sa zdalo, že nezáleží na tom, čo povie. Chlapec sa v skutočnosti rozprával sám so sebou. Ďalší kamienok prevrátil plechovku.

„Ha,“ povedal chlapec. „Aj tu by mohlo zasiahnuť školu. Zapárajú do nás, lebo sme z Londýna, a ten Atterbury mi šlohol môj kus šrapnelu! Dal mi ho náš Ron. Náš Ron je policajt a nosí mi super veci. Tu šrapnel nezoženiete, ha!“

„Čo je šrapnel?“ povedal Sadlo.

„Neviete? Predsa kúsok bomby! Náš Ron povedal, že Alf Harvey má celú zbierku a kúsok Heinkelu. Náš Ron povedal, že Alf Harvey našiel naozajstný nacistický prsteň a bol na prste.“ Chlapec vyzeral roztúžene, akoby bol nespravodlivo ukrátený o nesmierne poklady. „Ha! Náš Ron povedal, že ostatné deti z našej ulice sa vrátili domov, a ja som už dosť starý, takže odchádzam.“

Sadlo sa nikdy veľmi nezaťažoval dejinami. Pokiaľ išlo oňho, bolo to niečo, čo sa stalo iným ľudom.

Matne si spomínal na televízny program s nejakým filmovým šotom z čias, keď boli ľudia takí chudobní, že si mohli dovoliť byť len v čiernom a bielom.

Deti s kartičkami na krku, ktoré čakali na železničných staniciach. Každý dospelý mal klobúk…

Evakuanti, to je ono. Hovorilo sa tam, že ich poslali z veľkých miest, aby sa vyhli bombardovaniu.

„Aký je rok?“ povedal.

Chlapec naňho zagánil.

„Ste špión,“ povedal a vstal. „Nič neviete. Nie ste Američan, lebo som ich videl na fotkách. Ak ste Američan, kde máte zbraň?“

„Nebuď hlúpy. Všetci Američania nemajú zbrane,“ povedal Sadlo. „Mnohí z nich zbrane nemajú. No… niektorí nie.“

„Náš Ron povedal, že v novinách bolo niečo o tom, ako nemeckí parašutisti pristávajú prezlečení za mníšky,“ povedal chlapec a cúvol. „Mohli by ste byť parašutista, keby ste mali dosť veľký padák.“

„Dobre, som Angličan,“ povedal Sadlo.

„Naozaj? A kto je premiér?“

Sadlo zaváhal.

„To sme sa tuším neučili,“ povedal.

„O Winstonovi Churchillovi sa netreba učiť v škole,“ povedal chlapec odmietavo.

„Chceš ma dostať,“ povedal Sadlo. „Ja totiž viem, že sme nikdy nemali čierneho premiéra.“

„Nič neviete,“ povedal chlapec a schmatol svoj obitý kufor. „A ste tučný.“

„Nemusím tu stáť a počúvať ťa,“ povedal Sadlo a vykročil dolu po ceste.

„Špión, špión, špión,“ povedal chlapec.

„Buď ticho.“

„A natriasa sa na vás sadlo. Videl som vo filmovom týždenníku Goeringa. Vyzeral presne ako vy. A ste čudne vyobliekaný. Špión, špión, špión!“

Sadlo vzdychol. Bol na to zvyknutý, ibaže teraz už toľko nie, pretože kedysi bol len tučný a teraz bol veľký a tučný.

„Ty si zase hlúpy,“ povedal. „Ale ja aspoň môžem schudnúť.“

Zžieravý sarkazmus nezabral.

„Špión, špión, špión! Hnusný nacista!“

Sadlo sa pokúsil kráčať rýchlejšie.

„Poviem to pani Densityovej, zavolá nášmu Ronovi a ten vás príde zatknúť!“ kričal chlapec a poskakoval vedia neho.

Sadlo sa pokúsil kráčať ešte rýchlejšie.

„Náš Ron má zbraň.“

Okolo nich pomaly prešiel muž na bicykli.

„Je to špión,“ povedal chlapec a ukázal na Sadla. „Zatkol som ho pre nášho Rona.“

Muž sa len usmial na Sadla a ďalej šliapal do pedálov.

„Náš Ron hovorí, že vy špióni posielate lampášmi kódované správy v morzeovke nacistickým ponorkám,“ povedal chlapec.

„Sme tridsať kilometrov od mora,“ povedal Sadlo, ktorý sa takmer rozbehol.

„Mohli by ste stáť na niečom vysokom. Špión, špión, špión.“

Bolo to úplne hlúpe, pomyslel si Bigmac, keď pred sebou pozoroval dva chuchvalce pary.

Ktorý idiot vyrobil auto bez posilňovača riadenia a poriadnej rýchlostnej páky a namontoval doň brzdy, ktoré sa zrejme ovládali motúzom? V podstate robil svetu láskavosť, keď toto auto odpratal z cesty.

Vlastne nielen z cesty, ale aj po chodníku a cez kvetinový záhon do pamätného konského žľabu konšela Bowlera.

Chuchvalce pary boli veľmi pekné. Boli v nich malé dúhy.

„Tak,“ povedal hlas, keď niekto otvoril dvere na aute, „čo to tu máme?“

„Asi som si udrel hlavu,“ povedal Bigmac.

Veľká ruka ho chytila za rameno a vytiahla ho z auta. Bigmac pozrel do dvoch okrúhlych tvárí, na ktorých bolo všade napísané „policajt“. Dalo by sa na ne napísať veľa. Boli to veľmi veľké tváre.

„To je auto doktora Robertsa,“ povedali, „a ty, chlapče, si v tom až po uši. Ako sa voláš?“

„Simon Wrigley,“ zašomral Bigmac. „Slečna Partridgeová ma dobre pozná…“

„Naozaj? A kto je to?“

Bigmac zažmurkal na dve tváre, ktoré sa zázračne zliali a stala sa z nich jedna.

Slečna Partridgeová sa mu celkom páčila. Bola ostrá. Predchádzajúce dve sociálne pracovníčky si mysleli, že je slabomyseľný, kým slečna Partridgeová dávala jasne najavo, že keby bolo podľa nej, Bigmaca by hneď po narodení zaškrtili. Takýchto ľudí možno rešpektovať. Človek pri nich nemá pocit, že je nejaký neužitočný čudák.

Na niečo si spomenul.

„Kde som?“ povedal a pošúchal si hlavu.

„Na začiatok mi môžeš povedať, kde bývaš -“ Policajt sa naklonil bližšie. Bolo na ňom niečo, čo Bigmacovi robilo starosti.

„Ako to myslíš, kde si?“ povedal.

„Aký je rok?“

Policajt mal jasné predstavy o tom, čo by sa malo stať zlodejom áut, ale zlodeji áut väčšinou vedeli, aký je rok.

„1941,“ povedal a narovnal sa. Oči sa mu zúžili.

„Kto je kapitánom anglického kriketového mužstva?“ povedal.

Bigmac zažmurkal.

„Čo? Ako to mám vedieť?“

„Kto minulý rok vyhral preteky v člnkovaní?“

„Aké preteky v člnkovaní?“

Policajt naňho znovu pozrel.

„Čo to máš na opasku?“

Bigmac znovu zažmurkal a pozrel dolu.

„Nešlohol som to,“ povedal rýchlo. „Aj tak je to len tranzistor.“

„Čo je to za drôt, čo ti ide do ucha?“

„Nebuďte smiešny. Je to len slúchadlo -“

Policajtova ruka mu pristála na pleci s takým druhom úderu, ktorý naznačoval, že ho tak ľahko nepustí.

„Pôjdeš so mnou, Fricko,“ povedal. „Nenarodil som sa včera.“

Bigmacov mozog sa sústredil. Pozrel na uniformu a na dav za ňou, a začalo mu dochádzať, že je úplne sám a veľmi ďaleko od domova.

„Ani ja som sa nenarodil včera,“ povedal. „Pomôže vám to?“

Johnny, Kirsty a Antirapper sedeli na záhradke. Pokiaľ to Johnny vedel odhadnúť, bolo to tam, kde jedného dňa bude kruhový objazd a ostrovček. Teraz tu bola lavička a zopár muškátov.

„Dnes v noci vyhodia do vzduchu Rajskú ulicu,“ povedal Johnny.

„Kde to je?“ povedal Antirapper.

„Tu. Je to tam, kde bolo športové centrum… vlastne kde bude.“

„Nikdy som o tom nepočul.“

„Ale áno. Hovoril som ti o tom. Vyletelo to do vzduchu. A viete, čo je na tom smiešne?“

„Je na tom niečo smiešne?“ povedala Kirsty.

„Bola to nehoda! Nemci chceli bombardovať veľké výkladisko v Siate! Ale trochu zablúdili, počasie sa pokazilo, uvideli tu koľajnice, zhodili všetky bomby a išli domov. Všetci boli v posteli, lebo sirény sa ne zapli včas!“

„Dobre, dobre, viem, už si mi to hovoril, aj o Adolfovi a Stalinovi. Je to veľmi smutné, ale mal by si sa cez to preniesť,“ povedala Kirsty. „Sú to dejiny. V dejinách sa takéto veci stávajú.“

„Počúvaš ma? Ešte sa to nestalo. Toto je súčasnosť. Stane sa to dnes večer.“

Uprene hľadeli na muškáty.

„Prečo sme sa ešte nevrátili?“ povedala Kirsty. „Už sme tu celú večnosť.“

„Ako to mám vedieť?“ povedal Johnny. „Možno je to tak, že čím ďalej ideš, tým dlhšie tam zostaneš.“

„A náhodou sme išli tam, kde o tom všetko vieš,“ povedal Antirapper. „Podľa mňa je to trochu zvláštne.“

Trápilo to aj Johnnyho. Všetko vyzeralo skutočne, ale možno sa jednoducho zbláznil a všetkých ostatných zobral so sebou.

„Viem jedno: nechcem tu zostať,“ povedal Antirapper. „Život som si nepredstavoval v úlohe černoška.“

Johnny vstal a zovrel rukoväť vozíka.

„Idem sa pozrieť na Rajskú ulicu,“ povedal.

„To je veľmi zlý nápad,“ povedala Kirsty. „Už som ti povedala, že všetko, čo urobíš, ovplyvní budúcnosť.“

„Iba sa tam pozriem.“

„Naozaj? Tomu veľmi ťažko uveriť.“

„Má pravdu,“ povedal Antirapper a usiloval sa udržať tempo. „Nemal by si sa zahrávať s časom. Čítal som knihu, kde sa jeden človek vrátil v čase a zašliapol… dinosaura a zmenil celú budúcnosť.“

„Dinosaura?“ povedala Kirsty.

„Myslím, že to bol dinosaurus. Možno boli aj malé dinosaury.“

„Ha. Alebo to možno bol veľmi veľký človek,“ povedala Kirsty.

Vozík nadskočil z chodníka, zarachotil po ceste a zarinčal na chodníku na druhej strane.

„Čo urobíš?“ povedala Kirsty. „Budeš ľudom klopať na dvere a hovoriť: ,Prepáčte, nejaké bombardéry dnes zbombardujú túto ulicu?‘

„Prečo nie?“

„Zavrú ťa,“ povedal Antirapper.

„Presne tak,“ povedala Kirsty. „Bude to ako s tým človekom, čo zašliapol Antirapperovho dinosaura.“

„Keď tak nad tým rozmýšľam, možno to bol hmyz,“ povedal Antirapper. „Aj tak nemôžeš nič urobiť. Už sa to stalo, veď ako by si o tom inak vedel? Nemôžeš sa zahrávať s dejinami.“

Vozík zastal tak rýchlo, že tí dvaja vrazili Johnnymu do chrbta.

„Prečo všetci rozprávajú takto?“ povedal. ,Je to hlúpe. Naozaj by ste sa pozerali, ako niekoho prejde auto, lebo sa to tak má stať? Všetko, čo robíme, stále mení budúcnosť. Takže by sme mali urobiť, čo treba.“

„Nekrič, ľudia na nás pozerajú,“ povedala Kirsty.

Vozík nadskočil na obrubníku a začal poskakovať na dlážkových kockách. Už boli mimo centra.

A bola tam Rajská ulica.

Nebola veľmi dlhá. Na obidvoch stranách boli len radové domy a niektoré z nich mali zatlčené okná. Na konci boli dve dvojité drevené brány do továrne. Kedysi boli namaľované nazeleno, ale čas a počasie z farby urobili akúsi machovú sivú.

Niekto na jedno krídlo nakreslil kriedou futbalovú bránu a zo šesť malých chlapcov v nohaviciach po kolená kopalo do lopty.

Johnny ich pozoroval, ako sa strkajú a faulujú, a ten pohľad by potešil srdce každého futbalového manažéra.

Asi v polovici ulice nejaký mládenec opravoval motocykel. Nástroje ležali na kuse vrecoviny na chodníku. Po zložitej obrannej akcii tam priletela lopta, zasiahla skrutkovače a takmer prevrátila motorku. „Tu máte, borci,“ povedal mládenec a hodil im loptu. „Nikdy si nespomínal deti,“ povedala Kirsty tak potichu, že ju Johnny takmer nepočul. Johnny pokrčil plecami.

„Všetko vyletí do vzduchu?“ povedal Antirapper. Johnny prikývol.

„V miestnych novinách nebolo veľa podrobností,“ povedal. „Veľa o tom nepísali pre prípad, že by to čítal nepriateľ. Malo to čosi spoločné s tým, čo sa nazývalo vojnové úsilie. Viete… nechceli nepriateľovi prezradiť, že utŕžili úder. Bola tam fotografia nejakej panej so vztýčeným palcom, ktorá hovorila: ,Blackbury vydrží, pán Hitler!‘, ale o nálete sa vlastne začalo písať až o niekoľko rokov.“

„Chceš povedať, že to vláda ututlala?“ povedala Kirsty.

„Má to svoju logiku,“ povedal Antirapper zachmúrene. „Nechceli nepriateľovi povedať: ,Hej, minuli ste cieľ, skúste to ešte raz.“

Lopta s rachotom narazila do továrenskej brány. Zdalo sa, že chlapci nie sú rozdelení do mužstiev. Lopta išla všetkými smermi a obklopoval ju hlúčik.

„Fakt neviem, čo by sme mohli urobiť,“ povedala Kirsty. Hlas jej teraz znel nepokojne.

„Prosím? Pred chvíľou si mi hovorila, že nemám robiť nič,“ povedal Johnny.

„Je to iné, keď vidíš ľudí, však?“

„Áno.“

„Asi by to nevyšlo, keby sme o tom niekomu povedali.“

„Spýtali by sa, odkiaľ to vieš, a potom by ťa asi zastrelili ako špióna,“ povedal Antirapper. „Špiónov vtedy strieľali.“

Heavy Mental

Muž v kaki uniforme dokola obracal v rukách Bigmacovo tranzistorové rádio.

Bigmac sa nervózne prizeral. V miestnosti bol policajný seržant a Bigmac bol na policajtov zvyknutý. Ale pri dverách stál vojak a mal v puzdre zbraň. A ten, čo sedel, vyzeral unavene, ale mal veľmi ostrý výraz. Bigmacovi to nemyslelo najrýchlejšie na svete, ale pochopil, že toto zrejme nebude ten prípad, keď ho pustia s výstrahou.

„Začnime znovu,“ povedal sediaci vojak, ktorý sa predstavil ako kapitán Harris. „Voláš sa…?“

Bigmac zaváhal. Chcel povedať: „Zavolajte slečnu Partridgeovú, ona to vyrieši, nie je to moja vina, hovorí, že som sociálne dysfunkčný,“ ale výraz na kapitánovej tvári mu naznačil, že by to mohol byť veľmi nešťastný ťah.

„Simon Wrigley.“

„A hovoríš, že máš štrnásť rokov a bývaš vo -“ kapitán Harris pozrel do svojich poznámok, „vežiaku Joshuu Che N’Clementa, ktorý sa podlá teba nachádza neďaleko odtiaľto.“

„Bez problémov ho vidieť,“ povedal Bigmac a usiloval sa byť nápomocný. „Vlastne, bolo by ho vidieť, keby tu bol.“

Kapitán a policajný seržant na seba pozreli.

„Nie je tu?“ povedal kapitán.

„Áno. Neviem prečo.“

„Povedz mi ešte raz, čo je to Heavy Mental,“ povedal kapitán.

„Je to neopunkovo-thrashová skupina,“ povedal Bigmac.

„Hudobná skupina?“

„Hm, áno.

„A vysielajú ich v rozhlase?“

„Pochybujem,“ povedal Bigmac. „Ich posledný singel sa volal Odtrhnem ti hlavu a napľujem do nej.“

„Odtrhnem ti hlavu -“ povedal policajt, ktorý si písal poznámky.

„- a napľujem do nej,“ povedal Bigmac ochotne,

„Na tvojich hodinkách sú čísla,“ povedal kapitán. „A vidím tam aj malé gombíky. Čo sa stane, keď ich stlačím?“

Policajt sa pokúsil trochu cúvnuť.

„Ten vľavo ich osvetlí, aby na ne bolo vidno v tme,“ povedal Bigmac.

„Naozaj? A načo je to dobré?“

„Asi keď sa v noci zobudíte a chcete vedieť, koľko je hodín,“ povedal Bigmac po chvíli premýšľania.

„Rozumiem. A druhý gombík?“

„No, ten ukazuje, aký je čas v inej krajine.“

Všetci sa odrazu zatvárili veľmi zvedavo.

„V akej inej krajine?“ povedal kapitán ostro.

„Zaseklo sa to na Singapure,“ povedal Bigmac.

Kapitán ich veľmi opatrne položil. Seržant vypísal štítok a priviazal ho k remienku. Potom kapitán zobral Bigmacovu bundu.

„Z čoho je to vyrobené?“ povedal.

„Neviem. Z nejakej umelej hmoty,“ povedal Bigmac. „Predávajú ich dole na trhu.“

Kapitán ju chvíľu naťahoval.

„Ako sa to vyrába?“

„Aha, to náhodou viem,“ povedal Bigmac. „Čítal som o tom. Zmiešate nejaké chemikálie a dostanete umelú hmotu. Je to jednoduché.“

„V maskovacích farbách,“ povedal kapitán,

Bigmac si oblizol pery. Bolo mu jasné, že má veľký problém, takže nemalo zmysel nič predstierať.

„Človek v tom vyzerá drsne,“ povedal.

„Drsne. Rozumiem,“ povedal kapitán a jeho oči neprezrádzali, či tomu naozaj rozumie, alebo nie. Zdvihol chrbát bundy a ukázal na dve slová, ktoré boli veľmi zle napísané fixkou.

„Čo je to presne BLACKBURY SKINS?“ povedal.

„Hm. To som ja, Bazza a Skazz. Hm. Skinheadi. No… taký gang…“

„Gang,“ povedal kapitán.

„Hm. Áno.“

„Skinheadi?“

„Hm… podľa účesu,“ povedal Bigmac.

„Podľa mňa je to bežný vojenský účes,“ povedal seržant.

„A toto,“ povedal kapitán a ukázal na svastiky na oboch stranách názvu. „To sú odznaky? Tiež sú na to, aby si v nich vyzeral… drsne?“

„Hm… to je len… veď viete… Adolf Hitler a tak,“ povedal Bigmac.

Všetci sa naňho uprene dívali.

„Je to len ozdoba,“ povedal Bigmac.

Kapitán veľmi pomaly zložil bundu.

„O nič nejde,“ povedal Bigmac. „Tam, odkiaľ pochádzam, si môžete na trhu kúpiť odznaky, gestapácke nože -“

„To stačí!“ povedal kapitán. „Počúvaj. Budeš to mať jednoduchšie, ak mi rovno povieš pravdu. Chcem vedieť tvoje meno, mená kontaktných osôb… všetko. Z veliteľstva sem ide oddiel a nie sú takí trpezliví ako ja, rozumieš?“

Vstal a začal Bigmacove označené veci ukladať do vreca.

„Hej, to je moje -“ zašomral Bigmac.

„Zavrite ho.“

„Nemôžete ma zavrieť len pre nejaké staré auto -“

„Môžeme ťa zavrieť za špionáž,“ povedal kapitán Harris. „To môžeme.“ Vyšiel z miestnosti.

„Za špionáž?“ povedal Bigmac. „Mňa?“

„Si členom Hitler Jugend? povedal seržant konverzačne. „Videl som vo filmovom týždenníku, ako ste mávali fakľami. Bolo to odporné. Ako keby sa zbláznili skauti.“

„Ja som nerobil špionáž.“ kričal Bigmac. „Neviem, ako sa to robí! Ja ani nemám rád Nemecko. Môjho brata poslali domov z Mníchova za to, že pichol tyčou z lešenia jedného ich futbalového fanúšika, ale nebola to jeho vina!“

Zdalo sa, že tento jednoznačný dôkaz antinemeckých pocitov na seržanta nezapôsobil.

„Možno ťa zastrelia,“ povedal. „Za hrdelný zločin.“ Dvere boli stále otvorené. Bigmac počul zvuky z chodby. Kdesi v diaľke niekto telefonoval.

Bigmac nebol atlét. Keby existovala olympiáda v zdravotných ospravedlneniach, bol by členom britskej reprezentácie. Vyhral by sto metrov Mám astmu, maratón Schovaj sa v šatniach a voľný štýl Musím ísť k lekárovi.

Ale teraz sa bagančami zaprel do dlážky a vystrelil zo stoličky ako raketa. Nohami sa sotva dotkol stola. Preletel okolo policajtovho pleca a nohami už pohyboval ako v behu. Strach mu dodal nadľudské zrýchlenie. Slečna Partridgeová síce trúsila ostré poznámky, ale nemohla použiť náboje, aj keď veľmi chcela.

Bigmac pristál vo dverách, naslepo sa obrátil, sklonil hlavu a zaútočil. Bola to tvrdá hlava. Zasiahla niekoho zhruba vo výške opaska. Ozval sa výkrik a buchot.

Uvidel ďalšiu medzeru a zamieril do nej. Ozval sa ďalší buchot a zvuk telefónu, ktorý sa rozbíja na dlážke. Niekto naňho skríkol, aby stál, lebo inak strelí.

Bigmac nezastal, aby zistil, čo by sa stalo. Len dúfal, že baganče Doc Martens z deväťdesiatych rokov, ktoré jeho brat kúpil takmer legálne od človeka, ktorý ich mal plné nákladné auto, sú na kľučkovanie a beh oveľa lepšie ako veľké policajné čižmy.

Ten, kto naňho kričal, aby zastal, lebo inak strelí… vystrelil.

Ozval sa rachot a niekde pred Bigmacom niečo zarinčalo, ale Bigmac zabočil do chodby, podbehol vystreté ruky policajta a vyletel na dvor.

» Ďalší policajt stál vedľa jurského bicykla, obrovského stroja, ktorý vyzeral, akoby bol vyrobený z pozváraných odkvapov.

Bigmac prefrčal okolo policajta, schmatol rukoväte, vyskočil do sedadla a zaprel sa do pedálov. „Hej, čo to robíš -“ Policajtov hlas za ním zmĺkol.

Bicykel vystrelil do uličky za stanicou.

Bola to vydláždená ulička. Sedadlo bolo z pevnej kože. Bigmacove nohavice boli veľmi tenké.

„Nečudujem sa, že všetci majú hlbokú depresiu,“ pomyslel si a pokúšal sa šliapať postojačky.

„Špión, špión, špión.“

„Buď ticho!“ povedal Sadlo. „Prečo neutekáš do Londýna?“

„Teraz nejdem do Londýna,“ povedal chlapec. „Teraz je zaujímavejšie chytať špiónov.“

Boli v centre mesta. Chlapec chodil so Sadlom a pred okoloidúcimi naňho ukazoval prstom. Zdalo sa, že sa ho nikto nechystá zatknúť, ale ušlo sa mu zopár zvedavých pohľadov.

„Môj brat Ron je policajt,“ povedal chlapec. „Príde z Londýna a zastrelí vás pištoľou.“

„Chod preč!“

„Trhnite si!“

Oproti vchodu do Rajskej ulice bol malý kostol. Podľa Antirappera to bola nonkonformistická kaplnka. Vyzerala zatvorená, akoby bola nedeľa, keď sa smie čapovať v hostincoch. Dvojica prestarnutých večne zelených stromov po oboch stranách dverí vyzerala, akoby len na očistenie listov od sadzí bola potrebná lopata.

Všetci traja sedeli na schodoch a pozorovali cestu. Z jedného domu vyšla žena a usilovne drhla prah.

