Johnny a mrtvi

Terry Pratchett

Produced by calibre 0.6.42

Terry Pratchett

Johnny a mŕtvi

Preložil Vladislav Gális

COLUMBUS

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 1993

Translation © Vladislav Gális, 2002

All rights reserved

ISBN 80-7136-081-3

Autorská poznámka

Trochu som si prispôsobil dejiny. Naozaj existovali batalióny Kamarátov, tak ako sú tu opísané, a naozaj to bolo strašne nevinné zariadenie na vyhubenie celej generácie mladých mužov z jednej oblasti jediným delostreleckým granátom. Ale tento zvyk vymizol do leta 1916, keď sa odohrala prvá bitka pri Somme. V prvý deň bitky zahynulo tisícdeväťsto britských vojakov.

„Thomas Atkins“ bolo naozaj meno, ktoré sa používalo v dokumentoch britskej armády spôsobom, akým dnes ľudia používajú „XY“, a „Tommy Atkins“ sa naozaj stal prezývkou britského vojaka.

V tej vojne bolo určite mnoho skutočných Tommy Atkinsov. Táto kniha je venovaná im - nech sú kdekoľvek.

1. kapitola

Johnny si nikdy nebol celkom istý, prečo začal vidieť mŕtvych.

Konšel povedal, že je to pravdepodobne preto, lebo je príliš lenivý, aby ich nevidel.

Väčšine ľudí vraj ich myseľ nedovolí, aby videli veci, ktoré by ich mohli rozrušiť. Konšel povedal, že by o tom mal niečo vedieť, keďže strávil cely život (1822 - 1906) tým, že nič nevidel.

Sadlo Johnson, ktorý bol technicky Johnnyho najlepší kamarát, povedal, že je to preto, lebo je šibnutý.

Ale Antirapper, ktorý čítal lekárske knihy, povedal, že je to pravdepodobne preto, lebo svoju myseľ nevie zaostriť tak ako normálni ľudia. Normálni ľudia jednoducho ignorujú takmer všetko, čo sa okolo nich deje, aby sa mohli sústrediť na dôležité veci - napríklad vstávať, chodiť na záchod a žiť. Ale Johnny len ráno otvorí oči a do tváre mu vrazí celý vesmír.

Sadlo povedal, že mu to pripadá „šibnuté“.

Akokoľvek sa to volalo, znamenalo to toto. Johnny videl veci, ktoré iní ľudia nevideli.

Napríklad mŕtvych ľudí, ktorí sa ponevierali po cintoríne.

Konšel - aspoň starý konšel - bol trochu povýšenecky, pokiaľ išlo o väčšinu ostatných mŕtvych, dokonca aj o pána Vicentiho, ktorý mal obrovsky čierny mramorový hrob s anjelmi a fotografiou pána Vicentiho (1897 - 1958) za malým okienkom, fotografiou, na ktorej vôbec nevyzeral mŕtvy. Konšel povedal, že pán Vicenti bol Capo de Monte v mafii. Pán Vicenti Johnnymu, naopak, povedal, že strávil celý život tým, že bol veľkoobchodným predavačom suvenírov, amatérskym eskamotérom a detským estrádnym umelcom, čo je v mnohých významných ohľadoch najpresnejším možným opakom členstva v mafii.

Ale toto všetko prišlo neskôr. Potom, ako mŕtvych oveľa lepšie spoznal. Po vzkriesení ducha Fordu Capri.

Johnny naozaj objavil cintorín, až keď začal bývať u starého otca. Bola to tretia fáza ťažkých čias - po kričaní, ktoré bolo zlé, a po rozumnosti (ktorá bola ešte horšia; ľuďom ide lepšie kričanie). Otec si teraz hľadal prácu niekde na druhom konci krajiny. Pretrvával akýsi nejasný pocit, že by sa mohlo všetko vyriešiť, keďže sa už skončila fáza pokusov o rozumný prístup. V podstate sa usiloval nemyslieť na to.

Prestal domov chodiť autobusom a začal používať chodník popri kanáli. Zistil, že keď prelezie cez miesto, kde sa zrútil múr, a potom prejde poza krematórium, o polovicu si skráti cestu.

Hroby siahali až po okraj kanála.

Bol to jeden z tých starých cintorínov, na ktorých sú sovy a líšky a niekedy o nich v nedeľných novinách ľudia píšu ako o našom viktoriánskom dedičstve, hoci o tomto to nepísali, lebo to bol nesprávny druh dedičstva, keďže sa nachádzal príliš ďaleko od Londýna.

Sadlo povedal, že je strašidelný, a niekedy chodieval domov dlhšou cestou, ale Johnnyho sklamalo, že nie je strašidelnejší. Keď človek nemyslel na to, čo to vlastne je - keď zabudol na všetky kostry pod zemou, ktoré sa škeria v tme -, cintorín pôsobil celkom priateľsky. Spievali tu vtáky. Hluk dopravy sem doliehal akoby z veľkej diaľky. Bol tu pokoj.

Ale zopár vecí musel skontrolovať. Niektoré staršie hroby mali na vrchu veľké kamenné dosky a tie v zanedbanejších častiach cintorína popraskali a dokonca sa roztvorili. Pre istotu nazrel dnu.

Trochu ho sklamalo, že tam nič nenašiel.

A potom tam boli hrobky. Boli oveľa väčšie a mali dvere ako domčeky. Vyzerali trochu ako záhradkárske chatky s anjelmi. Anjeli boli väčšinou realistickejší, ako by človek očakával, najmä ten pri vchode, ktorý vyzeral, akoby si práve spomenul, že pred odchodom z neba mal ísť na záchod.

Dvaja chlapci teraz kráčali po cintoríne a kopali do napadaného lístia.

„Budúci týždeň je Halloween,“ povedal Sadlo. „Organizujem diskotéku. Musíš prísť ako príšera. Takže pokojne aj bez masky.“

„Vďaka,“ povedal Johnny.

„Všimol si si, že v obchodoch je teraz oveľa viac halloweenskeho tovaru?“ povedal Sadlo.

„To vďaka Noci vatier,“ povedal Johnny. „Príliš veľa ľudí už vyletelo do vzduchu pri ohňostrojoch, tak vymysleli Halloween, kde sa len nosia masky.“

„Pani Nugentová hovorí, že je to zahrávanie sa s okultizmom,“ povedal Sadlo. Pani Nugentová bola susedka Johnsonovcov a bola známa tým, že sa s ňou nedalo rozumne rozprávať na témy typu Madonna na plný výkon o tretej ráno.

„Možno áno,“ povedal Johnny.

„Hovorí, že na Halloween lietajú čarodejnice,“ povedal Sadlo.

„Čo?“ Johnny zvraštil obočie. „To akože… na Malorku a tak?“

„Asi,“ povedal Sadlo.

„No… niečo na tom bude. Možno dostávajú špeciálne mimosezónne zľavy, keďže sú to staré dámy,“ povedal Johnny. „Moja teta sa môže všade voziť autobusom takmer zadarmo, a to ani nie je čarodejnica.“

„Potom neviem, prečo si pani Nugentová robí starosti,“ povedal Sadlo. „Malo by to tu byť práveže oveľa bezpečnejšie, keď stí všetky čarodejnice na dovolenke.“

Prešli okolo nápadne vyzdobenej hrobky, ktorá mala dokonca okienka z farebného skla. Bolo ťažké predstaviť si, kto by sa chcel pozerať dnu, no ešte ťažšie bolo predstaviť si, kto by sa chcel pozerať von.

„Nechcel by som byť v tom istom lietadle ako oni,“ povedal Sadlo, ktorý predtým tuho rozmýšľal. „Len si predstav, že si môžeš dovoliť ísť na dovolenku len na jeseň, nastúpiš do lietadla a sú tam samé staré čarodejnice, ktoré cestujú do zahraničia.“

„A spievajú Ide sa do lesa, jahody, traste sa?“ povedal Johnny. „A Vamos a la playa?“

„Ale stavím sa, že v hoteli by sa o teba naozaj dobre postarali,“ povedal Johnny.

„Uhm.“

„Zaujímavé,“ povedal Johnny.

„Čo?“

„Raz som čítal v jednej knihe,“ povedal Johnny, „že niekde v Mexiku či kde chodia všetci každý rok na Všetkých svätých na cintorín a usporadúvajú tam veľkú slávnosť. Oni totiž nechápu, prečo by mali niekoho vynechať z hostiny len preto, že je mŕtvy.“

„Fuj. Piknik? Na ozajstnom cintoríne?“

„Áno.“

„To akože sa z hliny vystrkujú lesklé zelené ruky a berú si sendviče?“

„To asi nie. V Mexiku aj tak nejedia sendviče. Jedia tam trotl… také niečo.“

„Torty.“

„Uhm?“

„Stavím sa,“ povedal Sadlo a obzeral sa, „stavím sa… stavím sa, že by si sa neodvážil zaklopať na niektoré z týchto dverí. Stavím sa, že by si potom počul, ako sa vnútri potácajú mŕtvi ľudia.“

„Prečo sa potácajú?“

Sadlo sa nad tým zamyslel.

„Vždy sa potácajú,“ povedal. „Neviem prečo. Videl som ich v klipoch. A vedia prejsť cez steny.“

„Prečo?“ povedal Johnny.

„Čo prečo?“

„Prečo chodia cez steny? To nevedia ani živí ľudia. Prečo by to mali robiť mŕtvi?“

Sadlova mama bola veľmi ľahkomyseľná, pokiaľ išlo o video. Jej syn mal podlá vlastných slov dovolené aj také filmy, ktoré museli storoční pozerať s rodičmi.

„Neviem,“ povedal. „Väčšinou sa na niečo veľmi hnevajú.“

„Myslíš, že na to, že sú mŕtvi?“

„Asi,“ povedal Sadlo. „Zrejme to nie je bohvieaký život.“

Johnny o tom v ten večer po stretnutí s konšelom rozmýšľal. Jediní mŕtvi, ktorých poznal, boli pán Page, ktorý na niečo zomrel v nemocnici, a jeho prastará mama, ktorá mala deväťdesiatšesť rokov a zomrela len tak. Ani jeden z nich nebol zvlášť hnevlivý. Prastará mama bolo trochu popletená, ale nikdy sa nehnevala. Navštevoval ju v penzióne Slnečný domov, kde väčšinou pozerala televíziu a čakala na ďalšie jedlo, A pán Page sa potichu prechádzal po okolí, na ulici bol ako jediný doma aj napoludnie.

Nepôsobili ako ľudia, ktorí by po smrti vstali, len aby si zatancovali s Michaelom Jacksonom. A prastará mama by šla cez steny jedine kvôli televízoru, pred ktorým by sa nemusela s ďalšími pätnástimi starenkami biť o diaľkový ovládač.

Johnnymu sa zdalo, že veľa ľudí to má celkom popletené. Povedal to Sadlovi. Sadlo nesúhlasil.

„Mŕtvym sa to asi javí celkom inak,“ povedal.

Teraz kráčali po Západnej avenue. Cintorín bol usporiadaný ako mesto. Ulice neboli pomenované veľmi originálne - napríklad Severná cesta a Južný chodník sa spájali so Západnou avenue na malej štrkovej ploche s lavičkami. Bolo to akési mestské centrum. Ale v tichu viktoriánskych hrobiek to tu vyzeralo, akoby bol práve najdlhší volný deň na svete.

„Môj otec hovorí, že sa tu bude stavať,“ povedal Sadlo. „Mestská rada to tu vraj predala nejakej veľkej firme za päť pencí, lebo prevádzka bola veľmi drahá.“

„Čože, toto všetko?“ povedal Johnny.

„Tak to povedal,“ povedal Sadlo. Dokonca aj on vyzeral trochu neisto. „Vraj je to škandál.“

„Aj tú časť s topoľmi?“

„Všetko,“ povedal Sadlo. „Budú tu kancelárie alebo také čosi.“

Johnny sa poobzeral po cintoríne. Na kilometre ďaleko to bol jediný otvorený priestor.

„Ja by som im dal aspoň libru,“ povedal.

„Áno, ale ty by si tu nebol schopný nič postaviť,“ povedal Sadlo. „A o to ide.“

„Ja by som tu nechcel nič stavať. Dal by som im libru, len aby to nechali, ako to je.“

„Áno,“ povedal Sadlo, hlas rozumu, „ale ľudia musia niekde pracovať. Potrebujeme pracovné miesta.“

„Stavím sa, že títo tu sa veľmi nepotešia,“ povedal Johnny. „Teda keby sa o tom dozvedeli.“

„Asi ich niekam presťahujú,“ povedal Sadlo. „Musí to byť nejako tak. Inak by sa človek neodvážil ani kopať v záhrade.“

Johnny pozrel na najbližší hrob. Bol to jeden z tých, ktoré vyzerali ako mramorová chatka. Nad dverami bol nápis z bronzových písmen:

KONŠEL THOMAS BOWLER

1822 - 1906

Pro Bono Publico

Bola tam kamenná rytina, na ktorej bol pravdepodobne sám konšel a s vážnym výrazom hľadel do diaľky, akoby tiež rozmýšľal, Čo znamená Pro Bono Publico.

„Ten by sa určite veľmi hneval,“ povedal Johnny.

Na okamih zaváhal, potom vyšiel po dvoch otlčených schodoch ku kovovým dverám a zaklopal na ne. Nikdy sa nedozvedel, prečo to urobil.

„Počkaj, to nesmieš!“ zasyčal Sadlo. „Čo keď sa odtiaľ vypotáca! Okrem toho,“ povedal a trochu stíšil hlas, „je nesprávne pokúšať sa rozprávať s mŕtvymi. V televízii hovorili, že to môže viesť k satanistickým praktikám.“

„Nechápem prečo,“ povedal Johnny.

Znovu zaklopal.

A dvere sa otvorili.

Konšel Thomas Bowler zažmurkal v slnečnom svetle a potom sa zahľadel na Johnnyho.

„Áno?“ povedal.

Johnny sa zvrtol a rozbehol sa.

Sadlo ho dohonil v polovici Severnej cesty. Sadlo bežne nebol športový typ a jeho rýchlosť by prekvapila mnohých, ktorí ho poznali.

„Čo sa stalo? Čo sa stalo?“ fučal.

„Nevidel si?“ povedal Johnny.

„Nič som nevidel!“

„Dvere sa otvorili!“

„To určite!“

„Naozaj!“

Sadlo spomalil.

„Nie, neotvorili sa,“ mumlal. „Nemôžu sa otvoriť. Pozrel som sa na ne. Na všetkých stí zámky.“

„Aby sa nikto nedostal dnu, alebo aby sa nikto nedostal von?“ povedal Johnny.

Sadlovi sa na tvári zjavila panika. Keďže mal veľkú tvár, chvíľu to trvalo. Znovu sa rozbehol.

„Chceš ma nachytať!“ kričal. „Nemienim tu robiť žiadne satanistické praktiky! Idem domov!“

Zahol za roh na Východnú cestu a šprintoval k hlavnej bráne.

Johnny spomalil.

Pomyslel si: Zámky.

Bola to naozaj pravda. Už dávno si to všimol. Na všetkých hrobkách boli zámky, aby sa do nich nedostali vandali.

A predsa… a predsa…

Keď zavrel oči, videl konšela Thomasa Bowlera. Nie jedného z potácajúcich sa mŕtvych zo Sadlovho videa, ale mohutného tučného muža v plášti lemovanom kožušinou, so zlatou reťazou a s hranatým klobúkom.

Prestal utekať a potom sa pomaly vrátil po ceste, ktorou prišiel.

Na dverách konšelovej hrobky bola zámka. Vyzerala zhrdzavené.

Za to môžu tie reči so Sadlom, povedal si Johnny. Preto dostal ten bláznivý nápad.

Ale aj tak znovu zaklopal.

„Áno?“ povedal konšel Thomas Bowler.

„Hm… ehm… pardon…“

„Čo chceš?“

„Ste mŕtvy?“

Konšel zdvihol zrak k bronzovým písmenám nad dverami.

„Vidíš, čo je tam hore napísané?“ povedal.

„Hm…“

„Je tam napísané tisícdeväťstošesť. Vraj to bol veľmi dobrý pohreb. Sám som sa na ňom nezúčastnil.“ Konšel sa nad tým trochu zamyslel. „Vlastne, zúčastnil, ale nemohol som pozorovať dianie. Vikár mal určite veľmi dojímavú kázeň. Čo si to chcel?“

„Hm…“ Johnny sa zúfalo poobzeral. „Čo… hm… znamená Pro Bono Publico?“

„Pre verejné blaho,“ povedal konšel.

„Aha. No… ďakujem.“ Johnny cúvol. „Veľmi pekne ďakujem.“

„To je všetko?“

„Hm… áno.“

Konšel smutne prikývol. „Nečakal som, že to bude niečo dôležité,“ povedal. „Nemal som návštevu od tisícdeväťstodvadsiateho tretieho. A aj tí si splietli meno. Ani to neboli príbuzní. A boli to Američania. Ach jaj. Tak teda dovidenia.“

Johnny zaváhal. Teraz by som sa mohol obrátiť, pomyslel si, a ísť domov.

A keď sa obrátim, nikdy nezistím, čo bude ďalej. Pôjdem preč a nikdy sa nedozviem, prečo sa to teraz stalo a čo by sa bolo stalo ďalej. Pôjdem preč, vyrastiem, nájdem si prácu, ožením sa, budem mať deti, stanem sa starým otcom, odídem do dôchodku, budem hrať bowls, pôjdem do Slnečného domova a budem cez deň pozerať televíziu, až kým neumriem, a nikdy sa to nedozviem.

A pomyslel si: Možno som to urobil. Možno sa to všetko stalo a potom, keď som umieral, sa zjavil nejaký anjel a povedal: Máš nejaké prianie? A ja som povedal: Áno, chcel by som vedieť, čo by sa bolo stalo, keby som nebol ušiel, a anjel povedal: Dobre, môžeš sa vrátiť. A tak som zase tu. Nemôžem sklamať sám seba.

Svet čakal.

Johnny urobil krok vpred.

„Ste mŕtvy, však?“ povedal pomaly.

„Ó áno. To je jedna z vecí, v ktorých má človek úplnú istotu.“

„Nevyzeráte mŕtvy. Viete, myslel som si… no… rakvy a tak…“

„No, tamto všetko existuje,“ povedal konšel bezstarostne, „a potom existuje aj toto.“

„Ste duch?“ Johnnymu veľmi odľahlo. S duchom by sa možno vedel vyrovnať.

„Dúfam, že mám väčšiu hrdosť,“ povedal konšel.

„Môj kamarát Sadlo by sa veľmi divil, keby vás stretol,“ povedal Johnny. Čosi mu zišlo na um. „Však netancujete?“ povedal.

„Kedysi som vedel celkom dobre tancovať valčík,“ povedal konšel.

„A čo… nejako takto,“ povedal Johnny. Pokúsil sa čo najlepšie napodobniť Michaela Jacksona. „Nejako takto s nohami,“ povedal ospravedlňujúco.

„Vyzerá to úžasne,“ povedal konšel Thomas Bowler.

„Áno, a na jednej ruke musíte mať trblietavú rukavicu -“

„To je dôležité?“

„Áno, a musíte povedať Ou!“

„Pri takomto tanci by to povedal každý,“ povedal konšel.

„Nie, asi takto: Ouuuujééé! s -“

Johnny sa zastavil. Uvedomil si, že sa dal trochu uniesť.

„Pozrite,“ povedal a zastal na konci tanečného kroku. „Nechápem, ako môžete byť mŕtvy ä zároveň chodiť a rozprávať…“

„To je asi relativita,“ povedal konšel. Meravo kráčal jacksonovskými krokmi po chodníku. „Takto? Au!“

„Tak nejako,“ povedal Johnny láskavo. „Hm. Ako ste to mysleli s tou relativitou?“

„Všetko to dobre vysvetľuje Einstein,“ povedal konšel.

„Čože, Albert Einstein?“ spýtal sa Johnny.

„Kto?“

„Bol to slávny vedec. On… vynašiel rýchlosť svetla a tak.“

„Naozaj? Ja som myslel Solomona Einsteina. Bol to slávny taxidermista na Telegrafnej ulici. Vypchával mŕtve zvieratá. Myslím, že vynašiel nejaký“ stroj na výrobu sklených očí. V tisícdeväťstotridsiatom druhom ho zrazil automobil. Ale aj tak to bol veľký mysliteľ.“

„To som nevedel,“ povedal Johnny. Poobzeral sa.

Stmievalo sa.

„Asi by som už mal ísť domov,“ povedal a začal cúvať.

„Tuším mi to už celkom ide,“ povedal konšel a jacksonovskými krokmi sa vracal po chodníku.

„No… hm… ešte sa uvidíme. Možno,“ povedal Johnny.

„Príď, kedykoľvek chceš,“ povedal konšel, keď Johnny odchádzal čo najrýchlejšie a zároveň čo najzdvorilejšie. „Som stále tu.“

„Veru stále,“ dodal. „Keď je človek mŕtvy, naučí sa byť stále na jednom mieste. Hm. Júúú! Takto?“

2. kapitola

Johnny po čaji nadhodil tému cintorín.

„Nechutné, čo si tá mestská rada dovoľuje,“ povedal starý otec.

„Ale prevádzka cintorína je drahá,“ povedala mama. „Dnes už väčšinu hrobov nikto nenavštevuje. Iba pani Tachyonová, a tá je strelená.“

„To, že hroby nikto nenavštevuje, s tým nemá nič spoločné, dcérenka. Sú tam dejiny.“

„Konšel Thomas Bowler,“ povedal Johnny.

„Nikdy som o ňom nepočul. Mal som na mysli,“ povedal starý otec, „Williama Stickersa. Takmer mu postavili pamätník. Boli by mu postavili pamätník. Všetci sme sa poskladali, ale niekto s peniazmi utiekol. A ja som naň dal šesť pencí.“

„Bol slávny?“

„Takmer slávny. Takmer slávny. Počul si o Karolovi Marxovi?“

„Ten vymyslel komunizmus, nie?“ povedal Johnny.

„Správne. No, a William Stickers ho nevymyslel. Ale bol by Karolom Marxom, keby ho Karol Marx nebol porazil. Vieš čo… zajtra ti to ukážem.“

Bolo zajtra.

Z tmavosivej oblohy jemne pršalo.

Starý otec a Johnny stáli pred veľkým náhrobným kameňom, na ktorom bolo napísané:

William Stickers

1897 - 1949

Proletári všetkých

„Veľký človek,“ povedal starý otec. Zložil si čiapku.

„Čo to znamená ,Proletári všetkých?‘“

„Malo tam byť ,Proletári všetkých krajín, spojte sa,‘“ povedal starý otec. „Ale kým to stihli dokončiť, minuli sa peniaze. Bol z toho škandál. Bol to hrdina robotníckej triedy. Bol by bojoval v občianskej vojne v Španielsku, ale nasadol na nesprávnu loď a skončil v Hulle.“

Johnny sa poobzeral.

„Hm,“ povedal. „Aký to bol človek?“

„Ako som povedal, hrdina proletariátu.“

„Myslím, ako vyzeral?“ povedal Johnny. „Bol mohutný, mal veľkú Čiernu bradu a okuliare so zlatým rámom?“

„Presne. Videl si fotografie?“

„Nie,“ povedal Johnny. „Ani nie.“

Starý otec si nasadil čiapku.

„Idem do obchodu,“ povedal. „Chceš ísť so mnou?“

„Nie, vďaka. Hm… zastavím sa u Sadla.“

„Sedí vec.“

Starý otec sa pobral k hlavnej bráne.

Johnny sa zhlboka nadýchol.

„Dobrý deň,“ povedal.

„Bolo skutočne škandalózne, že ten nápis nedokončili,“ povedal William Stickers.

Prestal sa opierať o svoj pamätník.

„Ako sa voláš, súdruh?“

„John Maxwell,“ povedal Johnny.

„Vedel som, že ma vidíš,“ povedal William Stickers. „Videl som, že sa pozeráš priamo na mňa, keď ten starý pán rozprával.“

„Aj ja som vedel, že ma vidíte,“ povedal Johnny. „Vyzeráte… hm… chudší.“

Chcel povedať: Nie chudý ako opak tučného. Iba… nie celkom pokope. Priesvitný.

Ale povedal: „Hm.“ A potom povedal: „Nerozumiem tomu. Ste mŕtvy, však? Ste nejaký… duch?“

„Duch?“ povedal William Stickers nahnevane.

„Tak potom… duša.“

„Nič také neexistuje. To je prežitok zastaraného svetonázoru.“

„Hm… ja len… keď sa so mnou rozprávate…“

„To je dokonale pochopiteľný vedecký jav,“ povedal William Stickers. „Chlapče, nikdy nedovoľ poverám zahatať cestu racionálnemu mysleniu. Je načase, aby ľudstvo zahodilo staré kultúrne zvyklosti a vkročilo do žiarivého socialistického úsvitu. Aký je teraz rok?“

„Tisícdeväťstodeväťdesiattri,“ povedal Johnny.

„Aha! A povstali už utláčané masy, aby zvrhli kapitalistických tyranov v slávnom mene komunizmu?“

„Hm. Prosím?“ Johnny zaváhal a potom sa mu v hlave usporiadalo niekoľko nejasných spomienok. „Myslíte akože… Rusko a tak? Keď zastrelili cára? Dávali o lom niečo v televízii.“

„O tom viem. To bol len začiatok. Čo sa dialo od roku tisícdeväťstoštyridsaťdeväť? Predpokladám, že sa už odohrala celosvetová revolúcia, je tak? Tu nám nikto nič nepovie.“

„No… myslím, že sa odohralo veľa revolúcií,“ povedal Johnny. „Na celom svete…“

„Skvelé!“

„Hm.“ Johnnymu napadlo, že ľudia, ktorí v poslednom čase robili revolúcie, hovorili, že musia zvrhnúť komunistických utláčateľov, ale William Stickers vyzeral tak dychtivo, že nevedel, ako mu to má povedať. „Viete čo… vedeli by ste si prečítať noviny, keby som vám ich priniesol?“

„Pravdaže. Ale ťažko sa mi obracajú strany.“

„Hm. A je vás tu veľa?“

„Ha! Väčšine z nich je to jedno. Nie sú ochotní vynaložiť trochu námahy.“

„Môžete… no…. chodiť? Mohli by ste sa k mnohým veciam dostať zadarmo.“

William Stickers vyzeral mierne zdesene.

„Ďaleko sa nedostaneme,“ zašomral. „Nie je to dovolené.“

„Raz som čítal v jednej knihe, že duchovia sa nemôžu veľmi pohybovať,“ povedal Johnny.

„Duchovia? Ja som len… mŕtvy.“ Zamával priesvitným prstom. „Ha! Ale mňa nedostanú,“ vyprskol. „Len preto, že sa ukázalo, že som stále… tu aj po smrti, to ešte neznamená, že uverím v ten nezmysel. Ani nápad. Logické, racionálne myslenie, chlapče. A nezabudni na noviny.“

William Stickers postupne vybledol. Ako posledný zmizol jeho prst, ktorý stále dával najavo absolútnu nevieru v posmrtný život.

Johnny chvíľu čakal, ale vyzeralo to, že ďalší mŕtvi ľudia sa už neukážu.

Mal pocit, že ho niekto pozoruje spôsobom, ktorý nemá nič spoločné s očami. Nebolo to celkom strašidelné, ale bolo to nepríjemné. Človek sa neodvážil poškriabať sa na zadku alebo si vŕtať v nose.

Prvýkrát si poriadne všimol cintorín. Vyzeral naozaj ako prežitok.