„Zasiahlo aj túto kaplnku?“ povedala Kirsty.

„Chceš povedať, či ju zasiahne. Myslím, že nie.“

„Škoda.“

„Je stále tu… vlastne v roku 1996,“ povedal Antirapper. „Ale používa sa ako spoločenská sála. Na cvičenie a podobne. Viem to, lebo sem každú stredu chodím na skúšky ľudových tancov. Vlastne budem chodiť.“

„Ty?“ povedala Kirsty. „Ty tancuješ ľudové tance? S paličkami a vreckovkami? Ty?“

„Je na tom niečo zlé?“ povedal Antirapper chladne.

„No… nie… pravdaže nie… ale… je to len nezvyčajná záľuba pre človeka tvojej -“

Antirapper ju chvíľu nechal, nech sa ošíva, a potom povedal: „Výšky?“ Zhodil to slovo ako závažie. Kirsty zavrela ústa.

„Áno,“ povedala.

V dome, ktorý susedil s domom, kde žena drhla prah, sa zjavila ďalšia žena a aj ona začala drhnúť prah.

„Čo budeme robiť?“ povedala Kirsty.

„Rozmýšľam,“ povedal Antirapper.

Niekde v diaľke sa ozval zvon a potom znova a znova.

„Aj ja rozmýšľam,“ povedal Johnny. „Rozmýšľam, že sme dávno nevideli Bigmaca.“

„No,“ povedala Kirsty.

„Možno má nejaké problémy,“ povedal Johnny.

„Prečo možno?“

„A nevideli sme ani Sadla,“ povedal Johnny.

„Veď poznáš Sadla. Asi sa niekde skrýva.“

Ďalšia žena otvorila dvere na druhej strane ulice a zapojila sa do súťaže v drhnutí prahov.

Kirsty sa narovnala.

„Prečo sme takí nemožní?“ povedala. „Sme ľudia deväťdesiatych rokov. Mali by sme byť schopní niečo vymyslieť. Mohli by sme… mohli by sme…“

„Mohli by sme zavolať Adolfovi Hitlerovi,“ navrhol Antirapper. „Nepamätám si jeho telefónne číslo, ale na informáciách v Nemecku ho určite budú vedieť.“

Johnny sa skleslo díval na nákupný vozík. Neočakával, že cestovanie v čase bude také ťažké. Pomyslel si na všetky premárnené hodiny, keď mu mohli povedať, čo treba robiť, keď mu nejaká šialená žena nechá vozík plný času. V škole nikdy neučia nič, čo je potrebné v skutočnom živote. Pravdepodobne neexistuje jediná učebnica o tom, čo treba robiť, ak sa ukáže, že bývate vedľa Elvisa Presleyho.

Pozrel dolu Rajskou ulicou a pocítil, ako okolo neho prúdi čas. Antirapper a Kirsty vybledli. Ale cítil, že sú tam, nehmotní ako sny, keď svetlo na oblohe pohaslo, futbalisti sa pobrali domov, zdvihol sa vietor, z juhozápadu sa prihnali oblaky, mesto zaspalo, z východu prišli bombardéry a oheň pršal na domy, záhradky, ľudí, futbalovú bránu nakreslenú kriedou na dreve a na všetky pevné, čisté, biele prahy…

Kapitán Harris obrátil Bigmacove hodinky.

„Úžasné,“ povedal. „A je tu napísané: Vyrobené v Japonsku.“

„Diabolsky prefíkané,“ povedal policajný seržant.

Kapitán vzal do rúk rádio.

„Zase japonské,“ povedal. „Prečo? Prečo je to napísané vzadu? Pozrite. Vyrobené v Japonsku.“

„Myslel som si, že je tam len samá ryža,“ povedal seržant. „To vravel môj otec. Bol tam.“

Kapitán Harris si strčil jedno malé slúchadlo do ucha a stlačil gombík. Počúval šum, ktorý o štyridsaťosem rokov nahradí Rádio Blackbury, a prikývol.

102

„Niečo to robí,“ povedal. Palcom sa dotkol prelaďovania a zažmurkal.

„Je to špionáž,“ povedal. Je to jasné ako facka!“

„Mali by sme sa toho čím skôr zbaviť,“ povedal seržant.

„Nie,“ povedal kapitán Harris, „Musí to ísť na ministerstvo. Pozrú sa na to muži v bielych plášťoch. Ako sa do toho zmestia elektrónky? Kde je anténa?“

„Maličké chodidlá,“ povedal seržant.

„Prepáčte, seržant?“

„To povedal môj otec. Japonky. Povedal, že majú maličké chodidlá. Takže možno majú aj maličké ruky. Len mi to tak zišlo na um.“ Seržant sa pokúsil rozšíriť obzor svojich technologických špekulácií. „Možno majú talent na výrobu malých vecí. Chápete. Napríklad lodí vo fľaši.“

Kapitán odložil malé rádio naspäť do škatule.

„Videl som ľudí, ktorí ich vyrábali,“ povedal seržant, ktorý stále túžil byť nápomocný. „Vezmete fľašu, potom vezmete veľa veľmi tenkej nite -“

„Môžem vám povedať, že je to najlepší herec, akého som kedy videl,“ povedal kapitán Harris. „Človek by mu uveril, že je to len hlúpe chlapčisko. Ale toto tu… Nerozumiem tomu. Je to veľmi… čudné.“

„Poslali sme za ním všetkých našich mužov,“ povedal seržant. „A inšpektor zavolal vojsko z West Undertonu. O chvíľu ho dostaneme.“

Kapitán zapečatil škatuľu lepiacou páskou.

„Nech to niekto stráži,“ povedal.

„Dáme na to pozor v hlavnej kancelárii.“

„Nie. Chcem, aby to bolo v bezpečí.“

„No, máme prázdnu celu. Vlastne, ktosi tam je, ale čoskoro ho pustím.“

„Chcem, aby to bolo v ešte väčšom bezpečí.“

Seržant si poškriabal ucho.

„Máme skrinku na straty a nálezy,“ povedal. „Ale sú tam dôležité veci -“

„Skrinka na straty a nálezy! Nemáte trezor?“

„Nie.“

„Čo by sa stalo, keby sa v kanáli našli korunovačné klenoty?“

„Dali by sme ich do skrinky na straty a nálezy,“ povedal seržant pohotovo. „A potom by sme zavolali kráľovi. Samozrejme, keby na nich bolo jeho meno. Pozrite sa, sú na nej kvalitné hrubé dvere, je od nich iba jeden kľúč, a ten mám ja.“

„Dobre, vyberte veci zo skrinky, dajte ich do tej volnej cely a škatuľu dajte do skrinky,“ povedal kapitán.

„Hlavnému inšpektorovi sa to nebude páčiť. Straty a nálezy sú veľmi dôležité.“

„Povedzte mu, že buď môžeme priateľsky spolupracovať, alebo, ak chce, môže mu o dve minúty zavolať hlavný policajný komisár,“ povedal kapitán Harris a položil ruku na telefón. „Tak ako?“

Seržant vyzeral ustarostené. „Myslite to vážne, pane?“ povedal.

„Áno.“

„Hádam to len nevybuchne?“

„Nie som si istý. Asi nie.“

O päť minút seržant zišiel do cely s plnou náručou obsahu skrinky a s ukrivdeným výrazom na tvári. Položil veci na lavicu na chodbe a lovil vo vrecku kľúče. Potom otvoril okienko na dverách do cely.

„Ste v poriadku, panička?“

„To si len myslíte. Hovorte mi niečo o modrej ceruzke! Je to chlapec, však, pán Shadwell?“

„Áno, áno,“ povedal seržant a otvoril dvere.

Stará pani sedela na posteli. Bola taká nízka, že jej nohy viseli niekoľko centimetrov nad dlážkou. A v lone mala kocúra. Zavrčal, keď uvidel seržanta - bolo to pomalé, stúpajúce vrčanie, ktoré naznačovalo, že ak sa ho niekto pokúsi zdvihnúť, skončí sa to driapaním.

Seržant sa už dávno prestal trápiť tým, ako sa kocúr mohol dostať do cely. Stalo sa to vždy. Cez okná ani cez dvere sa nedalo prejsť, ale keď bola stará pani v noci v cele, ráno bol vždy pri nej kocúr.

„Zjedli ste raňajky?“

„Miléniová ručička a krab,“ povedala pani Tachyonová veselo.

„Dobre. Tak poďte so mnou. Vonku je pekný deň,“ povedal seržant.

„Usmej sa na mňa, Scotty,“ povedala pani Tachyonová, vstala a poslušne ho nasledovala. Seržant smutne pokrútil hlavou.

Išla za ním na dvor, kde bol pod kusom plátna, ktoré cezeň predchádzajúcu noc prehodil seržant, drôtený vozík plný vriec.

Pani Tachyonová naň pozrela.

„Nikto nič nepotiahol?“ povedala.

To je celá ona, pomyslel si seržant. Väčšinu času sa správa, akoby pojedla bláznivé huby, a potom povie vetu ako britva.

„Nebojte sa, moja drahá, nikto sa ho ani nedotkol,“ povedal čo najmilšie.

„Body vyhrávajú ceny. Klobúky.“

Seržant siahol pod vozík a vytiahol Čižmy.

„Patrili mojej mame,“ povedal. „Chcela ich vyhodiť, ale povedal som si, že koža na nich je stále dobrá -“

Pani Tachyonová mu ich vytrhla z ruky. V priebehu sekundy boli niekde v hŕbe vriec na vozíku.

„Je to malý krok pre človeka,“ povedala pani Tachyonová.

„Áno, sú to šestky,“ povedal seržant.

„Ach, Bisto. Je to skvelý život, ak má človek dosť sily, teraz tu postavili most.“

Seržant pozrel na vozík.

„Nechápem, odkiaľ to všetko máte,“ povedal. „Z čoho sú tieto vrecia, panička? Vyzerá to ako guma.“

„Glo-glo-glo. Tráva!“ povedala pani Tachyonová. „Hovorila som im, ale čajník nikto nepočúva. Výborne!“

Seržant vzdychol, vložil ruku do vrecka a vytiahol šesť pencí.

„Kúpte si šálku čaju a šišku,“ povedal.

„Klobúky. To si len myslíte,“ povedala pani Tachyonová a vzala mincu.

„To nestojí za reč.“

Seržant sa pobral späť na policajnú stanicu.

Bol na pani Tachyonovú zvyknutý. Keď boli noci chladné, vonku na schodoch bolo občas počuť zvuk rozbitej fľaše od mlieka. Technicky to bol zločin a znamenalo to, že pani Tachyonová si na noc hľadá teplé miesto.

Ale nie každú studenú noc. Bola to záhada. Minulú zimu bol dosť dlho veľký mráz a chlapci sa už začali trochu strachovať. Odľahlo im, keď začuli zvuk rozbíjajúceho sa skla a krik: „Vravela som im! To si len myslíte!“ Pani Tachyonová prichádzala a odchádzala a nikto nevedel, odkiaľ prišla, a nikdy nezistili, kam išla…

Usmej sa na mňa, Snotty? Pojedla bláznivé huby.

Ale… bolo to zvláštne. Keď jej človek niečo dal, nakoniec mal pocit, akoby mu urobila láskavosť.

Počul za sebou rachot vozíka a potom odrazu nastalo ticho.

Obrátil sa. Vozík a pani Tachyonová zmizli.

Johnny cítil, že je na mieste. Stane sa to tu, a nie v nejakej ďalekej krajine plnej čudných mien a cudzích ľudí s hustými fúzmi, ktorí vykrikujú heslá.

Stane sa to tu, kde sú verejné knižnice, priechody pre chodcov a ľudia, ktorí tipujú futbalové výsledky.

Bomby budú padať cez strechy a stropy do pivníc a svet obelie.

A stane sa to, lebo ako povedal Antirapper, už sa to stalo. Stane sa to a nemôže to nijako zastaviť, lebo keby prišiel na spôsob, ako to zastaviť, potom by nevedel, že sa to stalo, nie?

Pani Tachyonová možno zbierala čas. Johnny mal akýsi pocit, ktorý nevedel vyjadriť slovami, že čas nie je len niečo, čo je v hodinách a kalendároch, ale že to žije aj v hlavách ľudí. A ak to znamená, že človek musí takto uvažovať, nečudo, že pani Tachyonová pôsobí ako blázon.

„Si v poriadku?“ povedal vzdialený hlas.

Rumovisko sa zázračne premenilo na domy, vyšlo slnko, v teplom popoludňajšom vzduchu zarachotila o bránu lopta.

Kirsty mu zamávala rukou pred tvárou.

„Si v poriadku?“

„Len som… rozmýšľal,“ povedal Johnny.

„Neznášam, keď takto vypadneš.“

„Prepáč.“

Johnny vstal.

„Neprišli sme sem náhodou,“ povedal. „O dnešnej noci som veľa rozmýšľal a nakoniec sme sem prišli práve včas. Neviem prečo. Ale musíme niečo urobiť, dokonca aj keď nemôžeme nič urobiť. Takže idem -“

Spoza rohu vyšiel bicykel. Poskakoval na dlažbových kockách a z vychudnutej postavy, ktorá sa na ňom viezla, bolo vidno iba škvrnu. Bicykel pred nimi s rinčaním zastal.

Zízali na bicyklistu. Tak sa triasol, až vyzeral mierne rozostretý.

„Bigmac?“

„E-e-e,“ trkotal Bigmac.

„Koľko prstov ukazujem?“ povedala Kirsty.

„E-e-e-devätnásť? S-s-schovajte bicykel!“

„Prečo?“ povedala Kirsty.

„Nič som neurobil!“

„Aha,“ povedal Antirapper znalecky. Je to jasné.“

Zobral bicykel a odvliekol ho do kríkov pokrytých sadzami.

„Čo je jasné?“ povedala Kirsty a vyzerala zmätene.

„Bigmac nikdy nič nerobí,“ povedal Johnny.

„Presne tak,“ povedal Antirapper. „V celom vesmíre určite nie je nikto, kto mal toľko problémov za veci, ktoré neurobil, na miestach, na ktorých nebol, a nebola to jeho vina.“

„S-s-strieľali na mňa!“

„Fíha!“ povedal Antirapper. „Tentoraz si musel neurobiť niečo veľmi veľké!“

„B-bolo t-tam a-auto -“ Niekde za budovami sa zase ozvalo zvonenie, ktoré Johnny počul už predtým.

„T-to je policajné auto!“ povedal Bigmac. „Pokúšal som sa im uniknúť po Ceste Harolda Wilsona a - nebola tam! A jeden z nich na mňa vystrelil! Z ozajstnej zbrane! Vojaci nemajú strieľať na ľudí!“

Odvliekli trasúceho sa Bigmaca do príšerne škaredých krikov. Kirsty mu dala vetrovku, aby sa prestal chvieť.

„Dobre, hra sa skončila. Hovorím, že hra sa skončila!“ nariekal. „Zabaľme to, dobre? Poďme domov!“

„Myslím, že by sme sa mali pokúsiť povedať ľudom o tých bombách,“ povedal Johnny. „Niekto si nás možno vypočuje.“

„A keď sa ťa spýtajú, odkiaľ to vieš, povieš, že si prišiel z roku 1996?“

„Možno by si mohol… no… napísať lístok,“ povedal Antirapper. „A hodiť ho niekomu do schránky.“

„Áno?“ povedala Kirsty podráždene. „A čo by sme naň mali napísať? ,Choďte na dlhú prechádzku?‘ Alebo: ,Dajte si na hlavu veľmi tvrdý klobúk?‘“ Zmĺkla, keď uvidela Johnnyho výraz tváre.

„Prepáč,“ povedala. „Nemyslela som to tak.“

„Sadlo!“ povedal Antirapper.

Obrátili sa. Po ulici sa trmácal Sadlo. Sadlo musel vynaložiť istú námahu, aby sa mu podarilo bežať, ale keď to urobil, bolo na ňom niečo nezastaviteľné.

Zbadal ich a zmenil smer.

„Som rád, že vás vidím,“ dychčal. „Vypadnime odtiaľto!

Celú cestu z kopca ma prenasleduje nejaké bláznivé decko. Stále na mňa kričí, že som špión!“

„Pokúšal sa ťa zastreliť?“ povedal Bigmac.

„Hádzal do mňa kamene!“

„Ha! Na mňa strieľali!“ povedal Bigmac s akousi hrdosťou.

„Dobre,“ povedala Kirsty. „Sme všetci. Poďme.“

„Vieš, že neviem ako!“ povedal Johnny.

Vrecia ležali na vozíku. Na kúsku kovu na prednej časti pletiva bolo napísané „Nakupujte v Tescu“. Pán Tesco tu vtedy možno vlastnil malé potraviny, pomyslel si Johnny. Alebo sa ešte nenarodil.

„Robíš to hlavou,“ povedala Kirsty. „Musí to tak byť. Ideš na miesto, na ktoré myslíš.“

„Ale chod,“ povedal Antirapper. „To je ako mágia.“

Johnny sa znovu uprene díval na vozík. „Mohol… by som to skúsiť,“ povedal.

O ulicu ďalej prešlo policajné auto.

„Nájdime si lepšiu skrýšu,“ povedal Antirapper.

„Dobrý nápad,“ zašomral Bigmac.

Škvarová cesta viedla za kostolík, na miesto s nádobami na odpadky a hromadou uschnutých kvetov. Boli tam malé zelené dvere. Dali sa ľahko otvoriť.

„V tom - v tomto čase nezamykali kostoly,“ povedal Antirapper.

„Ale sú tam strieborné svietniky a podobne, nie?“ povedal Bigmac. „Hocikto by mohol vojsť dnu a potiahnuť ich.“

„Nerob to,“ povedal Johnny.

Preniesli vozík do zadnej miestnosti. Bol v nej čajník na podstavci, hromada ošúchaných spevníkov a i nič viac okrem kombinácie pachu starých výšiviek politúry na nábytok a zatuchnutého vzduchu, známe ako vôňa posvätnosti. Nikde nebolo ani stopy po strieborných svietnikoch -

„Bigmac! Zavri tú skriňu!“ povedal Antirapper.

„Len som sa pozeral.“

Johnny uprene hľadel na vrecia. Dobre, pomyslel si. Povedzme, že sú plné času. Je to hlúpy nápad. Napokon, sú to dosť malé vrecia -

Na druhej strane, kólií o miesta zaberie čas?

Možno je stlačený… poskladaný…

Zbiera pani Tachyonová čas tak, ako ostatné staré panie zbierajú motúzy?

Je to hlúpe.

Ale…

Ozval sa hlboký, dunivý zvuk. Vinník sa usadil na vozíku a radostne priadol.

Johnny zobral vrece a opatrne ho držal za krk. Bolo teplé a Johnny bol presvedčený, že sa v jeho zovretí jemne pohlo.

„Asi to nebude fungovať,“ povedal.

„Máme sa držať vozíka?“ povedal Antirapper.

„Asi nie. Neviem! Počúvajte, vážne to všetci chcete? Ja naozaj neviem, čo robím!“

„Áno, ale ty predsa nikdy poriadne nevieš, čo robíš,“ povedala Kirsty.

„To je pravda,“ povedal Antirapper. .„Takže v tom máš prax.“

Johnny zavrel oči a pokúsil sa myslieť na… rok 1996.

Niekde zvonku mu do hlavy vliezla myšlienka. Nie je to čas, je to miesto.

Je to miesto, kde model raketoplánu visí na strope na kúsku červenej bavlnky, lebo sa ti minula čierna niť.

A ten model má na sebe šmuhy od lepidla, lebo to vždy niekde popletieš.

Je to miesto, kde mama stále fajčí a pozerá z okna.

Je to miesto, kde starý otec celý deň pozerá televízor.

Je to tam, kde chceš byť.

Myseľ sa mu začala na okrajoch strapkať. Pomyslel si na tapetu s Lokomotívou Thomasom a na lampu s Mr. Manom, až kým neboli tak blízko, že ich takmer cítil. Počul miesto, kde starý otec nalepil tapetu zle, takže tam bola lokomotíva, ktorá bola napoly Thomas a napoly James. Svietila mu v hlave ako maják.

Otvoril oči. Obrazy boli stále okolo neho; ostatní vyzerali ako duchovia. Zízali naňho. Odchýlil vrece.

Sadlo prehltol.

„Hm…“ povedal.

Obrátil sa. A potom sa pre istotu pozrel pod stôl.

„Hm… chalani? Johnny? Bigmac? Antirapper?“ Znovu prehltol, ale niekedy sa treba postaviť zoči-voči nepríjemnej realite, a tak chrabro povedal: „Hm… Kirsty?“

Nikto neodpovedal. Nikto tam nebol.

Bol úplne sám s čajníkom.

„Hej, dokonca som držal vozík!“ povedal. „Hej! Som stále tu! Veľmi smiešne, ha-ha-ha, zábava sa skončila, dobre? Chalani? Johnny? Nechal si ma tu! Dobre? Vyšlo ti to. Zábava sa skončila, ha-ha-ha, dobre? Prosím.“

Otvoril dvere a nazrel do tienistého dvora. „Viem, že to robíte len preto, aby ste ma nachytali, a podarilo sa vám to,“ zaúpel.

Potom sa vrátil a s rukami v lone sa posadil na lavičku.

Po chvíli vylovil ufúľanú papierovú vreckovku a vysiakal sa. Chystal sa ju odhodiť, ale zarazil sa a uprene na ňu hľadel. Bola to pravdepodobne jediná papierová vreckovka na svete.

„Viem, že sa na mňa pozeráte,“ povedal, ale nešlo mu to od srdca. „Viem, že každú chvíľu vyskočíte. Nevyšlo vám to. Ako vidíte, nebojím sa. Poďme domov a dáme si hamburger, dobre? Dobrý nápad, nie? Viete čo? Mám nejaké peniaze, zaplatím za všetkých. Dobre? Alebo by sme mohli ísť do čínskej reštaurácie a zobrať si niečo so sebou -“

Zmĺkol a vyzeral presne ako človek, ktorý si uvedomil, že potrvá veľmi dlho, kým bude v tomto meste fazuľa mungo. Alebo hamburgery, keď už o to ide. Na jedenie tu asi bolo len mäso, ryby a podobne.

„Dobre, už môžete vyjsť…“

Na okennej doske sa pohla mucha a začala neprítomné udierať do skla.

„Pozrite, už to nie je sm… smiešne, dobre?“

Za jeho chrbtom nastal pohyb vzduchu a mal jasný pocit, že tam, kde predtým nikto nebol, teraz niekto je.

Sadlo sa s veľkým úsmevom na tvári obrátil.

„Ha, stavím sa, že ste si mysleli, že ste ma dostali - čo?“

Aerobik pre seniorov bol v plnom prúde. Cvičiteľka sa dávno vzdala predstavy, že všetci budú vládať udržať tempo, tak aspoň dúfala, že budú robiť to, čo vládzu, a ak je to možné, neumrú jej tu.

„Dopredu, dopredu, a ešte, koľko vládzete, pani Windexová, pravá, pravá - čo je to?“

Zažmurkala.

Johnny sa poobzeral.

Účastníci aerobiku pre seniorov neboli po desiatich minútach cvičenia najvšímavejší. Jeden či dvaja dokonca urobili miesto prichádzajúcim.

Cvičiteľka zaváhala. Vychovávali ju v presvedčení, že v zdravom tele je zdravý duch, a keďže si bola istá, že má zdravé telo, v duchu si vravela, že nie je možné, aby sa na konci starej kostolnej sály odrazu zjavila skupina ľudí a preplnený nákupný vozík. Museli práve vojsť, vravela si v duchu. Neboli tam síce dvere, ale ľudia sa predsa nezjavujú len tak z ničoho.

„Kde sme?“ zasyčala Kirsty.

„Na tom istom mieste,“ zašepkal Antirapper. „V inom čase!“

Teraz si ich všimli už aj pomalší cvičenci. Všetci prestali cvičiť, obrátili sa a so záujmom ich pozorovali.

„Povedzte niečo!“ povedala Kirsty. „Všetci sa pozerajú.“

„Hm… je tu kurz hrnčiarstva?“ povedal Johnny.

„Prosím?“ povedala cvičiteľka.

„Hľadáme kurz hrnčiarstva pre začiatočníkov,“ povedal Johnny. Bola to rana odboku, ale zdalo sa, že každá sála, chata a voľná izba v Blackbury je plná ľudí, ktorí sa venujú čudným záľubám alebo sa usilovne učia po rusky.

Za cvičiteľkinými očami sa zjavilo svetielko. Chytila sa známych slov, ako sa spevák chytá mikrofónu.

„Ten je vo štvrtok,“ povedala. „V sále Červeného kríža.“

„Aha. No teda. Vždy to popletieme,“ povedal Johnny.

„A ešte sme sem aj vláčili hlinu,“ povedal Antirapper. „To je ale smola, však, Bigmac?“

„Na mňa sa nepozeraj,“ povedal Bigmac. „Strieľali na mňa!“

Cvičiteľka zízala najprv na jedného a potom na druhého.

„Hm. Áno. Na kurze hrnčiarstva pre začiatočníkov sa môže stať všeličo,“ povedal Johnny. „Pocite.“

Všetci sa chytili vozíka. Postavy v teplákových úboroch zdvorilo ustupovali z cesty, keď vozík so škrípaním prešiel po podlahe, zoskočil zo schodu a pristál na vlhkom dvore.

Johnny za nimi zavrel dvere a chvíľu počúval.

„… no, takže… no-ha dopredu, no-ha dopredu…“

Narovnal sa. Bolo to neuveriteľné, čo všetko sa človeku prepieklo. V Blackbury by prijali aj desaťnohých mimozemšťanov, keby boli natoľko šikovní, aby sa spýtali, kadiaľ sa ide na poštu, a sťažovali sa na počasie. Ľudia boli zvyknutí nevidieť nič, čo im zakazoval vidieť zdravý rozum.

„Stavím sa, že sa niečo pokazilo,“ povedal Bigmac.

„Hm…“ povedal Antirapper.

„Nie, toto musia byť deväťdesiate roky,“ povedala Kirsty. Je to predsa jediné obdobie v dejinách, keď človeka neupália na hranici za to, že nosí zeleno-purpurové tepláky.“

Oproti nim sa týčilo športové centrum. Pred piatimi minútami, pomyslel si Johnny, pred piatimi mojimi minútami to bola ulica. A teraz sa s tým mám zmieriť.

„Hm…“ povedal znovu Bigmac.

„Strieľali na mňa,“ povedal Bigmac. „Bola to naozajstná guľka! Počul som, ako narazila do naozajstnej steny!“

„Hm…“ povedal Antirapper.

„Čo ti je?“ povedala Kirsty.

„Hm… kde je Sadlo?“

Poobzerali sa.

„Nie…“ povedal Johnny.

Po Sadlovi nebolo ani stopy.

„Ja sa tam nevrátim!“ povedal Bigmac a cúvol. „Nedám sa zastreliť!“

„Hádam sa zase nezatúlal?“ povedala Kirsty.

„Nie,“ povedal Johnny. „Musí“ byť tu!“

„Hej, upokoj sa, dobre?“ povedala Kirsty. „Povedal si, že kostol nezasiahli! Je v poriadku.“

„Áno… ale v poriadku je v roku 1941!“

„Čo ak sa niečo pokazí?“ povedal Bigmac. „Teraz sa nevrátil, a čo ak sa vrátime a zasekneme sa tam? Zastrelia ma!“

„Myslíš, že si jediný, kto má problémy?“ povedal Antirapper. „Ja by som sa musel naučiť hrať na bendži.“

„Mohli by ste prestať panikáriť a začať chvíľu premýšľať?“ povedala Kirsty. „Toto je cestovanie v čase. Bude tam vždy, keď sa tam vrátime! Samozrejme, že by sme tam mali ísť a priviesť ho späť! Ale nemusíme sa náhliť.“

Samozrejme, bola to pravda. Bude tam vždy, pomyslel si Johnny. Mohli by sa tam vrátiť o desať rokov a stále by tam bol. Ako nahrávka na páske - dá sa prehrávať, pretáčať dopredu i dozadu a stále tam je. A v tú noc v Rajskej ulici pristanú bomby - a tá noc tam bude stále. Navždy. Stále tam bude každá sekunda. Ako malé skameneliny.

Kirsty potiahla vozík a potisla ho dolu schodmi k chodníku.

„Jeho mama a otec si budú robiť starosti,“ povedal Antirapper neisto.

„Nie, nebudú,“ povedala Kirsty. „Lebo ho privedieme rovno sem.“

„Naozaj? Prečo potom nevidíme samých seba, ako to robíme?“ povedal Antirapper. „Chceš povedať, že každú minútu sa tu zjavíme so Sadlom a povieme si: ,Ahoj, tu je Sadlo, zatiaľ dovi?‘“

„Bože,“ povedala Kirsty. „Nemôžem o tom rozmýšľať. O cestovaní v čase sa nedá rozmýšľať logicky.“

Antirapper sa obrátil a pozrel Johnnymu do tváre.

„No nazdar,“ povedal. „Už je zase mimo…“

Všetko čaká, pomyslel si Johnny. O tom je čas. Nezáleží na tom, koľko potrvá, kým sa zostrojí stroj času. Mohli by sme všetci vymrieť a mohla by sa znovu začať evolúcia s krtkami alebo niečím podobným, mohlo by to trvať milióny rokov, ale skôr či neskôr niekto zistí, ako sa to robí. Možno to ani nebude stroj. Možno len niekto pochopí, čo je to čas, ako keď sa všetci báli blesku a potom jedného dňa niekto povedal, pozrite sa, dá sa to skladovať v malých fľaštičkách, a potom to už bola len elektrina. Ale na tom by vlastne nezáležalo, lebo keď sa raz zistí, ako sa to používa, bude tu všetko. Ak niekto niekedy, v celých dejinách vesmíru, objaví spôsob cestovania v čase, potom by tu dnes mohol byť.

A potom si predstavil bombardéry, ktoré pikujú cez oblaky nad domami, futbalistami a všetkými čistými prahmi…

„Hm?“ povedal.

„Si v poriadku?“ povedal Antirapper.

„Poďme sa aspoň niečoho napiť,“ povedala Kirsty a energicky tlačila vozík k centru.

A potom zastala.

Johnny ju nevidel často šokovanú. Kirsty sa bežne vyrovnávala so strašnými a neočakávanými vecami tak, že sa na ne nahnevala. Ale teraz zastala a zbledla.

„Nie..“ povedala.

Cesta od starého kostola viedla dolu kopcom ku križovatke.

Po druhej ceste sa dolu náhlil preplnený nákupný vozík, ktorého sa držali chlapec a dievča.

Naklonil sa ako jachta oproti vetru, obrátil sa o plných deväťdesiat stupňov a vletel na parkovisko obchodného domu Neila Armstronga.

Za ním išlo dlhé čierne auto.

Úplne naň zabudol. Možno naozaj existujú tajné spoločnosti. Možno existujú muži v čiernom v dlhých čiernych autách, ktorí hovoria vety ako ,Pravda je vo hviezdach‘ a prídu si po vás, ak sa zapletiete do niečoho okultného.

Johnny videl vo svojej hlave mapu. Ale bola to mapa času.

V jeho dome sa pohybovali v čase. Ale Antirapper mal pravdu, v čase sa dá pravdepodobne pohybovať ako vlak po koľajniciach, takže je možné prejsť na ďalšiu koľaj. V skutočnosti je to pohyb v priestore. urobil to znovu, keď si myslel, že zomrú na križovatke. A čierne auto zmizlo… lebo neexistovalo v tomto čase. Keď sa obzrel, rozhodne ho nevidel.

Vrátili sa do času, keď existovalo.

Auto prudko zastalo pred obchodným domom.

Johnnyho sa zmocnil pocit absolútnej istoty. Poznal odpoveď. Neskôr, ak bude mať šťastie, zistí, aká bola otázka, ale teraz si bol istý odpoveďou.

Zabudnite na tajné spoločnosti. Zabudnite na časovú políciu. Policajti museli myslieť pekne logicky a na narábanie s časom človek potrebuje myslieť ako pani Tachyonová.

Ale bol tu ešte niekto, kto vedel, kde dnes budú…

Lebo… čo keď sme sa nevrátili? Čo keď… čo keď sme sa vrátili a nevyšlo to?

Rozbehol sa.

Johnny kľučkoval cez cestu. Zatrúbilo naňho auto.

Na parkovisku vystúpil z auta muž v čiernom, s čiernymi okuliarmi a čiernym špicatým klobúkom a ponáhľal sa do obchodného domu.

Johnny preskočil cez nízky múrik na parkovisko a kľučkoval medzi nakupujúcimi a ich vozíkmi…

Zabrzdilo tesne pred vchodom, kde nikto nikdy nemal povolené parkovať.

V jasnom slnečnom svetle vyzeralo ešte černejšie, ako si ho Johnny pamätal. Motor sa ochladzoval a občas zapukal. Na kapote bol strieborný ornament.

Veľmi pripomínal hamburger.

Keď Johnny prižmúril oči, na zadnom sedadle uvidel postavu, tieň za tmavým sklom.

Prebehol okolo auta, schmatol kľučku na zadných dverách a prudko ich otvoril.

„Dobre! Viem, že ste tam! Kto vlastne ste?“

Veľká časť postavy bola v hlbokom tieni, ale bolo vidieť dve ruky, ktoré spočívali na čiernej paličke so striebornou hlavicou.

Potom sa postava pohla. Pomaly sa narovnala a stal sa z nej veľký muž v kabáte, ktorý bol napoly kabátom a napoly plášťom. Opatrne sa zdvihol, a kým vytiahol zvyšok tela z auta, dal si záležať, aby stál oboma nohami pevne na zemi.

Bol dosť vysoký, dostatočne vysoký, aby bol mohutný, a nie tučný. Mal veľký čierny klobúk a krátku striebristú bradu.

Usmial sa na Johnnyho a kývol hlavou ostatným, ktorí sem práve dobehli.

„Kto som?“ povedal. „No… nechceš hádať? Vždy ti to išlo.“

Johnny naňho pozrel, potom na auto a potom na kopec, kde bolo vidieť starý kostol.

„Myslím…“ povedal.

„Áno?“ povedal starec. „Áno? Pokračuj.“

„Myslím, že… vlastne neviem… ale myslím, že to budem vedieť… vlastne myslím, že viem, prečo ste nás našli…“

„Áno?“

Johnny prehltol. „Ale my sme -“ začal.

Starec ho potľapkal po pleci.

„Volaj ma sir John,“ povedal.

Nohavice času

V obchodnom dome sa zopár vecí zmenilo. Rozhodne tam bola jedna veľká zmena. Zmenila sa reštaurácia s rýchlym občerstvením. Papierové čiapky mali iný tvar a celé zariadenie už nebolo ladené dočervena a dožitá, ale domodra a dobiela.

Prvý išiel starec.

„Kto je to?“ zašepkala Kirsty.

„Ak ti to poviem, poskladáš sa od smiechu! Toto je cestovanie v čase! Ešte stále sa usilujem zistiť, aké má pravidlá!“

Sir John sa sťažka spustil na stoličku a kývol im, aby si prisadli. Potom urobil druhú najhoršiu vec, akej sa človek môže dopustiť v reštaurácii s rýchlym občerstvením.

Luskol prstami na čašníčku.

Všetci zamestnanci na nich upierali pohľady plné úzkosti.

„Hej, slečna,“ povedal sir John a trochu mu pri tom zapískalo v pľúcach, „títo ľudia si môžu dať, čo len chcú. Ja si dám pohár vody. Ďakujem.“

„Áno, sir John,“ povedala čašníčka a odbehla.

„To by ste nemali robiť,“ povedal Bigmac zachrípnutým hlasom. „Mali by ste sa postaviť do radu.“

„Nie, to ty by si sa mal postaviť do radu,“ povedal sir John. „Ja nemusím.“

„Ozaj, to vás vždy oslovovali sir John?“ spýtal sa Johnny.

Muž naňho žmurkol.

„Ty to vieš, však?“ povedal. „Už si na to prišiel. A máš pravdu. Meno sa dá zmeniť veľmi ľahko, najmä za vojny. Zdalo sa mi to takto lepšie. Rytiersky titul som dostal v roku 1964 za služby pri zarábaní obrovských hromád peňazí.“

Čašníčka pribehla naspäť aj s vodou, potom vytiahla blok a s očakávaním na nich pozrela. Na perách sa jej zjavil bystrý, no roztrasený úsmev človeka, ktorý je presvedčený, že ho každú chvíľu vyhodia z práce.

„Dám si… no, dám si všetko,“ povedal Antirapper.

„Aj ja,“ povedal Bigmac.

„Cheeseburger?“ povedal Johnny.

„Fazuľový burger s čili,“ povedala Kirsty. „A chcem vedieť, čo sa to tu robí, jasné?“

Sir John sa na ňu žiarivo usmial, takže na chvíľu zabudla, čo vlastne chce. Potom kývol na čašníčku.

„Dajte mi všetko so všetkým,“ vyslovil pomaly a starostlivo, akoby citoval čosi, čo počul už veľmi dávno, „lebo sa chcem stať moslimom.“

„Newageistom,“ bez rozmýšľania povedal Antirapper. „Vždy zbabreš point -“ A potom mu klesla sánka.

„Naozaj?“ povedal Sadlo.

„No… chvíľu som sa len tak motal a vy ste sa nevrátili,“ povedal Sadlo. „A potom -“

„Ale vrátili sme sa! Vlastne, chcem povedať, vrátime sa!“ povedala Kirsty.

„A práve tu sa to celé zamotáva,“ trpezlivo povedal Sadlo. Johnny o tom vie. Predpokladajme, že ste sa nevrátili. Predpokladajme, že ste sa zľakli alebo ste zistili, že sa to nedá. Tá možnosť tu je a to by znamenalo, že budúcnosť sa rozvetvuje do dvoch smerov. V jednom z nich ste sa vrátili, v druhom nie. Teraz ste sa ocitli v tej budúcnosti, v ktorej ste sa nevrátili. Som tu od roku 1941. Nepokúšajte sa nad tým príliš špekulovať, lebo vás z toho rozbolí mozog.“

„Ale k veci… najskôr som býval u Seeleyovcov,“ pokračoval. „Zoznámil som sa s nimi už v ten prvý deň. Syn im predtým narukoval k námorníctvu a každý ma považoval za evakuanta, ktorý je trochu nasprostastý a vôbec, jedno s druhým, ľudia majú za vojny priveľa starostí, aby sa ktoviekoľko vypytovali na jedného tučného chalana. Boli to veľmi milí ľudia. Vlastne si ma tak trochu… adoptovali, aspoň myslím, lebo ich syna zabilo torpédo. Ale po niekoľkých rokoch som sa od nich odsťahoval.“

„Prečo?“ spýtala sa Kirsty.

„Nechcel som stretnúť svojich rodičov či niečo podobné,“ povedal Sadlo. Stále to vyzeralo, že nevládze chytiť dych. „História je už aj bez toho plná záplat, nemusím v nej narobiť ďalší galimatiáš, nie? Viete, keď je vojna… no, strácajú sa záznamy, ľudia hynú, všetko sa otriasa. Človek sa ľahko môže ukryť a potom sa niekde vynoriť ako ktosi celkom iný. Niekoľko rokov, ale až po vojne, som bol v armáde.“

„Ty?“ povedal Bigmac.

„No, to vtedy musel každý. Volalo sa to základná služba. A bol som v Berlíne. A potom som sa vrátil a musel som si zarábať na živobytie. Dali by ste si ešte mliečny kokteil? Na vašom mieste by som to nerobil. Viem, ako sa vyrábajú.“

„Mohol si vynájsť počítače!“ povedal Bigmac.

„Naozaj? To si myslíš?“ Starý pán sa rozosmial. „Prosím ťa, kto by vážne počúval chalana, ktorý nemá ani len univerzitu? A navyše… hm, pozri sa sem…“

Zdvihol vidličku z umelej hmoty a poklopkal ňou po stole.

„Vidíš to?“ spýtal sa. „Každý deň ich milióny odhadzujeme. O päť minút sú v odpade, nie je tak?“

„Áno, pravdaže,“ povedala Kirsty. Za Sadlom stáli zamestnanci a nervózne ich pozorovali ako mnísi v nejakom tichom kláštore, kde sa práve zastavil na čaj svätý Peter.

„Pred sto rokmi by to bol zázrak. A teraz ich bez rozpakov zahadzujeme. Takže… viete, ako sa taká vidlička vyrába?“

„No… vezmeš trochu ropy a… myslím, že sa o tom čosi píše v tej knihe, ktorú mám -“

„Pravdaže,“ povedal Sadlo a oprel sa o stoličku. „Nevieš. Ani ja to neviem.“

„Ale tým by som sa nezaťažovala. Ja by som písala sci-fi,“ povedala Kirsty. „O pristátí na Mesiaci a tak.“

„To by si zrejme mohla,“ povedal Sadlo. Po tvári mu preletel tieň únavy a začal sa potľapkávať po vreckách, akoby čosi hľadal. „Ale obávam sa, že ja som to so slovami nikdy poriadne nevedel. Nie. Ja som si otvoril reštauráciu s rýchlym občerstvením.“

Johnny sa rozhliadol okolo seba a pery sa mu roztiahli do úsmevu.

„Presne tak,“ povedal Sadlo. „Už v roku 1952.1 som to všetko vedel. Husté mliečne kokteily, dvojité maxikusy so syrom a vajcami, papierové čiapky pre zamestnancov, červená omáčka v tých okrúhlych plastových fľaštičkách, ktoré vyzerajú ako paradajky… veru áno. V prvom roku som vlastnil tri reštaurácie a v ďalšom už desať. Teraz ich už mám tisícky. Ostatní so mnou jednoducho nemohli držať krok. Vedel som, čo určite zaberie, chápete? Narodeninové čačky pre decká, klaun Trdlo Sadlo -“

„Trdlo Sadlo?“ povedala Kirsty.

„Prepáčte. Boli to ešte dosť nevinné časy,“ povedal Sadlo. „A potom som sa pustil… hm… do ďalších vecí. Napríklad do výroby mäkkého toaletného papiera. Poviem vám úprimne, že to, čím sa ľudia utierali v štyridsiatych rokoch dvadsiateho storočia, driapalo ako sklená vata! A keď sa mi aj to vydarilo, začal som počúvať ľudí. Ľudí s dobrými nápadmi. Napríklad: ,Myslím, že by sme mohli vyrobiť taký malý magnetofón, aby sa dal nosiť so sebou.‘ A ja som povedal: ,No, to by sa mohlo uchytiť, takže tu máte na začiatok nejaké peniaze.‘ Alebo: ,Viete, myslím, že viem, ako vyrobiť stroj, ktorý by mohol nahrať televízny signál na kazetu, aby si ho ľudia mohli neskôr pozrieť.‘ A ja som povedal: .Úžasné! Čo len tí ľudia všetko nevymyslia! Tu máte trochu peňazí, čo keby sme založili firmu a nejaké tie stroje vyrobili? A keď sme už pri tom, čo tak zistiť, či sa na tie pásky, či čo to má byť, dajú nahrať aj filmy?‘“

„To je nečestné,“ povedala Kirsty. „To je podvod.“

„Nechápem prečo,“ povedal Sadlo. „Tí ľudia sa tešili, že ich počúvam, pretože všetci ostatní ich považovali za bláznov. Zarobil som si, to hej, ale aj oni dostali svoje.“

„Si milionár?“ spýtal sa Bigmac.

„Kdeže. Milionárom som bol v roku 1955. Teraz som tuším miliardár.“ Znovu luskol prstami. Šofér v čiernom, ktorý sa potichu objavil za nimi, vykročil vpred.

„Hickson, však som miliardár?“

„Áno, sir John. Mnohonásobný.“

„Myslel som si to. A tuším vlastním aj akýsi ostrov. No, ako sa to len volá… Tasmánia, hej, asi tak.“

Sadlo sa znovu potľapkal po vreckách a napokon odkiaľsi vytiahol úzky strieborný obal. Otvoril ho a vybral dve biele tabletky, ktoré prehltol. Zmraštil sa a odpil si z pohára vody.

„Ešte si sa toho svojho Všetkého so všetkým ani nedotkol,“ povedal Johnny a pozoroval ho.

„Hm, objednal som si to len tak, pre tú psinu,“ povedal Sadlo. „Nemám také veci povolené. Dobrý Bože. Držím diétu. Bezsodíkovú, bezcholesterolovú, s nízkym obsahom škrobu, nesladkú.“ Vzdychol. „Ešte aj pohár vody je pre mňa zrejme odvážna voľba.“

Riaditeľ reštaurácie konečne pozbieral odvahu a pristúpil k stolu.

„Sir John!“ povedal. Je pre nás obrovská česť -“

„Áno, áno, vďaka, poprosím vás, aby ste sa vzdialili, zhováram sa s priateľmi -“ Sadlo zmĺkol a zlomyseľné sa usmial. „Sú hranolčeky v poriadku, Bigmac? Pekne chrumkavé?“ povedal. „A čo ten mliečny kokteil, Antirapper? Má správnu hustotu?“

Chlapci pozreli na riaditeľa, ktorý zrazu pripomínal človeka, ktorý sa modlí k božstvu každého, kto musí pracovať s menovkou, kde je napísané „Volám sa KEITH“.

„No… sú dobré,“ povedal Bigmac.

„Je výborný,“ povedal Antirapper.

KEITH ich obdaril úsmevom plným úľavy.

„Vždy sú dobré,“ povedal Antirapper.

„A očakávam,“ povedal Bigmac, „že budú také dobré vždy.“

KEITH náhlivo prikývol.

„Chodievame sem vlastne skoro každú sobotu,“ dodal Bigmac ochotne. „Ak chcete, aby sme sa o tom presvedčili.“

„Vďaka, Keith, môžete odísť,“ povedal Sadlo. Muž sa vzdialil takmer šprintom a Sadlo na Bigmaca žmurkol.

„Viem, že by som to nemal robiť,“ povedal, „ale dnes si už veľa inej psiny neužijem.“

„Prečo si sem prišiel?“ ticho sa spýtal Johnny.

„Vieš, nemohol som odolať, aby som to trošku nepreskúmal,“ povedal Sadlo. „Mal som dojem, že by to mohlo byť… zaujímavé. Viete, vidieť sám seba vyrastať. Nechcel som zasahovať, pravdaže nie.“ Prestal sa usmievať. „A potom som zistil, že som sa vôbec nenarodil. Nikdy som sa nenarodil. Ani môj otec. Moja matka bývala v Londýne a bola vydatá za niekoho iného. To je jedna z vecí, ktorú prinášajú peniaze. Človek si môže zaplatiť húfy súkromných detektívov.“

„To je nezmysel,“ povedala Kirsty. „Veď ty žiješ.“

„Ach áno,“ povedal Sadlo. „Ja som sa narodil. V inom čase. V tej nohavici z nohavíc času, v ktorej sme sa narodili všetci. A potom som sa s vami vybral späť v čase a… niečo sa pokazilo. Neviem čo. Takže… som sa musel vrátiť dlhšou cestou. Dalo by sa povedať, že som šiel domov peši.“

„To určite nie je logické,“ povedala Kirsty. Sadlo pokrčil plecami. „Nemyslím si, že čas je až taký logický,“ povedal. „Ohýba sa okolo ľudí. A zrejme je plný voľných koncov. Kto povedal, že to tak nemôže byť? Niekedy sú voľné konce nevyhnutné. Keby neboli, tak zo špagiet by sa stala veľmi trápna záležitosť.“ Zachichúňal sa. „Rozprával som sa o tom s mnohými vedcami. Poondiati blázni. Idioti! Čas je len v našich hlavách. To vie každý somár -“

„Si chorý, však?“ spýtal sa Johnny.

„Je to také očividné?“

„Stále berieš tabletky a dýchaš tak čudne.“ Sadlo sa znovu usmial. Ale tentoraz bez náznaku humoru.

„Som chorý na život,“ povedal. „Ale tak či onak, už skoro sa vyliečim.“

„Pozri,“ povedala Kirsty hlasom človeka, ktorý sa napriek všetkému usiluje o rozumný prístup. „Nechceli sme ťa tam nechať. Chceli sme sa vrátiť. A vrátime sa.“

„Dobre,“ povedal Sadlo.