Za ním bol kanál, ktorý sa už používal iba ako smetisko; jeho brehy lemovali staré kočiare, pokazené televízory a rozpárané pohovky, ktoré vyzerali ako príšery z odpadkovej doby. Na jednej strane bolo krematórium a záhrada spomínania, ktorá bola upravená v štýle štrkových chodníkov a zákazov chodenia po trávniku. Vpredu bola Cintorínska cesta, kde boli kedysi na protiľahlej strane domy; teraz tam bola zadná stena skladu kobercov Bonanza (Ušetrite ???????!!). Zostala tam telefónna búdka a poštová schránka, čo naznačovalo, že kedysi to bolo miesto, ktoré ľudia považovali za svoj domov. Ale teraz to bola len cesta, ktorou sa dalo dostať k obchádzke z priemyselnej časti.

Na štvrtej strane toho veľa nebolo okrem kopy popadaných tehál a jedného vysokého komína - všetko, čo zostalo z blackburskej gumárne. („Gumáky rovná sa Blackbury,“ znel jeden z najslávnejších hlúpych sloganov na svete.)

Johnny si matne spomínal, že o tom bolo niečo v novinách. Ľudia proti niečomu protestovali - lenže ľudia protestovali stále. Správ bolo vždy toľko, že človek nikdy nemal čas dozvedieť sa niečo dôležité.

Prešiel k areálu starej fabriky. Teraz okolo neho parkovali buldozéry, hoci boli všetky prázdne. Bol tam drôtený plot, ktorý bol kde-tu strhnutý aj napriek upozorneniam o strážnych psoch. Strážne psy sa možno odtrhli.

A bola tu veľká tabuľa s obrázkom kancelárskej budovy, ktorú tu mali postaviť. Bola nádherná. Vpredu boli fontány, tu a tam boli umiestnené staré stromy a vonku stáli a rozprávali sa úhľadní ľudia. A obloha nad budovou bola krásne belasá, čo bolo v Blackbury veľmi nezvyčajné, keďže väčšinu času tu mala obloha zvláštnu mydlovú farbu, akú by človek videl, keby žil v plastovom boxe na potraviny.

Bolo úplne jasné, že budova zaberie viac miesta než areál starej gumárne.

Slová nad obrazom hovorili: „Prvá spojená združená zjednotená, a. s.: Hor’ sa k budúcnosti!“

Johnny mal pocit, že „Hor’ sa k budúcnosti“ je ešte hlúpejšie ako „Gumáky rovná sa Blackbury“.

Na druhý deň ešte pred školou šlohol noviny a strčil ich za hrob Williama Stickersa, aby ich nebolo vidieť.

Cítil sa skôr hlúpo než vystrašene. Túžil sa s tým niekomu zveriť.

Zveriť sa nemal komu. Ale s tromi ľuďmi sa mohol rozprávať.

V škole boli rôzne gangy a aliancie, napríklad športovci, bifľoši a počítačoví maniaci.

A potom tam boli Johnny, Sadlo a Bigmac, ktorý povedal, že je posledný tvrdý skinhead, ale v skutočnosti to bol vychudnutý chalan s krátkymi vlasmi, plochými nohami a astmou, ktorému robilo problémy kráčať v martenskách, a ešte Antirapper, ktorý bol technicky černoch.

Ale aspoň počúvali. Bolo to cez prestávku na múriku medzi školskou kuchyňou a knižnicou. Tu sa zvyčajne frajersky ponevierali - alebo sa aspoň ponevierali.

„Duchovia,“ povedal Antirapper, keď Johnny skončil.

„Ni-ee,“ povedal Johnny neisto. „Nepáči sa im, keď ich niekto volá duchovia. Z akéhosi dôvodu ich to rozčuľuje. Sú to len… mŕtvi. Asi je to niečo podobné, ako že sa ľuďom nemá hovoriť, že sú postihnutí alebo zaostalí.“

„To je politicky nekorektné,“ povedal Antirapper. „Čítal som o tom.“

„Chceš povedať, že chcú, aby ich volali,“ Sadlo sa na chvíľu zamyslel, „občania v postseniorskom veku?“

„Dychovo špecifickí,“ povedal Antirapper.

„Vertikálne znevýhodnení,“ povedal Sadlo.

„Čo? To akože sú malí?“ povedal Antirapper.

„Pochovaní,“ povedal Sadlo.

„A čo zombie?“ povedal Bigmac.

„Nie, aby si bol zombie, musíš mať telo,“ povedal Antirapper. „Nie si naozaj mŕtvy, iba ti dá niekto zjesť tajnú vúdú zmes z rýb a korienkov a premeníš sa na zombie.“

„Fíha. Akú zmes?“

„Neviem. Ako to mám vedieť? Je to z nejakých rýb a korienkov.“

„Stavím sa, že vo vúdú krajine je veľkým dobrodružstvom ísť na rybu s hranolčekmi,“ povedal Sadlo.

„No, ty by si mal o vúdú niečo vedieť,“ povedal Bigmac.

„Prečo?“ povedal Antirapper.

„Lebo si zo Západnej Indie, nie?“

„Vieš všetko o druidoch?“

„Nie.“

„Tak vidíš.“

„Ale tvoja mama o tom asi vie,“ povedal Bigmac.

„Ťažko. Moja mama trávi v kostole viac času ako pápež,“ povedal Antirapper. „Moja mama trávi v kostole viac času ako Boh.“

„Vy to neberiete vážne,“ povedal Johnny. „Ja som ich naozaj videl.“

„Možno máš niečo s očami,“ povedal Antirapper. „Možno, že -“

„Raz som videl film o človeku s röntgenovými očami,“ povedal Bigmac. „Mohol sa nimi pozerať cez veci.“

„Akože cez ženské šaty?“ vyzvedal Sadlo.

„O tom tam toho veľa nebolo,“ povedal Bigmac.

Rozoberali toto márnenie užitočného talentu.

„Ja cez nič nevidím,“ povedal Johnny napokon. „Ja len vidím ľudí, ktorí nie sú tu - chcem povedať: ľudí, ktorých iní ľudia nevidia.“

„Môj strýko videl veci, ktoré iní ľudia nevideli,“ povedal Sadlo. „Najmä v sobotu večer.“

„Neblázni. Ja to myslím vážne.“

„Hej, ale raz si povedal, že si v jazierku so zlatými rybkami videl Lochnesskú príšeru,“ povedal Bigmac.

„Dobre, ale -“

„Pravdepodobne to bol len pleziosaurus,“ povedal Antirapper. „Len nejaký starý dinosaurus, ktorý mal vyhynúť pred sedemdesiatimi miliónmi rokov. Nič zvláštne.“

„Áno, ale -“

„A potom sme tu mali stratené mesto Inkov,“ povedal Sadlo.

„Ale ja som ho našiel, nie?“

„Áno, ale nebolo až také stratené,“ povedal Antirapper. „Keď je niečo za Tescom, nie je to celkom stratené.“

Bigmac si vzdychol.

„Ty si celý divný,“ povedal.

„Dobre,“ povedal Johnny. „Po škole tam všetci pôjdete, dobre?“

„No -“ začal Sadlo a nepokojne sa zamrvil.

„Hádam sa nebojíš?“ povedal Johnny. Vedel, že to nie je fér, ale bol nahnevaný. „Predtým si utiekol,“ povedal, „keď vyšiel konšel.“

„Ja som nikdy nevidel nijakého konšela,“ povedal Sadlo. „A vôbec, nebál som sa. Utiekol som, lebo som ťa chcel napáliť.“

„To sa ti podarilo,“ povedal Johnny.

„Ja, a báť sa? Trikrát som pozeral Noc vraždiacich zombie,“ povedal Sadlo.

„Tak dobre. Poď so mnou. Poďte všetci traja. Po škole.“

„Po Protinožcoch,“ povedal Bigmac.

„Počúvaj, toto je oveľa dôležitejšie ako -“

„Áno, ale dnes večer Janine povie Mickovi, že Doraleen zobrala Ronov surf -“

Johnny zaváhal.

„Tak dobre,“ povedal. „Po Protinožcocb.“

„Sľúbil som bratovi, Že mu pomôžem naložiť dodávku,“ povedal Bigmac. „No, vlastne som mu to nesľúbil… povedal, že mi odtrhne ruky, ak mu nepomôžem.“

„A ja si musím spraviť úlohu zo zemepisu,“ povedal Antirapper.

„Nijakú sme nedostali,“ povedal Johnny.

„Nie, ale povedal som si, že ak napíšem prácu o dažďových pralesoch, mohol by som si vylepšiť priemer,“ povedal Antirapper.

Na tom nebolo nič čudné, ak bol človek zvyknutý na Antirappera. Antirapper nosil školskú uniformu. Až na to, že to vlastne nebola školská uniforma. No dobre, technicky to bola školská uniforma, lebo vždy na začiatku roka všetci dostali papieriky, na ktorých bolo napísané, čo je to školská uniforma, ale okrem Antirappera ju nikto veľmi nenosil, takže ak ju takmer nikto nenosil, povedal Sadlo, ako to môže byť uniforma? A keďže skoro všetci stále nosia džínsy a tričko, potom stí džínsy a tričko školská uniforma a Antirappera by mali poslať domov, lebo ju nenosí.

„Viete čo?“ povedal Johnny. „Stretneme sa neskôr. O šiestej. Môžeme sa stretnúť u Bigmaca. Aj tak je to blízko cintorína.“

„Ale vtedy sa už stmieva,“ povedal Sadlo.

„No a?“ povedal Johnny. „Veď ty sa nebojíš.“

„Ja, a báť sa? Ha! Ja, a báť sa? Ja, a báť sa?“

Keď človek musí byť po zotmení na nejakom strašidelnom mieste, pomyslel si Johnny, vežiak Joshuu N’Clementa je na stupnici vreskotu oveľa vyššie ako akýkoľvek cintorín. Mŕtvi človeka aspoň neokradnú. Pôvodne to mal byť vežiak sira Aleca Douglasa-Homa, potom sa z toho stal vežiak Harolda Wilsona a potom ho nová mestská rada pomenovala vežiak Joshuu Che N’Clementa podlá slávneho bojovníka za slobodu, ktorý sa neskôr stal prezidentom svojej krajiny a teraz bol bývalým bojovníkom za slobodu a bývalým prezidentom niekde vo Švajčiarsku, zatiaľ čo niektorí krajania sa ho pokúšali nájsť a položiť mu zopár otázok ako napríklad: Čo sa stalo s tými dvesto miliónmi dolárov, o ktorých sme si mysleli, že ich máme, a ako to, že vaša manželka vlastní sedemsto klobúkov?

V roku 1965 tento vežiak opísali ako „úchvatný a dynamicky vzťah prázdna a hmoty, majestátny vo svojej nekompromisnej jednoduchosti“.

V novinách Blackbury Guardian boli často fotografie ľudí, ktorí sa sťažujú na vlhkosť, na chlad, na to, že vypadávajú okná, keď fúka vietor (v okolí vežiaka bolo vždy veterno, dokonca aj keď bol všade inde pokojný deň), alebo na to, že po zatuchnutých pasážach sa túlajú gangy a zhadzujú zo strechy nákupné vozíky na veľký cintorín stratených nákupných vozíkov, výťahy poriadne nefungovali od roku 1966. Schovávali sa v suteréne, lebo sa báli vyjsť.

Pasáže a chodníky („vzrušujúca brutálna metličková úprava betónu“) sa vyznačovali dvoma zápachmi podlá toho, či bol nablízku ninjovský domovník mestskej rady vo svojej dodávke. Druhy zápach bol dezinfekčný prostriedok.

Nikto nemal rád vežiak Joshuu N’Clementa. Existovali dve myšlienkové školy, ktoré sa vyjadrovali k tomu, čo by s ním bolo potrebné urobiť. Ľudia, ktorí v ňom bývali, sa domnievali, že všetkých treba vysťahovať a potom vežiak vyhodiť do vzduchu, a ľudia, ktorí bývali blízko vežiaka, chceli len to, aby ho vyhodili do vzduchu.

Na vežiaku bolo zvláštne, že hoci bol stiesnený a štrnásťposchodový, stál v strede obrovskej plochy, ktorá bola teoreticky trávou („environmentálny otvorený priestor“), ale ktorá bol teraz domovom obalov z bežných zemiakových lupienkov a nezničiteľných vyhorených áut.

„Strašné miesto,“ povedal Sadlo.

„Ľudia musia niekde bývať,“ povedal Antirapper.

„Myslíš, že človek, ktorý to navrhol, tu aj býva?“ povedal Johnny.

„Sotva.“

„Radšej sa nebudem približovať k Bigmacovmu bratovi,“ povedal Sadlo. Je to cvok. Je tetovaný. A každý vie, že kradne. Videá a podobne. Z fabrík. Keď bol malý, zabil Bigmacovho škrečka. A keď je rozzúrený, vyhadzuje z okna veci. Ak je ešte pustený Clint -“

Clint bol pes Bigmacovho brata. Údajne ho vylúčili z klubu krížencov rottweilera a pitbull teriéra, lebo bol príliš škaredý.

„Chudák Bigmac,“ povedal Johnny. „Nečudujem sa, že si stále objednáva časopisy o bojových umeniach.“

„Asi chce vstúpiť do armády, aby si raz cez víkend mohol domov priniesť zbraň,“ povedal Antirapper.

Sadlo sa bojazlivo pozrel na obrovskú masu vežiaka.

„Ha! Mal by si domov priniesť tank.“

Dodávka Bigmacovho brata parkovala na mieste, ktoré malo slúžiť na umývanie a sušenie. Dvere a predná časť boli inej farby. Na prednom sedadle sedel Clint a reťazou bol pripútaný k volantu. Táto dodávka bola jediným dopravným prostriedkom, ktorý bolo možné nechať nezamknutý kdekoľvek blízko vežiaka Joshuu N’Clementa.

„Je to fakt zvláštne,“ povedal Johnny. „Keď sa nad tým človek zamyslí.“

„Čo je zvláštne?“ povedal Antirapper.

„No, tam je veľký cintorín pre mŕtvych ľudí, a všetci živí ľudia sa tlačia tu,“ povedal Johnny. „Vyzerá to, akoby si niekto niečo splietol…“

Z vežiaka vyšiel Bigmac a niesol stoh kartónových škatúľ. Zúfalo kývol hlavou Johnnymu a položil škatule do zadnej časti dodávky.

„Nazdar, chalani,“ povedal.

„Kde je tvoj brat?“

„Je hore. Poďte, ideme.“

„Chceš povedať, kým príde dolu,“ povedal Sadlo.

„Buď ticho.“

V topoľoch sa pohyboval vietor a šepkal okolo starodávnych urien a rozbitých kameňov.

„Neviem, či je to správne,“ povedal Sadlo, keď sa všetci štyria zhromaždili pri bráne.

„Všade sú kríže,“ povedal Antirapper.

„Áno, ale ja som ateista,“ povedal Sadlo.

„Potom by si nemal veriť v duchov -“

„Postživotných občanov,“ opravil ho Bigmac.

„Bigmac?“ povedal Johnny.

„Áno?“

„Čo to držíš za chrbtom?“

„Nič.“

Sadlo natiahol krk a pozrel sa.

„Má tam nejaké zaostrené drevo,“ oznamoval. „A kladivo.“

„Bigmac!“

„No, človek nikdy nevie -“

„Nechaj to tu!“

„No dobre.“

„Koly sa aj tak nepoužívajú na duchov. Používajú sa na upírov,“ povedal Antirapper.

„Ó, ďakujem,“ povedal Sadlo.

„Počúvajte, veď je to len cintorín,“ povedal Johnny. „Sú tu trávniky! Nie je to Transylvánia! Sú tu len mŕtvi ľudia! To ešte neznamená, že je to tu strašidelné, no nie? Mŕtvi ľudia sú ľudia, ktorí kedysi žili! Však by ste sa nesprávali tak hlúpo, keby tu boli pochovaní živí ľudia?“

Vybrali sa po Severnej ceste.

Na cintoríne prekvapujúco odumierali zvuky. Od cesty ich oddeľovalo len železné zábradlie obrastené kríkmi a zopár neprerezaných stromov, ale všetok hluk odrazu stíchol, akoby ho počuli cez paplón. Akoby sem namiesto neho prúdilo ticho - akoby vyvieralo, pomyslel si Johnny - ako voda, ktorá sa dá dýchať. Syčalo. Na cintoríne ticho vydávalo zvuky.

Pod nohami im škrípal Štrk. Niektoré z novších hrobov mali vpredu výstupok a niekto považoval za dobrý nápad posypať ho zelenými kamienkami. Teraz tam kvitli drobné skalné kvietky.

Na jednom zo stromov zakrákala vrana, ak to náhodou nebol havran. Ale neprerušilo to ticho. Len ho zdôraznilo.

„Je tu pokoj, však?“ povedal Antirapper.

„Ticho ako v hrobe,“ povedal Bigmac. „Ha ha.“

„Veľa ľudí sem chodieva na prechádzky,“ povedal Johnny. „Park je na kilometre ďaleko a je tam len tráva. Ale tu je kopa kríkov, rastlín, stromov a -“

„Životného prostredia,“ povedal Antirapper.

„A zrejme aj trochu ekológie,“ povedal Johnny.

„Hej, pozrite sa na tento hrob,“ povedal Sadlo.

Pozreli sa. Bola na ňom obrovská klenba z vyrezávaného čierneho mramoru, okolo ktorej bolo obtočených veľa anjelov, ďalej madona a vyblednutá fotografia v sklenenom okienku pod menom: Antonio Vicenti (1897 - 1958). Vyzeralo to ako Rolls Royce medzi hrobmi.

„Fíha. Pekelne pôsobivé,“ povedal Bigmac.

„Ak? to má význam?“ povedal Sadlo.

„Len sa predvádza,“ povedal Antirapper. „Vzadu má asi nálepku s nápisom ,Môj druhý hrob je Porsche.“

„Antirapper!“ povedal Johnny.

„Podlá mňa to bolo veľmi vtipné,“ povedal pán Vicenti. Je to veľmi vtipný chlapec.“

Johnny sa veľmi pomaly obrátil.

O hrob sa opieral muž v čiernych šatách. Mal upravené čierne vlasy, ulízané smerom dolu, v gombíkovej dierke mal zastrčený klinček a vyzeral trochu sivo, akoby svetlo nebolo celkom v poriadku.

„Och,“ povedal Johnny. „Dobrý deň.“

„A o čo presne ide v tom vtipe?“ povedal pán Vicenti veľmi vážnym hlasom. Stál veľmi zdvorilo s rukami zopnutými pred sebou ako staromódny predavač.

„No, dajú sa kúpiť nálepky na auto, na ktorých je napísané: ?'Moje druhé auto je Porsche,“ povedal Johnny. „Nie je to bohvieaký vtip,“ dodal rýchlo.

„Porsche je druh auta?“ spýtal sa mŕtvy pán Vicenti.

„Áno. Prepáčte. Nevedel som, že bude žartovať o takýchto veciach.“

„V starej vlasti som robieval kúzelnícke vystúpenia pre deti,“ povedal pán Vicenti. „S holubicami a podobne. V sobotu. Na večierkoch. Veľký Vicenti a Ethel. Rád sa smejem.“

„V starej vlasti?“ povedal Johnny.

„V krajine živých.“

Traja chlapci opatrne pozorovali Johnnyho.

„Nestrieľaj si z nás,“ povedal Sadlo. „Nikto - nikto tu nie je.“

„Venoval som sa aj eskamotérstvu,“ povedal pán Vicenti a roztržito vytiahol Antirapperovi z ucha vajíčko.

„Rozprávaš len tak do vzduchu,“ povedal Antirapper.

„Eskamotérstvu?“ povedal Johnny. Už je to tu zase, pomyslel si. Mŕtvi chcú vždy rozprávať o sebe…

„Čo?“ povedal Bigmac.

„Úniky.“ Pán Vicenti rozbil vajíčko. Vyletel duch holubice, a keď doletel ku stromom, zmizol. „Z vriec, reťazí, pút a podobne. Ako veľký Houdini. Pravdaže, poloprofesionálne. Mojím najväčším trikom bol únik zo zaviazaného vreca, ktoré bolo pod vodou, a mal som pri tom na sebe dvadsať stôp reťaze a tri putá.“

„Fíha, koľkokrát sa vám to podarilo?“ povedal Johnny.

„Takmer raz,“ povedal pán Vicenti.

„Poďme,“ povedal Sadlo. „Zábava sa skončila. Nikto ti nenaletel. Poďme. Už je veľa hodín.“

„Buď ticho, toto je zaujímavé,“ povedal Johnny.

Uvedomoval si šuchotavý zvuk okolo seba, akoby niekto veľmi pomaly kráčal po suchých listoch.

„A ty si John Maxwell,“ povedal pán Vicenti. „Konšel nám o tebe rozprával.“

„Vám?“

Šuchot zosilnel.

Johnny sa obrátil.

„On si z nás nestrieľa,“ povedal Antirapper. „Pozri sa mu na tvár!“

Nesmiem sa báť, povedal si Johnny.

Nesmiem sa báť!

Prečo by som sa mal báť? Sú to len… postživotní občania. Pred niekoľkými rokmi kosili trávniky, vešali vianočné ozdoby, boli starými rodičmi a podobne. Niet sa ich prečo báť.

Slnko bolo hlboko za topoľmi. Pri zemi bola hmla.

A cez jej prstence k nemu pomaly kráčali mŕtvi.

3. kapitola

Bol tam konšel, William Stickers, nejaká stará pani v dlhých šatách a klobúku pokrytom ovocím, vpredu pobiehalo zopár malých detí a boli tam desiatky, stovky ďalších. Nepotácali sa. Nemokvalo z nich nič zelené. Iba vyzerali sivo a trošku nezaostrene.

Keď má človek strach, je všímavý. Malé detaily sa vtedy zväčšia.

Uvedomil si, že medzi mŕtvymi sú rozdiely. Pán Vicenti vyzeral takmer… no, živý. William Stickers bol mierne bezfarebnejší. Konšel bol na okrajoch úplne priesvitný. Ale mnohí ďalší, vo viktoriánskych šatách a v zvláštnej zmesi kabátov a nohavíc zo starších čias, boli takmer celkom bezfarební a takmer nehmotní, takže boli len o čosi viac ako vytvarovaný vzduch - ale kráčajúci vzduch.

Nevybledli. Boli len ďalej, nejakým zvláštnym smerom, ktorý nemal veľa spoločného s bežnými tromi rozmermi.

Sadlo a ostatní dvaja naňho stále zízali.

„Johnny? Si v poriadku?“ povedal Sadlo.

Johnny si spomenul na text o populácii v učebnici zemepisu. Písalo sa tam, že na každého živého človeka dnes pripadá dvadsať historických ľudí až po dobu, keď sa ľudia ešte len stávali ľuďmi.

Alebo, inými slovami, za každým živým človekom sú dvadsiati mŕtvi.

Za Sadlom ich teraz bolo dosť veľa. Ale Johnny nemal pocit, že by o tom bolo vhodné hovoriť.

„Ochladilo sa,“ povedal Bigmac.

„Mali by sme sa vrátiť,“ povedal Sadlo trasľavým hlasom. „Musím si urobiť domáce Úlohy.“

To znamenalo, že sa naozaj bojí. Jedine zombie mohli Sadla prinútiť, aby dal prednosť domácim úlohám.

„Vy ich nevidíte, však?“ povedal Johnny. „Sú všade okolo nás, ale vy ich nevidíte.“

„Živí mŕtvych väčšinou nevidia,“ povedal pán Vicenti. „Zrejme je to pre ich vlastné dobro.“

Traja chlapci sa pritisli bližšie k sebe.

„Počúvaj, prestaň s tými somarinami,“ povedal Bigmac.

„Ha,“ povedal Sadlo. „Chce nás vystrašiť. Ha. Ako keď hráme na večierku Mŕtvu ruku. Ha. Máš smolu, nevyšlo ti to. Idem domov. Poďte, chalani.“

Obrátil sa a prešiel niekoľko krokov.

„Počkaj,“ povedal Antirapper. Je to nejaké čudné -“

Poobzeral sa po prázdnom cintoríne. Havran už odletel, ak to náhodou nebola vrana.

„Nejaké čudné,“ zamrmlal.

„Pozrite,“ povedal Johnny. „Sú tu! Sú všade okolo nás!“

„Poviem to mame!“ povedal Sadlo. „Už zase začínaš so satanistickými praktikami!“

„John Maxwell!“ zahrmel konšel. „Musíme sa s tebou rozprávať!“

„Veru tak!“ kričal William Stickers. Je to dôležité!“

„O čom?“ povedal Johnny. Balansoval na svojom strachu a cítil sa čudne pokojný. Najzvláštnejšie bolo, že keď je človek na vrchole svojho strachu, je o čosi vyšší.

„Toto!“ povedal William Stickers a zamával novinami.

Sadlo zalapal po dychu. Vo vzduchu sa vznášali zvinuté noviny.

„Poltergeist!“ povedal. Ukázal trasľavým prstom na Johnnyho. „Stáva sa to v okolí dospievajúcich detí! Čítal som o tom v jednom časopise! Vo vzduchu potom lieta riad! O chvíľu sa mu začne krútiť hlava okolo vlastnej osi!“

„O čom to ten malý tučniak rozpráva?“ povedal konšel.

„A čo je to Mŕtva ruka?“

„Pravdepodobne to má nejaké vedecké vysvetlenie,“ povedal Antirapper, keď sa noviny zatrepotali vo vzduchu.

„Aké?“ povedal Bigmac.

„Práve sa na to pokúšam prísť!“

„Otvárajú sa!“

William Stickers otvoril noviny.

„Pravdepodobne je to len nejaký zvláštny vietor!“ povedal Antirapper a ustupoval.

„Necítim nijaký vietor!“

„Práve preto je zvláštny!“

„Čo s tým urobíš?“ dožadoval sa konšel.

„Prepáčte, ale čo je to tá Mŕtva ruka?“

„Budete už konečne TICHO?“ povedal Johnny.

Dokonca aj mŕtvi poslúchli.

„Dobre,“ povedal a trochu sa upokojil. „Hm. Počúvajte, chalani, títo… ľudia… sa chcú s nami rozprávať. Vlastne, so mnou -“

Antirapper, Sadlo a Bigmac uprene hľadeli na noviny. Bez pohybu viseli vyše metra nad zemou.

„Sú to… ľudia s dýchacími problémami?“ povedal Sadlo.

„Neblázni. To znie ako astma,“ povedal Antirapper. „No tak. Len to pekne povedz. Sú to…“ Poobzeral sa po temnejúcom okolia zaváhal. „Hm… občania v postseniorskom veku?“

„Potácajú sa?“ povedal Sadlo. Oh a ďalší dvaja boli teraz tak blízko pri sebe, že vyzerali ako jeden veľmi široký človek so šiestimi nohami.

„O tomto si nám nič nepovedal,“ povedal konšel.

„O čom?“ povedal Johnny.

„Píšu o tom v novinách. No, volá sa to noviny. Ale sú tam len samé fotografie žien! Čo keby to videli ctihodné vydaté dámy a malé deti?“

William Stickers zo všetkých sú držal noviny otvorené na stránkach venovaných zábave. Johnny natiahol krk. Bola tam dosť úbohá fotografia dvoch dievčat z Blackburskej plavárne a centra volného času.

„Majú na sebe plavky,“ povedal.

„Plavky? Ale vidno im takmer celé nohy!“ zahrmel konšel.

„Na tom nie je nič zlé,“ odvrkla staršia pani v obrovskom ovocnom klobúku. „Zdravé telá, ktoré sa venujú kalistenike na Božom slnku. Podlá mňa je to veľmi praktické oblečenie.“

„Praktické, madam? Nechcem ani len pomyslieť na aký účel!“

Pán Vicenti sa naklonil k Johnnymu.