„Tebe je to jedno? Lebo, vieš, ak sa vrátime, nebudeš existovať, alebo áno?“

„Ale budem. Niekde určite,“ povedal Sadlo. „To je pravda,“ povedal Johnny. „Nič, čo sa raz stalo… sa už neodstane. Niekde to zostane. To dáva dohromady množstvo časov. Jeden vedľa druhého.“

„Vždy si mal trochu čudné nápady,“ povedal Sadlo. „Pamätám si to. Mal si takú fantáziu, že sa ti nezmestila do hlavy. A… čo som to ešte chcel? Aha, už viem. Myslím, že vám musím dať toto.“ Šofér znovu vystúpil do popredia. „Hm… sir John, viete, že rada mala v úmysle -“ Vo vzduchu sa čosi mihlo. Sadlova palička so striebornou hlavicou dopadla na stôl tak prudko, že Bigmacove hranolčeky vyleteli do vzduchu. Úder sa ozýval po celej reštaurácii.

„Dopekla, človeče, platím vás a vy budete robiť, čo vám poviem! Rada môže počkať! Ešte nie som mŕtvy! Neprišiel som sem, aby som počúval kvílenie hordy právnikov! Dal som si pauzu! Tak vypadnite!“

Sadlo siahol do saka a vytiahol obálku. Podal ju Johnnymu.

„Nevravím ti, aby si sa vrátil,“ povedal. „Na to nemám právo. Mám za sebou celkom fajn život, keď sa to tak vezme -“

„Ale,“ povedal Johnny. Cez sklené dvere obchodného domu zazrel, ako vonku zabrzdilo auto a štyri motocykle.

„Prosím?“ povedal Sadlo.

„Práve si sa chystal povedať ale,“ povedal Johnny. Po schodoch vybiehali ľudia.

„Aha, áno. Ale…“ Sadlo sa naklonil dopredu a veľmi rýchlo povedal: „Ak sa vrátiš, napísal som list… už budeš vedieť, čo s ním. Viem, že by som to vôbec nemal robiť, ale kto by si dal ujsť takú príležitosť?“

Vstal, alebo sa o to aspoň pokúsil. Hickson pribehol, keď sa Sadlo zachytil o okraj stoličky, ale rázne gesto dlane ho odohnalo.

„Nikdy som nemal deti,“ povedal Sadlo. „Nikdy som sa neoženil. Vlastne ani neviem prečo. Len sa mi to nezdalo správne.“

Sťažka sa oprel o paličku a obrátil sa k nim.

„Chcem byť znovu mladý,“ povedal. „Niekde inde.“

„Naozaj sme sa chceli vrátiť,“ povedal Johnny. „Čestné slovo.“

„Dobre. Ale, pochop… nejde tu len o to, či sa vrátite. Ide o to, či sa vrátite a urobíte to, čo treba.“

A potom odišiel, ťažkým krokom sa pobral k mužom v oblekoch, ktorí sa zaradili za non.

Bigmac toľko vypliešťal oči, že mu z hamburgera odkvapla dlhá kaskáda horčice, paradajkovej omáčky, špeciálnej čili prísady a krikľavozeleného čatní, padla mu do rukáva, a on si to ani nevšimol.

„Páni,“ povedal potichu Antirapper. „Takže jedného dňa budeme tiež takíto?“

„Akí? Starí? Asi hej,“ povedal Johnny.

„Nejde mi do hlavy, že starec Sadlo je už starec,“ povedal Bigmac a olizoval si rukáv.

„Musíme ísť poňho,“ povedal Johnny. „Nemôžeme dovoliť, aby -“

„Zbohatol?“ povedal Antirapper. „Lebo s tou starobou asi veľa nezmôžeme.“

„Ak ho privedieme späť, tak potom tento - tento starý - tu nebude existovať,“ povedala Kirsty.

„Nie, tu existovať bude, ale nie tamto. Mimochodom, už asi nebude dlho existovať vôbec nikde,“ povedal Johnny. „Poďme.“

„Čo je v tej obálke?“ povedala Kirsty na odchode.

Johnnyho to prekvapilo. Inokedy by bola povedala čosi ako „Pozrime sa na to“ a rovno by mu ju vydrapila z ruky.

„Je to pre Sadla,“ povedal Johnny.

„Napísal list sám sebe? A čo je v ňom?“

„Ako to mám vedieť? Neotváram listy určené iným ľuďom!“

Johnny si znovu strčil obálku do vnútorného vrecka.

„Aerobik by sa už mal skončiť,“ povedal. „Poďme.“

„Počkaj,“ povedala Kirsty. „Ak sa máme vrátiť do roku 1941, tak sa tentoraz aspoň dobre pripravme, nie?“

„Hej,“ povedal Bigmac. „Ozbrojme sa.“

„Nie. Chcem povedať, aby sme sa vhodne obliekli.

Dievčatká sú z cukru.

Bolo to o hodinu neskôr. Stretli sa za kostolom na vlhkom dvorčeku, kde nechali vozík.

„No dobre,“ povedala Kirsty. „Kde si zohnal ten kostým, Johnny?“

„Starý otec má hromadu vecí v podkroví. Toto sú jeho staré futbalové trenírky. A stále nosí staré pulóvre, tak som si povedal, že to bude v pohode. A v tejto taške mám veci k tomu môjmu projektu, keby to náhodou pomohlo. Je pravá, zo štyridsiatych rokov. V takých kedysi nosievali plynové masky.“

„Aha, takže na to boli?“ povedal Bigmac. „Myslel som si, že ľudia vtedy mali veľké volkmeny.“

„Aspoň si zlož čapicu, vyzeráš ako vajce na vandrovke,“ povedala Kirsty. „Čo je toto, Antirapper?“

„Spolu s Bigmacom sme boli v tom divadelnom obchode na Wallaceovej ulici,“ povedal Antirapper. „Čo na to povieš?“ dodal trochu neisto.

Nervózne sa obrátil okolo vlastnej osi. Na hlave mal širokánsky klobúk, na nohách topánky s podrážkami, ktoré vyzerali ako dve autíčka z kolotoča zaparkované tesne vedia seba, a veľmi priliehavé nohavice. Aspoň to, čo z nich bolo vidieť, vyzeralo veľmi priliehavo.

„To je akože zvrchník?“ povedal kritickým tónom Johnny.

„Nie, volajú to kabátec,“ povedal Antirapper.

„Hm, krikľavo červený,“ povedala Kirsty. „Áno, už mi je jasné, že si ťa nikto nevšimne. A tie nohavice… určite si si musel naolejovať nohy, aby si sa do nich vôbec dostal.“

„No, vyzerá to trochu… štýlovo,“ povedal Johnny. „Tak… džezovo.“

„Ten chlap v obchode povedal, že to presne zapadne do tej doby,“ ohradil sa Antirapper.

„Vyzeráš, akože sa chystáš zahrať na saxofóne,“ povedal Johnny. „Teda, chcem povedať… nikdy som ťa nevidel… tak frajersky nahodeného.“

„Práve preto ma nikto nespozná,“ povedal Antirapper.

Kirsty sa obrátila k Bigmacovi a vzdychla.

„Bigmac, prečo mám taký nejasný dojem, že si to vôbec nepochopil?“

„Ja som mu vravel,“ povedal Antirapper. „Ale nepočúval ma.“

„Ten chlap povedal, že v roku 1941 to ľudia nosili,“ povedal Bigmac dotknuto.

„Áno, ale nemyslíš, že ľudia si všimnú, že tá uniforma je nemecká?“

Bigmacovi sa na tvári zjavila panika.

„Fakt? Myslel som si, že Antirapper si zo mňa len uťahuje! Myslel som si, že ich mali celé pošité hákovými krížmi a tak!“

„To len gestapáci. Ty si oblečený ako obyčajný nemecký vojak.“

„Nič sa nedá robiť, mali už len jedinú, mohol som si vziať ju alebo drôtenú košeľu!“

„No, aspoň si stiahni kabát a prilbu, dobre? Potom bude zrejme vyzerať ako obyčajná uniforma.“

„Prečo máš na sebe ten kožuch, Kirsty?“ povedal Johnny. „Stále opakuješ, že nosiť kože mŕtvych zvierat je vražda.“

„Áno, ale hovorí to len starým dámam v kožuchu,“ zamrmlal Bigmac. „Stav sa, že motorkárovi v koženej bunde by to nepovedala.“

„Ja som si na rozdiel od teba dala záležať,“ povedala Kirsty a ignorovala jeho poznámku. Upravila si klobúk a kabelku. „Sedí to celkom dobre.“

„Hej? Aj na pleciach?“

„Áno. Plecia sa vtedy nosili rozšírené.“

„Musíš sa cez dvere pretískať bokom?“ povedal Antirapper.

„Poďme späť k veci, dobre?“

„Trápi ma, že starec Sadlo… teda naozaj starý starec Sadlo… povedal, že ak ho chceme priviesť naspäť, musíme urobiť, čo treba,“ povedal Antirapper. „Ale čo?“

„To musíme zistiť,“ povedal Johnny. „Nepovedal, že to bude ľahké.“

„Tak už poďme,“ povedal Bigmac a otvoril dvere. „Starec Sadlo mi už fakt chýba.“

„Prečo?“

„Lebo život je bez neho neslaný-nemastný.“

Ľudia z aerobiku sa už dávno odtackali domov. Johnny posunul vozík do stredu miestnosti a zadíval sa na vrecia. Vinník na nich stále spal.

„Hm…“ povedal Antirapper. „Ale toto nie sú čary, však nie?“

„Nemyslím,“ povedal Johnny. Je to zrejme len veľmi, veľmi, veľmi čudná veda.“

„No výborne,“ povedal Antirapper. „A v čom je podľa teba rozdiel?“

„Koho to zaujíma?“ povedala Kirsty. „Poďme na to.“

Vinník začal priasť.

Johnny zdvihol vrece. Vyzeralo to, že sa mu v ruke vrtí. Veľmi starostlivo rozviazal šnúrku.

A sústredil sa.

Tentoraz to bolo jednoduchšie. Predtým ho to len vlieklo ako štopeľ v potoku. Tentoraz presne vedel, kam ide. A cítil čas.

Myseľ sa celý čas pohybovala v čase. Vrecia umožnili len toľko, aby sa s nimi pohybovalo aj telo, presne ako povedala pani Tachyonová.

Roky sa vlievali do vreca, ako sa voda vlieva do otvoru vo výlevke. Z miestnosti unikal čas.

A potom sa zrazu zjavili kostolné lavice a vôňa vyleštenej svätosti.

A Sadlo, ktorý sa obracal s otvorenými ústami.

„Čo -?“

„To nič, to sme len my,“ povedal Johnny.

„Si v poriadku?“ povedal Antirapper.

Sadlo možno nebol víťazom celoeurópskych pretekov v rýchlosti chápania, ale pri pohľade na nich sa mu na tvári rozhostil mimoriadne podozrievavý výraz.

„Čo sa robí?“ povedal. „Zízate na mňa, akoby sa zo mňa stala obluda! A prečo ste sa tak poobliekali? Prečo má Bigmac na sebe nemeckú uniformu?“

„Vidíš?“ víťazne povedal Antirapper. „Vravel som to, a vari ma niekto počúval?“

„Prišli sme po teba,“ povedal Johnny. „Nie je v tom žiadny problém.“

„Presne tak. Vôbec žiadny problém,“ povedal Antirapper. „Všetko je v poriadku.“

„Hej, v poriadku. Všetko je v poriadku,“ povedal Bigmac. „Hm… ale necítiš sa azda… starý… alebo hej?“

„Čože? Po piatich minútach?“ povedal Sadlo.

„Niečo som ti priniesol,“ povedal Bigmac. Z vrecka vytiahol čosi hranaté a ploché. Bolo to trochu poprehýbané, ale aj tak to bola jediná polystyrénová škatuľka, ktorá sa práve teraz nachádzala na celej planéte.

Bol to SuperSadlo… so všetkým.

„To si šlohol?“ povedal Antirapper.

„No, ten starký vravel, že ho aj tak nezje,“ povedal Bigmac. „Takže som ho vlastne len premiestnil, jasné? A keď som ho len premiestnil, nie je to krádež. Ale aj tak patrí jemu, pretože -“

„Hádam ho nechceš jesť?“ povedala rýchlo Kirsty. Je studený a mastný a, preboha živého, Bigmac ho mal vo vrecku!“

Sadlo vybral žemľu.

„Zjedol by som ho, aj keby ho bola oblizla žirafa,“ povedal a zahryzol do studeného pečiva. „Hej, to nie je zlé! Kto to vyrába?“ Pozrel na tvár vyobrazenú na škatuľke. „A kto je ten starý bradatý chren?“

„Len nejaký starý chren,“ povedal Johnny.

„Vôbec nič o ňom nevieme,“ povedal Bigmac.

Sadlo na nich podozrievavo fľochol.

„Čo sa to tu robí?“ povedal.

„Pozri, teraz ti to nemôžem vysvetľovať,“ povedal Johnny. „Ty si tu… zaviazol. Tuším sa niečo… hm… pokazilo. Vyskytla sa závada.“

„Aká závada?“

„Hm. Dosť veľká.“

Sadlo prestal jesť. Bolo to teda veľmi vážne.

„Aká veľká?“ povedal.

„Hm. Vlastne si sa nemal narodiť… hm.“

Sadlo naňho zízal. Potom pozrel na nedojedený hamburger.

„Jem tento hamburger? Sú to stopy po mojich zuboch?“ spýtal sa.

„Pozri, je to celkom jednoduché,“ povedala Kirsty. „Tu žiješ, to je pravda, ale keď sme sa prvý raz vrátili, zrejme sa stalo niečo, čo zmenilo dejiny. Všetko, čo ktokoľvek urobí, zmení dejiny. Takže existujú dva druhy dejín. V jednom si sa narodil, ale veci sa zmenili, a keď sme sa vrátili, ocitli sme sa v ďalších dejinách, v ktorých si nebol. Musíme len vrátiť veci na poriadok, tam, kde boli, a všetko bude v poriadku.“

„Cha! Nemáš náhodou aj celú policu videokaziet so Star Trekom?“ povedal Sadlo.

Kirsty vyzerala, akoby ju niekto udrel po tvári.

„No, hm, to nemám, čože?“ povedala. „No… jednu alebo dve… možno zopár… nie veľa. A čo má byť? Aj tak ich skoro vôbec nepozerám!“

„Hej,“ povedal Antirapper už veselšie. „Máš aj to, kde tá záhadná sila -“

„Čuš! Už aj čuš! To, že ten seriál náhodou presne odráža spoločenské problémy konca dvadsiateho storočia, ešte neznamená, že sa môžeš posmievať ľudom, ktorí oň majú čisto akademicky záujem!“

„Máš aj uniformu Star Treku?“ povedal Antirapper.

Kirsty očervenela.

„Ak o tom niekto z vás niekomu čo i len cekne, narobí si veľké problémy,“ povedala Kirsty. „A myslím to vážne!“

Johnny otvoril kostolné dvere. Vonku sa práve stredajšie popoludnie menilo na stredajší večer. Jemne mrholilo. Zhlboka sa nadýchol vzduchu z roku 1941. Páchol uhlím, nakladanou zeleninou, džemom a trochu aj horúcou gumou. Ľudia kadečo vyrábali. A tie komíny…

V roku 1996 už v Blackbury nikto nič nevyrábal. Stála tam jedna továreň, ktorá montovala počítače, zopár veľkých skladísk a tiež tam sídlilo regionálne riaditeľstvo ministerstva dopravných značiek. Ľudia buď veci iba presúvali, alebo sčítali čísla.

„No a čo, tak občas pozerám sci-fi filmy,“ ozval sa za ním prosebný hlások. „Ale aspoň to robím v duchu inteligentnej dekonštrukcie. Nesedím a nevzdychám nad špeciálnymi efektmi.“

„To nikto netvrdil,“ povedal Antirapper a podarilo sa mu pôsobiť neotrasiteľné racionálne.

„Budeš mi to stále pripomínať, však?“ povedala Kirsty.

„Už to nikdy nespomeniem,“ povedal Antirapper.

„Keby sme to urobili, možno by nás roztrhali diví Vegáni,“ povedal Bigmac a uškrnul sa.

„Nie, vegáni sú ľudia, ktoré nejedia živočíšne produkty,“ povedal Antirapper. „Chcel si povedať Vulkáni. Vulkáni sú tí so zelenou krvou -“

„Budete už ticho? Ešte som sa ani nenarodil, a vy trkocete o sprostých mimozemšťanoch!“ povedal Sadlo.

„Čo také sme tu urobili, čo zmenilo budúcnosť?“ povedal Johnny a obzeral sa.

„Myslím, že v podstate všetko,“ povedala Kirsty. „A Bigmac nechal svoje veci na policajnej stanici.“

„Strieľali na mňa -“

„Povedzme si to rovno,“ povedal Antirapper. „Všetko, čo robíme, mení budúcnosť. Možno sme vrazili do niekoho, kto o päť sekúnd neskôr prechádzal cez cestu a zrazilo ho auto. Je to ako s tým zašliapnutím dinosaura. Akákoľvek maličkosť mení celé dejiny.“

„To je hlúposť,“ povedal Bigmac. „Rieky stále tečú rovnako bez ohľadu na to, ako plávajú malé ryby.“

„Hm…“ povedal Bigmac. „Bolo tam to… decko…“

Povedal to pomalým, dutým hlasom človeka, ktorý sa obáva, že by mohol predložiť dôležitý dôkaz.

„Aké decko?“ povedal Johnny.

„Taký chalan,“ povedal Sadlo. „Utekal z domu alebo také čosi. Vlastne domov. Nohavice po kolená a usoplený nos.“

„Chceš povedať, že utekal domov?“

„No, hovoril niečo o tom, že je tu evakuovaný a že už má všetkého po krk a vracia sa do Londýna. Ale vrátil sa za mnou do mesta a hádzal do mňa kamene, lebo si myslel, že som špión. Asi je stále vonku. Bežal po ceste.“

„Po Rajskej ulici?“ povedal Johnny.

„Čo je s ňou?“ povedal Sadlo a vyzeral ustarostené.

„Dnes v noci ju zbombardujú,“ povedala Kirsty. Johnny o tom vie.“

„Pch, neviem, prečo by ho mali Nemci bombardovať, bol prakticky na ich strane,“ povedal Sadlo.

„Určite to bola Rajská ulica?“ povedal Johnny. „Určite?“ Mal si tam nejakých príbuzných? Starých rodičov? Prastarých rodičov?“

„Odkiaľ to mám vedieť? Bolo to strašne dávno!“

Johnny sa zhlboka nadýchol. „Je to práve teraz!“

„Ja - ja - ja neviem! Jeden starý otec žije v Španielsku a druhý zomrel ešte predtým, ako som sa narodil!“

„Ako?“ povedala Kirsty.

„Tuším spadol z motorky. V roku 1971.“ Sadlovi sa rozjasnila tvár. „Vidíte? Takže je to v poriadku.“

„Sadlo, Sadlo, nie je to v poriadku!“ povedal Johnny. „Zamysli sa na tým! Kde býval?“

Sadlo sa chvel, ako vždy, keď bol život príliš napínavý.

„Neviem! Asi v Londýne! Otec povedal, že sem prišiel cez vojnu! A neskôr sa sem vrátil na návštevu a stretol moju starú mamu! Hm! Hm!“

„Pokračuj! Pokračuj!“ povedal Johnny. „Hm! Hm!“ koktal Sadlo. „Koľko mal rokov, keď zomrel?“ povedal Antirapper.

„Hm! Otec povedal, že štyridsať! Hm! Tú motorku si kúpil na narodeniny!“

„Takže teraz má…“ Johnny v duchu odpočítal, „… desať rokov?“

„Hm! Hm!“

„Myslíš, že to bol on?“ povedal Antirapper.

„No jasné,“ povedal Sadlo a napokon vymenil paniku za hnev. „Čo som sa ho mal spýtať: ,Ahoj, budeš mojím starým otcom? Len tak mimochodom, nekupuj si motorku?‘“

Johnny zalovil v taške na plynovú masku a vytiahol pokrčený obal plný papierov.

„Spomínal nejaké mená?“ povedal a listoval.

„Hm! Hm! Nejakú pani Densityovú!“ povedal Sadlo, „Číslo jedenásť,“ povedal Johnny a vytiahol fotokópiu výstrižku z novín. „Žila tu s dcérou Gladys. Mám všetky mená pre môj projekt.“

„Moja stará mama sa volala Gladys!“ povedal Sadlo. „Chceš povedať, že keďže neujde naspäť do Londýna, dnes v noci zomrie a ja sa nenarodím?“

„Mohlo by to tak byť,“ povedal Antirapper.

„Čo sa so mnou stane?“

„Budeš tu musieť zostať,“ povedal Johnny.

„Ani nápad! Toto sú staré časy! Je to strašné! Išiel som okolo kina a premietali samé staré filmy! Čiernobiele! A potom sme videli jednu kaviareň a vieš, čo mali kriedou napísané na tabuli pred vchodom? ,Mäso a dve zel‘! Preboha, čo je to za jedlo? Ešte aj Henryho hongkonský bufet má vždy napísané, aké mäso v tom je! A všetci sa obliekajú ako ľudia z východnej Európy! Vyskočil by som tu z kože!“

„No, ale môj starý otec stále vykladá, že ako decká zažili kopec psiny, hoci vlastne nič nemali,“ povedal Bigmac.

„Hej, ale to hovoria všetci starí otcovia,“ povedala Kirsty. Je to povinné. Je to, ako keď povedia: ,päťdesiat pencí za čokoládovú tyčinku? Keď som bol mladý, tak som platil za tyčinku šesťpencou a ešte mi aj vydali!‘“

„Myslím, že psiny si užili dosť,“ povedal Johnny, „lebo vlastne vôbec nevedeli, že nič nemajú.“

„Hm, ale ja viem,“ povedal Sadlo. „Poznám jedlo, ktoré má viac ako dve farby, poznám stereo, poriadnu muziku a… kadečo iné! Chcem sa vrátiť domov!“

Všetci pozreli na Johnnyho.

„Ty si nás do tohto zavliekol,“ povedal Antirapper.

„Ja?“

„To pre tú tvoju fantáziu,“ povedala Kirsty. Je taká obrovská, že sa ti ani nezmesti do hlavy, presne ako povedal sir John -“ Zmĺkla. „Presne ako som to vždy hovorila,“ opravila sa. „To ona ťahá so sebou všetkých ostatných. Nechápem ako, ale ťahá. Najskôr si bol celý hotový z Rajskej ulice, a teraz sme všetci tu.“

„Povedali ste, že je úplne jedno, či tú ulicu zbombardovali, alebo nie,“ povedal Johnny. „To vy ste tvrdili, že sú to len dejiny!“

„Ale ja nechcem patriť do dejín!“ zakňučal Sadlo. „Dobre, máš pravdu,“ povedala Kirsty. „Čo máme podľa teba urobiť?“

Johnny chvíľu posúval papiere. „Hm… pri práci na projekte som zistil, že… tu bola veľká búrka, chápete? Prišlo veľmi zlé počasie. A bombardéry uvideli Blackbury, takže len tak pre istotu zhodili bomby a obrátili sa. To sa bežne stávalo. A v meste bola… teda je výstražná protináletová siréna. Keď boli na blízku bombardéry, mala sa spustiť,“ povedal. „Ale nezapla sa.“

„Prečo?“

Fascikel sa s cvaknutím zatvoril. „Začnime tým, že to zistíme,“ povedal Johnny.

Bola pripevnená na stĺpe na streche jedného domu na Hornej ulici. Nevyzerala ktovieaká veľká.

„A to je všetko?“ povedal Antirapper. „Vyzerá to ako obrovské jo-jo.“

„Hej, presne toto je výstražná protináletová siréna,“ povedala Kirsty. „Videla som v jednej knihe obrázok.“

„Ako to funguje? Zapína sa na radarový signál alebo na čo?“

„Som si istý, že radar ešte ani nevynašli,“ povedal Johnny.

„Tak ako potom?“

„Hm, možno je tu niekde vypínač, nie?“

„Ale v tom prípade je na nejakom bezpečnom mieste,“ povedal Antirapper. „Niekde, kde sa k nemu nemôžu dostať ľudia a zapínať sirénu len tak pre zábavu.“

Všetci zbehli pohľadom po stĺpe, prešli po streche, dole po stene, popri modrej lampe a zastavili sa na slovách Policajná stanica.

„Páni moji,“ povedal Antirapper.

Sadli si na lavičku pri obecnom kvetinovom záhone oproti vchodu. Vyšiel z neho policajt, zastal si na slnku a opätoval im pohľad.

„Dobre, že sme Bigmaca nechali radšej pri vozíku,“ povedal Antirapper

„Áno,“ povedal Johnny. „Na policajtov je odjakživa alergický“

Kirsty vzdychla. „Chalani, vy ste fakt nemožní.“

Vstala, prešla cez cestu a dala sa do reči s policajtom. Počuli ich rozhovor. Znel takto:

„Prepáčte, pane -“

Venoval jej priateľský úsmev.

„Áno, maličká? Vyšla si si na prechádzku v mamičkiných šatách, však?“

Kirsty prižmúrila oči.

„Božemôj,“ zašomral tichučko Johnny.

„Čo sa robí?“ povedal Antirapper.

„No, vieš, ako máš rád, keď ti niekto povie černoško, však? A Kirsty zase zbožňuje maličkú.“

„Hm, len mi tak zišlo na um,“ precedila maličká cez zaťaté zuby, „ako asi tak funguje tá veľká siréna.“

„Tak na tvojom mieste by som si s tým hlávku nelámal, zlatíčko,“ povedal policajt. Je to veľmi zložité. Nepochopila by si to.“

„Chytro hľadajte nejaký úkryt,“ povedal Johnny. „Najlepšie celkom inú planétu.“

A potom mu klesla sánka, pretože Kirsty uňho práve získala zlatú medailu.

„No, viete, ale mňa to strašitánsky trápi,“ povedala a podarilo sa jej zafikať, alebo si zrejme aspoň myslela, že tak má znieť fikanie. „Určite jednej noci prídu lietadlá pána Hitlera a siréna sa nezapne. Viete, od strachu už ani nespím!“

Policajt položil otcovskú ruku na plece dievčaťa, ktoré muselo odísť z blackburského karate klubu, lebo sa k nej žiadny chlapec nebol ochotný priblížiť ani na dva metre.

„No, to sa naozaj nemôže stať, zlatíčko,“ povedal. Ukázal kamsi prstom. „Vidíš tamto Blackdown? Nuž tak pán Hodder a jeho statoční muži tam každučkú noc hliadkujú. Ak by dnes v noci prileteli bombardéry, zavolal by na stanicu, skôr ako by si sa stihla nadýchnuť. Takže sa netráp.“

„Ale čo ak nebude fungovať telefón?“

„Tak potom by sem o minútku dorazil na stroji.“

„Na akom stroji? Na bicykli? A to je všetko?“

„Nie, na motocykli,“ povedal policajt a v očiach sa mu zjavilo nervózne šklbnutie, ktoré Kirsty napokon vyvolala u každého.

Bez slova naňho zízala.

„Je to Blackburský fantóm,“ dodal takým tónom, aby urobil dojem ešte aj na dievča.

„Fíha! Naozaj? Tak to sa mi uľavilo,“ povedala Kirsty. „Po vašom vysvetlení sa hneď cítim lepšie. Naozaj.“

„To je v poriadku. Nemáš sa čoho obávať, zlatíčko,“ spokojne povedal policajt.

„Takže sa tuším idem hrať s bábikami,“ povedala Kirsty

„To je dobrý nápad. Môžeš im usporiadať posedenie pri čaji,“ povedal policajt, ktorý zrejme nerozoznal ľadové pohŕdanie, ani keď ho počul v niečom hlase.

Kirsty prešla cez cestu a sadla si na lavičku. „Hej, tuším by som si naozaj mala dať čaj so všetkými bábikami, ktoré mám,“ povedala a zagánila na kvety.

Antirapper pozrel ponad jej hlavu na Johnnyho.

„Čože?“ povedal.

„Vari si toho smiešneho policajta nepočul?“ povedala Kirsty. „Prisahám, že ten hlupák si myslí, že mám rozum ako dojča len preto, lebo som žena. Božemôj! Predstavte si, aký bol asi život v dobe, keď si také čosi mohol niekto čo i len pomyslieť, a nehrozilo mu stíhanie!

„Predstav si, aký bol asi život v dobe, keď ti cez plafón mohla prepadnúť bomba,“ povedal Johnny.

„Tak moment, môj otec povedal, že celé šesťdesiate roky prežil v tieni bomby,“ povedala Kirsty. „Asi preto nosil zvonové nohavice. Pchá! Bábiky! Ružové šatočky a ružové stužtičky. ,Na tvojom mieste by som si s tým hlávku nelámal, zlatíčko.‘ Páni, toto je fakt doba temná.

Antirapper ju potľapkal po pleci.

„Nemyslel to zle,“ povedal. „Tak ho vychovali. Chápeš, nemôžete od nás chcieť, aby sme prepísali dejiny -“

Kirsty naňho zagánila.

„Mieniš byť sarkasticky?“ povedala.

„Kto? Ja?“ nevinne povedal Antirapper.

„Dobre, dobre, povedal si si svoje. A čo je také úžasné na Blackburskom fantóme?“

„Kedysi ich tu vyrábali,“ povedal Johnny. „Boli to tuším dosť slávne motorky. Aj starý otec mal takú.“

Zdvihli zrak k tmavej siluete Blackdownu. Nad mestom čnela ešte aj v roku 1996, ale vtedy ju už zdobil televízny vykrývač.

„A to je všetko?“ povedala Kirsty. „Chlapi sedia na kopcoch a natŕčajú uši?“

„Nuž, Blackbury nebol veľmi významný cieľ,“ povedal Johnny. „Vyrábali sme džem, nakladanú zeleninu a gumené čižmy a to bolo tuším všetko.“

„Uvažujem, čo sa dnes v noci pokazí,“ povedal Antirapper.

„Mohli by sme tam vyliezť a zistiť to,“ povedal Johnny. „Poďme a povedzme ostatným -“

„Hej, moment,“ povedala Kirsty. „Rozmýšľaj hlavou, dobre? Ako vieš, že to, čo sa má dnes v noci pokaziť, nepokazíme práve my?“

Johnny zaváhal. Na chvíľu pripomínal sochu. Potom povedal:

„Nie. Ak začneme takto uvažovať, nikdy nič neurobíme.“

„Raz sme už budúcnosť pokašľali! Všetko, čo urobíme, nejako ovplyvňuje budúcnosť!“

„Tak to bolo odjakživa. A vždy to tak bude. No a čo? Poďme po ostatných.“

Poklusom do času

Nemohli ani uvažovať, že pôjdu po cestách, rozhodne nie kým policajti ešte stále pátrali po Bigmacovi, ktorý, hoci si mohol vybrať z celej skrine kostýmov, sa rozhodol vrátiť do minulosti v uniforme nemeckého vojaka.

Budú sa musieť spoľahnúť na polia a poľné chodníčky. A to znamenalo…

„Nemôžeme brať so sebou vozík,“ povedal Antirapper. „Môžeme ho strčiť sem do krikov.“

„To znamená, že ak sa niečo pokazí, zaviazneme tu!“ povedal Bigmac.

„Nuž, po blate a kadejakých oných ho vláčiť nemienim.“

„A čo ak ho niekto nájde?“

„Máme Vinníka,“ povedala Kirsty. Je lepší ako strážny pes.“

Kocúr, ktorý bol lepší ako strážny pes, otvoril jedno oko a zívol. Bola to pravda. Nikto by sa dobrovoľne nedal pohrýzť tými zubáľmi. Bolo by to ako útok celého laboratória morových baktérií.

Potom sa kocúr skrútil do ešte pohodlnejšieho klbka.

„Hej, ale on patrí pani Tachyonovej,“ slabo sa ozval Johnny.

„Počuj, už zase nerozmýšľame hlavou,“ povedala Kirsty. „Musíme sa len vrátiť do roku 1996, autobusom sa vyviezť na Blackdown, potom sa zase vrátiť v čase a budeme rovno tam -“

„Nie!“ skríkol Sadlo.

Tvár mu od strachu očervenela ako paradajka.

„Sám tu nezostanem ani za nič! Veď som tu zaviazol, už ste zabudli? A čo ak sa nevrátite?“

„Ale pravdaže sa vrátime,“ povedal Johnny. „Tentoraz sme sa predsa vrátili, nie?“

„Áno, ale čo ak sa nevrátite? Čo ak vás zrazí nákladiak alebo niečo podobné? Čo bude so mnou?“

Johnny si spomenul na dlhú obálku, ktorú mal vo vrecku. Antirapper a Bigmac si zízali na špičky topánok. Ešte aj Kirsty pozerala inam.

„Počujte,“ ozval sa podozrievavo Sadlo. „Toto je predsa cestovanie v čase, nie? Vari viete o niečom strašnom?“

„Nevieme nič,“ povedal Bigmac.

„Presne tak,“ povedala Kirsty.

„Čože? My? Nevieme ani zbla,“ povedal Johnny zúbožené.

„Najmä o hamburgeroch,“ povedal Bigmac.

Kirsty zaúpela: „Bigmac!“

Sadlo na nich gánil.

„No jasné,“ zamrmlal. „Už zase si uťahujete zo starého Sadla, čo? Dobre, tak tu teda zostanem aj s vozíkom, jasné? Bezo mňa vozík nikam nejde, jasné?“

Postupne pozrel na všetkých a pohľadom ich vyzýval na súboj.

„Dobre, zostanem s tebou,“ povedal Bigmac. „Aj tak sa mi nemôže stať nič horšie, ako že ma zastrelia, ak sa niekde ukážem.“

„A čo vlastne chcete urobiť hore na Blackdowne?“ povedal Sadlo. „Nájsť toho pána Hoddera a povedať mu, aby fakt poriadne napol uši? Aby si ich umyl? Aby jedol veľa mrkvy?“

„Mrkva je dobrá na oči,“ ochotne sa ozval Antirapper. „Moja starká povedal, že kedysi ľudia verili, že vďaka mrkve môžu vidieť aj v -“

„Koho to zaujíma?“

„Neviem, čo môžeme urobiť,“ povedal Johnny. „Ale… niečo sa tam muselo pokaziť, nie? Možno sa správa nedostala k policajtom. Musíme to urobiť tak, aby k nim dorazila.“

„Pozrite,“ povedala Kirsty.

Slnko už zapadlo a na oblohe zanechalo len odraz lúčov. A nad Blackdownom sa zbiehali mraky. Tmavé mraky.

„Búrka,“ povedala. „Každá búrka sa začína tam.“

V diaľke čosi ťahavo zavrčalo.

Blackbury vyzeralo pri pohľade z kopcov omnoho menšie. Veľa z neho totiž ešte vôbec neexistovalo.

„Páni, bolo by úžasné, keby sme mohli každému oznámiť, čo sa chystá v živote pokaziť,“ povedal Johnny, keď si dali pauzu.

„Nikto by nás nepočúval,“ povedal Antirapper. „Čo keby sa v roku 1996 zjavil niekto z roku 2040 a každému by radil, čo má robiť? Asi by ho zavreli, nie?“

Johnny pozeral dopredu. Za mrežami z hrozivých oblakov blikali posledné večerné zore.

„Tí strážcovia sú určite pri Homoliach,“ povedala Kirsty. Je tam jeden starý veterný mlyn. Za vojny slúžil ako nejaká rozhľadňa. Vlastne slúži.“

„Prečo si to nespomenula skôr?“ povedal Johnny.

„Teraz to vyzerá celkom inak.“

Homole boli vlastne kopčeky, päť kopčekov na vrchole kopca. Boli celé obrastené šedivníkom a borievkami. Vravelo sa, že tam kedysi, v časoch, keď bol nepriateľ častejšie na vzdialenosť natiahnutej ruky ako tisíc metrov nad hlavou, pochovávali mŕtvych kráľov.

Oblaky klesali. Chystala sa jedna z typických blackburských búrok, ktorá pozostávala z akejsi zlostnej hmly, čo sa pritískala k vrchom.

„Viete, o čom premýšľam?“ povedala Kirsty.

„O telefónnom vedení,“ povedal Johnny. „Počas búrky vždy vypadne.“

„Presne tak.“

„Ale policajt povedal, že majú motorku,“ povedal Antirapper.

„Ale musia ju naštartovať, nie?“ povedal Johnny. „Spomínam si, že starý otec raz povedal, že ak chce niekto jazdiť na Blackburskom fantóme, musí ho najskôr päťdesiat metrov tlačiť a pritom poriadne nadávať. Vraj to boli špičkové motorky, ale až keď sa naštartovali.“

„A koľko potrvá, kým… veď viete… tie bomby…?“

„Asi hodinu.“

Takže to znamená, že sú už na ceste sem, pomyslel si Johnny. Muži vyšli na letisko, naložili bomby na palubu lietadiel s menami ako Dornier a Heinkel. A iní muži zasadli okolo veľkej mapy Anglicka, ktorá je ale v nemčine, a okolo Siate narobili ceruzkou rôzne značky. Blackbury na mape zrejme ani nebolo. A potom vstanú, vyjdú von, nastúpia do lietadiel a vyštartujú. A muži v lietadlách vyliahnu vlastné mapy a pokreslia ich čiarami, čiarami, ktoré sa pretnú v Siate. Dnešný cieľ: zbombardovať výkladisko v Siate.

A potom mu uši naplnil rev. Odspodu mu do nôh udrela vibrácia motorov. Na jazyku pocítil chuť nafty a potu a v nose ho zaštípal starý gumený pach, pach kyslíkovej masky. Telo sa mu otriasalo v rytme motorov a tiež v rytme vzdialených výbuchov. Jeden zaznel veľmi blízko a celé lietadlo akoby sa nahlo nabok. A vedel, aký je dnešný cieľ. Dnešný cieľ je dostať sa bezpečne domov. Ako vždy.

Lietadlom otriasla ďalšia explózia a ktosi ho zdrapil za plece.

„Čo je?“

„Prestaň, vyzerá to hrozne!“ skríkla Kirsty cez hukot búrky. „No tak! Je to tu nebezpečné! Nemáš ani toľko rozumu, aby si sa schoval pred dažďom?“

„Začína sa to,“ zašepkal Johnny a okolo neho sa rozpútala búrka.

„Čo sa začína?“

„Budúcnosť!“

Zažmurkal, keď mu príval dažďa prilepil vlasy k hlave. Priam cítil, ako sa okolo neho naťahuje čas. Cítil jeho pomalý pohyb, cítil, ako nesie vpred všetky tie sivé bomby a tie biele prahy domov a ťahá ich dohromady tak, ako vír sťahuje do svojho stredu obiehajúce bubliny. Človek sa odtiaľ nemohol vyslobodiť, pretože bol súčasťou toho všetkého. Rovnako ako by nemohol strhnúť nabok rútiaci sa vlak.

„Radšej by sme ho mali dostať do úkrytu!“ vykríkol Antirapper, len čo niekde neďaleko udrel blesk. „Vôbec nevyzerá dobre!“

Potkýnali sa ďalej a občas sa zastavili pod konármi stromu zmietanými vetrom, aby chytili dych.

Medzi Homoľami stál veterný mlyn. Vlastne ho kedysi postavili na jednej z mohýl, hoci už dávno nemal ani jednu lopatku. Ostatní objali Johnnyho a bežali cez premoknutý šedivník až k mlynu. Vybehli po schodoch.

Antirapper zabúchal na dvere. Trochu sa pootvorili.

„Bože dobrý!“ ozval sa hlas. Znel ako hlas mladého muža. „Odkiaľ ste? Z cirkusu?“

„Musíte nás pustiť dovnútra!“ povedala Kirsty. Je chorý!“

„To nemôžem,“ povedal ten hlas. „Nemám povolenie, chápete?“

„Vari vyzeráme ako špióni?“ zakričal Antirapper.

„Prosím!“ povedala Kirsty.

Dvere sa najskôr začali zatvárať, no potom znehybneli.

„Hm… tak dobre,“ povedal ten istý hlas a neviditeľné ruky otvorili dvere. „Ale pán Hodder vraví, aby ste nám zostali pekne na očiach, jasné? Poďte dnu.“

„Už sa to deje,“ povedal Johnny ešte stále so zatvorenými očami. „Telefón nebude fungovať.“

„Čo to tára?“

„Mohli by ste preskúšať telefón?“ povedala Kirsty.

„Prečo? Čo je s ním?“ povedal mládenec. „Práve sme ho skúšali, bolo to na začiatku zmeny. Vari sa s ním niekto medzitým zabával?“

Pri stole sedel starší muž. Vrhol na nich podozrievavý pohľad, ktorým trochu dlhšie zotrval na Antirapperovi.

„Tuším by si mal radšej zavolať na stanicu,“ povedal. „Vôbec sa mi to nepozdáva. Je to celé nejaké podozrivé.“

Prvý muž sa načiahol po telefónne slúchadlo.

Vonku čosi zasvišťalo, to niekde blízko opäť udrel blesk. Nebol to praskot - bol to takmer nežný, hodvábny sykot a oblohu rozťal na polovice.

Vzápätí telefón explodoval. O steny sa rozprskli kúsky bakelitu a medi.

Kirstine ruky vyleteli k hlave.

„Mala som vlasy úplne dupkom!“

„Aj ja,“ povedal Antirapper. „A verte mi, že to sa nestáva často.“

„Do toho drôtu udrel blesk,“ povedal Johnny. „Vedel som to. Nielen tu. Zasiahol aj iné stanice na vrchoch. A teraz bude mať problémy s motorkou.“

„Čo to tára?“

„Máte motorku, nie?“ povedala Kirsty.

„No a čo?“

„Božemôj, človeče, veď ste práve prišli o telefón! Nemali by ste s tým niečo urobiť?“

Muži na seba pozreli. Dievčatá podľa nich očividne nemali kričať tak ako Kirsty.

„Tom, skoč dole k doktorovi Atkinsonovi, zavolaj z jeho telefónu na stanicu a povedz ich, že z nášho nezostal ani mastný fľak,“ povedal pán Hodder a ani na chvíľu nespustil oči z čudnej trojice. „A povedz mu aj o týchto dečkách.“

„Nenaštartuje,“ povedal Johnny. „Myslím, že chyba je v karburátore. To ten… vždy robí galibu.“

Tom naňho čudne fľochol. Atmosféra sa zmenila. Doteraz boli tí dvaja len podozrievaví. A zrazu boli aj nervózni.

„Ako si to vedel?“ povedal.

Johnny otvoril ústa. A znovu ich zavrel.

Nemohol im vysvetliť, že okolo seba cíti čas. Ba mal dojem, že keby sa mu podarilo správne zaostriť zrak, mohol by ho aj zazrieť. Bola tam minulosť aj budúcnosť, obidve tesne za rohom, miliónom súvislostí pripútané k večne sa pohybujúcej prítomnosti. Zdalo sa mu, že by mohol natiahnuť ruku a ukázať nie tam, onam alebo hentam, ale na miesto, ktoré bolo v pravom uhle ku všetkým ostatným.

„Sú už na ceste,“ povedal. „O polhodinu budú tu.“

„Čo tu bude? O čom to tára?“

„Blackbury dnes v noci zbombardujú,“ povedala Kirsty. Znovu zahrmelo.

„Aspoň si to myslíme,“ povedal Antirapper.

„Päť lietadiel,“ povedal Johnny.

Otvoril oči. Všetko sa pred ním presýpalo ako obrázok v kaleidoskope. Každý naňho zízal, ale okolo ľudí bolo stále čosi ako hmla. Keď sa pohli, tesne za nimi sa tiahli obrazy ako dajaký špeciálny efekt.

„To pre tú búrku a oblaky,“ podarilo sa mu vysloviť. „Myslia si, že idú na Siate, ale bomby zhodia nad Blackbury.“

„Naozaj? A ako to vieš? Povedali ti to, však?“

„Počúvajte, vy jeden hlupák,“ povedala Kirsty. „Nie sme špióni! Keby sme nimi boli, prečo by sme vám to hovorili?“

Pán Hodder otvoril dvere.

„Idem si zavolať od doktora,“ povedal. „A potom azda prídeme na to, čo sa robí.“

„A čo tie bombardéry?“ povedala Kirsty.

Starší muž otvoril dvere. Búrka už odhrmela na severovýchod a nebolo počuť nič okrem sykotu dažďa.

„Aké bombardéry?“ spýtal sa a zavrel dvere za sebou.

Johnny si sadol a hlavu zložil do rúk, znovu zúrivo žmurkal, aby zahnal blikajúce obrazy.

„Radšej by ste mali vypadnúť, banda,“ povedal Tom. Je proti pravidlám mať tu návštevy…“

Johnny žmurkal. Pred očami mal bombardéry a tie odmietali odísť.

Hrabol rukou medzi karty na stole. „A toto je načo?“ spýtal sa nástojčivo. „Načo sú hracie karty s obrázkami lietadiel?“

„Hm? Čože? Ach tamto… tie slúžia na rozoznávanie lietadiel,“ povedal Tom, ktorý si už chvíľu dával dobrý pozor, aby bol medzi ním a Johnnym stále stôl. „Keď s nimi hráme, tak si lepšie zapamätáme, ako vyzerajú.“

„Čiže podprahové učenie?“ povedala Kirsty.

„Ale kdeže, človek sa učí pri hre v karty,“ zúfalo povedal Tom. Vonku sa ozval zvuk, akoby sa niekto usiloval naštartovať motorku.

Johnny vstal.

„Dobre,“ povedal. „Môžem to dokázať. Ďalšia karta… ďalšia karta, ktorú mi ukážete… ďalšia karta…“

Oči sa mu naplnili obrazmi. Ak takto vidí svet pani Tachyonová, pomyslel si, tak nečudo, že vyzerá, akoby bola stále mimo - ona je totiž všade.

Vonku sa ozval zvuk, akoby sa niekto ešte zúfalejšie usiloval naštartovať motorku.

„…ďalšia karta… bude piková päťka.“

„Nechápem, prečo by som sa mal teraz hrať -“ Muž nervózne pozrel na Kirsty, ktorá ľudí odjakživa znervózňovala.

„Bojíte sa?“

Schytil naslepo akúsi kartu a zdvihol ju.

„Naozaj je to piková päťka,“ povedal Antirapper.

Johnny prikývol. „A ďalšia… ešte ďalšia… ďalšia bude srdcový dolník.“

A bola.

Vonku sa ozval zvuk, akoby sa niekto naozaj zúfalo a s kliatbami pokúšal naštartovať motorku.

„Je to trik,“ povedal muž. „Niekto z vás niečo spravil s tým balíčkom.“

„Pomiešajte ich, ako chcete,“ povedal Johnny. „A ďalšia, ktorú mi ukážete, bude… krížová desiatka.“

„Ako to robíš?“ spýtal sa Antirapper, keď mládenec obrátil kartu a uprel na ňu nechápavý pohľad.

„No…“ Vyzeralo to ako spomienka, pomyslel si. „Spomenul som si na to,“ povedal Johnny.

„Spomenul si si, že si ju videl, skôr ako si ju v skutočnosti videl?“ povedala Kirsty.

Vonku sa ozval zvuk, akoby sa niekto pokúšal naozaj zúfalo naštartovať motorku a ešte ostrejšie pri tom klial.

„Hm… áno.“

„Fíha,“ povedala. „Predpoveď. Ty si zrejme komunikačné médium.“

„Som človek,“ ohradil sa Johnny, ale nikto ho nepočúval.

Kirsty sa obrátila k Tomovi. „Tak vidíte?“ povedala. „Už nám veríte?“

„Nepáči sa mi to. To nie je s kostolným riadom,“ povedal. „A tak či onak… tak či onak nemáme telefón -“

Dvere sa rozleteli.

„No výborne!“ zreval pán Hodder. „Decká, čo ste mi to porobili s motocyklom?“

„Chyba je v karburátore,“ povedal Johnny. „Už som vám hovoril.“

„Počuj, Arthur, mal by si mu venovať pozornosť, tento chlapec vie také veci -“

Kirsty pozrela na hodinky.

„Dvadsať minút,“ povedala. „Do mesta sú tri kilometre. Aj keby sme bežali, nemuseli by sme to stihnúť.“

„O čom to zase hovoríš?“ povedal pán Hodder.

„Musí existovať nejaký kód,“ povedala Kirsty. „Ak im zavoláte a poviete, aby zapli sirénu, čo im vlastne poviete?“

„Nepovedz im to!“ vyštekol pán Hodder.

„Tu je stanica BD3,“ povedal Johnny. Jeho oči vyzerali nezaostrené.

„Odkiaľ si to vedel? Povedal ti to? Povedal si im to?“

„Nie, Arthur!“

„No tak,“ povedala Kirsty už na pochode k dverám. „Mám okresnú medailu za atletiku!“

Lakťom odstrčila staršieho muža z cesty.