„Tá dáma v klobúku je pani Sylvia Libertyová,“ zašepkal. „Umrela v tisícdeväťstoštrnástom. Neúnavná sufražetka.“

„Sufražetka?“ povedal Johnny.

„Také veci vás už neučia? Sufražetky viedli kampane za volebné právo žien. Priväzovali sa k zábradliu, hádzali vajíčka na policajtov a na dostihoch sa hádzali pod koňa princa z Walesu.“

„Fíha.“

„Ale pani Libertyová neporozumela pokynom a hodila sa pod princa z Walesu.“

„Čože?“

„Na mieste zomrela,“ povedal pán Vicenti. Nesúhlasne mľaskol. „Vraj bol veľmi ťažký.“

„Keď skončíte s tými buržoáznymi táraninami,“ zvolal William Stickers, „mohli by sme sa vrátiť k dôležitým veciam?“ Zašuchotal novinami. Sadlo zažmurkal.

„V novinách sa píše,“ povedal William Stickers „že zavrú cintorín. Má sa na ňom stavať. Vieš o tom?“

„Hm. Áno. Áno. Hm. Vy ste o tom nevedeli?“

„Mal nám to niekto povedať?“

„Čo hovoria?“ povedal Bigmac.

„Hnevajú sa, že sa predáva cintorín. Píše sa o tom v novinách.“

„Rýchlo!“ povedal William Stickers. „Už ich dlho neudržím…“

Noviny sa ohli. Potom mu prepadli cez ruky a pristáli na chodníku.

„Kedysi som mal v sebe viac života,“ povedal.

„To bol určite nejaký čudný vír,“ povedal Antirapper. „Počul som o nich. Nie je to nič nadprir-“

„Toto je náš domov,“ zahrmel konšel. „Čo bude s nami, chlapče?“

„Moment,“ povedal Johnny. „Počkajte. Antirapper?“

„Áno?“

„Chcú vedieť, čo sa stane s ľuďmi na cintorínoch, keď sa na nich začne stavať.“

„To chcú vedieť… mŕtvi?“

„Stavím sa, že Michael Jackson toto nerobil,“ povedal Bigmac. „On -“

„Videl som jeden film,“ bľabotal Sadlo, „o tom, ako na starom cintoríne postavili domy, niekto kopal bazén, všetky kostry vyšli von a chceli ľudí uškrtiť -“

„Prečo?“ povedal konšel.

„Chce vedieť prečo,“ povedal Johnny.

„Netuším,“ povedal Sadlo.

„Ja si myslím,“ povedal Antirapper neisto, „že… rakvy a to všetko vykopú a premiestnia niekam inam. Tuším sú na to vyčlenené nejaké miesta.“

„To si vyprosím!“ povedala mŕtva pani Sylvia Libertyová. „Za svoju parcelu som zaplatila päť libier, sedem Šilingov a šesť pencí! Presne si pamätám tú zmluvu. Hovorilo sa tam o mieste posledného odpočinku. Nebolo tam ani slovo o tom, že po piatich rokoch ma vykopú a premiestnia, aby tu mohli postaviť… ako sa to volá…“

„Moderné účelové kancelárie,“ povedal William Stickers. „Nech je to už čokoľvek.“

„Myslím, že to znamená, že boli navrhnuté tak, aby slúžili nejakému účelu,“ povedal Johnny.

„Je hanba byť predaná za päť pencí!“ povedala mŕtva pani Libertyová.

„No vidíte!“ povedal William Stickers. „Vôbec nemyslite na utláčané masy.“

„No, viete,“ povedal Johnny nešťastne, „mestská rada hovorí, že prevádzka je príliš drahá a že pozemok má hodnotu -“

„A čo sa to tu píše o blackburskom obecnom Úrade?“ povedal konšel. „Čo sa stalo s blackburskou mestskou radou?“

„Neviem,“ povedal Johnny. „Nikdy som o tom nepočul. Pozrite sa, ja za to nemôžem. Aj mne sa tu páči. Len som hovoril Sadlovi, že sa mi nepáči, čo sa tu deje.“

„Tak čo s tým urobíš?“ povedal konšel.

Johnny cúvol, ale narazil na rollsroyceový hrob pána Vicentiho.

„Nie,“ povedal. Ja nie. Ja s tým nič nemám!“

„Prečo nie?“ povedala mŕtva pani Sylvia Libertyová. „Veď to ty nás vidíš a počuješ.“

„Ostatní si nás nevšímajú,“ povedal pán Vicenti.

„Usilovali sme sa celý deň,“ povedal konšel.

„Prihovárali sme sa ľudom, ktorí sem chodia so psami. Ha! Stále sa niekam ponáhľajú,“ povedal William Stickers.

„Nevšimla si nás ani stará pani Tachyonová,“ povedal pán Vicenti.

„A tá je bláznivá,“ povedal konšel. „Chúďatko.“

„Takže si tu len ty,“ povedal William Stickers. „Musíš ísť na ten váš obecný úrad, či čo to je, a povedať im, že my… sa… sťahovať… nebudeme!“

„Nebudú ma počúvať! Mám dvanásť rokov! Nemôžem ani len voliť!“

„Áno, ale my môžeme,“ povedal konšel.

„Môžeme?“ povedal pán Vicenti.

Mŕtvi sa okolo neho zhrčili ako americké futbalové mužstvo.

„Stále máme nad dvadsaťjeden rokov, nie? Myslím technicky.“

„Áno, ale sme mŕtvi,“ povedal pán Vicenti rozumným tónom.

„Teraz sa môže voliť od osemnástich,“ povedal Johnny.

„Nečudo, že ľudia už nemajú nijakú úctu,“ povedal konšel. „Hovoril som, že všetko pôjde dolu vodou, keď dajú hlasovacie právo ženám -“

Pani Libertyová naňho zagánila.

„Ale aj tak sa nemôže použiť hlas mŕtveho,“ povedal William Stickers. „Volá sa to protiprávne prisvojenie cudzej osobnosti. Bol som kandidátom Revolučnej strany solidarity bratstva pracujúcich. Poznám to.“

„Nehovorím, že chcem niekomu dovoliť, aby použil môj hlas,“ povedal konšel. „Chcem ho použiť sám. Proti tomu nie je nijaký zákon.“

„Správne.“

„Tomuto mestu som verne slúžil vyše päťdesiat rokov,“ povedal konšel. „Nechápem, prečo by som mal stratiť hlas len preto, lebo som mŕtvy. Demokracia. O to tu ide.“

„Ľudová demokracia,“ povedal William Stickers.

Mŕtvi stíchli.

„No…“ povedal Johnny zúbožené. „Uvidím, čo sa dá urobiť.“

„Výborne,“ povedal konšel. „A každý deň by sme chceli donášku novín.“

„Nie, nie.“ Pán Vicenti potriasol hlavou. „Obracanie stránok je veľmi namáhavé.“

„Ale my potrebujeme mať prehľad,“ povedala pani Libertyová. „Inak sa nedozvieme, čo nám za chrbtom chystajú živí.“

„No… niečo vymyslím,“ povedal Johnny. „Niečo lepšie ako noviny.“

„Dobre,“ povedal William Stickers. „A potom choď za ľuďmi z mestskej rady a povedz im -“

„Povedz im, že po nás šliapať nebudú!“ zvolal konšel.

„Dobre,“ povedal Johnny.

A mŕtvi vybledli. Znovu nastal dojem cestovania, akoby sa mŕtvi ľudia vracali do iného sveta…

„Odišli?“ povedal Sadlo.

„Veď tu ani neboli,“ povedal vedec Antirapper.

„Boli tu a odišli,“ povedal Johnny.

„Naozaj to tu bolo trochu čudné,“ povedal Bigmac. „Bolo tu veľmi chladno.“

„Poďme preč,“ povedal Johnny. „Musím rozmýšľať. Chcú, aby som zabránil tomu, aby sa tu stavalo.“

„Ako?“

Johnny ako prvý rýchlo kráčal k bráne.

„Ha! To nechali na mňa.“

„Pomôžeme ti,“ povedal pohotovo Antirapper.

„Naozaj?“ povedal Sadlo. „No, Johnny je fajn, ale… toto je zahrávanie sa s okultizmom. A tvoja mama bude zúriť.“

„Áno, ale ak je to pravda, potom ide o pomoc kresťanským dušiam,“ povedal Antirapper. „A to je v poriadku. Sú to predsa kresťanské duše, nie?“

„Cintorín má tuším aj židovskú časť,“ povedal Johnny.

„To je v poriadku. Židia sú to isté ako kresťania,“ povedal Bigmac.

„Nie celkom,“ povedal Antirapper veľmi opatrne. „Ale je to podobné.“

„Áno, ale…“ povedal Sadlo neohrabane. „No… mŕtvi ľudia a to všetko… no… on ich vidí, takže je to jeho starosť…“

„Všetci sme predsa podporovali Bigmaca, keď bol na súde pre mladistvých, nie?“ povedal Antirapper.

„Povedal si, že ho obesia,“ povedal Sadlo. „A ja som celé doobedie robil plagát ,Prepustite Blackburčana‘.“

„Bol to politicky zločin,“ povedal Bigmac.

„Ukradol si auto ministrovi školstva, keď otváral školu,“ povedal Antirapper.

„To nebola krádež. Chcel som ho vrátiť,“ povedal Bigmac.

„Narazil si s ním do steny. Nebol by si ho mohol vrátiť ani bagrom.“

„Takže to bola moja vina, že nefungovali brzdy? Mohol som sa vážne zraniť. Ale to už nikoho netrápilo. V podstate to bola jeho vina - nechať vonku auto s bežným zamykaním a so zlými brzdami -“

„On si určite nemusí sám opravovať brzdy.“

„Potom je to vina celej spoločnosti -“

„To je teraz jedno,“ povedal Antirapper. „Ale aj tak sme vtedy za tebou stáli, nie?“

„Nechcel by som vtedy stáť pred ním,“ povedal Sadlo.

„A stáli sme za Sadlom, keď mal problémy, lebo sa v obchode s hudobnými nahrávkami sťažoval, že počul odkazy od Boha, keď si púšťal pospiatky Cliffa Richarda -“

„Povedal si, že si to počul aj ty,“ povedal Sadlo. „Hej, povedal si, že si to počul!“

„Až potom, keď si mi povedal, čo to je,“ povedal Antirapper. „Predtým, ako si mi povedal, čo počúvam, to znelo, ako keď niekto robí jíp-jííp-príp.“*

„Také veci by nemali robiť,“ bránil sa Sadlo. „Ovplyvňujú tým nevinné duše.“

„Ide predsa o to,“ povedal Antirapper, „že treba pomáhať priateľom, nie?“ Obrátil sa k Johnnymu. „Osobne si myslím, že si takmer úplne narušený, trpíš psychosomatikou, počuješ hlasy a vidíš prízraky,“ povedal, „a pravdepodobne by si mal byť v jednom z tých bielych kabátov so štýlovými dlhými rukávmi. Ale na tom nezáleží, lebo sme priatelia.“

„Som dojatý,“ povedal Johnny.

„Možno,“ povedal Sadlo, „ale to nás nezaujíma, však, chalani?“

Mama bola vo svojom druhom zamestnaní. Starý otec pozeral Nezbednú kameru.

„Starý otec?“

„Áno?“

„Aký slávny bol William Stickers?“

„Veľmi slávny. Bol to veľmi slávny človek,“ povedal starý pán a ani sa neobzrel.

„Nemôžem ho nájsť v encyklopédii.“

„Bol to veľmi slávny človek, ten William Stickers. Haha! Pozri, ten chlap práve spadol z bicykla! Rovno do krikov!“

Johnny zložil zväzok L - MIN a chvíľu bol ticho. Starý otec mal kompletnú sadu obrovských encyklopédií. Nikto presne nevedel prečo. Niekedy okolo roku 1950 si starý otec povedal: „Mal by si sa vzdelávať,“ a na splátky si kúpil obrovské knihy. Nikdy ich neotvoril. Iba im urobil knižnicu. Pokiaľ išlo o knihy, starý otec bol poverčivý. Myslel si, že ak ich bude mať okolo seba dosť, vzdelanie z nich bude unikať ako rádioaktivita.

„A čo pani Sylvia Libertyová?“

„Kto je to?“

„Myslím, že to bola sufražetka. Volebné právo pre ženy a podobne.“

„Nikdy som o nej nepočul.“

„Nie je tu ani pod ,Libertyová‘, ani pod ,sufražetky‘.“

„Nikdy som o nej nepočul. Fíha, pozri, tá mačka spadla do jazierka -!“

„Hm… a čo pán Antonio Vicenti?“

„Čože? Starý Tony Vicenti? Čo teraz robí?“

„Bol niečím slávny?“

Oči starého otca na okamih opustili obrazovku a zaostrili na minulosť.

„Mal obchod so žartovným tovarom na Kapucňovej ulici, kde je teraz to poschodové parkovisko. Dali sa tam kúpiť zápachové bomby a svrbiaci prášok. A na detských večierkoch predvádzal kúzelnícke triky, keď tvoja mama bola ešte dievča.“

„Bol slávny?“

„Poznali ho všetky deti. V týchto končinách to bol jediný detský estrádny umelec. Všetky deti poznali jeho triky. Vykrikovali: ,Máte ju vo vrecku!‘ A podobne. Kapucňová ulica. A bola tam aj Rajská ulica. A Vlniaková ulica. Tam som sa narodil. Vlniaková ulica číslo dva. Teraz je to všetko pod tým parkoviskom. Aha… spadne z tej budovy;..“

„Takže vlastne nebol slávny. Nebol naozaj slávny.“

„Poznali ho všetky deti. Bol vojnovým zajatcom v Nemecku. Ale ušiel. A zobral si za ženu… Ethel Ploverovú, áno tú. Nemali deti. Predvádzal kúzelnícke triky a úniky. Stále odniekiaľ unikal.“

„V kabáte nosil klinček,“ povedal Johnny.

„Áno! Každý deň. Nikdy som ho bez neho nevidel. Vždy bol veľmi elegantný. Bol to kúzelník. Už som ho tu nevidel celé roky.“

„Starý otec?“

„Všetko sa tu zmenilo. Keď idem do mesta, už skoro nič nespoznávam. Niekto spomínal, že zvalili starú gumáreň.“

„Ozaj, máš ešte ten malý tranzistor?“ povedal Johnny.

„Aký tranzistor?“

„Ten tvoj.“

„A čo s ním?“

„Nevravel si, že je nešikovný a nehrá dosť nahlas?“

„Áno.“

„Môžem si ho zobrať?“

„Myslel som si, že máš tú veľkú debnu.“

„Ten tranzistor potrebujem… pre priateľov.“ Johnny zaváhal. Od prírody bol čestný, lebo klamanie bolo okrem iného príliš zložité.

„Sú dosť starí,“ dodal. „A trochu odrezaní od sveta.“

„Dobre. Ale musíš doň dať nové baterky - tie staré sú už zlé.“

„Mám nejaké baterky.“

„Dnes už nedostať poriadne rádiá. Keď som bol chlapec, rádiá ukazovali aj kmitočet. Teraz už také nenájdeš. Hehe! Pozri - rovno cez ten ľad!“

Johnny sa pred raňajkami vybral na cintorín. Brány boli zamknuté, ale keďže v múroch boli všade diery, nebol v tom veľký rozdiel.

Kúpil na rádio igelitové vrecko, zohnal nové baterky a vyškrabal z pristroja chemickú kašu, ktorá zostala po tých starých.

Cintorín bol prázdny. Nebolo tam ani duše - živej či mŕtvej. Ale bolo tam ticho, veľké prázdne ticho. Keby uši mohli robiť hluk, znelo by to ako toto ticho.

Johnny sa ho pokúsil vyplniť.

„Hm,“ povedal. Je tu niekto?“

Spoza jedného z kameňov vyskočila líška a uháňala do kríkov.

„Dobrý deň. To som ja.“

Neprítomnosť mŕtvych bola hrozivejšia, ako keď ich bolo vidno naživo - alebo aspoň namŕtvo.

„Priniesol som rádio. Asi to bude pre vás jednoduchšie ako noviny. Hm. Vyhľadal som si rádio v encyklopédii a väčšina z vás by mala vedieť, čo to je. Hm. Krútite gombíkmi a vychádza odtiaľ rádio. Hm. Len ho strčím za dosku pána Vicentiho, dobre? Potom môžete zistiť, čo sa deje.“

Zakašlal.

„Včera večer som trochu rozmýšľal a… a napadlo mi, že možno keby ľudia vedeli o všetkých.., slávnych… ľuďoch, ktorí tu sú, nechali by cintorín na pokoji. Viem, že to nie je bohvieaký nápad,“ povedal zúfalo, „ale je to aspoň čosi. Ak vám to neprekáža, napíšem si zoznam mien.“

Dúfal, že bude nablízku pán Vicenti. Celkom si ho obľúbil. Možno preto, že nebol mŕtvy tak dlho ako ostatní. Pôsobil priateľskejšie. Menej meravo.

Johnny kráčal od jedného náhrobného kameňa k druhému a zapisoval si mená. Niektoré staršie kamene boli bohato zdobené a boli na nich bucľatí cherubíni. Ale na jednom boli vyryté kopačky. To meno si osobitne poznamenal:

STANLEY „MOTOVIDLO“ ROUNDWAY

1892 - 1936 Posledný hvizd

Takmer vynechal hrob pod stromami. Bol to plochý kameň v tráve, dokonca bez jednej z tých Škaredých váz, a oznamoval len toľko, že je to posledné miesto odpočinku Erica Grimma (1885 - 1927). Nijaké „Odpočívaj v pokoji“, „Veľmi nám chýbaš“, ba ani „Usnul naveky“, hoci to asi urobil. Johnny si tak či tak zapísal meno.

Pán Grimm počkal, kým Johnny odíde, vynoril sa a uprene za ním hľadel.

4. kapitola

V ten istý večer neskôr.

V Občianskom centre bola nová knižnica. Až taká nová, že v nej neboli knihovníci. Boli v nej informační poradcovia. A počítače. Sadlovi zakázali prístup k počítačom po incidente, ktorý sa tykal knižničného terminálu, telefónneho spojenia s hlavným počítačom, ďalšej telefónnej linky k počítaču na leteckej základni v East Slate pätnásť kilometrov odtiaľ, ešte ďalšej telefónnej linky k oveľa väčšiemu počítaču pod horou niekde v Amerike a takmer tretej svetovej vojny.

Tak to aspoň povedal Sadlo. Informační poradcovia povedali, že klávesnicu zababral od čokolády.

Ale mal povolené používať prístroje na čítanie mikrofilmov. Nevedeli vymyslieť dobrý dôvod, prečo by mu to mali zakázať.

„čo to vlastne hľadáme?“ povedal Bigmac.

„Skoro každý, kto tu zomrel, je pochovaný na tom cintoríne,“ povedal Johnny. „Takže ak nájdeme niekoho slávneho, kto tu žil, a potom ho nájdeme na cintoríne, bude to znamenať, že je to slávne miesto. V Londýne je cintorín s Karolom Marxom. Je slávny, lebo jeho tam majú mŕtveho.“

„Karol Marx?“ povedal Bigmac. „Čím sa preslávil?“

„Ty si ale ignorant,“ povedal Sadlo. „To bol ten, čo hral na harfe.“

„Ne, Karol bol ten, čo takto rozprával,“ povedal Antirapper.

„Nie, to bol ten s cigarou,“ povedal Sadlo.

„To je veľmi starý vtip,“ povedal Johnny prísne. „Bratia Marxova. Ha ha ha. Aha, je tu archív starých novín. Blackbury Guardian. Sú staré takmer sto rokov. Stačí, keď sa pozrieme na predné stránky. Tam budú slávni ľudia.“

„A na zadné stránky,“ povedal Bigmac.

„Prečo na zadné stránky?“

„Šport. Slávni futbalisti a podobne.“

„Aha, jasné. Na to som nemyslel. Tak dobre. Môžeme začať…“

„Áno, ale…“ povedal Bigmac.

„Čo?“ povedal Johnny.

„Ten Karol Marx,“ povedal Bigmac. „V akých filmoch vlastne hral?“

Johnny vzdychol. „Počúvaj, on nehral v nijakých filmoch. On bol… viedol ruskú revolúciu.“

„Nie, neviedol,“ povedal Sadlo. „On len napísal knihu s názvom, hm, Je načase, aby bola revolúcia alebo tak nejako a Rusi sa len zariadili podlá jeho pokynov. Skutočnými vodcami revolúcie boli ľudia s menami, ktoré sa končili na ski.“

„Napríklad Lenin,“ povedal Antirapper.

„Presne.“

„Stalin znamená Oceľový muž,“ povedal Antirapper. „Čítal som, že sa mu nepáčilo jeho skutočné meno, a tak si ho zmenil. V angličtine je to Oceľový muž.“

„Aké bolo jeho skutočné meno?“

„Chceš povedať jeho tajná totožnosť,“ povedal Antirapper.

„O čom to teraz hovoríte?“ povedal Bigmac.

„Nie, už to mám. Oceľový muž? Antirapper tým chce povedať, že dokázal na jeden raz preskočiť Kremeľ,“ povedal Johnny.

„Prečo nie?“ povedal Sadlo. „Vždy sa mi zdalo nespravodlivé, že Američania majú Supermana. Majú všetkých superhrdinov. Nechápem, prečo by sme tu nemohli mať Supermana.“

Rozmýšľali nad tým. Sadlo potom prehovoril za všetkých.

„Ale tu,“ povedal, „by mal problém byť aj Clarkom Kentom.“

Znovu zmizli pod tienidlami.

„Ako si hovoril, že sa volá ten konšel?“ povedal po chvíli Sadlo.

„Konšel Thomas Bowler,“ povedal Johnny. „Prečo?“

„Píše sa tu, že sa zaslúžil o to, aby mestská rada dala v roku tisícdevätstopäť postaviť pamätný konský žľab,“ povedal Sadlo. „Píše sa tu, že bol krátko nato veľmi užitočný.“

„Prečo?“

„No… píše sa tu, že na druhy deň doň narazil prvý automobil, ktorý prišiel do Blackbury, a začal horieť. Vodu zo žľabu použili na uhasenie požiaru. Píše sa tu, že mestská rada pochválila konšela Bowlera za predvídavosť.“

Pozreli na prístroj na čítanie mikrofilmov.

„Čo je to konský žľab?“ povedal Bigmac.

„To je to veľké kamenné oné pred Stavebnou spoločnosťou Loggitt a Burnett,“ povedal Johnny. „To, čo naplnili zemou, aby tam lepšie vynikli uschnuté kvety a plechovky. Kedysi do takých vecí nalievali vodu, aby z nich mohli piť ťažné kone.“

„Ale ak práve vtedy začali používať autá,“ povedal pomaly Bigmac, „potom stavať veci, z ktorých pijú kone, bolo trochu -“

„Áno,“ povedal Johnny. „Viem. Poďme. Pokračujme.“

VÍÍšš… we built this city on rock an' roll… šššš… práve teraz na telefóne… víísíšš… to bolo číslo dva… švúp… povedal na stretnutí v Kyjeve… vsvsš… premiér… šš… dnes… šš… scaramoucbe, scaramouche will you do the fandango… šš…

Gombík na malom rádiu za hrobom pána Vicentiho sa veľmi pomaly otáčal dopredu a dozadu, akoby ním niekto s veľkou námahou pohyboval. Občas sa zastavil na nejakej frekvencii a potom sa znovu pohol.

sšvs… a ďalší volajúci… švs… Babylon…

A okolo rádia bol do značnej vzdialenosti studený vzduch.

Chlapci v knižnici pokračovali v čítaní. Obklopovalo ich ticho. Informační poradcovia znervózneli a jeden z nich sa pobral hľadať čistiaci prostriedok a ohnutú kancelársku svorku na vyberanie čokolády z klávesníc.

„Povedzme si to rovno,“ povedal napokon Sadlo, „toto je mesto, z ktorého nepochádzajú slávni ľudia. Tým je slávne.“

„Tu sa píše,“ povedal Antirapper od svojho čítacieho prístroja, „že Addison Vincent Fletcher z Kapucňovej ulice v roku tisícdeväťstodvadsať vynašiel akúsi formu telefónu.“

„No výborne,“ povedal Sadlo. „Telefóny boli vynájdené mnoho rokov predtým.“

„Tu sa píše, že povedal, že tento je lepší.“

„No jasné,“ povedal Sadlo. Vytočil číslo na neviditeľnom telefóne. „Haló, je tam… Chalani, kto vynašiel skutočný telefón?“

„Thomas Edison,“ povedal Antirapper.

„Sir Humphrey Telephone,“ povedal Bigmac.

„Alexander Graham Bell,“ povedal Johnny. „Sir Humphrey Telephone“

„Haló, pán Bell,“ povedal Sadlo a hovoril do neviditeľného slúchadla. „Viete, ide o ten telefón, ktorý ste pred rokmi vynašli. No, môj je lepší. A práve som sa vybral objaviť Ameriku. Áno, viem, že ju ako prvý objavil Krištof Kolumbus, ale ja ju objavujem lepšie.“

„Na tom niečo je,“ povedal Bigmac. „Keď chceš niečo objavovať, môžeš si najprv počkať, kým tam budú poriadne hotely.“

„Kedy vlastne Kolumbus objavil Ameriku?“ povedal Sadlo.

„V tisícštyristodeväťdesiatom druhom,“ povedal Johnny. Je taká rýmovačka: Tisícštyristodeväťdesiatdva, Kolumbus na more vyplával.“

Sadlo a Bigmac naňho pozreli.

„V podstate sa tam mohol dostať v roku tisícštyristodeväťdesiatjeden,“ povedal Johnny bez toho, aby zdvihol hlavu, „ale musel sa ešte chvíľu plaviť naokolo, lebo nikto nevedel vymyslieť rým na ,jeden'.“

„Mohol to byť sír Humphrey Telephone,“ povedal Bigmac. „Veci dostávajú mená podľa svojich vynálezcov.“

„Telefón nepomenovali podľa Bella,“ povedal Sadlo.

„Ale po Bellovi nazvali zvonček,“ povedal Bigmac. „Telefón zvoní. Vidíte? Mám pravdu.“

„Telefóny už roky nemajú zvončeky,“ povedal Sadlo.

„A to,“ povedal Antirapper, „vďaka slávnemu vynálezu Freda Bzučiaka.“

„Myslím, že nie je možné, aby odtiaľto pochádzal niekto slávny,“ povedal Sadlo, „lebo tu sú všetci šibnutí.“

„Jedného mám,“ povedal Bigmac a pokrútil gombíkom.

„Koho? Kto je to?“

„Futbalista. Stanley ,Motovidlo Roundway‘. Hral za Blackurských tulákov. Je tu jeho nekrológ. Takmer na pol strany.“

„Je tam niečo?“

„Píše sa tu, že dal rekordný počet gólov.“

„To znie dobre,“ povedal Sadlo.

„Vlastných gólov.“

„Čože?“

„Píše sa tu, že to bol najväčší počet vlastných gólov v dejinách všetkých športových disciplín. Píše sa tu, že sa vždy priveľmi rozrušil a potom strácal pojem o smere.“

„Fíha.“

„Ale píše sa tu, že inak bol dobrý futbalista. Nepatril síce do siene slávy, ale -“

„Aha, pozrite sa sem,“ povedal Antirapper.

Zhrčili sa okolo jeho čítacieho prístroja. Našiel starú fotografiu asi tridsiatich vojakov, ktorí sa vyškierali do objektívu.

„No a?“ povedal Sadlo.

„Je to z tisícdeväťsto šestnásteho,“ povedal Antirapper. „Všetci idú do vojny.“

„Do ktorej?“ povedal Sadlo.

„Do prvej, ty trkvas. Do prvej svetovej vojny.“

„Vždy som sa čudoval, prečo ich očíslovali,“ povedal Bigmac. „Akoby ich ešte zopár očakávali. Chápete. Niečo ako: Keď si kúpite dvojku, jednotku dostanete zadarmo.“

„Píše sa tu,“ zaškúlil Antirapper, „že je to blackburský batalión Starých kamarátov. Práve sa chystajú do boja. Všetci narukovali spolu…“

Johnny uprene hľadel. Počul ľudské hlasy a zvuky knižnice. Ale fotografia vyzerala, akoby bola na dne tmavého hranatého tunela. A on ním padal.

Veci mimo fotografie boli rozmazané a spomalené. Fotografia bola stredom sveta.

Johnny pozeral na vysmiate tváre, hrozné účesy, lopúchovité uši, vztýčené palce.

Ešte aj dnes v novinách Blackbury Guardian každého fotografovali so vztýčeným palcom, ak náhodou nevyhral superbingo, lebo potom bol zachytený, ako robí to, čo fotograf považoval za vysoký výkop. Jediný fotograf, ktorý v novinách pracoval, bol známy pod prezývkou Jeremy Palec.

Ľudia na fotografii nevyzerali oveľa starší ako Bigmac. Vlastne dvaja áno. Bol tam seržant s fúzmi ako kefa a dôstojník v jazdeckých nohaviciach, ale ostatní vyzerali ako na školskej fotografii.

A teraz sa vracal odtiaľ, kde bol. Fotografia klesla na svoje miesto, stala sa len obdĺžnikom na novinovej stránke na obrazovke čítacieho prístroja. Zažmurkal.

Mal pocit, akoby -

- akoby sedel v lietadle, ktoré sa chystá pristáť, a v ušiach mu zapraskalo. Ale dialo sa to s jeho mozgom.

„Vie niekto, čo je to Somme?“ povedal Antirapper.

„Nie.“

„Tam išli. Je to niekde vo Francúzsku.“

„Získal niekto z nich nejaké medaily?“ povedal Johnny a vracal sa do skutočného sveta. „Znamenalo by to, že cintorín je slávny, keby bol na ňom niekto s hŕbou medailí.“

Antirapper krútil kolesami čítacieho prístroja.

„Pozriem sa zopár čísel dopredu,“ povedal. „Musí tu niečo byť, ak… Hej… pozrite sa na toto…“

Všetci sa pokúšali naraz dostať do tienidla. Znovu nastalo ticho, keď si uvedomili, čo našiel.

Vedel som, že je to dôležité, pomyslel si Johnny. Čo je to so mnou?

„Fíha,“ povedal Sadlo. „Toľko mien… všetci padli v tej veľkej bitke…“

Johnny sa bez slova vopchal pred ďalší čítací prístroj a krútil kolesami dozadu, kým nenašiel tú veselú fotografiu.

„Sú zoradení podlá abecedy?“ povedal.

„Áno,“ povedal Antirapper.

„Budem čítať mená pod fotografiou. Hm… Armitage, K… Atkins, T…“

„Áno… nie…“ povedal Antirapper.

„Seržant Atterbury, F…“

„Áno.“

„Hej, traja sú z Kanálovej ulice,“ povedal Sadlo. „Tam býva moja stará mama!“

„Blazer… Constantine… Fraser… Frobisher…“

„Áno… áno… áno… áno…“

Pokračovali až do konca textu pod fotografiou.

„Všetci zomreli,“ povedal napokon Johnny. „Štyri týždne potom, čo vznikla táto fotografia. Všetci.“

„Okrem Atkinsa, T.,“ povedal Antirapper. „Píše sa tu, čo je to batalión Kamarátov. Píše sa tu, že ľudia z jedného mesta alebo dokonca z jednej ulice mohli narukovať spolu, ak chceli, a všetkých poslali… na rovnaké miesto.“

„Ktovie, či sa tam všetci dostali?“ povedal Antirapper. „Nakoniec,“ dodal.

„To je strašné,“ povedal Bigmac.

„Vtedy to zrejme vyzeralo ako dobrý nápad. Také… veselé.“

„Áno, ale… štyri týždne…“ povedal Bigmac. „To predsa…“

„To ty stále hovoríš, že sa nevieš dočkať, kedy narukuješ,“ povedal Sadlo. „To ty si povedal, že je ti ľúto, že sa skončila Vojna v zálive. A tvoja posteľ už ani nemá nohy, lebo sú pod ňou staré čísla Zbraní a munície.“

„No… jasné… vojna, to hej,“ povedal Bigmac. „Poriadny boj s M-šestnástkami a tak. Ale nie tak, že sa niekto najprv smeje do objektívu, a potom ho zastrelia.“

„Odpochodovali spolu, lebo boli kamaráti, a potom ich zabili,“ povedal Antirapper.

Uprene hľadeli na štvorček svetla s menami a na dlhočizný rad veselých palcov.

„Okrem Atkinsa, T.,“ povedal Johnny. „Ktovie, čo sa mu stalo?“

„Bolo to v tisícdeväťstošestnástom,“ povedal Antirapper. „Ak je ešte nažive, už bude mŕtvy.“

„Je niekto z nich na tvojom zozname?“ povedal Sadlo.

Johnny si prezrel zoznam.

„N-nie,“ povedal napokon. Je tu jeden alebo dvaja ľudia s rovnakým priezviskom, ale s inou iniciálou. Všetkých ľudí z okolia pochovávali na tomto cintoríne.“

„Možno sa vrátil z vojny a presťahoval sa niekam inam,“ povedal Antirapper.

„Možno mu tu bolo smutno,“ povedal Bigmac.

Pozreli naňho.

„Pardon,“ povedal.

„Už mám toho po krk,“ povedal Sadlo a odsunul stoličku. „To nie je možné. Nie je tam nikto zaujímavý. Len sami“ ľudia. A je to strašidelné. Poďme do obchodného domu.“

„Zistil som, čo sa stane s mŕtvymi telami, keď sa na starých cintorínoch stavia,“ povedal Antirapper, keď vykročili na denné svetlo ako pod vrchnákom plastovej misy. „Moja mama to vie. Vezmú ich do skladiska, ktoré sa volá nekropolis. V latinčine to znamená mesto mŕtvych.“

„Fuj,“ povedal Sadlo.

„Znie to ako meno mesta, kde býva Superman,“ povedal Bigmac.

„Nekropolis!“ povedal Sadlo a gestikuloval. „Cez deň slušná mŕtvola - a v noci… da da dada DAM… ZombieMan!“

Johnny si spomenul na usmiate mladé tváre, o málo staršie od Sadla.

„Sadlo,“ povedal, „ak ešte raz zavtipkuješ na túto tému -“

„Tak čo?“

„… no… nerob to. Dobre? Myslím to vážne.“

„…šš… akože oné… sipsipsip… povedal vláde, že… suš… fakt, že veľryby stí rady, keď ich lovia, Bob, a… whh…“

Cvak!

„Takže toto je bezdrôtová telegrafia? Ha! Takže tak, barónka Alice Radioniová!“

„Ako chlapec som často počúval rozhlas. To bolo cez vojnu. Cez ttí proti Nemcom. Hovoril som vám to? Čože? Kto bola grófka Alice Radioniová?“

„Ktorá vojna bola proti Nemcom?“

„Čože? Koľko ich bolo?“

„Zatiaľ dve.“

„Ale, prosím vás! Radioniová? Rádio vynašiel Marconi!“

„Ha! A viete, komu ten nápad ukradol?“

„Koho zaujíma, kto vymyslel tú prekliatu mašinku? Budete počúvať, čo robia živí?“

„Ja vám poviem, čo robia. Chystajú úklady, ako nám ukradnúť cintorín.“

„Áno, ale… nevedel som, čo všetko sa deje, vy hej? Všetka tá hudba a… a o čom to rozprávajú! Kto je Shakespearova sestra a prečo spieva v rozhlase? Kto je Batman? A povedali, že posledným premiérom bola žena! To nie je možné. Ženy nemôžu ani voliť.“

„Ale áno, môžu.“

„Hurá!“

„No, v mojej dobe nemohli!“

„Toľko toho nevieme!“

„Tak by sme to mali zistiť.“

Mŕtvi zmĺkli - alebo presnejšie, boli tichšie ako zvyčajne.

„Ako?“

„Ten človek v rozhlase povedal, že môžeme telefonovať do vysielania a porozprávať sa o problémoch, ktoré nás trápia. Vraj je to kontaktná relácia.“

„No a?“

„Na ulici je telefónna búdka.“

„Áno, ale… to je vonku…“

„Nie je to veľmi ďaleko.“

„Áno, ale…“

„Ten chlapec stál pred nami a rozprával sa s nami. A tak veľmi sa bál. A my nedokážeme prejsť šesť stôp?“

To hovoril pán Vicenti. Pozeral cez rozpadajúce sa zábradlie na ulicu očami človeka, ktorý strávil veľkú časť života unikaním.

„Ale toto je naše miesto! Patríme sem!“

„Je to len zopár krokov…“

V podstate to nebol bohvieaký obchodný dom. Ale inde sa nedalo frajersky ponevierať.

Johnny videl filmy o amerických obchodných domoch. Pomyslel si, že v Amerike musí žiť iný druh ľudí. Všetci vyzerali bezstarostne, všetky dievčatá boli krásne a obchodný dom nebol preplnený starými mamami v štýle kamikadze. Ani matkami so siedmimi deťmi. Ani fanúšikmi futbalového mužstva Blackbury United, ktorí chodili desiati v rade a spievali slávnu futbalovú pesničku „URRurrrURRR-UH!“ (tlesktlesktlesk). Na takomto mieste sa nedalo poriadne frajersky ponevierať. Dalo sa tu len ponevierať.

Všetci štyria sa ponevierali v reštaurácii s hamburgermi. Antirapper si pozorne prečítal leták o tom, ako na výrobu hovädzích hamburgerov nevyťali nijaké dažďové pralesy. Bigmac si dal svoje obľúbené hranolčeky Megajumbo s pätnástimi vreckami s príchuťami.

„Myslíte, že by som tu mohol dostať prácu?“ povedal Sadlo.

„Ani náhodou,“ povedal Bigmac. „Šéf by sa na teba pozrel a hneď by vedel, kam by unikali zisky.“

„Chceš tým povedať, že som tučný?“ povedal Sadlo.

„Gravitačné znevýhodnený,“ povedal Antirapper a ani nezdvihol hlavu.

„Rozšírený,“ povedal Bigmac.

Sadlo pohyboval perami a pokúšal sa tie slová vysloviť.

„Radšej budem tučný,“ povedal. „Môžem dojesť tvoje cibuľové knižky?“

„Aj tak tu chce pracovať kopa ľudí,“ povedal Bigmac. „Musíš mať maturitu na jednotky.“

„Načo? Aby som robil hamburgery?“

„Iné pracovné miesta tu nie sú,“ povedal Bigmac. „Zatvárajú všetky fabriky. Niet tu čo robiť. Už tu nikto nič nevyrába.“

„Niekto niečo musí vyrábať,“ povedal Sadlo. „Odkiaľ je všetok tovar v obchodoch?“

„Všetko sa vyrába v Taiwanalande alebo kde. Ha! Aká budúcnosť nás to čaká, he? Čo vy na to, he? Johnny?“

„Čo?“

„Cely čas len zízaš do prázdna, vieš o tom?“

„Hej, čo sa stalo?“ prehodil Sadlo. „Nejakí mŕtvi ľudia si prišli po rýchle občerstvenie?“

„Nie,“ povedal Johnny.

„Tak o čom teda rozmýšľaš?“

„O palcoch,“ povedal Johnny a zízal na stenu.

„Čo?“

„Čo?“ povedal Johnny a prebral sa.

„O akých palcoch?“

„Ale… nič.“

„Moja mama včera večer povedala, že sa veľa ľudí hnevá, že sa ide predávať cintorín,“ povedal Antirapper. „Všetci na to nadávajú. A pastor William hovorí, že kto tam bude stavať, bude prekliaty do siedmeho pokolenia.“

„Áno, ale on také veci hovorí stále,“ povedal Sadlo. „No čo, Prvá spojená združená zjednotená, a. s., si z toho asi nerobí ťažkú hlavu. Asi tam majú viceprezidenta pre kliatby.“

„A ten má na to asi sekretárku,“ povedal Bigmac.

„Aj tak je to už jedno,“ povedal Antirapper. „Hneď na druhej strane plota sú buldozéry.“

„Vie niekto, čo robí Prvá spojená združená zjednotená, a. s.?“ povedal Sadlo.

„V novinách písali, že je to nadnárodná spoločnosť na získavanie a zdokonaľovanie informácií,“ povedal Antirapper. „V správach hovorili, že poskytne tristo pracovných miest.“

„Pre všetkých ľudí, ktorí robili v starej gumami?“ povedal Bigmac.

Antirapper pokrčil plecami. „Tak to chodí,“ povedal. „Si v poriadku, Johnny?“

„Čo?“

„Si v poriadku? Zízaš na stenu.“

„Čo? Aha. Jasné. Som v poriadku.“

„Rozrušili ho tí mŕtvi vojaci,“ povedal Sadlo.

Antirapper sa naklonil ponad stôl.

„Pozri… to je všetko minulosť, nie? Už je to preč. Je smutné, že zomreli, ale… no… už by boli tak či tak mŕtvi, nie? Už je to história. Nemá to nič spoločné s… no, so súčasnosťou.“

Pani Ivy Withersladeová telefonovala so sestrou v telefónnej búdke na Cintorínskej ulici, keď vtom niekto netrpezlivo zaklopal na sklo, a to bolo čudné, lebo tam nikto nebol. Ale bolo jej zima a odrazu pocítila úzkosť, akoby chodila po niečom hrobe. Prestala sestre rozprávať o svojich nohách a o tom, čo o nich povedal lekár, a rýchlo sa pobrala domov.

Keby tu bol Johnny, počul by, čo sa ďalej dialo. Ale nebol tu, takže všetci ostatní by počuli len vietor a možno, ale naozaj len možno, tú najtichšiu možnú hádku:

„Mali by ste to vedieť, pán Fletcher. Veď ste to vynašli.“

„No, v skutočnosti to bol Alexander Graham Bell, pani Libertyová. Ja som to len vylepšil.“

„No… tak nech to funguje. Chcem hovoriť stým človekom v rozhlase.“

„Bol to naozaj Alexander Graham Bell?“

„Áno, pán konšel.“

„Myslel som si, že to bol sir Humphrey Telephone.“

Slúchadlo zostalo na vidlici, ale niekde v prístroji to zopárkrát elektricky zapraskalo.

„Myslím, že som to vyriešil, pani Libertyová -“

„Pustite ma k tomu. Nech zaznie hlas ľudu.!“

V telefónnej búdke sa tvoril mráz.

„Ešte to tak. Vy ste boľševik!

„A čo teda vynašiel sir Humphrey Tetephone?“

„Pán Fletcher! Buďte taký dobrý a spustite tú elektrickú komunikáciu!“

Keď nešli do burger baru a keď ich nepustili do obchodu J & J Software pre nejaký najnovší Sadlov zločin, zostala im už len fontánka s pieskom a usychajúcimi stromami alebo obchod s hudobnými nahrávkami Nestarnúce melódie, ktorý vyzeral presne tak, ako by vyzeral každý obchod s hudobnými nahrávkami, keby sa volal Nestarnúce melódie.

Ale Antirapper si chcel kúpiť nejakú kazetu do svojej zbierky.

„Slávne britské dychovky,“ povedal Sadlo a pozeral mu cez plece.

„Áno, ale toto je dobrý album,“ povedal Antirapper. „Stará dychovka z blackburskej gumárne na ňom hrá Kvetinový tanec. Je to veľmi slávny kus.“

„Ty v podstate nie si černoch, však?“ povedal Sadlo. „Oznámim to rastafariánom.“

„Tebe sa páči reggae a blues,“ povedal Antirapper.

„To je iné.“

Johnny sa ľahostajne prehraboval v kazetách.

A znehybnel.

Ten hlas spoznával. Praskal statickou elektrinou, ale veľmi pripomínal pani Sylviu Libertyovú a prichádzal z rádia.

Rádio bolo na pulte, naladené na Úžasnú show Mika Mikesa z Rádia Blackbury, ktorá bola taká vynikajúca a úplne špičková, aké len môžu byť dve hodiny telefonátov a dopravných správ z blackburského obchvatu.

Tentoraz to bolo iné. Diskutovalo sa o návrhu mestskej rady o zbúraní starého Rybieho trhu, k čomu malo dôjsť bez ohľadu na to, čo o tom kto povie, ale bola to dobrá téma na nariekanie.

„No, chcem povedať, že haló? Haló? Tu je pani Sylvia Libertyová. Haló? nemali by dovoliť, ehm, podlá môjho názoru, ehm, je to úplne haló? (cvak… syk… prásk) Žiadam, aby ma ihneď bolo počuť! Rybí trh nie je vôbec dôležitý! ehm… ehm… a…

V malom štúdiu nad Blackburskou poisťovňou Mike Mikes zízal na svojho zvukového technika, ktorý zízal na telefónnu ústredňu. Ten dotieravý hlas sa nedal vypnúť. Prichádzal naraz zo všetkých telefónnych liniek.

„Ehm, dobrý deň,“ povedal. „Volajúca na… ehm… na všetkých linkách…“

„Niekto tu Počúvajte ma, mladý muž! A neopovážte sa ma prerušiť a púšťať ďalšie fonografické cylindre! máme tu skríženú linku, Mike, ja Uvedomujete si, že nevinných občanov chcú vypudiť (cvak… krk… vr… syk) mnohých rokoch cennej služby pospolitosti (vííííííív… prask) iba pre ich pôvod (syk… tresk… prásk…) vypočujte si malého Johnnyho (cvak… syk…) Posledná hrobka stála (yííííjóóóvvvv… puk) Internacionááálaaa… Ihneď prestaňte, William, ste obyčajný boľševický agit…“

Ale zvyšok vety nikto nepočul, lebo zvukový technik vytiahol všetky zástrčky a kladivom udrel po telefónnej ústredni.

Johnny a jeho priatelia sa zhrčili okolo rádia.

„Do kontaktných relácií občas volajú úplní blázni,“ povedal Sadlo. „Počúvali ste niekedy Nočnú explóziu Šialeného Júna?“

„On nie je Šialený,“ povedal Antirapper. „On to len o sebe tvrdí. On len pusta staré platne a vyrevuje ,špica!‘ a ,juchú‘. To nie je šialené. To je len úbohé.“

„Áno,“ povedal Sadlo.

„Áno,“ povedal Bigmac.

„Áno,“ povedal Antirapper.

Všetci pozreli na Johnnyho. Všetci vyzerali ako ľudia, ktorí o niečom rozmýšľajú.

„Hm,“ povedal Sadlo.

„Ehm,“ povedal Bigmac.

„To boli oni, však?“ povedal Antirapper.

„Áno,“ povedal Johnny. „Boli to oni.“

„Neznelo to ako normálne rádio. Ako to, že vedia telefonovať?“

„Neviem. Asi niektorí z nich vedeli telefonovať, keď boli nažive. A keď je človek mŕtvy, možno je to trochu ako… elektrina alebo také dačo.“

„Takmer povedali tvoje meno,“ povedal Sadlo.

„Áno.“

„Kto to spieval?“

„To bol asi William Stickers. Je tak trochu komunista.“

„Nevedel som, že dnes sú ešte nejakí komunisti,“ povedal Antirapper.

„Už nie sú. A on je jedným z nich.“

„No, teraz sem každú chvíľu príde Rod Serling s veľkou knihou,“ povedal Bigmac. „Veď viete. Ako v Zóne súmraku.“

„Ako to, že vedia, čo sa vysiela v rádiu?“ povedal Antirapper.

„Požičal som im tranzistor starého otca.“

„Vieš, čo si myslím?“ povedal Antirapper. „Myslím, že si niečo začal.“

„Aj ja si to myslím.“

„Pehe!“ povedal Sadlo. „Nedajte sa vysmiať! Hlasy v rádiu? Prosím vás! Je tam toho! To môže byť hocičo. Nejaké decka sa bláznili a zavolali do rádia. Nedajte sa vysmiať! Duchovia netelefonujú do vysielania!“

„V jednom filme som videl, ako vyšli z telefónu,“ povedal Bigmac, víťaz blackburskej súťaže v taktnosti.

„Buď ticho! Neverím ti!“

V telefónnej búdke bolo veľmi, veľmi chladno.

„Musím povedať, že elektrina sa dá veľmi jednoducho ovládať, keď je človek mŕtvy.“

„Čo to robíte, pán Fletcher?“

„Naozaj veľmi jednoducho. S kým sa teraz porozprávame?“

„Musíme hovoriť s mestskou radou!“

„Ale dnes je nedeľa, pani Libertyová. Nikto tam nebude.“

„Tak potom skúste pohľadať mladého Johnnyho. Neviem, čo tým myslel, keď povedal, že sa pokúsi nájsť slávnych ľudí, ktorí sú pochovaní na cintoríne. Veď sme tu my.“

„Skúsim to. Je to prekvapujúco jednoduché.“

„Kam šiel pán Stickers?“

„Pokúša sa počúvať akési Rádio Moskva. Na bezdrôtovom telegrafnom prístroji.“

„Je to veľmi osviežujúce. Ešte nikdy som nevyšiel z cintorína.“

„Áno. Je to ako novy život.“

„Uniknúť sa dá takmer zovšadiaľ,“ povedal pán Vicenti.

Ozvalo sa tiché zakašlanie. Všetci sa obzreli.

Cez zábradlie ich pozoroval pán Grimm.

Zdalo sa, že mŕtvi sa utíšili. Pred pánom Grimmom boli vždy vážnejší.

Prešľapovali na spektrálnych nohách.

„Ste vonku,“ povedal pán Grimm. „Viete, že je to nesprávne.“

„Sme len neďaleko, Eric,“ povedal konšel. „To nemôže nikomu uškodiť. Je to pre dobro -“

„Je to nesprávne.“

„Nemusíme ho počúvať,“ povedal pán Vicenti.

„Budete mať strašné problémy,“ povedal pán Grimm.

„Nie, nebudeme,“ povedal pán Vicenti.

„Zahrávate sa so Známym,“ povedal pán Grimm. „Budete mať hrozné problémy a nebude to moja vina. Ste zlí ľudia.“

Obrátil sa a kráčal naspäť k svojmu hrobu.

„Vytočte číslo,“ povedal pán Vicenti. Zdalo sa, že ostatní sa prebrali.

„Viete,“ povedala pani Libertyová, „možno na tom niečo je -“

„Zabudnite na pána Grimma,“ povedal pán Vicenti. Roztvoril ruky. Z rukáva mu vyletela biela holubica, usadila sa na telefónnej búdke a zažmurkala. „Vytočte číslo, pán Fletcher.“

„Dobrý deň, informácie o telefónnych číslach.“

„Volá sa Johnny Maxwell a býva v Blackbury.“

„Obávam sa, že to nie je dostatočná informácia -“

„To je všetko, čo - (Počúvajte, už chápem, ako to funguje, to je spojenie) (Koľko nás tu je?) (Môžem si to vyskúšať, prosím?) (Toto je oveľa lepšie ako tie seansy)…

Operátorka si pošúchala slúchadlo. Z akéhosi dôvodu ju chladilo ucho.

„Au!“

Strhla si ho z hlavy.

Nahla sa k nej operátorka po jej pravej strane.

„Čo je, Dawn?“

„Odrazu to - ako keby -“

Pozreli na telefónnu ústredňu. Všade sa rozsvecovali svetlá a ústredňa sa pokryla inovaťou.

Ide o to -

- že počas celých dejín existovali ľudia, ktorí nemohli niečo vynájsť, lebo svet na to nebol pripravený. Leonardo da Vinci nemal motory a materiály na výrobu helikoptéry. Sír George Cayley vynašiel motor s vnútorným spaľovaním predtým, ako niekto iný vynašiel benzín.*

A Addison Vincent Fletcher strávil počas svojho života dlhé hodiny s motormi, relé, elektrónkami a kúskami drôtu a pracoval na sne, pre ktorý ešte svet ani len nemal meno.

Mŕtvy pán Fletcher sa v telefónnej búdke zasmial. Teraz to malo meno. Presne vedel, čo je to počítač. Len čo ho uvidel.

5. kapitola

Johnny išiel domov. Neodvážil sa vrátiť na cintorín.

Bol sobotný večer. Zabudol na návštevu.

„Musíš tam ísť,“ povedala mama. „Vieš, že ťa rada vidí.“

„To nie je pravda,“ povedal Johnny. „Zabúda, kto som. Volá ma Peter. Tak sa predsa volá môj otec. A páchne to tam starenkami. A prečo tam nikdy nejde starý otec? Je to jeho žena.“

„Hovorí, že si ju chce pamätať takú, aká bývala,“ povedala mama. „Okrem toho, v televízii dávajú Sobotňajšiu show Markieho a Mo. Vieš, že by to nerád zmeškal.“

„No tak dobre.“

„Nebudeme tam dlho.“

Asi desať minút po Johnnyho odchode zazvonil telefón. Starý otec reagoval ako zvyčajne, čiže zakričal „Telefón!“ a nespustil oči z obrazovky. Ale telefón ďalej zvonil. Napokon so šomraním vstal, diaľkový ovládač mu pritom spadol za vankúš, kde ho dva dni nikto nenájde, a odšuchtal sa do haly.

„Áno? Nie je tu. Odišiel. Kto? No, tak ja mu… naozaj? No toto! Stále sa venujete kúzlam? V poslednom čase vás nebolo vidieť v meste. Nie. Áno. To je pravda. Ani ja už veľmi nechodím von. A ako sa máte? Mŕtvy. Rozumiem. Ale vyšli ste si zatelefonovať. To je úžasné, čo dnes tá veda dokáže. Ako keby ste hovorili z veľkej diaľky. Áno. Ste veľmi ďaleko. Pamätám sa na ten trik, ktorý ste robievali s putami, reťazami a - no, takmer. Áno. Áno. Dobre. Poviem mu. Tešilo ma. Dovidenia.“

Vrátil sa a znovu sa usadil pred televízorom.

Po niekoľkých minútach sa mu na tvári zjavila ustarostená grimasa. Vstal, šiel k telefónu a chvíľu sa naň uprene díval.

Niežeby bol Slnečný domov zlý. Pokiaľ to Johnny vedel posúdiť, bolo tam dostatočne čisto a personál sa zdal v poriadku. Na stenách boli veselé maľby a v televíznej miestnosti stálo veľké akvárium so zlatými rybkami.

No bolo tu pochmúrnejšie ako na cintoríne. Bolo to v tom, ako sa všetci potichu šuchtali a ako sedeli za stolom a celé hodiny čakali na obed, lebo nemali čo robiť. Akoby sa život zastavil a smrť sa ešte nezačala, takže nezostávalo iné, len sa ponevierať.

Stará mama trávila veľa času pozeraním televízie v hlavnej miestnosti alebo pozorovaním begónií vo svojej izbe. Teda aspoň jej telo. Nikdy si nebol istý, kde sa nachádza jej myseľ, vedel len toľko, že je to často ďaleko odtiaľto a ešte ďalej v minulosti.

Po chvíli ho ešte väčšmi skľúčil rozhovor mamy a starej mamy, ktorý bol úplne rovnaký ako minulý týždeň aj ako predminulý týždeň, a urobil to, čo robil vždy, čiže sa vykradol na chodbu.