Hrom zamrmlal kdesi na východe. Búrka sa zmenila na neprestávajúci sivý dážď.

„To nestihneme,“ povedal Antirapper.

„Mala som dojem, že vy viete behať ako podstrelení povedala Kirsty a vyšla von.

„Myslíš ľudí“ mojej výšky?“

„Mal si pravdu,“ povedal mladík, keď Johnnyho vliekli do noci. „Toto je stanica BD3!“

„Viem,“ povedal Johnny. „Spomenul som si, ako ste mi to povedali.“

Zatackal sa a chytil sa Antirappera, aby nespadol. Svet okolo neho sa krútil. Takto čudne sa necítil od tej príhody s vianočným pivom. Hlasy okolo zneli tlmene a vôbec mu nebolo jasné, či ich skutočne počuje, alebo si na ne spomína, alebo sú to slová, ktoré ešte ani neodzneli.

Cítil, že z neho čas vytriasa myseľ, a tá je zatiaľ tu len preto, lebo jeho telo predstavuje obrovskú kotvu.

„Až do mesta je to dolu kopcom,“ povedala Kirsty a vyrazila. Antirapper za ňou.

V diaľke, dole v meste, odbili kostolné hodiny jedenástu.

Johnny sa pokúsil prinútiť do behu, ale zem mu spod nôh stále uhýbala.

Prečo to robíme? pomyslel si. Vieme, že sa to stalo, vo vrecku mám výtlačok novín, bomby aj tak dopadnú a siréna sa nezapne.

Nemôžeš strhnúť nabok rútiaci sa vlak!

To si len myslíš, povedal mu akýsi hlas v hlave…

Ach, keby mi takéto veci išli lepšie, pomyslel si. Keby som bol hrdina.

Vpredu zaznel zúfalý Antirapperov výkrik.

„Potkol som sa o ovcu! Potkol som sa o ovcu!“

Pod nimi žiarili svetlá Blackbury. Vlastne ich nebolo veľa - občasný záblesk z auta, drobučká bodka svetla z okna, kde mole prežrali zatemňovací záves.

Za búrkou prišiel vietor. Po nebi sa hnali prúdy oblakov. Kde-tu cez ne zablikala hviezda.

Bežali ďalej. Antirapper v tme narazil do ďalšej ovce.

Za nimi na ceste zapraskal štrk pod ťažkými topánkami a o chvíľu ich dohonil Tom.

„Ak sa mýlite, bude z toho galiba!“ dychčal.

„A ak máme pravdu?“ povedala Kirsty.

„Dúfam, že sa mýlite!“

Znovu zahrmelo, ale štyria bežci sa hnali ďalej v bubline zúfalého ticha.

Už vybehli zo šedivníkoviska. Na oboch stranách cesty zrazu vyrástli múriky.

Tomove topánky zabrzdili.

„Počúvajte!“

Zastali. Počuli mrmlanie búrky a sykot dažďa.

A v pozadí, kdesi až za zvukmi počasia, akýsi slabý a vzdialený hukot.

Štrk vystrekol do výšky, keď sa mládenec znovu rozbehol. Aj predtým utekal rýchlo, ale teraz po ceste len tak letel.

Z noci sa vylúpol veľký dom. Mládenec preskočil plot, predupotal po trávniku a zabúchal na predné dvere.

„Otvorte! Otvorte! Pomoc!“

Johnny a ostatní zastali pri bráne v plote. Hukot zosilnel.

Mohli sme niečo urobiť, pomyslel si Johnny. Ja som mohol niečo urobiť. Mohol som… no, nejaká možnosť musela existovať. Zdalo sa nám to také ľahké. Len preto, že sme z budúcnosti. Ale čo vlastne vieme? A teraz sú bombardéry už skoro tu a my sme úplne bezmocní.

„Hej! Otvorte!“

Antirapper našiel bránu a prebehol cez ňu. V tme čosi zašpliechalo.

„Myslím, že som stúpil do dajakej mláky,“ ozval sa premočený hlas.

Tom odstúpil od domu a hmatkal po zemi. Čosi hľadal.

„Možno by som mohol rozbiť okno,“ zamrmlal. „Hm… je dosť hlboká,“ povedal premočené Antirapper. „A som na akejsi studničke alebo fontánke či čo…“

Zazvonilo sklo. Tom sa natiahol cez okno pri dverách. Čosi cvaklo a potom sa zažalo slabé svetlo. Ešte raz cvaknutie a -

„Aj tu je telefón hluchý! Ten blesk musel zasiahnuť rozvodnú skriňu!“

„Kde je ďalší dom?“ povedala Kirsty, keď sa Tom rozbehol po chodníku.

„Až na Robertsovej ceste!“ Bežali za ním a Antirapper trochu čvachtal. Hukot bol omnoho silnejší. Johnny ho už počul aj napriek vlastnému zrýchlenému dychu.

Niekto v meste si to predsa musí všimnúť, pomyslel si. Veď toho hluku je plná obloha!

Všetci sa ako na povel rozbehli ešte rýchlejšie. A vtedy naveľa zakvílila siréna. Ale oblaky sa už rozostupovali, cez ne zasvietil mesiac, cez rozdriapané oblaky sa predierali tiene a Johnny cítil, ako sa neviditeľné tvary obracajú na svojej ceste voľným pádom k zemi.

Najprv záhradky, potom konzerváreň a potom Rajská ulica jemne vybuchli, ako keď sa otvára rad ruží. Lupene mali oranžový odtieň a jeden za druhým sa roztvárali, keď bomby padali na ulicu.

Potom prišli zvuky. Nebol to rachot, ale údery, veľké chuchvalce hluku, ktoré udierali do hlavy.

Napokon stíchli a zanechali po sebe len vzdialené praskanie a silnejúci zvuk požiarneho zvona. „Nie!“ povedala Kirsty.

Tom zastal. Stál a zízal na vzdialené plamene.

„Telefón nefungoval,“ zašepkal. „Pokúšal som sa sem dostať, ale telefón nefungoval.“

„Sme cestovatelia v čase!“ povedal Antirapper. „Toto sa nemá stať!“

Johnny sa mierne zaknísal. Pripomínalo to chrípku, ale bolo to oveľa horšie. Mal pocit, akoby bol mimo svojho tela a pozoroval sa.

Bol to intenzívny pocit prítomného miesta a prítomného času… Ľudom sa darilo prežiť preto, lebo takýmto pocitom nevenovali pozornosť. Ak sa človek zastavil a otvoril tým pocitom hlavu, svet ho prevalcoval ako tank…

Rajskú ulicu budú vždy bombardovať. Bombardujú ju. Zbombardujú ju. Dnešná noc je skamenelina v čase Je to vec. Niekde sa vždy stane. Nemôžeš strhnúť nabok rútiaci sa vlak!

To si len myslíš…

Niekde…

Nad strechy vyšľahli plamene. Zvonilo viacero zvonov.

„Motorka nechcela naštartovať!“ mrmlal Tom. „Telefón nefungoval! Bola búrka! Pokúšal som sa sem dostať včas! Ako by to mohla byť moja vina?“

Niekde…

Johnny to znovu pocítil… bol to pocit, že môže vystrieť ruku a ísť smermi, ktoré nie sú na nijakej mape ani na kompase, ale iba na hodinách. Prúdilo to z jeho vnútra, až kým nepocítil, že mu to vyteká z prstov. Nemal vozík ani vrecia, ale… možno by si mohol spomenúť, aký to bol pocit…

„Máme čas,“ povedal.

„Zošalel si?“ povedala Kirsty.

„Idete, alebo nie?“

„Kam?“

Johnny ju chytil za ruku a druhou rukou sa načiahol za Antirapperom.

Potom kývol hlavou k Tomovi, ktorý stále zízal na plamene.

„Vezmite aj jeho,“ povedal. „Budeme ho potrebovať, keď sa tam dostaneme.“

„Kam?“

Johnny sa pokúsil usmiať.

„Dôverujte mi,“ povedal. „Niekto musí.“

Vykročil. Tom sa s nimi motal ako námesačný.

„Rýchlejšie,“ povedal Johnny. „Inak sa tam nikdy nedostaneme.“

„Pozri, bomby už spadli,“ povedal Kirsty unavene. „Už sa to stalo.“

„Správne. Muselo sa to stať,“ povedal Johnny. „Inak by sme sa sem nemohli dostať predtým, ako sa to stalo. Rýchlejšie. Utekajme.“

Ťahal ich za sebou.

„Možno by sme im mohli… pomôcť,“ zastonal Antirapper. „Ovládam… prvú pomoc.“

„Prvú pomoc?“ povedal Kirsty. „Veď si videl ten výbuch!“

Zdalo sa, že mládenec vedľa nej sa prebral. Zízal na oheň v meste a potácal sa dopredu. A potom všetci utekali, všetci sa usilovali udržať tempo, všetci sa navzájom poháňali.

A bola tam cesta tým smerom.

Johnny na ňu vkročil.

Tmavá krajina sa osvecovala v odtieňoch sivej ako veľmi veľmi starý film. Farba oblohy sa zmenila z čiernej na atramentovo purpurovú. A všetko okolo nich vyzeralo studené ako krištáľ; všetky listy a kríky sa leskli, akoby boli pokryté ľadom. Necítil chlad. Necítil nič. Johnny utekal. Cesta pod jeho nohami bola lepkavá, akoby sa pokúšal šprintovať v sirupe.

A vzduch sa naplnil hlukom, ktorý naposledy počul z vriec, obrovským šepotavým zvukom ako milión mierne rozladených rozhlasových staníc.

Antirapper sa vedľa neho pokúsil niečo povedať, ale nevyšlo z neho ani slovo. Namiesto toho ukázal voľnou rukou.

Ležalo pred nimi Blackbury. Nebolo to mesto, ktoré poznal z roku 1996, a nebolo to ani mesto z roku 1941. Žiarilo.

Johnny nikdy nevidel polárnu žiaru. Ale čítal o nej. V knihe sa písalo, že počas veľmi studených nocí občas zo severného pólu pripochodujú svetlá a visia na oblohe ako závesy zo zamrznutého modrého ohňa.

Tak teraz vyzeralo mesto. Jagalo sa, studené ako hviezdny jas počas zimnej noci.

Riskol to a obzrel sa.

Obloha tam bolo červená, bola to tmavokarmínová farba, ktorá v strede prechádzala do rubínového jasu.

A vedel, že keby prestal bežať, všetko by sa skončilo. Cesta by bola zase cestou, obloha oblohou… ale keď bude pokračovať týmto smerom…

Prinútil nohy, aby sa hýbali, pomaly šliapali cez hustý, studený, tichý vzduch. Mesto sa približovalo a zjasňovalo.

Ostatní ho ťahali za ruky. Kirsty sa pokúšala aj kričať, ale nebolo počuť nijaký zvuk okrem burácania všetkých malých zvukov.

Schmatol ich za prsty, pokúšal sa vydržať…

A potom sa modrá prihnala k nemu a stretla sa s červenou, ktorá sa približovala z opačnej strany, a on spadol na cestu.

Počul, ako Kirsty povedala: „Mám na sebe ľad!“

Johnny sa prinútil postaviť a zadíval sa na vlastné ruky. Pri pohybe mu na rukávoch praskal ľad a padal na zem.

Antirapper bol celkom biely. Z tváre sa mu odparovala námraza.

„Čo sme to urobili? Preboha, čo sme to urobili?“ povedala Kirsty.

„Počúvajte, dobre?“ povedal Antirapper. „Počúvajte už konečne!“

Kdesi v tme čosi zašumelo a potom začali odbíjať hodiny.

Johnny načúval. Boli na okraji mesta. Tmavé ulice boli prázdne, úplne bez premávky. Ale nevidel ani oheň. Z neďalekej krčmy sa ozval tlmený smiech a cinkanie pohárov.

Hodiny ďalej odbíjali. Do tmy sa prepadol posledný úder. Zaškrečala mačka.

„Jedenásť hodín?“ povedala Kirsty. „Ale veď… jedenástu sme počuli odbíjať, keď… keď sme boli na kopci…“

Obrátila sa a pozrela na Johnnyho.

„Ty si nás vzal späť v čase?“

„Hm… nie späť, to asi nie,“ povedal Johnny. „Myslím, že niekam… za čas. Mimo času. Okolo času. Cez čas. Fakt neviem!“

Tomovi sa podarilo kľaknúť. To, čo z jeho tváre v šere súmraku uvideli, naznačovalo, že je to človek, ktorému sa stalo až priveľa vecí a teraz sa mu mozog odtrhol z reťaze.

„Máme sedem minút,“ povedal Johnny.

„Čo?“ povedal Tom.

„Sedem minút na zapnutie sirény!“ vykríkla Kirsty.

„Čo? Bomby… videl som oheň… nebola to moja chyba, to ten telefón -“

„Nepadli! Ale padnú! Ak niečo ihneď neurobíte! Hneď teraz! Už aj vstaňte!“ kričala Kirsty.

Takému hlasu nemohol nikto vzdorovať. Vrezával sa človeku rovno doprostred mozgu a priamo ovládal všetky svaly. Tom vstal ako pokazený výťah.

„Dobre! A teraz poďme!“

Policajná stanica bola až na konci ulice. K dverám dobehli spolu a sácajúc jeden druhého sa vtisli dnu.

Vnútri bola kancelária a v strede ju pretínal pult, ktorý oddeľoval verejnosť od síl zákona a poriadku. Za pultom stál policajt. Predtým čosi zapisoval do veľkej knihy, ale teraz dvíhal hlavu a otváral ústa.

„Zdravím, Tom,“ povedal. „Čo sa robí?“

„Musíte zapnúť sirénu!“ povedal Johnny.

„Už aj!“ povedala Kirsty.

Seržant pozrel najprv na jedného, potom na druhého a napokon na Antirappera, na ktorého sa pozeral trochu dlhšie. Potom sa obrátil a zadíval sa na muža vo vojenskej uniforme, ktorý sedel za písacím stolom. Seržant bol presne ten typ človeka, ktorý, ak mal dojem, že sa chystá psina, zbožňoval obecenstvo.

„Čo nepoviete?“ povedal. „A prečo by som to mal asi tak urobiť?“

Majú pravdu, seržant,“ povedal Tom. „Musíte to urobiť! Celú… celú cestu sme bežali!“

„Čože, až z kopca?“ povedal seržant. „To sú tri kilometre, nie? Neznie mi to veľmi dôveryhodne, mladý muž. Tuším ste sa zastavili v krčme, nie? Pchá! Spomínate si na ten bombardér Dornier 111, ktorý ste počuli minulý týždeň?“ Obrátil sa a znovu sa uškrnul na dôstojníka. „A bol to nákladiak na ceste do Siate!“

Kirstina trpezlivosť, ktorá bola v každom prípade viditeľná len pod špeciálnym optickým prístrojom, sa práve vyparila.

„Prestaňte s tou protivnou blahosklonnosťou, vy jeden pajác!“ zvrieskla.

Seržant očervenel a zhlboka sa nadýchol. Potom vzduch náhle vypustil.

„Hej, kam to idete?“

Tom preliezol cez písací stôl. Vojak vstal, ale Tom ho odstrčil z cesty.

Mládenec siahol na vypínač a stiahol ho dole.

Chceš k tomu hranolčeky?

Sadlo s Bigmacom sa krčili za kostolom.

„Už sú preč dosť dlho,“ povedal Bigmac.

„Tá cesta je dosť dlhá,“ povedal Sadlo.

„Stavím sa, že sa niečo stalo. Zastrelili ich alebo tak nejako.“

„Br, myslel som si, že zbrane máš rád,“ povedal Sadlo.

„Zbrane mi neprekážajú. Prekážajú mi náboje,“ povedal Bigmac. „A nechcem tu s tebou zaviaznuť!“

„Máme predsa vozík času,“ povedal Sadlo. „Lenže vieš s ním zaobchádzať? Myslím, že človek musí byť napoly cvok ako Johnny, aby ho mohol ovládať. Nechcem skončiť niekde v bitke proti Rimanom alebo v niečom podobnom.“

„Neboj sa, to sa ti nestane,“ povedal Bigmac.

Keď si uvedomil, čo povedal, zmeravel. Sadlovi to došlo.

„Čo tým chceš povedať, že tu so mnou nechceš zaviaznuť? Čo sa mi stane, ak sa nevrátim domov?“ povedal. „Vy všetci ste sa vrátili do roku 1996. Ale ja som tam nebol, však?“

„No, také niečo by som na tvojom mieste radšej nechcel vedieť,“ povedal Bigmac.

„Naozaj?“

„Vtrhnete si sem a ste drzí -“ ozval sa seržant.

„Bučíte ticho!“ prerušil ho kapitán Harris a vstal. „Prečo vám nefunguje siréna?“

„Skúšame ju každý utorok a piatok, úplne pravidelne a -“ povedal seržant.

„V strope je diera,“ povedal Antirapper.

Tom stál a zízal na vypínač. Bol presvedčený, že svoju časť úlohy splnil. Nevedel presne ako, ale splnil ju. A to, čo sa malo teraz diať, sa nedialo.

„Nebola to moja vina,“ zamrmlal.

„Váš človek vystrelil,“ povedal seržant. „Nikdy sme nezistili, kam šla guľka.“

„Tak už to vieme,“ povedal zachmúrene seržant. „Prestrelila nejaký drôt.“

„Musí existovať aj iný spôsob,“ povedal Johnny. „Nesmie sa to skončiť takto! Teraz už nie! Pozrite!“

Z vrecka vytiahol pokrčený kúsok papiera a zdvihol ho do vzduchu.

„Čo je to?“ spýtal sa kapitán.

„To sú zajtrajšie noviny,“ povedal Johnny. „Teda ak sa nezapne siréna.“

Kapitán zízal na výstrižok.

„Aha, ty si z nás uťahuješ, čo?“ nervózne sa ozval policajný seržant.

Kapitán odlepil oči od papierika a pozrel Johnnymu na zápästie. Chytil ho zaň.

„Odkiaľ máš tieto hodinky?“ vyštekol. „Raz som už jedny také videl! Odkiaľ si, chlapče?“

„Odtiaľto,“ povedal Johnny. „V istom zmysle. Ale… nie teraz.“

Nastalo ticho. Potom kapitán kývol seržantovi.

„Zavolajte do redakcie miestnych novín, dobre?“ povedal. „Sú to raňajšie noviny, nie? Ešte by tam mal niekto byť.“

„To nemyslíte váž-“

„Urobte to. Prosím.“

Sekundy odtikávali, kým sa policajt skláňal nad veľkým čiernym telefónom. Zamrmlal niekoľko slov.

„Je tam pán Stickers, hlavný sadzač,“ povedal. „Vraví, že práve dokončujú titulnú stranu, a pýta sa, čo chceme.“

Kapitán vrhol pohľad na papier a ovoňal ho.

„Ryby? To je jedno… Majú v ľavom dolnom rohu strany reklamu Johnsonovho kakaa? Prestaňte tak zízať. Spýtajte sa ho na to.“

Znovu mrmlanie.

„Vraví“, že áno, ale -“

Kapitán obrátil stránku.

„A je na druhej strane článok na jeden stĺpec s názvom Bicyklista dostal pokutu? A je v krížovke prvý stĺpec zhora nadol mýtický vták na tri písmená? Hneď vedľa reklamy na Plantove peny na holenie, ktoré sa nanášajú bez štetky? Spýtajte sa ho!“

Seržant naňho podozrievavo zízal, no potom znovu prehovoril so vzdialeným Stickersom.

„Noh,“ povedala Kirsty neprítomné.

Kapitán zdvihol obočie.

„Myslím, že to je ten mýtický vták,“ povedal Antirapper rovnako zhypnotizovaným hlasom. „Píše sa ako noha, ale bez a.“

„Vraví, že hej,“ povedal seržant. „Vraví, že -“

„Ďakujem. Povedzte mu, aby bol pripravený, ak by náhodou… nie, neunáhlime sa… len sa mu poďakujte.“

Ozvalo sa cvaknutie, keď seržant zložil slúchadlo.

Potom kapitán povedal: „Viete, koľko máme času?“

„Tri minúty,“ povedal Johnny.

„Dá sa nejako dostať na strechu, seržant?“ povedal kapitán.

„Neviem, ale -“

„Je v meste nejaká iná siréna?“

„Je tu jedna stará naťahovacia rachotina, ktorú sme kedysi používali, ale -“

„Kde je?“

„Je pod lavicou v skrinke na straty a nálezy, ale -“

Ozval sa kožený zvuk a kapitán z ničoho nič držal v ruke pištoľ.

„Hádať sa môžeme potom,“ povedal. ,A môžete sa sťažovať, komu len chcete. Ale teraz mi dáte kľúče alebo odomknete tú prekliatu skrinku, lebo inak odstrelmi zámok. A môžete mi veriť, že som si to už dávno chcel vyskúšať.“

„Hádam tým deckám neveríte, alebo -“

„Seržant!“

Seržant, zachvátený náhlou panikou, si prehľadal vrecká, potom náhlivo prešiel na druhú stranu miestnosti.

„Vy nám fakt veríte?“ spýtala sa Kirsty.

„Nie som si istý,“ povedal kapitán, kým seržant vliekol naspäť čosi veľké a ťažké. „Ďakujem, seržant. Poďme s tým von. Nie, mladá dáma, naozaj si nie som istý. Ale možno skôr verím tým hodinkám. A okrem toho… ak sa mýlim, stane sa len toľko, že budem vyzerať ako hlupák a vás seržant poriadne vyťahá za uši. A ak sa nemýlim… tak toto by sa nemalo stať, však?“ Zamával papierom.

„No… mám taký dojem,“ povedal Johnny ,Vlastne ani neviem, či sa vôbec stane niečo z tohto.

Bigmac bol na dlážke a na ňom sedel Sadlo. Sadlo sa síce nevedel biť, ale vedel človeka pripučiť.

„Zlez!“ povedal Bigmac a mával rukami a nohami. Lenže zákerné ťahy z pouličných bitiek účinkovali na Sadla asi ako na páperový vankúš.

„V roku 1996 som ešte nažive, nie?“ povedal Sadlo. „Lebo som sa narodil, alebo nie? Takže aj keby som nikdy necestoval späť v čase, v roku 1996 by som mal byť stále nažive, nie? Stavím sa, že o mne niečo vieš!“

„Nie, nie, nikdy sme ťa nestretli!“

„Ale žijem, nie? Niečo predsa len vieš, čo?“

„Zlez zo mňa, nemôžem dýchať!“

„Tak poďme, vysyp to!“

„Nemáš vedieť, čo sa stane!“

„Kto to vraví? Kto to povedal?“

Čosi za nimi zaskučalo. Sadlo obrátil hlavu. Bigmac hlavu zdvihol.

Kocúr Vinník sa lenivo ponaťahoval, zívol a zoskočil z vriec. Potom sa svojím tackavým šikmým krokom sebavedomo prešiel popri machom obrastenom múre a zmizol za rohom budovy.

„Kam ide?“ povedal Sadlo.

„Ako to mám vedieť? Už aj zo mňa zlez!“

Chlapci sa vybrali za kocúrom, ktorého ich prítomnosť očividne vôbec nerušila.

Zastal pri kostolnej bráne a ľahol si s natiahnutými prednými labkami.

„Prvý raz ho vidím mimo vozíka,“ povedal Bigmac.

A potom to začuli.

Nič.

Tlmené zvuky mesta nezmĺkli. Z akejsi krčmy sa ozýval klavír. Otvorili sa dvere a zaznel smiech. Kdesi po ulici pomaly prehrkotalo auto. No zvuky z ničoho nič prichádzali akoby z veľkej diaľky, akoby boli oddelené dajakým hrubým neviditeľným múrom.

„Vieš, tie bomby…“ povedal Sadlo s očami stále upretými na kocúra.

„Aké bomby?“ povedal Bigmac.

„Tie bomby, o ktorých stále hovoril Johnny.“

„Čo je s nimi?“ povedal Bigmac.

„Pamätáš si, aký čas spomínal? Tuším to bolo dosť skoro.“

„Úžasné! Nikdy som nevidel bombardovanie,“ povedal Bigmac.

Vinník začal veľmi nahlas priasť.

„Hm… vieš, moja sestra býva v Kanade,“ povedal ustarostené Sadlo.