Kráčal k dverám, ktoré viedli do záhrady, a neurčito hľadel do prázdna.

V škole im nikdy nič nepovedali o duchoch. Svet bol niekedy taký čudesný, až človek nevedel, kde má začať, a občianska vychová a matematika mu v tom veľmi nepomáhali.

Prečo sa takéto čosi nestane niekomu inému? Vecí on o to nežiadal. Len sa usiloval nevystrkovať hlavu, usiloval sa byť niekým na konci davu. Ale preňho bolo všetko akési zložitejšie ako pre iných.

Išlo o to, že…

T. Atkins.

Pravdepodobne by si to nebol všimol, ale to meno mal niekde v zadnej časti mozgu.

Bolo napísané na malom zvlnenom kúsku papiera, ktorý bol zastoknutý v rámčeku na jedných dverách.

Uprene naň hľadel.

Na sekundu či dve zaplnilo cely svet.

Ale na svete môže byť vete Atkinsov…

Nikdy by to nezistil, keby nezaklopal, hoci… zaklopal by…?

„Otvoríš mi dvere, kamarát? Mám plné ruky.“

Stála za ním mohutná černoška s rukami plnými posteľnej bielizne. Johnny mlčky prikývol a otočil rukoväť.

Izba bola viac-menej prázdna. Rozhodne tam nikto iný nebol.

„Všimla som si, že sem každý týždeň chodíš za starou mamou,“ povedala opatrovateľka a zložila bielizeň na holú posteľ. „To je od teba pekné.“

„Hm.“

„Čo si chcel?“

„Hm. No… viete… chcel som sa porozprávať s pánom Atkinsom. Hm.“ Dostal inšpiráciu. „V škole pracujem na jednom projekte. O Blackburských kamarátoch.“

Projekt! Človeku prešlo čokoľvek, keď povedal, že pracuje na nejakom projekte.

„A kto to bol, zlatko?“

„No… nejakí vojaci. Pán Atkins bol tuším jedným z nich. Hm… kde…?“

„Včera skonal. Myslím, že mal takmer deväťdesiatsedem rokov. Poznal si ho?“

„Vlastne nie…“

„Bol tu celé roky. Bol to milý starý pán. Hovorieval, že keď zomrie, vojna sa skončí. Bol to vtip. Ukazoval nám svoju starú vojenskú výplatnú knižku. ,Tommy Atkins,‘ hovorieval. ,To som ja.‘ Keď zomriem, bude po všetkom. Smial sa na tom.“

„Ako to myslel?“

„Neviem, zlatko. Ja som sa len usmievala. Vieš, ako to chodí.“

Opatrovateľka prihladila novú bielizeň a spod postele vytiahla kartónovú škatuľu.

„Toto boli jeho veci,“ povedala. Zvláštne si ho premerala. „Myslím, že si to môžeš pozrieť. Nikto ho nenavštevoval, iba každé Vianoce prišiel presne ako hodinky jeden človek z Britskej légie, nech im Boh žehná. Požiadali o jeho medaily. Ale myslím, že si to môžeš pozrieť. Keď sa to týka projektu.“

Johnny nazrel do škatule a opatrovateľka zatiaľ pobiehala po izbe.

Bolo tam zopár drobností - fajka, plechovka s tabakom, veľký starý vreckový nôž. Bol tam zápisník plný sépiových pohľadníc s kvetmi, kapustnými poľami a usmievajúcimi sa francúzskymi slečnami oblečenými spôsobom, ktorý musel kedysi niekto považovať za veľmi odvážny. Medzi stránkami boli zastoknuté žltnúce novinové výstrižky. A bola tam drevená škatuľka, ktorá bola vystlatá toaletným papierom a obsahovala niekoľko medailí.

A bola tam fotografia Blackburských kamarátov, presne taká ako v starých novinách.

Johnny ju veľmi opatrne zdvihol a obrátil. Zapraskala.

Niekto na ňu veľmi dávno napísal fialovým atramentom: Nech žijú starí kamaráti!!! Daj si bacha, Cisár Bill! Radšej niekam zalez! A pod tým bolo tridsať podpisov.

Vedľa dvadsiatich deviatich podpisov niekto ceruzkou urobil krížik.

„Všetci ju podpísali,“ povedal potichu. „Musel si z novín vypýtať fotografiu a všetci ju podpísali.“

„Prosím, zlatko?“

„Hovorím o tejto fotografii.“

„Aha. Raz mi ju ukázal. Vtedy išiel na vojnu.“

Johnny fotografiu znovu obrátil a našiel Atkinsa, T. Vyzeral trochu ako Bigmac, mal lopúchovité uši a účes z bazáru. Usmieval sa. Všetci sa usmievali. Mali rovnaký úsmev.

„Veľa o nich rozprával,“ povedala opatrovateľka.

„Áno.“

„V pondelok má pohreb. V krematóriu. Vždy tam ide niekto od nás. Veď sa to aj patrí, nie? Tak je to správne.“

V sobotu v noci sa mu snívalo…

Snívalo sa mu o Rodovi Serlingovi, ako ide po blackburskej Hornej ulici, ale keď sa pokúšal pôsobivo rozprávať do kamery, Bigmac, Antirapper a Sadlo mu začali nakúkať cez plece a hovoriť veci ako: „O čom je teda táto kniha?“ a „Obráťte stránku, toto som už čítal“…

Snívalo sa mu o palcoch…

Prebudil sa a zízal na strop. Stále nevymenil kúsky bavlny, ktoré držali pohromade model raketoplánu. Večne pikoval.

Bol presvedčený, že ostatné deti nemajú takýto život. Dialo sa to stále. Práve keď si myslel, že uchopil svet a pochopil, ako to všetko funguje, svet ho prekvapil niečím novým a z toho, čo považoval za pekne tikajúci celok, sa vykľul len akýsi vtip.

Keď Johnny prišiel domov, starý otec mu zamrmlal veľmi zvláštny odkaz. Pokiaľ tomu rozumel, volal sem Sadlo alebo niekto iný a rozprával nejaké hlúposti. Starý otec zamrmlal aj niečo o kúzlach.

Pozrel na hodiny s rádiom. Ukazovali 2.45. Nemal šancu, že znovu zaspí. Vyskúšal Rádio Blackbury.

- juchúúúú! A ďalším volajúcim v špičkovej Bútľavej vŕbe strýka Šialeného Jima jeeee -“

Johnny stuhol. Mal taký pocit…

„William Stickers, Šialený Jim.“

„Nazdar, Bili. Pôsobíš nejako skľúčene.“

„Je to ešte horšie. Som mŕtvy, Jim.“

„Fíha! To musí byť riadna depka, Bili. Povieš nám o tom niečo?“

„Pôsobíš veľmi chápavo, súdruh. Nuž…“

Samozrejme, že je chápavý, pomyslel si Johnny, keď si obliekal župan. Uprostred noci všetci telefonujú Šialenému Jimovi. Minulý týždeň sa dvadsať minút rozprával s paňou, ktorá si myslela, že je kotúč tapety. V porovnaní s väčšinou z nich pôsobíte úplne normálne.

Schmatol volkmen a prepol ho na rádio, aby mohol počúvať aj cestou. Zbehol po schodoch a vykročil do noci.

„- a práve som počul, že už dokonca neexistuje ani Sovietsky zväz. Čo sa stalo?“

„Tak sa mi vidí, že nesleduješ aktuálne dianie, Bill.“

„Myslel som, že som to už vysvetlil.“

„Aha, jasné. Hovoril si o tom. Si mŕtvy. Ale teraz si zase ožil, nie?“ V hlase Šialeného Jima bolo počuť mierny chichot, ktorý sa tam zjavil vždy, keď na linke našiel ozajstného trkvasa a predstavoval si, ako všetci jeho poslucháči trpiaci nespavosťou pridávajú hlasitosť.

„Nie. Stále som mŕtvy. Z toho sa človek nezotaví. Teraz -“

Johnny zahol za roh a pridal do kroku po Triede Johna Lennona.

Šialený Jim hovoril svojím špeciálnym zamatovým hlasom, ktorý mal rezervovaný na rozhovory s bláznami: „Povedz nám, ktorí sa nachádzame v krajine živých, Bili - aké je to byť mŕtvy?“

„Aké? Aké?! Je to strašná nuda.“

„Určite by každého zaujímalo, Bili… existujú anjeli?“

Johnny zaškrípal zubami a zahol za roh do Rajskej ulice.

„Anjeli? To rozhodne nie!“

Johnny rýchlo prebehol okolo tichých domov a zabočil medzi stĺpy na Woodvillskú cestu.

„No toto,“ povedal Šialený Jim do mikrofónu. „Dúfam, že tam nie sú nijakí škaredí chlapíci s vidlami.“

„Čo to táraš, človeče? Som tu len ja, starý Tom Bowler, Sylvia Libertyová a všetci ostatní -“

Johnny stratil niť rozhovoru, keď mu vyčnievajúca časť vavrínového plota zrazila slúchadlá. Keď sa mu ich podarilo nasadiť, ukázalo sa, že William Stickers bol vyzvaný, aby si vybral pesničku.

„Červenú zástavu nepoznám, Bill. Kto to spieva?“

„To je Internacionála! Pieseň utláčaných más!“

„Nič mi to nehovorí, Bill. Ale pre teba a pre všetkých ostatných mŕtvych ľudí dnes v noci,“ zmena v tóne hlasu Šialeného Jima naznačovala, že William Stickers bol odpojený, „- a skôr či neskôr budeme mŕtvi všetci, nie je tak? - si pustíme jeden z hitov Michaela Jacksona… Thriller -“

Pouličná lampa vedia telefónnej búdky svietila. A bolo vidieť len malé jazierko svetla. Teda ak človek nebol Johnny…

Mŕtvi vyšli na cestu. Podarilo sa im so sebou pritiahnuť rádio. Niekoľkí z nich pozorovali konšela.

„Takto sa to robí,“ povedal a jacksonovsky kráčal dozadu po mrazivej ulici. „Ukázal mi to Johnny.“

„Rozhodne je to veľmi zaujímavý synkopový rytmus,“ povedala pani Libertyová. „Takto?“

Ako sa vrtela, prízračné voskové čerešne na jej klobúku poskakovali hore a dolu.

„To je ono. A treba sa obracať so zdvihnutými rukami a kričať ou!“ povedal konšel a zároveň všetko predvádzal.

Nie, pomyslel si Johnny a ponáhľal sa k nim. A navyše ma zažaluje Michael Jackson -

„Žúr ako… ako to vravel ten človek v rozhlase?“ povedal konšel.

„Tuším žúr ako koza.“

Veľmi im to nešlo, ale osemdesiatročné oneskorenie za dobou vyvažovali nefalšovaným nadšením.

V podstate to bol večierok.

Johnny si podoprel boky.

„Nemali by ste to robiť!“

„Prečo nie?“ povedal jeden tancujúci mŕtvy.

„Je polnoc!“

„No a? My nespíme!“

„Ale… čo by si pomysleli vaši potomkovia, keby videli, čo robíte?“

„Tak im treba, keď nás nechodia navštevovať!“

„Vyhadzujeme korýtko!“ zvolala pani Libertyová.

„Kopýtko,“ opravil ju jeden z mŕtvych.

„Z kopýtka,“ povedal konšel a trochu spomalil. „Z kopýtka. Vyhadzujeme si z kopýtka. Pán Benbow, ktorý zomrel v tisícdeväťstotridsiatom druhom, povedal, že sa to tak volá. Žúr ako koza.“

„Takto je to celý večer,“ povedal pán Vicenti. Sedel na chodníku. Vlastne sedel asi pol metra nad chodníkom. „Našli sme niekoľko zaujímavých staníc. Čo je to dídžej?“

„Diskdžokej,“ povedal Johnny, vzdal sa a sadol si. „Človek, ktorý púšťa platne.“

„To je nejaký trest?“

„Dosť ľudí to baví.“

„Zvláštne. Sú duševne chorí?“

Pieseň sa skončila. Tanečníci sa prestali vrtieť, ale len pomaly a veľmi neochotne.

Pani Libertyová si posunula klobúk. Zošmykol sa jej na oči.

„To bolo nesmierne zábavné,“ povedala. „Pán Fletcher! Buďte taký dobrý a dajte pokyn tomu človeku v rozhlase, aby ešte niečo zahral!“

Johnnyho sa zmocnila zvedavosť a podišiel k telefónnej búdke. Pán Fletcher kľačal s rukami v telefóne. Pozorovali ho dvaja ďalší mŕtvi ľudia. Jeden bol William Stickers, ktorý nevyzeral veľmi šťastne. Druhy bol starec s hrivou bielych vlasov v tvare púpavy, známou pod názvom „oko šialeného vedca“.

„Á, to si ty,“ povedal William Stickers. „Tomuto hovoríš svet?“

„Ja?“ povedal Johnny. Ja tomu nijako nehovorím.“

„Myslíš, že ten človek v rozhlase si zo mňa strieľal?“

„Kdeže,“ povedal Johnny.

„Pán Stickers sa hnefá, lebo telefonoval do Moskfy,“ povedal bielovlasý muž. „Pofedali mu, že refolúcií už majú po krk, ale chceli by mydlo.“

„Sú to obyčajní špinaví kapitalisti!“ povedal William Stickers.

„Ale aspoň chcú byť čistí kapitalisti,“ povedal pán Fletcher. „Čo teraz vyskúšame?“

„Nechcete tam vhodiť mince?“ povedal Johnny.

Pán Fletcher sa zasmial.

„Asi sa ešte nepoznáme,“ povedal bielovlasý muž a vystrel mierne priesvitnú ruku. „Solomon Einstein (1869 - 1932).“

„Ako Albert Einstein?“ povedal Johnny.

„Bol to môj fzdialený bratranec,“ povedal Einstein. „Relatífne pofedané. Haha.“

Johnny mal dojem, že pán Einstein povedal túto vetu už miliónkrát a ešte stále ho neomrzela.

„Komu chcete zavolať?“ povedal Johnny.

„Len sa tak obzeráme po svete,“ povedal pán Fletcher. „Čo sú to tie veci, ktoré chodia sem a ta po oblohe?“

„Neviem. Lietajúce taniere?“

„Pán Vicenti si ich pamätá. Chodia sem a ta okolo sveta.“

„Aha. Myslíte satelity?“

„Fíha!“

„Ale ako viete, ako -“

„Neviem to vysvetliť. Myslím, že všetko je oveľa jednoduchšie. Vidím, ako je to všetko usporiadané.“

„Čo všetko?“

„Všetky káble, všetky… satelity… Keď človek nemá telo, dajú sa ovela ľahšie používať.“

„Ako to myslite?“

„Človek napríklad nemusí zostávať na jednom mieste.“

„Ale ja som si myslel, že vy -“

Pán Fletcher zmizol. O niekoľko sekúnd sa znovu zjavil.

„Úžasné,“ povedal. „Stavím sa, že si užijeme.“

„Ja to necháp-“

„Johnny?“

Bol to pán Vicenti.

Niekomu živému sa podarilo dovolať k Šialenému Jimovi. Mŕtvi sa smiali a pokúšali sa tancovať na pesničku v štýle country.

„Čo sa to deje?“ povedal Johnny. „Povedali ste, že nemôžete odísť z cintorína!“

„Nikto ti to nevysvetlil? V škole vás to neučia?“

„No, nemáme hodiny komunikácie s duch - Pardon. Pardon. Chcel som povedať s mŕtvymi ľuďmi.“

„My nie sme duchovia, Johnny. Duch je čosi veľmi smutné. Ach jaj. Živým sa to ťažko vysvetľuje. Kedysi som bol nažive a viem, o čom hovorím.“

Mŕtvy pán Vicenti pozrel na Johnnyho vyjavenú tvár.

„My sme… niečo iné,“ povedal. „Ale keď nás teraz vidíš“ a počuješ, oslobodzuješ nás. Dávaš nám to, čo nemáme.“

„Čo je to?“

„Neviem to vysvetliť. Ale keď o nás rozmýšľaš, sme slobodní.“

„Ale však sa mi hlava nemusí krútiť okolo vlastnej osi?“

„To znie ako dobrý trik. Dokážeš to?“

„Nie.“

„Tak potom sa nebude.“

„Len sa trochu bojím, že sa zahrávam s okultizmom.“

Zdalo sa hlúpe povedať to pánu Vicentimu v pásikavých nohaviciach, malej čiernej kravate a s čerstvým prízračným klinčekom v gombíkovej dierke. Alebo pani Libertyovej. Alebo mohutnej bradatej postave Williama Stickersa, ktorý by bol Karolom Marxom, keby Karol Marx nebol Karolom Marxom.

„Dúfam, že sa nezahrávaš s okultizmom,“ povedal pán Vicenti. „Otcovi Kearnymu (1891 - 1949) by sa to ani trochu nepáčilo.“

„Kto je otec Kearney?“

„Pred chvíľou tancoval s pani Libertyovou. No teda. My to ale vieme roztočiť, čo povieš?“

„Pošlite ho preč.“

Johnny sa obrátil.

Jeden mŕtvy bol stále na cintoríne. Stál tesne pri zábradlí a zvieral mreže ako väzeň v cele. Neodlišoval sa veľmi od pána Vicentiho, ale mal okuliare. Bolo na počudovanie, že sa neroztápali; mal najsilnejší pohľad, aký kedy Johnny videl. Zdalo sa, že zíza na Johnnyho ľavé ucho.

„Kto je to?“ povedal.

„Pán Grimm,“ povedal pán Vicenti a ani sa neobzrel.

„Aha. Nepodarilo sa mi nájsť o ňom nič v novinách.“

„To ma neprekvapuje,“ povedal pán Vicenti bezfarebným hlasom. „V tých časoch sa o istých veciach nepísalo.“

„Choď preč, chlapče. Zahrávaš sa s vecami, ktorým nerozumieš,“ povedal pán Grimm. „Ohrozuješ svoju nesmrteľnú dušu. Aj ich. Choď preč, ty zlý chlapec.“

Johnny zízal. Potom znovu pozrel na ulicu, na tanečníkov a na vedcov okolo telefónnej búdky. Neďaleko stál Stanley Roundway v trenírkach, ktoré mu siahali po kolená, a ukazoval skupine o čosi starších mŕtvych, ako sa hrá futbal. Na kopačkách mal ceruzkou nakreslené písmená Ľ a P.

Pán Vicenti uprene hľadel dopredu.

„Hm -“ povedal Johnny.

„S týmto ti nemôžem pomôcť,“ povedal pán Vicenti. „Toto je na tebe.“

Určite odišiel domov. Nepamätal sa na to. Ale zobudil sa v posteli.

* * *

Johnny rozmýšľal, čo asi mŕtvi robia v nedeľu. Blackbury v nedeľu prekročilo akúsi hranicu nudy a prešlo na druhú stranu.

Väčšina ľudí robila to, čo ľudia tradične v nedeľu robia, čiže sa pekne vyobliekali, nasadli do auta a vybrali sa na rodinné bohoslužby v megasuperakciovom Záhradnom centre hneď za mestom. Nachádzal sa tam príliv kvetín v kvetináčoch, ktoré sa prinášali domov, aby ich do budúcotýždňovej návštevy zabilo ústredné kúrenie.

A obchodný dom bol zatvorený. Dokonca sa ani nedalo nikde ponevierať.

„Problém je v tom, že keď je niekto v tomto meste mŕtvy,“ povedal Sadlo, keď sa vliekli po chodníku, „ťažko sa to rozoznáva.“

„Počúval niekto z vás včera v noci rádio?“ povedal Johnny.

Nikto. Trochu mu odľahlo.

„Keď vyrastiem,“ povedal Sadlo, „hneď odtiaľto vypadnem. Uvidíte. Odtiaľto sa dá akurát pochádzať. Ale nedá sa tu bývať.“

„A kam pôjdeš?“ povedal Johnny.

„Tam vonku je veľký svet!“ povedal Sadlo. „Hory! Amerika! Austrália! Celá kopa miest!“

„Minule si mi povedal, že zrejme dostaneš miesto u tvojho strýka v obchodnej štvrti,“ povedal Bigmac.

„Áno… ale… všetky tie miesta tam predsa stále budú, keď ich budem mať čas navštíviť,“ povedal Sadlo.

„Ja som si myslel, že chceš byť veľký macher na počítače,“ povedal Antirapper.

„Mohol by som byť. Mohol by som. Keby som chcel.“

„Chceš povedať, ak sa stane zázrak a urobíš skúšky z matematiky a z angličtiny,“ povedal Bigmac.

„Jednoducho som praktickejšie založený,“ povedal Sadlo.

„Chceš povedať, že len stláčaš klávesy, kým sa niečo nestane.“

„No a? Väčšinou sa niečo stane.“

„Ja pôjdem do armády,“ povedal Bigmac. „Do špeciálnych jednotiek.“

„Ha. Ploché nohy a astma ti tam úžasne pomôžu,“ povedal Sadlo. „Už ťa vidím, ako naháňaš teroristov.“

„Ja chcem vyštudovať právo a medicínu,“ povedal Antirapper, aby zachoval mier.

„To je dobre. Nebudú ťa môcť zažalovať, keď niekomu odrežeš nesprávnu časť tela,“ povedal Bigmac.

Nikto sa nerozčuľoval. Bola to súčasť ponevierania.

„A čo ty?“ povedal Sadlo. „Čím chceš byť?“

„Neviem,“ povedal Johnny.

„Nebol si minulý týždeň na večere o voľbe povolania?“

Johnny prikývol. Bolo tam plno skvelých budúcností. Bola tam skvelá budúcnosť v maloobchodnom marketingu. Bola tam skvelá budúcnosť vo veľkoobchodnom zásobovaní. Bola tam skvelá budúcnosť v armáde, hoci pravdepodobne nie pre Bigmaca, ktorému dovolili podržať guľomet a pustil si ho na nohu. Ale Johnny nevedel nájsť nijakú skvelú budúcnosť, v ktorej by bola nejaká budúcnosť.

„Ja chcem byť tým,“ povedal, „pre čo ešte nemajú meno.“

„Áno?“ povedal Sadlo. „Akože o dva roky niekto vynájde Vurglesplat, a keď začnú hľadať operátorov Vurglesplatu, budeš prvý v rade?“

Išli cez cintorín. Ostatní, bez toho, že by niečo povedali, sa trochu zhrčili. Ale na okolí neboli nijakí mŕtvi ľudia.

„Ide o to, že človek sa nemôže len tak ponevierať a čakať na skvelú budúcnosť,“ zamrmlal Johnny.

„Hej,“ povedal Antirapper ponuro veselým hlasom, „moja mama sa pýta, či by ste dnes nešli do kostola.“

„Nič z toho nebude,“ povedal Sadlo. „Hovoríš to každý týždeň.“

„Povedala, že by vám to prospelo. Najmä Šimonovi.“

„Šimonovi?“ povedal Sadlo.

„Mne,“ povedal Bigmac.

„Povedala, že potrebuješ starostlivosť,“ povedal Antirapper.

„Nevedel som, že sa voláš Šimon,“ povedal Sadlo.

Bigmac vzdychol. Mal na tričku nápis „Blackbury Skins“, semišový zostrih, veľké traky a na hánkach nápisy LOVE a HAT,* ale Antirapperova mama si z nejakého dôvodu myslela, že potrebuje poriadny domov. Bigmac žil v strachu, že Bazza a Skazz, jediní ďalší skinheadi v Blackbury, na to prídu a skonfiškujú mu jeho oficiálne traky.

„Povedala, že z vás vyrastú pohania,“ povedal Antirapper.

„Zajtra idem na pohreb do krematória,“ povedal Johnny. „To je skoro ako kostol.“

„Niekto dôležitý?“ povedal Sadlo.

„Neviem,“ povedal Johnny.

* * *

Johnnyho prekvapilo, koľko ľudí prišlo na pohreb Thomasa Atkinsa, ale v skutočnosti prišli na prechádzajúci pohreb. Kvôli Atkinsovi tu bol len on, starý pán v bunde s vojenským držaním tela z Britskej légie a opatrovateľka zo Slnečného domova. A vikár, ktorý robil, čo bolo v jeho silách, ale Tommyho Atkinsa nikdy nestretol, takže musel kázeň poskladať zo zásoby vhodných slov. A potom trochu nahratej organovej hudby. A bolo to.

Kaplnka voňala novým drevom a leštidlom na dlážku.

Ostatní traja zahanbene pozerali na Johnnyho, akoby mali pocit, že by ta nemal byť, ale nevedeli, ako to povedať.

Keď sa ozvala nahratá hudba, začul za sebou tichý zvuk.

Obrátil sa a v radoch tam sedeli mŕtvi. Konšel si zložil klobúk, sedel vystretý a počúval. Dokonca aj William Stickers sa usiloval vyzerať dôstojne. Vlasy Solomona Einsteina stáli ako svätožiara.

Opatrovateľka sa rozprávala s mužom v bunde. Johnny sa nahol dozadu, aby sa mohol rozprávať s pánom Fletcherom.

„Prečo ste tu?“ zašepkal.

„Je to dovolené,“ povedal pán Fletcher. „Chodievali sme na všetky pohreby na cintoríne. Pomáha im to usadiť sa. Majú pocit, že sú vítaní. Vždy je to trochu šok.“

„Aha.“

„A… keďže si tu… povedali sme si, že vyskúšame, či to dokážeme. Pán Vicenti povedal, že to stojí za pokus. Zlepšujeme sa!“

Opatrovateľka podala škatuľu Tommyho Atkinsa mužovi z Britskej légie a vyšla von. Keď prechádzala okolo Johnnyho, neisto mu zakývala. A potom vikár uviedol muža cez ďalšie dvere a znova na Johnnyho zvláštne pozrel.

Vonku svietilo októbrové slnko - slabo, ale predsa. Johnny vyšiel von a čakal.

Muž napokon vyšiel, tentoraz držal dve škatule.

„Hm,“ povedal Johnny a vstal. „Hm.“

„Áno, chlapče? Slečna z domova dôchodcov mi povedala, že pracuješ na nejakom projekte do školy.“

Projekt. Bolo to úžasné. Keby bol Saddám Husajn povedal, že pracuje na školskom projekte o Kuvajte, mal by oveľa ľahší život…

„Hm, áno. Hm. Môžem sa vás na niečo spýtať?“

„Pravdaže.“ Muž sa prudko posadil na jednu z lavičiek. Pri chôdzi kríval a teraz sedel s jednou nohou vystrčenou rovno pred sebou. Johnny prekvapene zistil, že muž má asi toľko rokov ako starý otec, ale mal vysušený, opálený výzor človeka, ktorý sa udržuje v kondícii a pravdepodobne bude aj v osemdesiatke kapitánom bowlsového klubu.

„No… keď pán Atkins povedal…“ začal Johnny. „Viete, hovorieval, že keď zomrie, bude po všetkom. Viem o Blackburských kamarátoch. Viem, že všetkých okrem neho zabili. Ale nie je mi jasné, čo tým vlastne myslel…“

„Vieš o Kamarátoch? Odkiaľ?“

„Čítal som o tom v starých novinách.“

„Aha. Ale nevieš o Tommym Atkinsovi?“

„No, áno, on -“

„Nie, myslím Tommyho Atkinsa. Myslel som tým, či vieš, prečo bol taký hrdý na svoje meno. Či vieš, čo to meno znamenalo.“

„Tomu nerozumiem,“ povedal Johnny.

„Čo vás to dnes v škole učia?“

Johnny neodpovedal. Vedel, že to nie je naozajstná otázka.

„Vieš - vo veľkej vojne, v prvej svetovej vojne… keď niekto narukoval, musel vyplniť výplatnú knižku. Chápeš? Meno, adresa a podobne. A aby to armáda vojakom uľahčila, vydala vzor na vypĺňanie údajov a v kolónke Meno bolo uvedené Thomas Atkins. Bolo to len meno. Slúžilo len na to, aby vojaci vedeli, kam majú napísať svoje meno. Ako napríklad John Smith. Ale… stal sa z toho vtip. Tommy Atkins sa začal používať ako označenie priemerného vojaka -“

„Niečo ako človek z ulice?“

„Áno… také čosi. Bola to prezývka vojaka, to mi môžeš veriť. Tommy Atkins - britský Tommy.“

„Takže… vlastne… všetci vojaci boli Tommy Atkinsovia?“

„Áno. Dalo by sa to tak povedať. Pravda, je to veľmi vzletný spôsob, ako -“

„Ale on bol skutočný človek. Fajčil fajku - a vôbec.“

„No, myslím, že to armáda použila, lebo si myslela, že je to obyčajné meno. Takže niekde musel byť skutočný Tommy Atkins. Viem, že bol na svoje meno veľmi hrdý. To mi môžeš veriť.“

„Bol posledným živým človekom, ktorý bojoval vo vojne?“

„To nie. Preboha, nie. Ale určite bol posledný tu na okolí. Posledný z Kamarátov.“

Johnny zacítil vo vzduchu zmenu.

„Bol to zvláštny starý pán. Chodieval som k nemu na návštevu každý rok na -“

Nastalo ticho, aké by vzniklo, keby sa za hrsť ticha natiahlo a potom sa naň brnkalo ako na gitarovú strunu.

Johnny sa poobzeral. Teraz na lavičke sedeli traja ľudia.

Tommy Atkins mal špicatý klobúk na kolenách. Uniforma mu poriadne nesedela. Bol to stále starec, takže mu chudý krk trčal z goliera a pripomínal korytnačku. Mal staromódnu tvár - predurčenú na nosenie látkovej čiapky a na prácu v gumárni. Zbadal, že naňho Johnny zíza, žmurkol a ukázal mu vztýčené palce. Potom sa znovu uprene zahľadel na cestu, ktorá viedla na parkovisko.

Za Johnnyho chrbtom mŕtvi potichu vyšli z budovy, starší prešli cez stenu, mladší ešte zo zvyku použili dvere. Nič nehovorili. Len stáli a zvedavo hľadeli na hlavnú cestu.

Cez autá tam pochodovali Blackburskí kamaráti.

6. kapitola

Kamaráti si úplne rovnakým krokom vykračovali hore cestou.

Nikto z nich nebol starý. Všetci vyzerali ako na fotografii.

Ale ani Tommy Atkins už nevyzeral staro. Bol to mládenec, ktorý vstal, vypochodoval na parkovisko, obrátil sa a sucho zasalutoval Johnnymu a mŕtvym.

Potom, keď Kamaráti prechádzali okolo neho, hladko vkročil do medzery, ktorú mu nechali. Všetci tridsiati muži sa zvrtli na opätku a odpochodovali.

Mŕtvi ich nasledovali. Zdalo sa, že kráčajú pomaly, a zároveň sa pohybovali veľmi rýchlo, takže na parkovisku o niekoľko sekúnd neboli ani jeho duchovia.

„Vracia sa do Francúzska,“ povedal Johnny. Odrazu mu bolo veselo, hoci cítil, ako mu po tvári tečú slzy.

Britsky legionár, ktorý doteraz rozprával, sa zastavil.

„Prosím?“

„Tommy Atkins. Vracia sa.“

„Odkiaľ to vieš?“

Johnny si uvedomil, že rozprával nahlas.

„Hm -“

Britsky legionár sa uvoľnil.

„Asi ti to povedala tá slečna z domova dôchodcov, však? Spomenul to vo svojej poslednej vôli. Chceš vreckovku?“

„Hm. Nie. To je v poriadku,“ povedal Johnny. „Áno. Povedala mi to.“

„Áno, tento týždeň ho tam vezmeme. Dal nám mapu. Veľmi presnú.“ Muž potľapkal druhú škatuľu, ktorú dostal a ktorá, ako si Johnny odrazu uvedomil, pravdepodobne obsahovala všetko, čo na tomto svete ostalo z Atkinsa, T., okrem medailí a niekoľkých vyblednutých fotografií.

„Čo budete musieť urobiť?“ povedal.

„Len rozsypeme popol. Bude to malý obrad.“

„Tam… kde zomreli Kamaráti?“

„Áno. Stále o nich rozprával, to mi môžeš veriť.“

„Pane?“

Muž zdvihol hlavu.

„Áno?“

„Volám sa John Maxwell. A vy?“

„Atterbury. Ronald Atterbury.“

Vystrel ruku. Vážne si potriasli ruky.

„Si vnuk Arthura Maxwella? Pracoval pre mňa v gumárni.“

„Áno. Pane?“

„Áno?“

Johnny vedel, aká bude odpoveď. Cítil, ako sa približuje. Ale aby mohla existovať odpoveď, je potrebné položiť otázku. Zhlboka sa nadýchol.

„Ste príbuzný seržanta Atterburyho? Bol jedným z Kamarátov.“

„Bol to môj otec.“

„Aha.“

„Nikdy som ho nevidel. Oženil sa s mojou mamou ešte predtým, ako išiel na vojnu. Stávalo sa to často. Vždy sa to stáva. Ozaj, mladý muž, nemal by si byť v škole?“

„Nie,“ povedal Johnny.

„Naozaj?“

„Mal som byť tu, tým som si celkom istý,“ povedal Johnny. „Ale už radšej pôjdem do školy. Vďaka za rozhovor.“

„Dúfam, že si nezmeškal nejaké dôležité predmety.“

„Dejepis.“

„To je veľmi dôležité.“

„Môžem sa vás ešte na niečo spýtať?“

„Áno?“

„Tie medaily Tommyho Atkinsa. Dostal ich za niečo zvláštne?“

„Boli to medaily za službu. Vojaci ich dostávali v podstate za to, že prežili. A za to, že tam boli. Vieš, vydržal celú vojnu. Až do konca. Dokonca ani nebol ranený.“

Johnny zišiel k ceste a takmer nevnímal svet okolo seba. Stalo sa niečo dôležité a zo všetkých žijúcich to videl len on a bolo to správne.

Správne bolo aj to, že ľudia dostávali medaily za to, že tam boli. Niekedy môže človek urobiť len to, že tam je.

Keď došiel k ceste, obzrel sa. Pán Atterbury stále sedel na lavičke s dvoma škatuľami vedia seba a uprene hľadel na stromy, akoby ich ešte nikdy nevidel. Len uprene hľadel, akoby cez ne videl až do Francúzska.

Johnny zaváhal a potom sa vybral naspäť.

„Nie,“ povedal pán Vicenti hneď za jeho chrbtom.

Čakal pri autobusovej zastávke. Takmer v nej mátal.

„Len som chcel -“

„Áno, viem,“ povedal pán Vicenti. „A čo by si povedal? Že si ich videl? Na čo by to bolo dobré? Možno ich videl aj on, vo svojej hlave.“

„Tak -“

„Nefungovalo by to.“

„Ale keby som -“

„Keby si takéto niečo urobil pred niekoľko sto rokmi, pravdepodobne by ťa obesili za čarodejníctvo. V minulom storočí by ťa zavreli. Neviem, čo robia teraz.“

Johnny sa trochu uvoľnil. Nutkanie rozbehnúť sa nazad povolilo.

„Asi by ma ukazovali v televízii,“ povedal a kráčal po ceste.

„Nuž, to nechceme,“ povedal pán Vicenti. Aj on kráčal, hoci jeho nohy sa nie vždy dotýkali zeme.

„Ale keby som ľudom pomohol pochopiť, že -“

„Možno,“ povedal pán Vicenti. „Ale pomôcť ľudom niečo pochopiť je dlhá a ťažká práca - prepáč…“

Trochu mykol plecom, ako človek, ktorý sa pokúša nájsť miesto, ktoré ho šteklí, a zvnútra saka vytiahol párik holubíc.

„Určite sa tam paria,“ povedal a pozoroval ich, ako odlietajú a miznú. „Čo budeš teraz robiť?“

„Pôjdem do Školy. A nehovorte mi, že je to veľmi dôležité.“

„Nič som nepovedal.“

Došli ku vchodu na cintorín. Johnny videl veľkú tabuľu v areáli starej gumárne, namaľovaná belasá obloha sa ligotala na pozadí zaprášenejšej modrosivej skutočnej oblohy.

„Pozajtra nás začnú vynášať,“ povedal pán Vicenti.

„To ma mrzí. Ako som povedal, bol by som rád, keby som mohol niečo urobiť.“

„Možno si už urobil.“

Johnny si vzdychol.

„Keď sa vás spýtam, ako to myslíte, poviete mi, že sa to ťažko vysvetľuje, však?“

„Asi áno. Pod. Možno sa ti to bude páčiť.“

Na cintoríne nebolo ani mŕtvej duše. Dokonca aj havran odletel, ak to náhodou nebola vrana.

Ale od kanála sem doliehal hluk.

Mŕtvi plávali. No, niektorí. Pani Libertyová. Mala na sebe dlhy plavecky úbor, ktorý jej siahal od krku po kolená, ale nechala si klobúk.

Konšel si zložil dlhy plášť a reťaz a sedel na brehu kanála v rukávoch a akýchsi trakoch, ktorými by sa dala ukotviť loď. Johnny bol zvedavý, ako sa mŕtvi prezliekajú alebo ako cítia horúčavu, ale domyslel si, že je to asi zvyk. Keď si človek pomyslel, že má vyzlečenú košeľu, tak bola… vyzlečená.

Pokiaľ ide o plávanie… keď sa potápali, neozývalo sa špliechanie, iba sa zjavil jemnučký ligot, ktorý sa šíril ako vlnky a veľmi rýchlo mizol. Keď sa vynorili, nevyzerali mokrí. Johnnymu svitlo, že keď duch (vo svojej hlave musel použiť toto slovo) skočí do vody, duch sa nezmáča, ale voda sa stane prízračnou.

Ale nezabávali sa všetci. Aspoň nie obvyklým spôsobom. Pán Fletcher, Solomon Einstein a zopár ďalších sa zhrčilo okolo jedného z vyhodených televízorov.

„Čo to robia?“ povedal Johnny.

„Pokúšame sa to zapnúť,“ povedal pán Vicenti.

Johnny sa zasmial. Obrazovka bola rozbitá. Do skrine roky pršalo. Dokonca z nej vyrastala tráva.

„Nikdy sa im -“ začal.

Ozvalo sa zapraskanie. Vo vzduchu sa vytvoril obraz na obrazovke, ktorá tam už nebola.

Pán Fletcher sa postavil a vážne Solomonovi Einsteinovi potriasol ruku.

„Ďalší úspešný zväzok pokročilej teórie a praktickej zručnosti, pán Einstein.“

„Krok spráfnym smerom, pán Fletcher.“

Johnny uprene hľadel na blikajúce obrázky. Obraz má krásnu farbu.

Osvietilo ho.

„To je duch televízie?“ povedal.

„Aký bystrý chlapec!“ povedal Solomon Einstein.

„Ale s vylepšeniami,“ povedal pán Fletcher.

Johnny nazrel do skrine. Bola plná starých listov a škvrnitého, ohnutého kovu. Ale nad ňou sa jemne trblietal perlový obrys ducha stroja, ktorý si priadol bez elektriny. Aspoň navonok bez elektriny. Ktovie, kam ide elektrina, keď sa vypne svetlo?

„No toto.“

Vstal a ukázal na špinavú zelenú hladinu kanála.

„Niekde tam dole je starý Ford Capri,“ povedal. „Sadlo povedal, že videl, ako ho tam raz nejakí ľudia vyhodili.“

„Hneď sa na to pozriem,“ povedal pán Fletcher. „Motoru s vnútorným spaľovaním by sa rozhodne zišli nejaké vylepšenia.“

„Ale… no… stroje nie sú živé, tak ako môžu mať duchov?“

„Ale majú existenciu,“ povedal Einstein. „Od istého okamihu do iného okamihu. Takže nájdeme spráfny okamih, áno?“

„Znie to trochu okultisticky,“ povedal Johnny.

„Nie! Je to fyzika! Je to za fyzikou. Je to -“ vzrušene zamával obidvoma rukami, „metafyzika. Z gréckeho meta, čo znamená „za“, a physika, čo znamená… hm…“

„Fyzika,“ povedal pán Vicenti.

„Presne!“

„Nikdy sa nič nekončí. V skutočnosti nie je nikdy koniec.“

Povedal to Johnny. Prekvapil sám seba.

„Správne! Si fyzik?“

„Ja?“ povedal Johnny. Ja o vede nič neviem!“

„Úžasné! Ideálna kfalifikácia!“ povedal Einstein.

„Čože?“

„Nefedomosť je feľmi dôležitá! Je to absolútne základný krok v procese učenia!“

Pán Fletcher pokrútil duchom gombíka.

„Tak, a je to,“ povedal a hľadel na program v jazyku, ktorý znel ako španielčina. „Poďte všetci sem!“

„Veľmi zaujímavé,“ povedala pani Libertyová a v mihu sa obliekla. „Miniatúrna kinematografia?“

Keď Johnny odchádzal, všetci boli pred rozbitým televízorom a hádali sa, čo budú pozerať…

Okrem pána Grimma. Stál trochu bokom, ruky mal poslušne zložené a pozoroval ich.

„Budú z toho problémy,“ povedal. Je to neposlušnosť. Zahrávanie sa s fyzikálnym.“

Mal malé fúzy a okuliare a Johnny v dennom svetle videl, že hrubé sklá sú z tých, ktoré akoby človeku zakrývali oči.

„Budú z toho problémy,“ zopakoval. „A bude to tvoja chyba, John Maxwell. Rozrušil si ich. Takto sa majú správať mŕtvi?“

Sledovali ho dve neviditeľné oči.

„Pán Grimm?“ povedal Johnny.

„Áno?“

„Kto ste?“

„Do toho ťa nič nie je.“

„Nie, ale všetci ostatní stále rozprávajú o -“

„Ja verím v slušnosť. Verím, že život treba brať vážne. Existuje istý vhodný spôsob správania. Rozhodne sa nemienim zapájať do tohto bláznovstva.“

„Nechcel som vás -“

Pán Grimm sa obrátil a meravo kráčal k svojmu malému kameňu pod stromami. Posadil sa so zloženými rukami a gánil na Johnnyho.

„Nebude z toho nič dobré,“ povedal.

Povedal, že bol u odborného lekára. To bola vždy dobrá výhovorka. Učitelia sa väčšinou ďalej nepýtali.

Cez prestávku mal Sadlo novinu.

„Moja mama povedala, že dnes večer bude veľká schôdza v Občianskom centre. Bude tam aj televízia.“

„Je to zbytočné,“ povedal Antirapper. „Už to trvá celú večnosť. Je neskoro. Už sa uskutočnili všetky prieskumy.“

„Pýtal som sa mamy, ako je to so stavaním na starých cintorínoch, a povedala, Že vikár najprv musí to miesto znesvätiť,“ povedal Sadlo. „To by sa oplatilo vidieť.“

„Odsvätiť,“ povedal Antirapper. „Znesvätiť znamená obetovať capov a podobne.“

Sadlo vyzeral roztúžene.

„Asi nie je šanca -“

„Nie!“

„Večer tam pôjdem,“ povedal Johnny. „Aj vy by ste mali.“

„Je to zbytočné,“ povedal Antirapper.

„Nie je,“ povedal Johnny.

„Pozri, to miesto je už predané,“ povedal Antirapper. „Viem, že si naň nejaký naviazaný, ale je koniec.“

„Aj tak tam treba ísť.“ Vedel to rovnako, ako vedel, že Kamaráti sú dôležití. Nemal na to dôvod. Jednoducho to vedel.

„Bude tam nejaký… zvláštny vietor?“ povedal Bigmac.

„Ako to mám vedieť? Asi nie. Všetci pozerajú televíziu.“

Ostatní si vymenili pohľady.

„Mŕtvi pozerajú televíziu?“ povedal Sadlo.

„Áno. A viem, že sa všetci chystáte povedať niečo vtipné. Nechajte si to pre seba. Jednoducho, pozerajú televíziu. Zapli starý televízor.“

„Asi im pri tom lepšie beží čas,“ povedal Sadlo.

„Nemyslím si, že prežívajú čas tak ako my,“ povedal Johnny.

Antirapper sa zošmykol z múrika.

„Keď už hovoríme o čase,“ povedal, „nie som si istý, či zajtra bude vhodný čas na potulky po cintorínoch.“

„Prečo nie?“ povedal Bigmac.

„Viete, aký je zajtra deň?“

„Utorok,“ povedal Johnny.

„Halloween,“ povedal Sadlo. „Všetci ste ku mne pozvaní na večierok, nezabudli ste?“

„Aha,“ povedal Bigmac.

„Princíp je prekvapujúco jednoduchý,“ povedal pán Fletcher. „Malý svetelný bod! To je všetko! Sviští dopredu a dozadu v sklenej fľaši. V podstate je to dióda. Ovláda sa to oveľa jednoduchšie ako zvukové vlny -“

„Prepáčte,“ povedala pani Libertyová. „Keď stojíte pred obrazovkou, obraz je rozmazaný.“

„Pardon.“ Pán Fletcher sa vrátil a sadol si. „Čo sa deje?“

Mŕtvi fascinovane sedeli v radoch.

„Pán McKenzie povedal Dawn, že Janine nemôže ísť na Doraleenin večierok,“ povedal William Stickers bez toho, aby zdvihol zrak od obrazovky.

„Musím sa priznať,“ povedal konšel, „že som si myslel, že Austrália je trochu iná. Viacej kengúr a menej mladých žien v nevhodnom oblečení.“

„Ja som s tými mladými ženami celkom spokojný,“ povedal William Stickers.

„Pán Stickers! Že sa nehanbíte! Veď ste mŕtvy!“

„Ale mám veľmi dobrú pamäť, pani Libertyová.“

„Fíha. Už je koniec?“ povedal Solomon Einstein, keď sa rozbehli titulky a kanálom sa rozľahol hudobný motív Protinožcov. „Ale nefyriešila sa záhada, kto zobral peniaze z Mickofho kabáta!“

„Ten muž v televízii práve povedal, že zajtra bude ďalšie predstavenie,“ povedala pani Libertyová. „Nesmieme to prepásť.“

„Stmieva sa,“ povedal pán Vicenti zo zadnej časti skupiny. „Mali by sme sa vrátiť.“

Mŕtvi sa poobzerali po cintoríne.

„Ak teda chceme,“ dodal. Mierne sa usmieval.

Mŕtvi mlčali. Potom konšel povedal: „Nech ma porantá, ak sa tam vrátim!“

„Thomas Bowler!“ odsekla pani Libertyová.

„Nuž, keď človek nemôže kliať, ani keď je mŕtvy, je to bieda. Nech ma porantá. Dočerta,“ povedal konšel, „veď sa na to pozrite. Je tu rádio a televízia. Dejú sa tu veci! Nechápem, prečo by sme sa tam mali vracať. Je tam nuda. Ani nápad.“

„Ani nápad?“

William Stickers drgol pani Libertyovú. „To je austrálsky výraz pre ,v nijakom prípade,‘“ zašepkal.

„Ale patrí sa, aby sme zostali tam, kde nás uložili,“ povedala pani Libertyová. „Musíme zostať tam, kde nás uložili -“

„Ehm.“

Bol to pán Grimm. Mŕtvi sa zadívali na špičky svojich topánok.

„Úplne súhlasím,“ povedal.

„Á. Dobrý deň, Eric,“ povedal konšel chladne.

Eric Grimm si zložil ruky na prsiach a usmial sa na nich. To vylákalo aj mŕtvych. Pri hrúbke jeho okuliarov sa mu stratili oči, takže na ich opačnej strane bola len ružová.

„Vypočujete si, čo vám poviem?“ povedal. „Ste mŕtvi. Správajte sa podľa svojho veku. Je koniec.“ Zamával prstom. „Viete, čo sa stane, keď odídete. Viete, čo sa stane, keď budete dlho preč. Strašné pomyslieť, však' Dovolili ste tomu hlúpemu dieťaťu, aby vás zmiatlo.“

Mŕtvi sa usilovali vyhnúť jeho pohľadu. Keď je človek mŕtvy, určité veci vie, rovnako ako vie dýchať, keď je živý. Išlo o to, že raz príde ten deň. A treba byť pripravený. Príde posledné svitanie a treba s tým počítať a byť pripravený.

Posledné svitanie. Súdny deň. Môže to byť ktorýkoľvek deň. Treba byť pripravený.

„Nemáme sa opičiť po mladých,“ povedal pán Grimm a zdalo sa, že im číta myšlienky. „Sme mŕtvi. Preto tu čakáme ako slušní ľudia. Nemáme sa zapletať s obyčajným.“

Mŕtvi prestupovali z nohy na nohu.

„Nuž, ja čakám už osemdesiat rokov,“ povedal napokon konšel. „Keď sa to stane dnes večer, tak sa to stane. Idem sa poobzerať po okolí. Ide ešte niekto?“

„Áno. Ja,“ povedal William Stickers a vstal.

„Ešte niekto?“

Asi polovica mŕtvych vstala. Zopár ďalších sa poobzeralo a rozhodlo sa k nim pridať. Pán Grimm mal v sebe čosi, čo v človeku vyvolávalo potrebu byť na opačnej strane.

„Stratíte sa!“ varoval ich pán Grimm. „Niečo sa pokazí, viem to! A potom sa budete naveky túlať a… zabudnete.“

„Mám tu potomkov,“ povedal konšel.

„Všetci tu máme potomkov,“ povedala pani Libertyová. „A poznáme pravidlá. Aj vy.“ Vyzerala zahanbene.

Existovali určité pravidlá. Človeku o nich nikto nepovedal, rovnako ako mu nikto nepovedal, že veci spadnú na zem, keď ich pustí. Jednoducho existovali.

Ale konšel sa zaťal.

„Aspoň sa poobzerám po okolí. Mrknem sa na staré adresy,“ zamrmlal.

„Staré adresy?“ povedal William Stickers.

„Mrknete sa?“ povedala pani Libertyová.

„Tak sa moderne povie -“ začal William Stickers.

„Som si istá, že to nechcem vedieť!“ Pani Libertyová vstala. „Už len tá predstava!“

„Tam vonku je svet, ktorý sme pomáhali budovať, a ja chcem teraz zistiť, ako vyzerá,“ povedal konšel namrzene.

„Okrem toho,“ povedal pán Vicenti, „ak sa budeme držať pokope, nikto nezabudne, kto je, a všetci pôjdeme ďalej.“

Pani Libertyová pokrútila hlavou.

„Nuž; ak trváte na tom, že pôjdete, asi by mal s vami ísť niekto, kto má trochu rozumu,“ povedala.

Mŕtvi odpochodovali ako jeden po chodníku popri kanáli smerom do centra. Zostali iba pán Einstein a pán Fletcher, ktorí stále naradované sedeli pri svojom televízore.

„Čo to do nich vošlo?“ povedal pán Fletcher. „Správajú sa skoro tak, akoby boli nažive.“

„Je to nechutné,“ povedal pán Grimm, ale víťazoslávnym tónom, akoby pohľad na ľudí, ktorí konajú zle, bol veľmi uspokojujúci.

„Tuto Solomon hovorí, že priestor je ilúzia,“ povedal pán Fletcher. „Preto je nemožné niekam ísť. Alebo niekde byť.“

Einstein si popľul dlane a pokúsil sa prihladiť si vlasy.

„Na druhej strane -“ povedal, „na Telegrafnej ulici bola pekná krčmička.“

„Neobslúžili by vás, Solly,“ povedal pán Fletcher. „Duchom nenalievajú.“

„Páčilo sa mi tam,“ povedal Einstein roztúžene. „Po ťažkom dni fypcháfania líšok to bolo príjemné ufoľnenie.“

„Sám ste povedali, že priestor je ilúzia,“ povedal pán Fletcher. „No nič. Aj tak som si myslel, že ešte trochu popracujeme na televízore. Povedali ste, že neexistuje teoretický dôvod, prečo by sme nemali byť schopní -“

„Myslím,“ povedal pán Einstein opatrne, „že by som rád trochu prekabátil sám seba.“

A potom tam zostal len pán Grimm.

Obrátil sa, stále sa okuliarovo usmieval, usadil sa a čakal, kým sa vrátia.

7. kapitola

Zasadacia miestnosť Občianskeho centra Franka W. Arnolda bola asi spolovice plná.

Páchla chlórom z bazénov, prachom, podlahovým lakom a drevenými stoličkami. Z času na čas sa sem zatúlali ľudia, ktorí si mysleli, že je tu každoročná schôdza bowlsového klubu, a potom sa pokúšali vyjsť von a tlačili závoru na dverách označených „Ťahať" a potom na ne zízali, akoby len idiot mohol dať „Ťahať" na dvere, ktoré treba ťahať. Rečníci strávili veľa času tým, že sa ľudí vzadu pýtali, či počujú, potom držali mikrofón príliš blízko pri reproduktoroch, potom sa niekto pokúšal vyladiť aparatúru a vyhodil poistku, išiel hľadať domovníka a chvíľu tlačil do dverí ako škrečok, ktorý sa pokúša nájsť cestu von z kolesa.

V podstate to bolo rovnaké ako všetky verejné schôdze, na ktorých sa Johnny zúčastnil. Pomyslel si, že možno niekde na Jupiteri majú sedemnohí mimozemšťania schôdze v ľadových halách, ktoré páchnu chlórom, so zavýjajúcimi mikrofónmi a tvormi, ktoré zúrivo ??? na dvere, ktoré sú zreteľne označené „???“.

V publiku bolí jedna či dve z jeho učiteliek. Bolo to neuveriteľné. Človek nikdy neuvažuje nad tým, že niečo robia aj po škole. Človek o ľuďoch nikdy nič nevie, ako nikdy nič nevie o tom, aké hlboké je jazierko, pretože vidí len hladinu. A spoznal jedného či dvoch z ľudí, ktorých videl v parku, ako sa prechádzajú so psami alebo len tak sedia na lavičkách. Nehodili sa sem.

Boli tu dvaja ľudia z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., človek z plánovacieho úradu mestskej rady a predsedníčka blackburského obecného úradu, ktorá sa veľmi podobala na pani Libertyovú a ukázalo sa, že je to slečna Libertyová (Johnny rozmýšľal, či je pani Libertyová jej prastará mama alebo tak nejako, ale ťažko by sa na to pýtalo; nemohol len tak povedať: „Hej, podobáte sa na jednu mŕtvu paniu, ste jej príbuzná?“).

Títo sa sem hodili. Bolo vidieť, že sú zvyknutí na pódiá.

Johnny zistil, že ich nemôže poriadne počúvať. Údery zo squashového kurtu na opačnej strane steny sekali vety ako dážď bodiek a rachot dvier bol pomlčkou.

„- lepšiu. Budúcnosť. Pre mladých; ľudí z nášho mesta -“

Väčšina ľudí v publiku bola v strednom veku. Veľmi sústredene počúvali všetkých rečníkov.

„- ubezpečiť. Ľudí. Z Blackbury; že. My. V Prvej spojenej združenej. Zjednotenej, a. s., si nadovšetko. Vážime. Verejnú. Mienku; a nemáme v úmysle -“

Slová sa valili. Cítil, ako zapĺňajú miestnosť.