„A čo má byť? Čo má s týmto spoločné?“

„No… raz mi poslala pohľadnicu. Je na nej jeden útes, kam Indiáni kedysi zaháňali celé stáda bizónov a zabíjali ich…“

„Zemepis je fakt špica.“

„Hej, lenže… raz žil jeden Indián, ktorý bol zvedavý, akoby to asi vyzeralo zospodu… a preto sa to tam volá Rozdrvená hlava. Fakt.“

Obaja sa obzreli a zadívali na kostol.

„Ten v roku 1996 ešte stojí,“ povedal Bigmac. „Teda asi ho nebombardovali…“

„Hej, ale aj tak by sme sa asi mali ukryť niekde za ním -“

Z ničoho nič sa zdvihol a klesol kvílivý tón sirény.

Na Rajskej ulici nastal tichý šum. Niekto zrejme pohol zatemňovacím závesom, lebo na okamih bliklo svetlo. Niekto iný v záhrade za domom čosi vykríkol.

„Výborne!“ povedal Bigmac. „Už nám chýbajú len pukance.“

„Ale toto sa stane skutočným ľudom!“ povedal Sadlo, lebo si veľmi dobre uvedomoval, že aj on by mohol medzi tých skutočných ľudí patriť.

„Nie, lebo sa ozvala siréna. Všetci budú v krytoch. O to tu predsa ide. A tak či onak, ono by sa to stalo tak či onak, nie? Ako keby sme sa vrátili do roku 1066 a pozorovali bitku o… no, to je jedno. A človek často nevidí výbuch celej továrne na nakladanú cibuľu.“

Ľudia sa rozhodne presúvali. Sadlo ich v tej noci dobre počul. Z konca ulice znel zvuk presne tak, akoby niekto v tme narazil na plechovú vaňu.

A potom…

„Počúvaj,“ neisto povedal Bigmac.

Vinník sa posadil a zrazu vyzeral čulý.

Z východu sa k nim priniesol tichý hukot.

„Úžasné,“ povedal Bigmac.

Sadlo sa pritisol k stene kostola.

„Toto nie je v telke,“ zašomral.

Hukot sa blížil.

„Škoda, že som si nedoniesol foťák,“ povedal Bigmac.

Otvorili sa dvere. Do noci sa vyliala ulička svetla, po nej bežala akási postavička a zastala v strede ulice. Postavička skríkla: „Náš Ron vás dostane!“ Hukot už naplnil oblohu.

Bigmac a Sadlo sa naraz rozbehli. Jediným skokom zvládli kostolné schody a uháňali k chlapcovi, ktorý poskakoval po ulici a hrozil päsťou oblohe.

Lietadlá boli presne nad nimi.

Prvý k nemu dobehol Bigmac a zdvihol ho. Potom zabrzdil na dlažbových kockách, obrátil sa a letel späť ku kostolu.

Boli už na polceste, keď začuli to hvízdanie.

Boli už na vrchole schodov, keď na záhradky dopadla prvá bomba.

Práve skákali za múr, keď druhá a tretia bomba zasiahli konzerváreň.

Práve padli na trávnik, keď bomby postupne rachotili hore ulicou a naplnili vzduch takým hukotom, že ho človek už ani nepočul, a takým bielym svetlom, že prerážalo aj cez zavreté viečka, a potom ten rev zdvihol zem a zatriasol ňou ako prikrývkou.

To bolo najhoršie, povedal neskôr Sadlo. A pritom rozhodnúť, čo bolo z toho najhoršie, vôbec nebolo ľahké, pretože celé to bolo strašné. Ale zem by mala zostať zemou, pevným podkladom pod nohami. Nemala by spadnúť o meter nižšie a potom sa vrátiť a udrieť do človeka ako do loptičky.

A potom sa ozval hukot, aký vydávajú roje rozzúrených včiel.

A potom znel už len praskot váľajúcich sa múrov a plameňov.

Sadlo veľmi pomaly zdvihol hlavu.

„Uf,“ povedal.

Na stromoch za nim nezostal ani lístok. A kmene iskrili.

Veľmi pomaly vstal a natiahol ruku.

Bolo to sklo. Celý kmeň stromu bol pokrytý úlomkami pozatínaného skla. Nebol tam ani lístok. Len sklo.

Za ním sa Bigmac štveral na nohy ako človek, ktorý sníva.

Do kostolnej brány tak silno narazila panvica, že sa do nich dopoly zaborila ako dajaká zdomácnená zbraň japonského bojového umenia. Kamenný schod odrazil kus tehlovej stavby.

A všade bolo sklo, ktoré vŕzgalo pod nohami ako ľadovec. Jagalo sa na stenách a odrážalo plamene v ruinách. Zdalo sa, že je ho tu priveľa len z niekoľkých okien. A potom sa znovu rozpršalo. A potom pršala nakladaná zelenina. Bigmac mal po celom tele červenú tekutinu. Oblizol si prst a potom ho zdvihol. „Rajčinová omáčka!“ Sadlovi pristála na hlave uhorka. Bigmac sa rozosmial. Ľudia sa môžu začať smiať z rôznych dôvodov. Ale niekedy sa smejú preto, lebo napriek všetkým očakávaniam sú stále nažive a zostali im ústa, ktorými sa môžu smiať.

„Chceš -“ pokúsil sa povedať, „chceš - chceš - chceš k tomu hranolčeky?“

Bola to tá najsmiešnejšia vec, akú kedy Sadlo počul. Práve teraz to bola tá najsmiešnejšia vec, akú kedy kto povedal. Smial sa, až mu po tvári tiekli slzy a zmiešali sa s horčicovou nakladanou zeleninou.

Niekde z tieňov pri stene sa ozval tichý hlas: „Hej, má niekto z vás šrapnel?“

Bigmac sa začal smiať na vrchole smiechu, ktorým sa už smial, a znelo to ako bojler, ktorý sa usiluje neroztrhnúť.

„Čo, čo, čo je to vlastne šrapnel?“ podarilo sa mu povedať.

„To je… to je… to je kúsok bomby!“

„Chceš k tomu hranolčeky?“ povedal Bigmac a takmer sa od smiechu zrútil.

Znovu zaspievala siréna. Ale tentoraz to nebolo stúpajúce a klesajúce kvílenie, ale jeden dlhý tón, ktorý napokon stíchol.

„Vracajú sa!“ povedal Sadlo. Smiech z neho unikol, akoby niekto otvoril padacie dvere.

„Nie, to je koniec poplachu,“ povedal hlas pri stene. „Vy fakt nič neviete?“

Sadlov starý otec vstal a pozrel sa na to, čo kedysi bolo Rajskou ulicou.

„Páni!“ povedal očividne ohromený.

Nezostal stáť ani jeden celý dom. Strechy zmizli, okná sa rozleteli. Polovica budov jednoducho zmizla a zostalo po nich rumovisko, ktoré sa rozsypalo po ulici.

V diaľke zvonili zvony. Pred kostolom prudko zabrzdili dve požiarne autá. Za nimi zastala sanitka.

„Chceš -“ začal Bigmac.

„Buď ticho, dobre?“ povedal Sadlo.

Všade horelo. Veľké ohne, malé ohne. Konzerváreň bola osvetlená a páchla ako najväčší obchod s pečenými rybami na svete.

Z každého smeru utekali ľudia. Niektorí sa hrabali v rumovisku. Všade bolo plno kriku.

„Dúfam, že sa všetci… dostali von, nie?“ povedal Sadlo. „Všetci sa dostali von, nie?“

Kvílenie sirény sa spomalilo na vrčanie, potom na cvakanie a potom prestalo.

Johnny mal pocit, akoby sa nohami nedotýkal zeme. Keby bol ľahší, odletel by.

„Museli sa dostať von. Mali na to takmer celú minútu,“ povedal.

Seržant zamieril k Rajskej ulici. Oni traja zostali s Tomom a kapitánom, ktorý zamyslene pozoroval Johnnyho.

Na strechu policajnej stanice niečo spadlo a zosypalo sa na ulicu. Antirapper to zdvihol.

„Nakladaná cibuľa?“ povedal.

Videli plamene nad strechami.

„Takže…“ povedal kapitán. „Mali ste pravdu. Bolo to dobrodružstvo, však? V takýchto chvíľach hovorievam: Dobrá práca, chlapci…“

Prišiel k dverám na dvor a zavrel ich. Potom sa obrátil.

„Nemôžem vás nechať odísť,“ povedal. „To vám je, dúfam, jasné. Boli ste s tým druhým chlapcom, však? S tým, čo mal tie čudné prístroje.“

Zdalo sa, že je zbytočné popierať to.

„Áno,“ povedal Johnny.

„Myslím, že by ste mohli vedieť veľa vecí. Vecí, ktoré potrebujeme vedieť. A my ich rozhodne potrebujeme. Možno o tom viete.“ Vzdychol. „Nepáči sa mi to. Možno ste dnes večer zachránili niekoľko životov. Ale možno ste ich mohli zachrániť oveľa viac. Chápete?“

„Nič vám nepovieme,“ povedala Kirsty.

„Len meno, hodnosť a sériové číslo, dobre?“ povedal kapitán.

„Aj keby sme… niečo vedeli,“ povedal Johnny, „nepomohlo by vám to. A tie veci tiež nepomôžu. Vojna s nimi nebude lepšia, iba iná. Všetko sa niekde odohráva.“

„Teraz by stačilo, keby bola iná. Máme zopár veľmi šikovných ľudí,“ povedal kapitán.

„Kapitán, prosím.“ Bol to Tom.

„Áno?“

„Nemuseli to urobiť, pane. Prišli sem a povedali nám o bombardovaní, nie? A… neviem, ako ma sem dostali, pane, ale urobili to. Tak ich nepošlite do väzenia, pane.“

„Kdeže, nie do väzenia,“ povedal kapitán. „Niekam na vidiek. Tri poriadne jedlá denne. Bude sa s nimi chcieť porozprávať veľa ľudí.“

Kirsty sa rozplakala.

„Neboj sa, nikto ti neublíži, dievčatko,“ povedal kapitán. Prešiel k nej a položil jej ruky na trasúce sa plecia.

Johnny a Antirapper na seba pozreli a ustúpili o niekoľko krokov.

„Všetko je v poriadku,“ povedal kapitán. „Potrebujeme len vedieť zopár veci, to je všetko. Veci, ktoré sa možno stanú.“

„No, stane sa…“ vzlykala Kirsty, „stane sa… stane sa to, že… stane sa…“

„Áno?“ povedal kapitán.

Kirsty sa načiahla a chytila ho za ruku. Potom jej vystrelila noha, Kirsty sa zvrtla a potiahla ho za ruku. Prekotúľal sa jej cez plece a pristál na chrbte na dlažbových kockách. Keď sa pokúšal vstať, už okolo neho zase krúžila a chodidlom ho trafila priamo do hrude. Spadol dozadu.

Kirsty si narovnala klobúk a kývla hlavou na ostatných.

„Šovinista. Úprimne povedané, mám pocit, akoby sme sa vrátili medzi dinosaurov. Ideme?“ povedala.

Tom ustúpil.

„Kde sa toto dievčatá učia?“ povedal.

„V škole,“ povedal Johnny. „To by ste sa čudovali.“

Kirsty sa zohla a zobrala kapitánovu pištoľ.

„Nie,“ povedal Antirapper. „Len žiadne zbrane! So zbraňami sa môžeš dostať do vážnych problémov!“

„Zhodou okolností som víťazka streleckej súťaže v kategórii do osemnásť rokov,“ povedala Kirsty a vybrala zo zbrane náboje. „Ale nemám v úmysle použiť ju. Len nechcem, aby sa príliš rozrušil.“ Odhodila pištoľ medzi odpadkové nádoby. „Tak čo, ideme, alebo nie?“

Johnny pozrel na Toma.

„Mrzí ma to,“ povedal. „Mohli by ste mu to vysvetliť, keď sa preberie?“

„Nebudem vedieť, ako začať! Sám neviem, čo sa stalo!“

„Dobre,“ povedala Kirsty rozhodne.

„Bežal som sem vlastne, alebo nie?“ povedal Tom. „Myslel som si, že som videl bombardovanie, ale musel som si to len predstavovať, lebo sa to stalo, až keď sme sem prišli!“

„Na vine asi bude to rozrušenie,“ povedal Antirapper.

„Myseľ sa s nami občas zahráva,“ povedala Kirsty.

Obaja vrhli pohľad na Johnnyho.

„Na mňa sa nepozerajte,“ povedal. „Ja o ničom nič neviem.“

Do druhej nohy

Bigmac potom povedal, že vlastne nemal v úmysle pomáhať. Bolo to ako pozerať film, až kým nezbadal, ako sa ľudia prehrabávajú v troskách. Potom prekročil cez obrazovku.

Hasiči liali vodu na plamene. Ľudia dvíhali spadnuté trámy alebo sa opatrne pohybovali cez zasiahnuté domy a volali mená - za daných okolností zvláštnym, zdvorilým spôsobom.

„Hohó, pán Johnson?“

„Prepáčte, pani Densityová, ste tam?“

„Pani Williamsová? Je tam niekto?“

A Sadlo potom povedal, že si pamätá tri veci. Jednou bol zvláštny kovovo cinkajúci zvuk, ktorý vydávali tehly, keď sa v kope zosúvali. Druhou bol zápach vlhkého zhoreného dreva. A treťou bola posteľ. Výbuch strhol strechu a polovicu stien domu, ale nad cestou visela posteľ. Dokonca na nej boli paplóny. Kývala sa vo vetre a vŕzgala.

Dvaja chlapci liezli po zosúvajúcom sa rumovisku, až kým nedošli k zadnej záhrade. Všetko bolo pokryté sklom a tehlami.

Starý pán v nočnej košeli zakasanej do nohavíc stál a uprene hľadel na trosky vo svojej záhrade.

„A mám po zemiakoch,“ povedal „Minulý rok prišiel neskorý mráz a teraz toto.“

„No a čo,“ povedal Bigmac bláznivo veselým hlasom, „zato máte peknú úrodu nakladaných uhoriek.“

„Nemôžem ich vystáť. Z nakladačiek ma nafukuje.“ Ploty ležali na zemi. Rolničky sa ocitli vo vzduchu a vzápätí boli rozdané po záhradách ako karty.

A ľudia, akoby bol koniec poplachu poľnicou posledného súdu, vstávali zo zeme.

„Len dúfam, že tam ešte sú,“ povedala Kirsty, keď utekali cez ulice.

„Čo myslíš?“ povedal Antirapper.

„No, možno ticho sedia a čakajú na nás, alebo sa dostali do nejakých problémov. Na čo stavíš?“

Kirsty spomalila.

„Počkajte chvíľu,“ povedala. „Musím niečo vedieť. Johnny?“

„Áno?“ povedal. Tohto okamihu sa hrozil. Kirsty kládla veľmi prenikavé otázky.

„Čo sme to urobili? Videla som padať bomby! A ja mám vynikajúci pozorovací talent! Ale prišli sme na policajnú stanicu ešte predtým, ako sa to stalo! Takže som buď šialená - a to nie som -, alebo sme -“

„Prebehli cez čas,“ povedal Antirapper.

„Pozrite, bol to len smer,“ povedal Johnny. „Len som uvidel cestu…“

Kirsty prevrátila oči. „Môžeš to urobiť znovu?“

„No… asi nie. Nepamätám sa, ako som to urobil.“

„Pravdepodobne bol v stave vyššieho vedomia,“ povedal Antirapper. „Čítal som o tom.“

„Čože… drogy?“ povedala Kirsty podozrievavo.

„Ja? Nemám rád ani len kávu!“ povedal Johnny. Svet sa mu aj tak vždy zdal taký zvláštny, že sa nikdy neodvážil urobiť nič, po čom by bol ešte zvláštnejší.

„Ale to je úžasná schopnosť! Len si predstav, čo by si -“

Johnny potriasol hlavou. Pamätal si, že uvidel cestu, a pamätal si pocity, ale nepamätal si, ako to urobil. Bolo to, akoby sa díval na svoje spomienky za hrubým jantárovým sklom.

„Poďte,“ povedal a znovu sa pustil do behu.

„Ale -“ začala Kirsty.

„Nemôžem to znovu urobiť,“ povedal Johnny. „Už nikdy na to nebude správny čas.“

Bigmac a Sadlo sa nedostali do problémov, už len preto nie, že v poslednom čase sa prihodilo toľko problémov, že sa momentálne nedalo do nijakých dostať.

„Toto tu je protilietadlový kryt?“ povedal Bigmac. „Myslel som si, že sú celé z ocele. Veľké syčiace dvere. Blikajúce svetlá. Chápeš.“ Zdvihol jeden koniec kôlne, ktorá pristála na protilietadlovom kryte, ktorý patril číslu 9 - „A nie nejaké zvlnené železo a hlina, na ktorej rastie šalát.“

Sadlo vyslobodil z trosiek niečieho skleníka lopatu a použil ju na odhadzovanie tehál. Dvere krytu sa otvorili a von sa vytackala žena v strednom veku.

Na nočnej košeli mala oblečenú kvietkovanú zásteru a držala akvárium s dvoma rybkami. Za sukne ju držalo dievčatko.

„Kde je Michael?“ zvolala žena. „Kde je? Videl ho niekto? Na dve sekundy som sa obrátila, aby som vzala Adolfa a Stalina, a vyletel z dverí ako -

„Chlapec v zelenom svetri?“ povedal Sadlo. „S okuliarmi? S ušami ako svetový pohár? Hľadá šrapnel.“

„Je v poriadku?“ Od úľavy jej klesli plecia. „Neviem, čo by som povedala jeho mame!“

„Ste v poriadku?“ povedal Bigmac. „Obávam sa, že váš dom je trochu… plochejší…“

Pani Densityová sa pozrela, čo zostalo z čísla 9 -

„No čo už. Na mori sa stávajú aj horšie veci,“ povedala neurčito.

„Áno?“ povedal Bigmac zmätene.

„Ešte šťastie, že sme v ňom neboli,“ povedala pani Densityová.

Ozvalo sa cinknutie tehál a po úlomkoch sa k nim zošuchol požiarnik.

„Všetko v poriadku, pani Densityová?“ povedal. „Tuším ste posledná. Dali by ste si šálku čaju?“

„Á, dobrý deň, Bili,“ povedala.

„Kto sú títo chlapci?“ povedal požiarnik.

„My… my len pomáhame,“ povedal Sadlo.

„Áno? Aha. No dobre. Poďte von. V čísle 12 je asi nevybuchnutá bomba.“ Požiarnik chvíľu zízal na Bigmacove šaty a potom pokrčil plecami. Opatrne zobral od pani Densityovej akvárium a druhou rukou ju objal okolo pliec.

„Šálka čaju a deka,“ povedal. „To je ono, však? Poďte, moja.“

Chlapci sa dívali, ako sa šmýkajú a šplhajú cez spadnuté tehly.

„Zbombardujú ťa a dostaneš šálku čaju?“ povedal Bigmac.

„Rozhodne je to lepšie, ako keď ťa zbombardujú a už nikdy žiaden čaj nedostaneš,“ povedal Sadlo. „Aj tak -“

„Fjúúúúú!“ skríkol za nimi nejaký hlas.

Obrátili sa. Na hŕbe tehál stál Sadlov starý otec a vo svetle ohňov vyzeral ako diablik. Bol pokrytý sadzami, mával čímsi vo vzduchu a vydával zvuky ako lietadlo.

„To vyzerá ako -“ začal Bigmac.

„Je tu kus bomby!“ povedal chlapec. „Skoro celé krídlo chvosta! Nepoznám nikoho, kto má skoro celé krídlo chvosta!“

Znovu roztočil vo vzduchu pokrútený kus kovu.

„Hm… chlapče?“ povedal Sadlo.

Chlapec prestal krútiť krídlom.

„Máš rád… motorky?“ povedal Sadlo.

„Nie,“ povedal Bigmac. „Nemôžeš mu povedať o -“

„Buď ticho!“ povedal Sadlo. „Ty máš starého otca!“

„Áno, ale keď ho idem navštíviť, musí byť pri tom dozorca.“

Sadlo sa znovu pozrel na chlapca.

„Motorky môžu byť nebezpečné,“ povedal.

„Keď budem veľký, budem mať obrovskú motorku,“ povedal jeho starý otec. „S raketami a samopalmi. Fjúúú!“

„Na tvojom mieste by som to nerobil,“ povedal Sadlo špeciálnym hlúpym hlasom určeným pre rozhovor s deťmi. „Hádam by si nechcel havarovať?“

„Ja nehavarujem,“ povedal jeho starý otec sebaisto.

„Dcéra pani Densityovej je pekné dievčatko, však?“ povedal Sadlo zúfalo.

„Smrdí a je škaredá. Fjúúú! A vy ste tučný, pane!“

Odbehol na opačnú stranu hromady. Videli, ako sa jeho tieň mihá pomedzi požiarnikmi, a občas počuli, ako kričí „Vŕŕŕn!“.

„Pod,“ povedal Bigmac. „Vráťme sa do kostola. Ten požiarnik povedal, že je tu nevybuchnutá bomba -“

„Nechcel ma počúvať!“ povedal Sadlo. „Ja by som na jeho mieste počúval!“

„Jasné,“ povedal Bigmac.

„Ja veru áno!“

„Jasné. Poď.“

„Mohol som mu pomôcť, keby počúval! Mám informácie! Prečo ma nepočúval? Vďaka mne mohol mať oveľa jednoduchší život!“

„Dobre, verím ti. A teraz už poďme.“

Došli ku kostolu, práve keď tam dobehol Johnny s ostatnými.

„Ste všetci v poriadku?“ povedala Kirsty. „Prečo ste celí od sadzí?“

„Zachraňovali sme ľudí,“ povedal Sadlo. „No, tak trochu.“

Pozreli na trosky Rajskej ulice. Ľudia postávali v skupinkách a sedeli na ruinách. Nejaké panie v oficiálne vyzerajúcich klobúkoch prestreli stôl a položili naň čajovú kanvicu. Ešte horelo zopár ohňov a občas sa ozval rachot, keď na zem spadla výšková kokteilová cibuľa obalená ľadom.

Johnny sa uprene díval.

„Všetci sa dostali von, Johnny,“ povedal Sadlo a opatrne ho pozoroval.

„Viem.“

„Siréna sa ozvala práve včas.“

„Viem.“

Johnny počul, ako za ním Kirsty povedala: „Dúfam, že sa o nich odborne postarali.“

„Jasné,“ povedal Bigmacov hlas. „Dostali šálku čaju a povedali im, aby sa tešili, lebo to mohlo byť ešte horšie.“

„A to je všetko?“

„No… dostali aj keksy.“

Johnny pozoroval ulicu. Vo svetle ohňov vyzerala takmer veselo.

A v duchu videl druhú ulicu. Aj ona tam bola a odohrávala sa v tom istom čase. Boli tam rovnaké ohne, rovnaké hŕby trosiek a rovnaké požiarne autá. Ale neboli tam ľudia - okrem tých, ktorí niesli nosidlá.

Sme v novom čase, pomyslel si.

Všetko, čo človek urobí, všetko mení. A vždy, keď cestuje v čase, vráti sa do času, ktorý je trochu odlišný od času, z ktorého odišiel. To, čo človek urobí, nemení jednu budúcnosť, ale jednu z budúcnosti.

Je milión miest, kde bomby zabili všetkých ľudí v Rajskej ulici.

Ale tu sa to nestalo.

Prízračné obrazy sa rozplynuli a druhý čas zamieril do vlastnej budúcnosti.

„Johnny?“ povedal Antirapper. „Mali by sme ísť.“

„Jasné, nemá zmysel zostávať tu,“ povedal Bigmac.

Johnny sa obrátil.

„Dobre,“ povedal.

„Ideme vozíkom, alebo ideme… pešo?“ povedala Kirsty.

Johnny potriasol hlavou.

„Vozíkom,“ povedal.

Čakal na nich tam, kde ho nechali. Ale po Vinníkovi nebolo ani stopy.

„Nie!“ povedala Kirsty. „Nebudeme hľadať nejakú mačku.“

„Išiel sa pozrieť na bombardovanie,“ povedal Sadlo. „Neviem, čo sa s ním potom stalo.“

Johnny zovrel rukoväť vozíka. Vrecia v tme zavŕzgali.

„O mačku sa nebojte,“ povedal. „Mačky si samy nájdu cestu domov.“

Piatok ráno bol v starom kostole Klub striebrovlasých. Niekedy tam vystupoval nejaký folkový spevák alebo sa tam odohrávalo zábavné vystúpenie z miestnej školy, ak sa tomu nedalo zabrániť. Väčšinou sa podával čaj a viedli sa reči.