A potom - povedal si v súkromí vlastnej hlavy -, potom, pozajtra, sa cintorín zavrie bez ohľadu na to, čo kto povedal. Zmizne v minulosti tak ako stará gumáreň. A potom sa minulosť zroluje a odloží v starých novinách, tak ako Kamaráti. Ak“ niekto niečo neurobí.

Život je aj tak dosť ťažký. Nech niečo povie niekto iný.

„- ani len mimoriadne pekný príklad. Edwardovského pohrebného kamenárstva. S -“

Slová zaplnili miestnosť, až presahovali hlavy ľudí. Boli to hladké, utišujúce slová. Čoskoro sa uzavrie ich hladina nad všetkými mäkkými a vlnenými klobúkmi a všetci tu budú sedieť ako morské sasanky.

Prišli sem niečo povedať, hoci nevedeli, ako to majú povedať.

Išlo o to nevystrkovať hlavu.

Lenže keď človek nevystrkuje hlavu, utopí sa v slovách iných ľudí.

„- plne zobrať do. Úvahy; v každej fáze procesu plánovania -“

Johnny vstal, lebo druhá možnosť bola utopiť sa. Cítil, ako hlavou prerazil cez príliv slov, a nadýchol sa. A potom vydýchol.

„Prepáčte, prosím,“ povedal.

Biela labuť na Telegrafnej ulici, roky známa ako Špinavá kačica, bola tradičná anglická krčma s videohrou No počkaj!, ktorú hrával možno ešte Shakespeare. Bola preplnená a ozýval sa v nej rachot elektronických výbuchov a hudobného automatu.

V jednom rohu, vklinená medzi vedomostný hrací automat a stenu, bola bláznivá stará pani Tachyonová v čiernom plstenom klobúku a v ruke držala pol pinty piva Guinness.

Bláznivý je slovo, ktoré sa používa na označenie ľudí, ktorí buď nie sú pri zmysloch, alebo majú o niekoľko zmyslov viac ako väčšina ostatných ľudí.

Pani Tachyonová si ako jediná všimla pokles teploty. Zdvihla hlavu a ukázala jednozubý úsmev.

Zhluk chladného vzduchu sa niesol cez preplnenú miestnosť a potom sa priblížil k hudobnému automatu. Na okamih sa z neho vyparoval ľad.

Melódia sa zmenila.

„Ruže kvitnú v Pikardii,“ povedala natešene pani Tachyonová. „To je ono!“

Pozorne sledovala, ako sa ľudia zhrčili okolo hudobného automatu a začali doň búchať. Potom vytiahli zástrčku, ale nepomohlo to.

Barmanka zvýskla a pustila tácňu s nápojmi, keď hrací automat vybuchol a začal horieť.

Potom vypadli poistky.

O minútu či dve pani Tachyonová zostala v tme a počúvala, ako niekde v zadnej miestnosti nadáva barman, lebo poistky naďalej vypadávali.

Bolo príjemné sedieť v teplej žiare roztavených prístrojov.

Z vraku na zemi sa oddelili duchovia dvoch pínt piva a vzniesli sa na stôl.

„Na zdravie!“ povedala pani Tachyonová.

Predsedníčka mestskej rady pozrela ponad okuliare.

„Otázky až na konci, prosím.“

Johnny zaváhal. Ale keby sa posadil, nad hlavou by sa mu znovu zavreli slová.

„Kedy bude koniec?“ povedal.

Johnny cítil, že sa naňho všetci dívajú.

Predsedníčka rýchlo pozrela na ostatných rečníkov. Johnny si všimol, že mala vo zvyku zavrieť oči, keď začala vetu, a na konci ich odrazu otvoriť, takže na človeka vyskočili a prekvapili ho.

„Keď [zavrieť] dôkladne. Preberieme. Situáciu. Potom bude priestor pre [otvoriť!] otázky.“

Johnny sa rozhodol plávať k brehu.

„Ale ja musím pred koncom odísť,“ povedal. „Do desiatej musím byť v posteli.“

Z publika sa ozval súhlasný šum. Bolo zrejmé, že väčšina z prítomných schvaľuje predstavu, že každý človek pod tridsať rokov by mal byť do desiatej v posteli. Aj tak to bola pravda. Väčšinou bol vo svojej izbe okolo desiatej, hoci ťažko povedať, kedy zhasol.

„Nech ten chlapec položí otázku,“ povedal ďalší hlas. Johnny spoznal pána Atterburyho, ktorý“ sedel vystretý na stoličke.

„No… dobre. Tak o čo ide, mladý muž?“

„Hm.“ Johnny cítil, ako sa naňho všetci dívajú. „No, ide o tom, že… zaujímalo by ma, či… bude mať nejaký význam, keď dnes večer niekto niečo povie.“

„To [zavrieť] nie je vhodná [otvoriť!] otázka,“ povedala prísne predsedníčka.

„Mne sa vidí, že je veľmi dobrá,“ povedal pán Atterbury. „Nemohol by chlapcovi odpovedať pán z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s.? Stačila by jednoduchá odpoveď.“

Človek z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., venoval Johnnymu úprimný, otvorený úsmev.

„Všetky názory, samozrejme, veľmi dôkladne zvážime,“ povedal. „A -“

„Ale už je tam oznam, že budete stavať,“ povedal Johnny. „A nemyslím, že veľa ľudí chce, aby sa na starom cintoríne stavalo. Takže ten oznam dáte dolu?“

„V podstate sme kúpili -“

„Zaplatili ste päť pencí,“ povedal Johnny. „Dám vám libru.“

Ľudia sa začali smiať.

„Aj ja mám otázku,“ povedal Antirapper a vstal.

Predsedníčka, ktorá mala otvorené ústa, zaváhala. Antirapper sa na ňu zoširoka usmieval a zabraňoval je tak, aby mu prikázala, nech si sadne.

„Vypočujeme si otázku od ďalšieho mladého muža, toho v košeli - nie, nie vás, toho -“ začala.

„Čierneho,“ povedal Antirapper ochotne. „Prečo vlastne mestská rada predala cintorín?“

Predsedníčke sa tentoraz rozjasnila tvár.

„Myslím, [zavrieť] že sme to už podrobne vysvetlili [otvoriť!],“ povedala. „Náklady na prevádz-“

Bigmac drgol Johnnyho, ukázal na papier s číslami, ktorý všetci dostali, a niečo mu zašepkal do ucha.

„Nechápem, prečo by si mal cintorín vyžadovať takú nákladnú prevádzku,“ povedal Antirapper. „Nezdá sa mi, že }e až také drahé, keď tam raz alebo dvakrát za rok niekto príde ostrihať ostružiny.“

„My by sme to urobili zadarmo,“ povedal Johnny.

„Vážne?“ zašepkal Sadlo, ktorý mal rád, keď bol čerstvý vzduch niečím, čo sa stáva iným ľuďom, najlepšie veľmi ďaleko.

Ľudia sa obracali na stoličkách.

Predsedníčka si hlasno vzdychla, aby dala najavo, že Johnny je jednoducho príliš hlúpy, ale že sa ním bude aj tak zaoberať.

„Ide o to, mladý muž, ako som to už niekoľkokrát vysvetlila, že je jednoducho príliš drahé udržiavať cintorín, ktorý -“

Keď Johnny, červený od hanby, počúval, spomenul si na šancu skúsiť to ešte raz. Mohol sa s tým jednoducho zmieriť a čušať a potom by sa naveky pýtal sám seba, čo by sa bolo stalo, a keby potom zomrel, anjel - hoci o anjelov bola momentálne núdza, aj keď bol človek mŕtvy - by povedal: Hej, nechcel by si vedieť, čo sa stalo? A on by povedal: Áno, chcem, a anjel by ho poslal naspäť a možno toto je -

Pozbieral sa.

„Nie,“ povedal, „nie je to príliš drahé.“

Predsedníčka sa zastavila uprostred vety.

„Ako to, že sa ma opovažuješ prerušovať?“ vyštekla.

Johnny sa lopotil ďalej. „Na tomto papieri od vás sa píše, že cintorín vykazuje stratu. Lenže on nemôže vykazovať stratu. Nie je to továreň. On jednoducho existuje. Tuto môj kamarát Bigmac hovorí, že to, čo nazývate stratou, je len hodnota pôdy na stavbu kancelárií. Sú to poplatky a dane, ktoré by ste dostali od Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s. Ale mŕtvi nemôžu platiť dane, takže nemajú nijakú cenu.“

Človek z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., otvoril ústa a chcel niečo povedať, ale predsedníčka ho zastavila.

„Demokraticky zvolená mestská rada -“ začala.

„K tomu by som mal niekoľko poznámok,“ povedal pán Atterbury. „Bol by som rád, keby ste nám niektoré veci, ktoré sa tykajú predaja, vysvetlili demokratickejším spôsobom.“

„Dobre som sa poobzeral po cintoríne,“ povedal Johnny a ďalej sa lopotil. „Robím… na školskom projekte. Často som tam chodil. Je tam toho veľa. Nezáleží na tom, že tam nie je nikto slávny. Žili, usilovali sa a zomreli. Boli to ľudia. Nemali by sme si myslieť, že minulosť je niečo, čo odišlo. Je stále tu. To len my sme odišli. Keď ideme autom cez mesto, stále ho máme v spätnom zrkadle. Čas je cesta, ale nekľukatí sa za nami. Veci sa nekončia len preto, že sú v minulosti. Chápete?“

Ľudia si hovorili, že na toto ročné obdobie je nejako chladno. Po meste sa pohybovali malé body chladu.

V sále K v Kine Odeon premietali dvadsaťštyrihodinový špeciálny halloweensky program, ale ľudia vychádzali von. Hovorili, že je tam príliš chladno. A že je to strašidelné. Armpit, vedúci kina, ktorý bol jedným zo Sadlových nepriateľov na život a na smrť a ktorý vyzeral ako dvaja muži v jednom fraku, povedal, že to predsa má byť strašidelné. Povedali, že až takéto strašidelné teda nie. Ozývali sa tam hlasy, ktoré vlastne ani nebolo počuť, a - no, človek mal stále pocit, že niekto sedí rovno za - No nič, poďme na hamburger. Niekam, kde sa svieti.

Čoskoro tam už skoro nikto nebol okrem pani Tachyonovej, ktorá si kúpila lístok, aby bola v teple, a väčšinu času prespala.

„Elm Street? Elm Street? Nebola taká ulica dole pri Plážovej uličke?“

„Nemyslím, že by to bola tá istá. Nepamätám sa, že by sa tam niečo také stalo.“

Hlasy jej vôbec neprekážali.

„Freddie. To je pekné meno.“

V istom zmysle bolí partia.

„A to je pekný sveter.“

A veľa ľudí tu nechalo pukance, keď sa ponáhľali von.

„Ale toto už pekné nieje.“

Ďalší film bol Krotitelia duchov a po ňom nasledovala Streda živých mŕtvol.

Pani Tachyonovej sa zdalo, že hlasy, ktoré aj tak neexistovali, veľmi stíchli.

Teraz všetci zízali na Johnnyho,

„A… a,“ povedal Johnny. „… keď na nich zabudneme, budeme len kopa ľudí, ktorá žije v… budovách. Potrebujeme ich, aby nám povedali, kto sme. Postavili toto mesto. Urobili všetky tie ľudské hlúposti, ktoré premenili kopu budov na miesta pre ľudí. Nemali by sme to všetko zahodiť.“

Predsednícka pred sebou zašuchotala novinami.

„Ale [zavrieť] my sa musíme zaoberať [otvoriť!] súčasnosťou,“ povedala príkro. „Mŕtvi tu už nie sú a obávam sa, že nevolia.“

„Mýlite sa. Sú tu a majú svoj hlas,“ povedal Johnny. „Rozmýšľal som nad tým. Volá sa to tradícia. A prehlasujú nás v pomere dvadsať k jednému.“

Všetci stíchli. Bolo tu takmer tak ticho ako v neviditeľnom publiku v sále K.

Potom pán Atterbury začal tlieskať. Pridal sa niekto ďalší - Johnny zbadal opatrovateľku zo Slnečného domova. Onedlho tlieskali všetci, zdvorilo, no rozhodne.

Pán Atterbury znovu vstal.

„Pán Atterbury, sadnite si,“ povedala predsedníčka. „Túto schôdzu vediem ja.“

„Obávam sa, že je to inak,“ povedal pán Atterbury. „Vstal som a budem hovoriť. Ten chlapec má pravdu. Príliš veľa sme stratili. To mi môžete veriť. Rozkopali ste Hornú ulicu. Bolo tam veľa malých obchodov. Žili tam ľudia. Teraz stí tam samé priechody a umelé štíty a ľudia sa tam v noci boja. Boja sa mesta, v ktorom žijú! Na vašom mieste by som sa za to hanbil. A kedysi sme mali na radnici erb. Teraz tam máme nejaké umelé logo. A zabrali ste staré záhradky, postavili ste Obchodný dom Neila Armstronga a všetky malé obchody skrachovali. A tie záhradky boli také krásne.“

„Bol tam neporiadok!“

„Áno. Ale krásny neporiadok. Skleníky boli urobené z postĺkaných okenných rámov. Starí ľudia sedávali pred domčekmi v starých kreslách. Všade bola zelenina, psy a deti. Neviem, kam sa všetci tí ľudia podeli, vy áno? A potom ste zbúrali kopu domov, postavili ste obrovský vežiak, v ktorom nechce nikto bývať, a pomenovali ste ho po podvodníkovi.“

„Vtedy som ešte ani nebola na svete,“ povedala predsedníčka. „Okrem toho, všeobecne sa uznáva, že vežiak Joshuu N’Clementa bol… nedomyslený nápad.“

„Chcete povedať: zlý nápad.“

„Áno, keď to musíte povedať takto.“

„Takže občas sa robia aj chyby, však?“

„Ale faktom zostáva, že musíme stavať pre budúcnosť -“

„Som veľmi rád, že to hovoríte, pani predsedníčka, lebo budete určite súhlasiť, že najúspešnejšie stavby majú veľmi hlboké základy.“

Nasledovalo ďalšie kolo potlesku. Ľudia na pódiu na seba pozreli.

„Mám pocit, že nemám inú možnosť, iba ukončiť schôdzu,“ povedala predsedníčka odmerane. „Malo to byť informačné stretnutie.“

„Myslím, že aj bolo,“ povedal pán Atterbury.

„Nemôžete ukončiť schôdzu,“ povedal Johnny.

„Pravdaže môžem!“

„Nemôžete,“ povedal Johnny, „lebo toto je verejná sála, my všetci sme verejnosť a nikto neurobil nič zlé.“

„Tak potom odídeme a schôdza nebude mať zmysel!“ povedala predsedníčka. Schmatla papiere a vykročila cez pódium, po schodoch a cez sálu. Zvyšok rečníkov ju po niekoľkých bezradných pohľadoch do publika nasledoval.

Viedla ich k dverám.

Johnny sa pomodlil tichú modlitbičku.

Niekde ju niekto vypočul.

Tlačila, keď mak ťahať. Jediným zvukom bol rachot, a keď začala strácať trpezlivosť, bol čoraz zúrivejší. Napokon jeden človek z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., mykol kľučkou a dvere sa s hegnutím otvorili.

Johnny to riskol a obzrel sa. Nevidel nikoho, kto by vyzeral mŕtvy.

Pred týždňom by to znelo naozaj čudne.

Teraz to neznelo oveľa lepšie.

„Tuším som zacítil prievan,“ povedal. „Aj vy?“

„Vzadu nechali otvorené okná,“ povedal Antirapper.

Nie sú tu, pomyslel si Johnny. Budem to musieť urobiť sám. Ach, jaj…

„Budeme mať problémy?“ povedal Sadlo. „Toto mala byť verejná schôdza.“

„Veď my sme verejnosť, nie?“ povedal Johnny.

„Vážne?“

Chvíľu všetci sedeli a pozerali na prázdne pódium. Potom pán Atterbury vstal a krívajúc vyšiel po schodoch.

„Tak čo, budeme mať schôdzu?“ povedal.

Z kina vyletel studený vzduch.

„No, to bolo veľmi poučné.“

„Ak chcete počuť môj názor, niektoré triky museli robiť so zrkadlami.“

„Čo budeme teraz robiť?“

„Mali by sme sa vrátiť.“

„Kam?“

„No predsa na cintorín.“

„Madam, noc je ešte mladá!“

„To je ono! Ešte sme sa len začali baviť.“

„Áno! Stále hovorím, že ste dlho mŕtvy.“

„Chcem odtiaľto vypadnúť a užívať si život. Nikdy som si veľmi neužíval, keď som bol nažive.“

„Thomas Bowler! Ctihodný pán sa takto správať nemôže!“

Dav, ktorý čakal v rade pred rýchlym občerstvením, sa zhrčil dokopy, keď okolo prešiel studený vietor.

„Thomas Bowler? Viete… v skutočnosti ma nikdy nebavilo byť Thomasom Bowlerom.“

Publikum v Občianskom centre Franka W. Arnolda vyzeralo trochu nesmelo, ako trieda po náhlom odchode učiteľky. Demokracia dobre funguje iba vtedy, keď ľuďom niekto povie, ako sa to robí. Niekto zdvihol ruku.

„Môžeme to naozaj zastaviť?“ povedala. „Všetko to znelo veľmi… oficiálne.“

„Oficiálne si nemyslím, že môžeme,“ povedal pán Atterbury. „Došlo k riadnemu predaju. Ľudia z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., by mohli byť nepríjemní.“

„Je veľa iných miest,“ povedal niekto ďalší. „Na ceste do Siate je stará továreň na džem a staré výkladisko.“

„A mohli by sme im vrátiť ich peniaze.“

„Mohli by sme im vrátiť dvojnásobok ich peňazí,“ povedal Johnny.

Ľudia sa znovu zasmiali.

„Zdá sa mi,“ povedal pán Atterbury, „že spoločnosť ako Prvá spojená združená zjednotená, a. s., musí brať chlad na ľudí. Gumáreň vôbec nebrala ohľad na ľudí, to mi môžete veriť. Nemusela. Vyrábala čižmy. To bolo všetko. Ale nikomu nie je celkom jasné, čo robí Prvá spojená združená zjednotená, a. s., takže musia byť milí.“ Pošúchal si bradu. „Takéto veľké spoločnosti nemajú rady rozruch. A nemajú rady, keď sa z nich niekto smeje. Keby existovalo ďalšie miesto… a keby mali dojem, že to myslíme vážne… a keby sme im pohrozili, že im ponúkneme, áno, že im dáme dvojnásobok ich peňazí…“

„A potom by sme mali niečo urobiť s Hornou ulicou,“ povedal niekto.

„A vybudovať znovu nejaké slušné ihriská namiesto všetkých tých ekozón.“

„A vyhodiť do vzduchu Joshuu N’Clementa a dať postaviť nejaké poriadne domy -“

„Hurá!“ povedal Bigmac.

„Počkať, počkať,“ povedal Antirapper.

Pán Atterbury pokojne zamával rukami.

„Všetko postupne,“ povedal. „Najprv prebudujme Blackbury. Na Jeruzalem sa pozrieme zajtra.“

„A mali by sme si vymyslieť nejaké meno!“

„Spoločnosť za konzervovanie Blackbury?“

„To pripomína zaváraniny.“

„Tak Spoločnosť za uchovanie Blackbury.“

„Stále mi to pripomína džem.“

„Blackburskí kamaráti,“ povedal Johnny.

Pán Atterbury zaváhal.

„To je dobré meno,“ povedal napokon, kým sa ľudia v sále začali pýtať jeden druhého, kto sú to Blackburskí kamaráti. „Ale… nie. Teraz nie. Ale oficiálne to boli Blackburskí dobrovoľníci. To je dobré meno.“

„Ale z toho nie je jasné, čo budeme robiť.“

„Keď na začiatku nevieme, čo budeme robiť, môžeme urobiť všetko,“ povedal Johnny. „To povedal Einstein,“ dodal hrdo.

„Čože, Albert Einstein?“ povedal Antirapper.

„Nie, Solomon Einstein,“ povedal pán Atterbury. „Ha! Aj ty ho poznáš?“

„Hm… áno.“

„Pamätám si ho. Keď som bol malý chlapec, mal na Telegrafnej ulici dielňu na vypchávanie zvierat a obchod s rybárskymi potrebami. Vždy hovorieval takéto veci. Bol to trochu filozof, ten Solomon Einstein.“

„To len vypchával zvieratá?“ povedal Antirapper.

„A rozmýšľal,“ povedal Johnny.

„Dalo by sa povedať, že takéto sklony mali v rodine,“ povedal pán Atterbury. „Okrem toho, človek má dosť času na abstraktné úvahy, keď má ruky strčené v mŕtvom jazvecovi.“

„Áno, určite sa mu nechce myslieť na to, čo práve robí,“ povedal Sadlo.

„Takže Blackburskí dobrovoľníci,“ povedal pán Atterbury.

Slúchadlo verejného telefónu v Bielej labuti pokryla inovať.

„Pripravený, pán Einstein?“

„Poďme, pán Fletcher!“

Telefón cvakol a nastalo ticho. Vzduch sa znovu oteplil.

O tridsať sekúnd ochladol vzduch v tridsať kilometrov vzdialenej lesnej chatke, v ktorej bol umiestnený rádioteleskop Blackburskej univerzity.

„Funguje to!“

„Samozrejme. Zo fšetkých síl fo fesmíre sa najťažšie prekonáfa sila zfyku. Grafitácia je v porofnaní s ňou malina.“

„Kedy ste to vymysleli?“

„Zišlo mi to na um, keď som pracofal na jednom mimoriadne feľkom pstruhofi.“

„Naozaj? No… poďme sa na to pozrieť…“

Pán Fletcher sa poobzeral po malej miestnosti. Momentálne v nej bol len Adrián „Nozzer“ Miller, ktorý chcel byť astronómom, lebo si myslel, že to znamená iba toľko, že bude môcť ponocovať a pozerať cez teleskop, a nerátal s tým, že v podstate ide o vypĺňanie kolónok v chatke uprostred veterného poľa.

Čísla, ktoré teleskop produkoval, boli všetkým, čo zostalo z hviezdy, ktorá vybuchla pred dvadsiatimi miliónmi rokov. Bilión malých gumených potvoriek, ktoré si dovtedy pokojne nažívali na dvoch planétach, bol úplne zničený, ale rozhodne Adriánovi pomáhal získať doktorát a, ktovie, keby sa ich niekto spýtal, možno by povedali, že to stálo za to.

Zdvihol hlavu, keď sa nahlas spustili motory teleskopu. Na ovládacom paneli blikali svetlá.

Uprene hľadel na hlavné spínače a potom sa za nimi načiahol. Boli také studené, až to bolelo.

„Au!“

Veľký tanier sa obrátil k mesiacu, ktorý bol práve nad Blackbury.

Tlačiareň vedia neho zahrkotala a na nekonečnej rolke papiera, ktorá z nej vychádzala, bolo napísané:

0101010010101010001000010000110011001010NIC00000000011101111SOMSP AT000010001 . . .

Pán Fletcher práve zoskočil z mesiaca.

„Aké to bolo?“

„Nemal som čas poriadne sa tam poobzerať, ale žiť by som tam asi nechcel. Ale fungovalo to. Až ku hviezdam, pán Einstein!“

„Presne, pán Fletcher! Mimochodom, kam išiel ten mládenec?“

„Asi sa niekam ponáhľal.“

„Aha. No… mali by sme ísť o tom porozprávať ostatným, nemyslíte?“

Na blackburskej policajnej stanici bola pokojná noc. Seržant Comely mal čas sadnúť si a pozorovať svetielka na vysielačke.

Nikdy sa netešil z vysielačky, dokonca ani keď bol mladší. Bolo to jeho celoživotné prekliatie. Učenie mu spôsobovalo bolesti a nikdy si nedokázal zapamätať všetky tie eftépéčka - aspoň nie vtedy, keď napríklad o druhej ráno uháňal za zločincami. Skončilo sa to tak, že posielal správy, ktorým nerozumel ani on sám, a zmaril, si tak šance na ďalšie povýšenie.

Vysielačku osobitne nenávidel počas takýchto nocí, keď mal službu. Nešiel k polícii, aby sa naučil vyznať v technike.

Potom začali zvoniť telefóny. Volal vedúci Kina Odeon. Seržant Comely nechápal, o čom to vlastne hovorí.

„Áno, áno, dobre, špeciálny halloweensky program,“ povedal. „Čo tým myslíte, že sa všade schladilo? Čo odo mňa chcete? Mám zatknúť kino za to, že je v ňom zima? Som policajt, nie odborník na ústredné kúrenie! A ani neopravujem videá!“

Telefón zazvonil tesne potom, ako ho položil, ale tentoraz ho zdvihol jeden z mladých strážnikov.

„Je to niekto z univerzity,“ povedal, keď rukou zakryl slúchadlo. „Hovorí, že rádioteleskop napadla nejaká zvláštna mimozemská sila. Viete, ten veľký satelitný tanier smerom k Siate.“

Seržant Comely vzdychol. „Môžete získať opis?“ povedal.

„Raz som o tom videl film, seržant,“ povedal ďalší policajt. „Pri meste pristáli mimozemšťania a všetkých obyvateľov nahradili obrovskou zeleninou.“

„Naozaj? Tu by trvalo celé dni, kým by si to niekto všimol,“ povedal seržant.

Strážnik položil telefón.

„Povedal len toľko, že to bolo čosi ako zvláštna mimozemská sila,“ povedal. „A veľmi studená.“

„Fíha, studená zvláštna mimozemská sila,“ povedal seržant Comely.

„A bola aj neviditeľná.“

„Dobre. Spoznal by ju, keby ju znovu neuvidel?“

Mladý policajt vyzeral zmätene. Je ma tu škoda, pomyslel si seržant.

„Tak dobre,“ povedal. „Zopakujme si, čo vieme. Blackbury napadli zvláštni neviditeľní mimozemšťania. Zastavili sa v Špinavej kačici, kde vyhodili do vzduchu hracie automaty s Vesmírnymi útočníkmi, čo má svoju logiku. A potom išli do kina, čo má tiež svoju logiku. Pravdepodobne to trvá celé roky, kým sa nové filmy dostanú až k Alfred Centuri…“

Zase zazvonil telefón. Zdvihol ho strážnik.

„A aký, pýtame sa, bude ich ďalší krok?“

„To je vedúci Pizza Surprise, seržant,“ povedal strážnik. „Hovorí, že -“

„Správne!“ povedal seržant. „Správne! Zastavili sa na číslo tri s extra dávkou feferónok! Pravdepodobne vyzerá ako ich priateľ.“

„Neuškodilo by tam zájsť a porozprávať sa s ním,“ povedal strážnik. Od večere už ubehlo veľa času. „Viete, len dať najavo trochu -“

„Idem tam,“ povedal seržant Comely a vzal si klobúk. „Ale ak sa vrátim ako obrovská uhorka, budú problémy.“

„Mne bez sardel, seržant,“ povedal strážnik, keď seržant Comely vykročil do noci.

Vo vzduchu bolo niečo zvláštne. Seržant Comely žil celý život v Blackbury á ešte nikdy sa s tým nestretol. Veci elektricky brneli a vzduch chutil cínom.

Odrazu ho to trklo.

Čo ak sú skutoční? To, že sa nakrúcajú hlúpe filmy o mimozemšťanoch, ešte neznamená, že sa to nikdy nemôže stať, no nie? Pozeral ich neskoro v noci. Vždy pristávali pri malých mestách.

Potriasol hlavou. Nie…

Prešiel cez neho William Stickers.

„To ste naozaj nemali robiť, William,“ povedal konšel, keď sa seržant Comely náhlil preč.