Väčšinou o tom, že teraz je horšie ako kedysi, najmä v tých starých zlatých časoch, keď si človek mohol kúpiť prakticky čokoľvek za šesť pencí a ešte mu aj vydali.

Vzduch sa zmenil a zjavilo sa päť postáv.

Členovia klubu ich podozrievavo pozorovali pre prípad, že by začali spievať. A všimli si, že majú menej ako tridsať rokov, a preto sú to takmer určite zločinci. Očividne ukradli nákupný vozík. A jeden z nich bol černoch.

„Hm…“ povedal Johnny.

„Nacvičuje tu divadelný súbor?“ povedala Kirsty. Ostatných toľká pohotovosť prekvapila. „Aha, nie, vošli sme do inej sály, prepáčte.“

Postupovali k dverám a tlačili vozík. Členovia klubu ich pozorovali s vytreštenými očami a v rukách im chladli šálky s čajom.

Sadlo otvoril dvere a podržal ich ostatným.

„Nezabudnite, že jeden z nich bol černoch,“ povedal Antirapper a vyšiel von. Sarkasticky prevrátil oči a zamával rukami. „My íst na karnefal!“

Nejaká iná súčasnosť…

Vzduch vonku páchol rokom 1996. Kirsty pozrela na hodinky.

„Desať tridsať, sobota ráno,“ povedala. „Celkom dobré.“

„Hm, tvoje hodinky sa nachádzajú v sobotňajšom ráne o desať tridsať,“ povedal Johnny. „To neznamená, že to platí aj o nás.“

„Dobrá poznámka.“

„Ale asi tu naozaj sme. Všetko vyzerá v poriadku.“

„Mne sa to celkom pozdáva,“ povedal Sadlo.

„Boli sme preč celú noc,“ povedal Antirapper. „Moja mama bude zúriť.“

„Povedz, že si bol u nás a že sme mali pokazený telefón,“ povedal Sadlo.

„Nerád klamem.“

„Povieš jej pravdu?“

Antirapper niekoľko sekúnd mučivo premýšľal. „Takže ste mali pokazený telefón?“

„Áno, a ja poviem mojej mame, že som bol u vás,“ povedal Sadlo.

„Starý otec si asi ani nevšimol, že tam nie som,“ povedal Johnny. „Vždy zadrieme pred telkou.“

„Moji rodičia majú veľmi moderné názory,“ povedala Kirsty.

„Môjmu bratovi je jedno, kde som, pokiaľ nepríde polícia,“ povedal Bigmac.

Pred cestou v čase do akejkoľvek vzdialenosti by si mal človek najprv zabezpečiť alibi, pomyslel si Johnny.

Uprene hľadel na miesto, kde kedysi bola Rajská ulica. Stále tam bolo športové centrum. To sa nezmenilo. Ale pod tým bola stále Rajská ulica. Nie pod zemou. Len… niekde inde. Ďalšia skamenelina.

„Zmenili sme niečo?“ povedala Kirsty.

„Vrátil som sa,“ povedal Sadlo. „A to mi celkom stačí.“

„Ale tí ľudia sú živí, hoci mali byť mŕtvi -“ začala Kirsty a zmĺkla, keď zbadala Johnnyho výraz tváre. „No, vlastne nemali, ale viete, ako to myslím. Jeden z nich by mohol vynájsť molekulovú bombu alebo niečo podobné.“

„Čo je to molekulová bomba?“ povedal Bigmac. „Odkiaľ to mám vedieť? Keď som odišla, tak ešte nebola vynájdená!“

„Chceš povedať, že niekto z Rajskej ulice vynašiel bombu?“ povedal Johnny.

„Tak dobre, bombu nie. Niečo iné, čo zmenilo dejiny. Hocijakú drobnosť. A viete, že sme na policajnej stanici nechali všetky Bigmacove veci?“

„Ehm.“

Antirapper si zložil klobúk a vytiahol hodinky a volkmen.

„Seržant bol taký nervózny, že zabudol zamknúť skrinku, keď zapol sirénu,“ povedal Antirapper. „Tak som ich vzal.“

„Zobral si aj bundu?“

„Hodil som ju do koša.“

„Bola moja,“ povedal Bigmac vyčítavo.

„No dobre, možno je to v poriadku,“ pripustila Kirsty neochotne. „Ale museli sa vyskytnúť aj nejaké iné zmeny. Mali by sme to rýchlo zistiť.“

„A mali by sme sa aj okúpať,“ povedal Sadlo. „Máš na rukách krv,“ povedal Johnny. Sadlo sa neurčito pozrel dolu. „Aha. No… hrabali sme sa v rozbitých stenách,“ povedal. „Viete… keby sa tam niekto zasekol…“

„Mali ste vidieť, ako chytil svojho starého otca!“ povedal Bigmac. „Bolo to úžasné!“ Sadlo vyzeral hrdo.

O hodinu sa stretli v obchodnom dome. Reštaurácia s rýchlym občerstvením bola tam, kde vždy bývala. Nikto to nespomenul, ale podľa toho, ako Bigmac občas vzdychol, bolo jasné, že rozmýšľa nad tým, že po zvyšok svojho života mohol mať každý týždeň zadarmo hamburgery.

Johnny si na niečo spomenul.

„Hm… aha,“ povedal. „Hm. Máme pre teba tento list.“

Vytiahol ho. Bol pokrčený a boli na ňom odtlačky prstov ufúľaných od octu a sadzí.

„Hm, to je pre teba,“ zopakoval. „Niekto… nás požiadal, aby sme ti ho dali.“

„Áno, niekto,“ povedal Antirapper.

„Nevieme, kto to bol,“ povedal Bigmac. „Úplne záhadná osoba. Takže nemá význam, aby si sa nás na to vypytoval.“

Sadlo na nich podozrievavo pozrel a roztrhol obálku.

„Tak čo píše?“ povedal Bigmac.

„Kto?“ povedal Sadlo.

„Tvoj - tá záhadná osoba,“ povedal Bigmac. „Somariny,“ povedal Sadlo. „Prečítaj si to sám.“ Johnny zobral papier, ktorý Sadlo vytiahol z obálky. Bol na ňom desaťčlenný zoznam.

„1) Jedz striedmo zdravú stravu,“ čítal. „2) Základom všetkého je hodina cvičenia denne. 3) Múdro investuj peniaze do kombinácie -“

„Aký to má zmysel? Takéto veci hovoria starí otcovia,“ povedal Sadlo. „Prečo by mi to chcel niekto povedať? To musel byť nejaký cvok. Asi to bol jeden z tých pánbožkárov, čo sa motajú po obchodnom dome, že? Pch. A ja som si myslel, že to bude niečo zaujímavé.“ Bigmac znovu vrhol pohľad na reštauráciu s rýchlym občerstvením a zhlboka vzdychol.

„Niektoré veci sa zmenili,“ povedala Kirsty. „Čiarková ulica už nie je Čiarková ulica. Všimla som si to, keď sme okolo nej prešli. Je to Evershottova ulica.“

„To je strašné,“ povedal Bigmac. „Brrr… ulica záhadne zmenila meno…“

„Ja som si myslel, že to bola vždy Evershottova ulica,“ povedal Antirapper.

„Aj ja,“ povedal Sadlo.

„A v tamtom obchode… sa kedysi predávali karty. Teraz je tam klenotníctvo,“ povedala Kirsty nástojčivo.

Chlapci vykrútili krky a pozreli na obchod. „Nebolo tam vždy klenotníctvo?“ povedal Sadlo. Zívol.

„Bože, vy ste takí nevšímaví, že -“ začala Kirsty.

„Počkať,“ povedal Johnny. „Odkiaľ máš tie rany na rukách, Sadlo? Aj ty, Bigmac.“

„No, hm, ja… hm…“ Sadlovi sa zaleskli oči.

„No… len sme sa tak motali,“ povedal Bigmac. „Nie?“

„Áno. Len sme sa tak niekde motali.“

„Nepamätáte si -?“ začala Kirsty.

„Zabudnite na to,“ povedal Johnny. „Poď, Kirsty, musíme ísť.“

„Kam?“

„Sú návštevné hodiny. Musíme ísť pozrieť pani Tachyonovú.“

Kirsty zúrivo zamávala rukou na ostatných troch.

„Ale oni si -“

„Na tom nezáleží! Poď!“

„Nemôžu na to len tak zabudnúť!“ povedala Kirsty, keď sa náhlili z obchodného domu. „Nemôžu si povedať: Bol to len sen!“

„Asi existuje nejaká liečba,“ povedal Johnny. „Nevidela si, že sa to dialo aj v roku 1941? Tom v skutočnosti neveril ničomu, čo sa stalo. Stavím sa, že teraz… vlastne o niekoľko hodín… stavím sa, že si budú pamätať… vlastne že si pamätajú… niečo iné. Bežal celú cestu a dostal sa tam práve včas. Všetci boli z toho bombardovania v šoku. Tak nejako. Ľudia musia zabudnúť, čo sa naozaj stalo, lebo… no, lebo sa to nestalo. Tu nie.“

„Ale my si pamätáme, čo sa naozaj stalo,“ povedala Kirsty.

„Možno preto, lebo si hyperinteligentná a ja som megahlúpy,“ povedal Johnny.

„No, ja by som to tak neformulovala,“ povedala Kirsty. „Si trochu nespravodlivý.“

„Aha. Dobre.“

„Ja by som nepovedala, že hyper. Iba veľmi. Prečo musíme ísť pozrieť pani Tachyonovú?“

„Niekto musí. Vozí vrecia času,“ povedal Johnny. „Pre ňu je to asi všetko rovnaké. Za roh alebo do roku 1933, pre ňu sú to všetko len smery. Chodí, kam chce.“

„Je bláznivá.“

Došli k nemocničným schodom. Johnny ju vliekol hore.

Asi je naozaj bláznivá, pomyslel si. Alebo aspoň excentrická. Keby išla k psychiatrovi a ukázal by jej tie kartičky s atramentovými škvrnami, asi by mu ich potiahla.

Áno. Excentrická. Ale nikdy by nezhodila bomby na Rajskú ulicu. Aby človek také dačo vymyslel, musí byť duševne zdravý. Ona je úplne mimo. Ale možno má odtiaľ lepší výhľad.

Za daných okolnosti to bola celkom povzbudzujúca myšlienka.

Pani Tachyonová zmizla. Sestra vyzerala veľmi nahnevane.

„Viete o tom niečo?“ nástojila.

„My?“ povedala Kirsty. „Práve sme prišli. O čom máme niečo vedieť?“

A nakoniec museli niekoho zavolať, aby odstránil zámku, či sa tam náhodou neprepadla.

Vôbec tam nebola.

Bolo to na treťom poschodí a okno bolo príliš malé, aby cezeň mohol vyliezť dokonca aj taký chudý človek ako pani Tachyonová.

„Bol tam nejaký toaletný papier?“ povedal Johnny.

Sestra naňho pozrela s hlbokým podozrením.

„Zmizol celý kotúč,“ povedala.

Johnny prikývol. To vyzeralo presne na pani Tachyonovú.

„A zmizli aj slúchadlá,“ povedala sestra. „Viete o tom niečo? Boli ste ju navštíviť.“

„No, to len kvôli jednému projektu,“ povedala Kirsty obranne.

Za chrbtom sa im ozvali zvuk pohodlných topánok. Ukázalo sa, že patria sociálnej pracovníčke slečne Partridgeovej.

„Zavolala som na políciu,“ povedala.

„Prečo?“ povedal Johnny.

„No, ona - aha, to si ty. No, ona… potrebuje pomoc. Niežeby práve oni vedeli pomôcť. Povedali, že sa napokon vždy ukáže.“

Johnny vzdychol. Mal podozrenie, že pani Tachyonová nikdy nepotrebovala pomoc. Ak chcela pomoc, jednoducho si ju vzala. Ak potrebovala nemocnicu, išla do nej. Teraz mohla byť kdekoľvek.

„Musela vykĺznuť, keď sa nikto nepozeral,“ povedala slečna Partridgeová.

„Nemohla,“ povedala sestra rozhodne. „Vidíme odtiaľto na dvere. Na takéto veci si dávame veľký pozor.“

„Potom sa musela rozplynúť!“ povedala slečna Partridgeová.

Kým sa hádali, Kirsty sa prikradla k Johnnymu a kútikom úst povedala: „Kde si nechal vozík?“

„Za našou garážou,“ povedal Johnny.

„Myslíš, že si ho vzala?“

„Áno,“ povedal Johnny veselo.

Johnny bol cestou domov v autobuse ticho. Boli v knižnici a zohnal fotokópiu miestnych novín zo dňa po nálete.

Bola tam fotografia ľudí, ktorí v troskách Rajskej ulice vyzerali veľmi veselo. Samozrejme, fotografia už bola veľmi vyblednutá, ale bola na nej pani Densityová s akváriom, Sadlov starý otec s kusom bomby a tesne za nimi, so širokým úsmevom a vztýčeným palcom, sa dal rozoznať Sadlo. Nebola to dobrá fotografia a čas jej na kvalite nepridal a Sadlo mal po celej tvári sadze, ale ak človek vedel, že je to Sadlo, dokázal ho rozoznať.

Všetci okrem mňa na to zabúdajú, pomyslel si. Stavím sa, že aj keby som im ukázal noviny, povedali by: „No áno, ten chalan vyzerá ako Sadlo, a čo má byť?“

To preto lebo… žijú tu. Vždy žili tu. Svojím spôsobom.

Keď človek cestuje v čase, naozaj sa to odohráva, ale je to ako slučka na páske. Človek prejde po slučke a potom pokračuje odtadiaľ, kde bol predtým. A zo všetkého, čo sa zmenilo, sa stávajú dejiny.

„Nejako si stíchol,“ povedala Kirsty.

„Len som rozmýšľal,“ povedal Johnny. „Rozmýšľal som nad tým, že keby som ostatným ukázal túto fotku z novín, povedali by: No áno, tamten vyzerá ako náš Sadlo, a čo má byť?“

Kirsty sa k nemu nahla.

„Áno,“ povedala. „No a? Naozaj vyzerá ako Sadlo. A čo má byť?“

Johnny uprene hľadel von oknom.

„Ide o to,“ povedal, „že v tých novinách je Sadlo. Pamätáš sa?“

„Na čo sa mám pamätať?“

„No… na včerajšok.“

Zvraštila čelo.

„Neboli sme na nejakom večierku?“

Johnnyho zamrazilo.

Všetko sa upokojuje, pomysel si. Toto je to strašné na cestovaní v čase. Človek sa vracia na iné miesto. Vracia sa na miesto, na ktoré nešiel, a nie je to jeho miesto.

Pretože na tomto mieste nikto nezomrel na Rajskej ulici. Takže sem som sa nechcel vrátiť. Takže som sa nevrátil. Ani oni. Keď urobili tú fotografiu do novín, boli sme tam, ale teraz, keď sme tu, sme nikam nešli. Takže si to nepamätajú, lebo si nemajú čo pamätať. Tu sme robili niečo iné. Len sme sa tak ponevierali.

Tu si pamätám veci, ktoré sa nikdy nestali.

„Mal by si vystupovať,“ povedal Kirsty. „Si v poriadku?“

„Nie,“ povedal Johnny a vystúpil z autobusu.

Husto pršalo, ale šiel sa pozrieť, či je vozík tam, kde ho nechal. Nebol. Na druhej strane, možno tam nebol nikdy.

Keď vyšiel do svojej izby, počul, ako dážď bubnuje na streche. Neurčito dúfal, že by v tomto svete mohol byť iným človekom, ale bolo tu všetko: rovnaká izba, rovnaký neporiadok, rovnaký raketoplán na kúsku červenej bavlnky. Na celom stole rovnaké veci na školský projekt.

Sadol si na posteľ a chvíľu pozoroval dážď. Cítil vo vzduchu tiene, ktoré sa vznášali v rohoch izby.

Niekde stratil noviny pani Tachyonovej. To by bol dôkaz. Ale nikto iný by tomu neveril.

Všetko si pamätal - dážď na vresovisku, hrmenie, bodnutie v celom tele, keď prebehli cez čas -, a nestalo sa to. Nie celkom. Znovu sem prenikol normálny, fádny, nudný“, každodenný“ život.

Johnny zašmátral vo vreckách. Keby tam niečo bolo…

Prstami sa dotkol kúska karty…

Zvuk austrálskych prízvukov zdola naznačoval, že je tam starý otec. Zišiel dolu schodmi a vošiel do malej prednej izby.

„Starý otec?“

„Áno?“ povedal starý otec, ktorý pozeral Protinožcov.

„Chcem sa spýtať na niečo o vojne -“

„Áno?“

„Vravel si, že predtým, ako si vstúpil do armády, si pozoroval lietadlá -“

„Dostal som za to medailu,“ povedal starý otec. Zobral diaľkový ovládač a vypol televízor, čo sa takmer nikdy nestávalo. „Však som ti ju ukazoval? Určite.“

„Myslím, že nie,“ povedal Johnny čo najdiplomatickejšie. Predtým mu starý otec vždy vravieval, aby sa v ničom nevŕtal.

Starý otec načiahol ruku vedia stoličky. Bola tam stará pletená nádoba s potrebami na šitie, ktorá patrila Johnnyho starej mame. Dávno sa však nepoužívala na bavlnku a nite. Bola plná starých novinových výstrižkov, kľúčov, ktoré sa nehodili do žiadnych dverí v dome, poštových známok za pol penny v starých peniazoch a všetkých ostatných vecí, ktoré sa zhromažďujú v domoch, v ktorých sa dlhy čas býva. Starý otec napokon po veľkom fučaní vytiahol drevenú škatuľku a otvoril ju.

„Vraveli, že nevedia, ako som to urobil,“ povedal hrdo. „Ale pán Hodder a kapitán Harris sa za mňa prihovorili. Veru tak. Musí to byť možné, vraveli, inak by som to predsa nemohol urobiť. Telefóny zasiahol blesk a motorka sa nedala naštartovať, a tak som musel bežať až do mesta. Takže mi to museli dať, lebo sa za mňa prihovorili.“

Johnny v rukách obrátil striebornú medailu. Bol pri nej zažltnutý kúsok papiera, na ktorý písal niekto, kto roky nemenil pásku v písacom stroji.

„Chrabrý čin,“ čítal, „… zachoval bezpečnosť obyvateľov Blackbury…“

„Po vojne sa na mňa prišli pozrieť nejakí ľudia z olympijského výboru,“ povedal starý otec. „Ale povedal som im, že nemám záujem.“

„Ako si to urobil?“ povedal Johnny.

„Povedali, že niekomu museli ísť zle hodinky,“ povedal starý otec. „O tom nič neviem. Ja som len utekal. Pravdu povediac, už si to pamätám len matne…“

Vrátil medailu do škatuľky. Vedľa nej bol ufúľaný balíček kariet zopnutý gumičkou.

Johnny ho vybral a stiahol gumičku.

Boli na nich lietadlá.

Johnny siahol do vrecka a vytiahol pikovú päťku. Bola oveľa menej ošúchaná, ale nebolo pochyb, že je súčasťou balíčka. Zasunul ju tam a vrátil balíček do škatuľky.

Starý otec a Johnny sedeli a chvíľu sa na seba dívali. Bolo počuť len dážď a tikot hodín na kozubovej rímse.

Johnny cítil, ako okolo nich kvapká čas, hustý ako jantár…

Starý otec zažmurkal, vzal diaľkový ovládač a zamieril ho na televízor.

„Ale odvtedy pod mostom pretieklo veľa vody,“ povedal a bolo.

Zazvonil zvonček na dverách.

Johnny sa pobral do haly.

Zvonček zazvonil znovu, nástojčivo.

Johnny otvoril dvere.

„Aha,“ povedal skľúčene. „Ahoj, Kirsty.“

Dážď jej vlasy prilepil k hlave.

„Utekala som z ďalšej zástavky,“ povedala.

„Aha. Prečo?“

Zdvihla nakladanú cibuľu.

„Našla som ju vo vrecku. A… spomenula som si. Naozaj sme sa vrátili späť.“

„Nie späť,“ povedal Johnny. Je to skôr tam.“ Povznesená nálada sa v ňom zdvihla ako veľký ružový oblak. „Pod ďalej.“

„Spomenula som si na všetko. Dokonca aj na nakladanú zeleninu.“

„Dobre!“

„Vravela som si, že ti to musím povedať.“

„Fajn.“

„Myslíš, že pani Tachyonová niekedy nájde svojho kocúra?“

Johnny prikývol.

„Nech už je kdekoľvek,“ povedal.

Seržant a vojak vstali zo zeme a tackali sa k troskám, kde pred chvíľou stál dom.

„Chuderka strelená! Chuderka strelená!“ povedal seržant.

„Myslíte, že sa jej podarilo včas uniknúť?“ povedal vojak.

„Chuderka strelená!“

„Bola blízko pri stene,“ zastonal vojak s nádejou v hlase.

„Dom tu už nie je! Čo myslíte?“

Predierali sa cez vlhké trosky Rajskej ulice.

„Bože, to si vypijeme…“

„Hovorte mi dačo! Nemali ste to tu nechať nestrážené! Chuderka strelená!“

„Viete, koľko sme sa vyspali za posledný týždeň? Viete? A v Slate sme stratili desiatnika Williamsa! Zdriemli sme si päť minút uprostred noci, to je všetko!“

Pred nimi ležal kráter. Na dne niečo bublalo.

„Má nejakých príbuzných?“ povedal vojak.

„Nie. Nikoho. Je tu už roky. Môj otec hovorí, že sa pamätá, že ju občas stretával, keď bol ešte mladý,“ povedal seržant.

Zložil si prilbu.

„Chuderka strelená,“ povedal.

„To si len myslíte! Obed, obed, obed, obed -“

Obrátili sa. Po ulici bežala chudá postava v starom kabáte oblečenom na nočnej košeli a s vlnenou čiapkou na hlave a odborne manévrovala pomedzi hŕby trosiek drôteným vozíkom.

„- obed, obed -“

Seržant pozrel na vojaka. „Ako to urobila?“

„Netuším!“

„- obed, obed, Batman!“

Obďaleč si zadnými ulicami vykračoval Vinník.

Prežil zaujímavé ráno, keď poľoval v pozostatkoch Rajskej ulice, a popoludní strávil hodnotný čas v ruinách konzervárne, kde boli myši, niektoré z nich vyprážané. Bol to dobrý deň.

Navôkol znovu zaspalo Blackbury.

Všade bol stále cítiť strašný zápach octu.

Akýmsi konzervárenským zázrakom preletel cez mesto veľký pohár nakladanej červenej repy a pristál, nerozbitý a nikým nezbadaný, v mestskom kvetinovom záhone a odrazil sa do kanála.

Vinník čakal a umýval sa.

Po chvíli zdvihol hlavu, keď spoza rohu zaznel známy škrípavý zvuk, a zastal. Dolu sa natiahla ruka vo vlnenej rukavici bez prstov a zobrala pohár. Ozval sa sled zložitých točivých zvukov a potom zvuk, akoby… no, akoby niekto jedol nakladanú červenú repu, až mu šťava stekala po brade.

„Aha,“ povedal hlas a potom grgol. „Toto treba dávať vojakom! Bróm? To si len myslíte! Smiech? Skoro som priniesla traktor!“

Vinník vyskočil na vozík.

Pani Tachyonová zdvihla ruky a upravila si slúchadlá pod čiapkou s brmbolcom.

Poškriabala si obväz. Prekliata vecička. Niekto jej to bude musieť dať dolu, ale veď pozná jednu slušnú sestru v roku 1917.

Potom sa prehrabala vo vreckách a vylovila šesť pencí, ktoré jej dal seržant. Pamätala si, ako jej ich dával. Pani Tachyonová si všetko pamätala a dávno prestala dumať nad tým, či sa veci, ktoré si pamätá, stali, alebo nestali. Jej heslo znelo: Ber život tak, ako príde. A ak nepríde, chod si poň.

Minulosť a budúcnosť boli rovnaké, ale človek mohol dostať dobré jedlo za šesť pencí, ak vedel, ako na to.

Zaškúlila na mincu v sivom svetle úsvitu.

Bola trochu stará a ufúľaná, ale dátum bol dosť zreteľný. 1903.

„Čaj a šišky? To si len myslíte, pán Policajt!“

A vrátila sa do roku 1903 a minula ich na rybu s hranolčekmi. A ešte jej aj vydali.

KONIEC