„Je to len symbol útlaku proletariátu,“ povedal William Stickers.

„Musíme mať policajtov,“ povedala pani Libertyová. „Inak by si ľudia robili, čo by sa im páčilo.“

„A to si nemôžeme dovoliť, však?“ povedal pán Vicenti.

Konšel sa poobzeral po vysvietenej ulici, po ktorej sa prechádzali. Nablízku nebolo veľa živých ľudí, ale bolo tam dosť mŕtvych, ktorí nazerali do výkladov alebo, ak boli starší, pozerali na výklady a rozmýšľali, čo to je.

„Na týchto obchodníkov sa nepamätám,“ povedal. „Museli sa prisťahovať len nedávno. Pán Obuv, pán Boutique.“

„Kto?“ povedala pani Libertyová.

Konšel ukázal na štít na druhej strane ulice.

„Butik,“ povedal pán Vicenti. „Hmm.“

„Tak sa to vyslovuje?“ povedal konšel. „Myslel som si, že je to nejaký Francúz. Božičku. Všade je elektrické svetlo. A na uliciach vôbec nie sú konské… konský trus.“

„No teda!“ odvrkla pani Libertyová. „Nezabúdajte, prosím, že ste v spoločnosti dámy.“

„Práve preto povedal trus,“ povedal veselo William Stickers.

„A tie jedlá!“ povedal konšel. „Hindské a čínske! Kurča z Kentucky! A z akej látky stí tie šaty?“

„Myslím, že z umelej hmoty,“ povedal pán Vicenti.

„Veľmi farebné a trvanlivé,“ povedala pani Libertyová. „A mnohé dievčatá nosia pantalóny. Veľmi praktické a emancipované.“

„A mnohé z nich sú veľmi pekné,“ povedal William Stickers.

„A všetci sú vyšší a nevidel som nikoho s barlami,“ povedal konšel.

„Vždy to takto nebolo,“ povedal pán Vicenti. „Tridsiate roky dvadsiateho storočia boli veľmi pochmúrne.“

„Áno, ale teraz…“ Konšel vystrel ruky a obrátil sa. „Obchody plné kinematografickej televízie! Všade samé jasné farby! Vysokí ľudia s vlastnými zubami! Vek divov a zázrakov!“

„Ale ľudia nevyzerajú veľmi šťastní,“ povedal pán Vicenti.

„To je len svetelný efekt,“ povedal konšel.

Bola takmer polnoc. Mŕtvi sa stretli v opustenej pasáži obchodného domu. Mreže boli stiahnuté a zamknuté, ale keď je človek mŕtvy, tak na tom nezáleží.

„To bola zábava,“ povedal konšel.

„Musím s vami súhlasiť,“ povedala pani Libertyová. „Ešte som sa takto nebavila, odkedy nie som nažive. Škoda, že sa musíme vrátiť.“

Konšel si založil ruky na prsiach.

„Vrátiť?“

„No tak, Thomas,“ povedala pani Libertyová, ale jemnejším hlasom, než aký používala počas večera. „Nechcem byť ako Eric Grimm, ale poznáte predsa pravidlá. Musíme sa vrátiť. Raz príde deň.“

„Ja sa nevrátim. Naozaj som sa bavil. Nevrátim sa!“

„Ani ja,“ povedal William Stickers. „Dolu s tyraniou!“

„Musíme byť pripravení na súdny deň,“ povedala pani Libertyová. „Človek nikdy nevie. Mohlo by to byť už zajtra. Predstavte si, že by sa to stalo, a my by sme to zmeškali!“

„Ha!“ povedal William Stickers.

„Sedím tu už viac ako osemdesiat rokov,“ povedal konšel Bowler. „Viete, toto som nečakal. Myslel som si, že na chvíľu nastane tma a potom bude nejaký chlap rozdávať harfy.“

„No teda!“

„A vy ste to nečakali?“ naliehal.

„Ja nie,“ povedal William Stickers. „Viera v prežitie toho, čo sa smiešne nazýva duša, je primitívna povera, ktorá nemá miesto v dynamickej socialistickej spoločnosti!“

Pozreli naňho.

„Nemyslite si,“ povedal Solomon Einstein opatrne, „že by stálo za to zfážiť svoje názory fo sfetle experimentálnych dôkazof?“

„Nemyslite si, že ma dostanete len preto, že máte náhodou pravdu! To, že sa stále nachádzam… v podstate tu,“ povedal William Stickers, „ešte nepopiera všeobecne platnú teóriu!“

Pani Libertyová buchla o zem fantómovým dáždnikom.

„Nehovorím, že to nebolo príjemné,“ povedala, „ale podlá pravidiel sa musíme do svitania vrátiť na svoje miesta. Čo keby sme zostali preč príliš dlho a zabudli by sme, kto sme? Čo keby bol zajtra súdny deň?“

Thomas Bowler vzdychol.

„A čo ak by bol?“ povedal. „Viete, čo by som povedal? Povedal by som: Osemdesiatštyri rokov som robil, čo bolo v mojich silách. A nikto mi nikdy nepovedal, že budem stále tučný starý muž, ktorému nestačí dych. Prečo mi nestačí dych? Veď ja nedýcham. Umrel som a potom som zistil, že sedím v mramorovej búde ako človek, ktorý veľmi dlho čaká na vyšetrenie u lekára. Takmer deväťdesiat rokov! Povedal by som: Tomuto hovoríte spravodlivosť? Prečo čakáme? Raz príde deň. Všetci… sme to vedeli, keď sme sem prišli, ale nikto nám nepovie kedy! Práve ma začal baviť život,“ povedal. „Kiež by sa táto noc nikdy neskončila.“

Pán Fletcher drgol Solomona Einsteina.

„Povieme im to?“ povedal.

„Čo nám chcete povedať?“ povedal William Stickers.

„No, fiete -“ začal Einstein.

„Časy sa zmenili,“ povedal pán Fletcher. „Všetky tie reči o tom, že treba byť doma pred svitaním a nepočuť kikiríkať kohúta, a podobne. To bola pravda kedysi dávno, keď si ľudia mysleli, že zem je plochá. Ale tomu už teraz nikto neverí -“

„Ehm -“ Jeden z mŕtvych zdvihol ruku.

„Ó, áno,“ povedal pán Fletcher. „Ďakujem, pán Roland Newton (1878 - 1934), bývalý predseda Blackburskej spoločnosti pre plochú zem. Viem, že máte svoje názory. Ale ide tu o to, že -“

„- sfitanie je miesto aj čas,“ povedal Einstein a roztiahol ruky.

„Ako to myslíte?“ povedala pani Libertyová.

Einstein sa začal rozohňovať. Jedna noc a jeden deň sa nafeky naháňajú.“

„Je noc, ktorá sa nikdy nekončí,“ povedal pán Fletcher. „Potrebujeme len rýchlosť…“

„Relatífne pofedané,“ povedal Einstein.

8. kapitola

Je noc, ktorá sa nikdy nekončí…

Hodiny sveta sa otáčajú pod vlastným tieňom. Polnoc je pohyblivé miesto, ženie sa okolo planéty rýchlosťou tisíc kilometrov za hodinu ako tmavý nôž a odkrajuje krajce každodenného chleba z nekonečného bochníka Času.

Čas plynie všade. Ale dni a noci sú malé miestne udalosti, ktoré sa dejú iba rudom, ktorí zostávajú na jednom mieste. Ak sa človek pohybuje dosť rýchlo, môže predbehnúť hodiny…

„Koľko nás je v tejto telefónnej búdke?“ povedal pán Fletcher.

„Sedemdesiattri,“ povedal konšel.

„Dobre. Kam pôjdeme? Na Island? Na Islande ešte nie je ani polnoc?“

„Bude na Islande zábava?“ povedal konšel.

„Aký máte vzťah k rybám?“

„Neznášam ryby.“

„Takže Island nie. Myslím, že na Islande sa dá veľmi ťažko zabávať bez toho, aby to malo niečo spoločné s rybami. Tak teda… v New Yorku bude podvečer.“

„Amerika?“ povedala pani Libertyová. „A neoskalpujú nás?“

„Preboha, nie!“ povedal William Stickers, ktorý mal trochu aktuálnejšie informácie o svete.

„Pravdepodobne nie,“ povedal pán Fletcher, ktorý nedávno pozeral správy a mal ešte aktuálnejšie informácie ako William Stickers.

„Počúvajte, sme predsa mŕtvi,“ povedal konšel. „Čoho sa ešte máme báť?“

„Takže, možno vám tento spôsob cestovania bude pripadať trochu nezvyčajný,“ povedal pán Fletcher, keď niečo v telefóne začalo cvakať, „ale stačí, ak budete opakovať po mne. Nie je tu náhodou Stanley Roundway?“

Futbalista zdvihol ruku.

„Ideme na západ, Stanley. Aspoň raz v smrti sa pokúste udržať správny smer. A teraz…“

Jeden po druhom zmizli.

Johnny ležal v posteli a pozoroval, ako sa poškodený raketoplán pomaly otáča v mesačnom svetle.

Po schôdzi bolo dosť rušno. Rozprával sa s ním niekto z novín Blackbury Guardian, potom ho filmovala stanica Mid-Midlands TV, ľudia mu potriasali rukou a domov sa dostal až takmer pred jedenástou.

Ešteže z toho neboli problémy. Mama ešte neprišla a starý otec pozeral program o cyklistických pretekoch v Nemecku.

Stále myslel na Kamarátov. Prišli až z Francúzska. No mŕtvi na cintoríne sa báli prejsť inam. Ale v podstate išlo o rovnaký druh ľudí. Musí to mať nejaký dôvod.

Mŕtvi na cintoríne sa len ponevierali. Prečo? Kamaráti pripochodovali z Francúzska, lebo to tak bolo správne. Človek nemusí zostať tam, kam ho dajú.

„New York, New York/“

„Prečo ho pomenovali dvakrát?“

„To sú celí Američania. Asi chceli mať istotu.“

„Koľko je tu svetiel. Čo je tamto?“

„Socha slobody.“

„Vyzerá trochu ako vy, Sylvia.“

„Drzáň!“

„Dávate si všetci pozor na Krotiteľov duchov?“

„Myslím, že to bola len kinematografia, William.“

„Koľko ešte zostáva do rána?“

„Celé hodiny! Poďte všetci za mnou! Nájdeme si lepší výhľad!“

Nikto nikdy neprišiel na to, prečo všetky výťahy vo Svetovom obchodnom centre takmer hodinu samy chodili hore a dolu…

31. október sa začal hmlisto. Johnny rozmýšľal, či na deň neochorie v rámci prípravy na večer, ktorý bude určite rušný, ale napokon sa rozhodol, že pôjde do školy. Vždy sa potešili, keď sa tam človek občas ukázal.

Išiel cez cintorín.

Nebolo tam ani živej duše. Takto to neznášal. Bolo to ako pasáž z filmu, keď človek čaká, že odniekadiaľ vyskočia mimozemšťania. Tieto pasáže boli vždy strašnejšie ako pasáže, v ktorých ukazovali vycerené tesáky.

Potom našiel pána Grimma. Všetci ostatní, ktorí by išli po chodníku, by videli len rozbitý televízor. Ale Johnny videl nízkeho muža v upravenom obleku, ktorý pozerá ducha televízie.

„Á, chlapče,“ povedal. „Zase si vystrájal, však?“ Ukázal na obrazovku.

Johnny otvoril ústa. Bol tam pán Atterbury a veľmi pokojne sa rozprával s nejakou“ paňou na pohovke. Bol tam aj jeden z ľudí z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s. A bolo na ňom vidieť, že má nejaké ťažkosti. Mal pripravené, čo povie, a teraz mu robilo problémy vyrovnať sa s myšlienkou, že to už nefunguje.

Pán Grimm pridal hlasitosť.

„- môžem vás ubezpečiť, že v každej fáze berieme maximálny chlad na verejnú mienku, ale niet pochyb, že sme uzavreli riadnu a zákonnú zmluvu s relevantnou autoritou.“

„Ale Blackburskí dobrovoľníci hovoria, že sa príliš veľa veci rozhodlo za zatvorenými dverami,“ povedala pani. „Vraj nikdy nedošlo k poriadnej diskusii a nikto nepočúval miestnych obyvateľov.“

„Samozrejme, nie je to vina Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s.,“ povedal pán Atterbury a zhovievavé sa usmial. „Táto spoločnosť má za sebou závideniahodné množstvo služieb pre občanov a spolupráce s verejnosťou. Myslím, že tu ide len o nedopatrenie, a nie o činnosť hraničiacu s trestným činom, a združenie Blackburskí dobrovoľníci veľmi rado poskytne akúkoľvek konštruktívnu pomoc a dokonca je ochotné poskytnúť kompenzáciu.“

Pravdepodobne si nikto okrem Johnnyho a človeka z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., nevšimol, že pán Atterbury vytiahol z vrecka desaťpencovú mincu. Obracal ju medzi prstami. Človek z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., ju pozoroval tak, ako by myš pozorovala mačku.

Ponúkne mu dvojnásobok peňazí, pomyslel si Johnny. Priamo v televízii.

Neurobil to. Iba stále obracal mincu, aby ju ten človek videl.

„To znie ako veľmi diplomatická ponuka,“ povedala moderátorka. „Povezte mi, pán - hm -“

„Hovorca,“ povedal človek z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s. Vyzeral veľmi nezdravo. Objavil sa záblesk, keď sa z mince odrazilo svetlo.

„Povedzte mi, pán hovorca… čo vlastne Prvá spojená združená zjednotená, a. s., robí?“

- Pán Atterbury by mal zrejme úspech v španielskej inkvizícii, povedal si Johnny v duchu.

Pán Grimm stíšil zvuk.

„Kde sú všetci ostatní?“ spýtal sa Johnny.

„Nevrátili sa,“ povedal pán Grimm so strašným uspokojením. „V hroboch nikto nespal. Takto sa to končí, keď ľudia nepočúvajú. A vieš, čo sa im stane?“

„Nie.“

„Vyblednú. Presne tak. To ty si im nasadil chrobáka do hlavy. Myslia si, že sa môžu túlať kade-tade. Ale ľudia, ktorí sa túlajú kade-tade a nezostanú tam, kam ich dali… sa nevrátia. A to je koniec. Zajtra môže byť súdny deň a oni tu nebudú. Ha! Tak im treba.“

Pán Grimm mal v sebe čosi, čo v Johnnym vyvolávalo nutkanie udrieť ho, ibaže by to aj tak nefungovalo, a okrem toho, udrieť ho by bolo ako plesnúť po blate. Zašpinil by sa.

„Neviem, kam šli,“ povedal, „ale nemyslím si, že sa im stalo niečo zlé.“

„Mysli si, čo chceš,“ povedal pán Grimm a obrátil sa naspäť k televízoru.

„Vedeli ste, že je Halloween?“ povedal Johnny.

„Áno?“ povedal pán Grimm a pozeral reklamu na čokoládu. „Tak to dnes večer musím byť opatrný.“

Keď Johnny došiel k mostu, obzrel sa. Pán Grimm tam bol stále a úplne sám.

Mŕtvi jazdili na rádiovom signáli nad Wyomingom…

Začali sa meniť. Stále ich bolo možné rozoznať, ale len keď na to mysleli.

„Vidíte, vravel som vám to,“ povedala osoba, ktorá bola z času na čas pánom Fletcherom. „Nepotrebujeme drôty!“

Vleteli do elektrickej búrky nad Skalnatými vrchmi. Bolo to zábavné.

A potom surfovali po rádiových vlnách do Kalifornie.

„Koľko je hodín?“

„Polnoc!“

Johnny bol v škole tak trochu hrdina. Na titulnej strane novín Blackbury Guardian bol článok s názvom MESTSKÁ RADA TERČOM KRITIKY PO INCIDENTE S PREDAJOM CINTORÍNA. Guardian často používal slová ako „terč kritiky“ a „incident“; až sa človek pýtal, ako asi redaktor rozpráva doma.

V článku spomínali Johnnyho, skomolili mu meno a bol tam takýto citát: „Vojnový hrdina Arthur Atterbury, prezident novo vzniknutého združenia Blackburskí dobrovoľníci, povedal pre Guardian: ,V tomto meste sú mladí ľudia, ktorí majú v malíčku viacej zmyslu pre históriu než niektorí dospelí v celom svojom obecneúradnom tele.‘ Zdá sa, že ide o narážku na členku mestskej rady slečnu Ethel Libertyovú, ktorú sa nám včera nepodarilo zastihnúť kvôli vyjadreniu.“

Dokonca to spomenuli jedna či dve učiteľky; bolo veľmi nezvyčajné, že sa niekto zo školy objavil v novinách, ak to náhodou nebolo v blízkosti titulkov ako DVAJA ŠKOLÁCI DOSTALI POKUTU ZA VÝLET NA AUTE.

Dokonca aj dejepisár sa spýtal na Blackburských kamarátov. A potom Johnny odrazu rozprával triede o konšelovi, Williamovi Stickersovi a pani Sylvii Libertyovej, ale povedal, že tie informácie má z knižnice. Jedno dievča povedalo, že určite urobí projekt o pani Libertyovej, šampiónke ženských práv, a Sadlo dodal: šampiónke ženských práv na nepochopenie, a to bol začiatok poriadnej hádky, ktorá trvala do konca hodiny.

Dokonca aj riaditeľ prejavil záujem - pravdepodobne to vyplynulo zo spomínanej úľavy, že Johnny nemá nič spoločné s článkom typu MLADISTVÍ ČLENOVIA GANGU POKUTOVANÍ ZA KRÁDEŽ V OBCHODE. Johnny musel nájsť cestu do jeho kancelárie. Odporúčalo sa uviazať jeden koniec motúzku na nejaké známe miesto a poprosiť kamarátov, aby človeka začali hľadať, ak bol preč viac ako dva dni. Vypočul si krátku prednášku o „sociálnom povedomí“ a o minútu bol vonku.

S ostatnými tromi sa stretol cez obedňajšiu prestávku.

„Poďte,“ povedal.

„Kam?“

„Na cintorín. Myslím, že niečo nie je v poriadku.“

„Ešte som neobedoval,“ povedal Sadlo. „Musím sa pravidelne stravovať, inak mám problémy so žalúdočnou kyselinou.“

„Nedaj sa vysmiať.“

* * *

Keď sa preháňali cez srdce Austrálie, už ani nepotrebovali rádio.

Ponad Tichý oceán sa pomaly ťahal úsvit, ale oni boli slobodní.

„Musíme sa niekedy zastaviť?“

„Nie!“

„Predtým ako som zomrel, som vždy túžil vidieť svet!“

„Nuž, bola to len otázka načasovania.“

„Koľko je hodín?“

„Polnoc!“

Cintorín tentoraz nebol prázdny. Jednak tam boli dvaja fotografi a jeden z nich bol z nedeľných novín. Bol tam filmársky štáb zo stanice Mid-Midlands TV. A k ľuďom, ktorí chodili na prechádzky so psami, sa pridali ďalší, ktorí sa len prechádzali á pozerali.

Pani Tachyonová v prázdnom rohu usilovne drhla náhrobný kameň.

„Nikdy som tu nevidel toľko ľudí,“ povedal Johnny. Dodal: „Aspoň nie takých, čo dýchajú.“

Pripojil sa k nim Antirapper, ktorý sa pristavil pri dvojici nadšencov v pletených čiapkach s brmbolcom, ktorí nakúkali do obrovského hustia za hrobom pani Libertyovej.

„Hovoria, že tu nie je len životné prostredie a ekológia, ale aj lokalita,“ povedal. „Domnievajú sa, že videli vzácny druh škandinávskeho drozda.“

„Je to tu plné života,“ povedal Bigmac.

Na chodníku parkovalo nákladné auto mestskej rady. Nejakí ľudia vo vatovaných bundách nakladali staré matrace. Zombie televízor už zmizol. Nikde nebolo vidieť pána Grimma, dokonca ani Johnny ho nevidel.

A tesne za bránou parkovalo policajné auto. Seržant Comely vychádzal zo všeobecného predpokladu, že keď sa niekde zhromaždí veľa ľudí, skôr či neskôr sa stane niečo nezákonné.

Cintorín ožil.

„Odišli,“ povedal Johnny. „Cítim… že tu nie sú.“

Ostatní traja zistili, že sa náhodou posunuli bližšie k sebe.

Vzácny škandinávsky drozd, ak to náhodou nebol havran, zakrákal v brestoch.

„Kam odišli?“ povedal Sadlo.

„Neviem!“

„Ja som to vedel! Ja som to vedel!“ povedal Sadlo. „O chvíľu mu začnú blčať oči. Uvidíte! Vypustil si ich! Kým sa skončí tento deň, vypotácajú sa von. Len počkajte!“

„Pán Grimm povedal, že keď sú vonku príliš dlho, tak… zabudnú, kto sú…“ povedal Johnny neisto.

„Vidíte? Vidíte?“ povedal Sadlo. „A vy ste sa mi smiali! Možno sú v pohode, kým si pamätajú, kto sú, ale keď na to raz zabudnú…“

„Noc vraždiacich zombie“ povedal Bigmac.

„Už sme to preberali,“ povedal Johnny. „Nie sú to zombie!“

„Áno, ale možno zjedli vúdú rybu s hranolčekmi,“ povedal Bigmac.

„Jednoducho tu nie sú.“

„Tak kde sú?“

„Neviem!“

„A navyše je Halloween,“ zaúpel Sadlo.

Johnny sa vybral k plotu okolo starej gumárne. Parkovalo tam niekoľko áut. Videl Štíhlu postavu pána Atterburyho, ktorý sa rozprával so skupinou ľudí v sivých oblekoch.

„Chcel som im o tom porozprávať,“ povedal. „Možno napokon zvíťazíme. Je tu kopa ľudí. Minulý týždeň to vyzeralo zúfalo a teraz máme šancu. Včera večer som im to chcel povedať, a teraz sú preč! Toto bol ich domov!“

„Možno ich toľkí ľudia vystrašili,“ povedal Antirapper.

„Deň živých,“ povedal Bigmac.

„Mal som sa naobedovať!“ povedal Sadlo. „Teraz mám problémy so žalúdočnou kyselinou!“

„Asi čakajú pod tvojou posteľou,“ povedal Bigmac.

„Ja sa nebojím,“ povedal Sadlo. Ja mám len podráždený žalúdok.“

„Mali by sme sa vrátiť,“ povedal Antirapper. „Musím urobiť projekt o projektoch.“

„Čože?“ povedal Johnny.

„Je to na matematiku,“ povedal Antirapper. „Koľko ľudí v škole robí projekty a podobne. Štatistika.“

„Idem ich pohľadať,“ povedal Johnny.

„Budeš mať problémy, keď urobia ten zoznam.“

„Poviem, že robím niečo… sociálne. To by mohlo vyjsť. Ide niekto so mnou?“

Sadlo si pozrel na špičky topánok, respektíve tam, kde by boli špičky jeho topánok, keby im nestál v ceste Sadlo.

„A čo ty, Bigmac? Máš predsa večné ospravedlnenie, nie?“

„Áno, ale už je trochu zožltnuté…“

Nikto nevedel, kedy bolo napísané. Hovorilo sa, že sa u Bigmacov odovzdávalo z generácie na generáciu. Bolo v troch častiach. Ale väčšinou to fungovalo. Hoci Bigmac choval tropické rybky a vo všeobecnosti sa vyhýbal problémom, vyzeral tak, ako vyzeral, a býval vo vežiaku Joshuu N’Clementa, takže učitelia sa nikdy nevypytovali na ospravedlnenie, ktoré ho zo všetkého ospravedlňovalo.

„Aj tak môžu byť kdekoľvek,“ povedal. „Aj tak ich nemôžem hľadať, no nie? Aj tak sú pravdepodobne len v tvojej hlave.“

„Počul si ich v rádiu!“

„Počul som hlasy. Na to predsa rádio je, nie?“

Johnnymu nie prvýkrát zišlo na um, že ľudská myseľ, ktorej takmer štandardnú vzorku vlastnil každý z jeho priateľov, je ako kompas. Nech ňou akokoľvek trasiete, nech sa jej stane čokoľvek, skôr či neskôr bude zase ukazovať tým istým smerom. Keby na obchodnom dome pristáli trojmetroví Marťania, kúpili si pohľadnice a vrecko sladkého pečiva a potom by odleteli, o deň alebo dva by už ľudia boli presvedčení, že sa to nikdy nestalo.

„Nie je tu ani pán Grimm, a ten je tu stále,“ povedal Johnny.

Pozrel na vyzdobený hrob pána Vicentiho. Nejakí ľudia ho fotografovali.

„Stále,“ povedal.

„Už je zase čudný,“ povedal Sadlo.

„Vráťte sa,“ povedal Johnny potichu. „Práve mi niečo napadlo.“

Všetci sa poobzerali. Ich mozgy neverili v mŕtvych, pomyslel si Johnny, ale ostatné časti tela ich prehlasovali.

„Som v poriadku,“ povedal Johnny. „Vráťte sa. Stretneme sa na večierku u Sadla, dobre?“

„Nezabudni, že si nemáš priviesť nijakých… veď vieš… priateľov,“ povedal Sadlo, keď všetci traja odchádzali.

Johnny sa túlal po Severnej ulici.

Nikdy sa nepokúšal rozprávať s mŕtvymi. Hovoril, keď vedel, že počúvajú, a niekedy boli jasne viditeľní, ale okrem prvého razu, keď zo žartu zaklopal na dvere konšelovej hrobky…

„Pozriete sa na toto?“

Jeden z ľudí, ktorí skúmali hroby, zdvihol rádio, ktoré bolo uložené za chumáčom trávy.

„Ľudia už naozaj nemajú k ničomu úctu.“

„Funguje?“

Nefungovalo. Dva dni na vlhkej tráve urobili s baterkami svoje.

„Nie.“

„Tak ho dajte tým chlapom, čo nakladajú odpadky na nákladiak.“

„Ja to urobím,“ povedal Johnny.

Ponáhľal sa s ním a cestou sa pokúšal nájsť medzi živými jedného mŕtveho človeka.

„Á, Johnny.“

Bol to pán Atterbury, nahýnal sa cez plot starej gumárne. „Dnes je tu rušno, však? Dal si veci do pohybu, však?“

„Nechtiac,“ povedal Johnny automaticky. Väčšinou bolo všetko jeho vina.

„Mohlo by to vyjsť,“ povedal pán Atterbury. „Areál starej železnice nie je až taký dobrý, ale… vyzerá to sľubne. To mi môžeš veriť. Ľudia sa prebudili.“

„To je pravda. Veľa ľudí sa prebudilo.“

„Prvá spojená združená zjednotená, a. s., nemá rada rozruch. Je tu krajsky audítor a človek z komisie pre rozvoj. Mohlo by to vyjsť.“

„Dobre. Hm.“

„Áno?“

„Videl som vás v televízii,“ povedal Johnny. „Povedali ste, že ľudia z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., majú zmysel pre verejnosť a spoluprácu.“

„No, mohli by. Ak nebudú“ mať na vyber. Sú prefíkaní, ale mohli by sme vyhrať. Je to neuveriteľné, čo všetko človek dokáže milým slovom.“

„Hm. Dobre. Tak teda… musím ísť niekoho pohľadať, ak sa nenahneváte…“

Po pánu Grimmovi nebolo ani stopy. Ani po ostatných. Johnny sa tam ponevieral celé hodiny, spolu s vtáčkarmi, s ľuďmi z Blackburskej spoločnosti na ochranu života v prírode, ktorí našli za pomníkom Williama Stickersa líščiu noru, a s nejakými japonskými turistami. Nikto poriadne nevedel, prečo sú tu japonskí turisti, ale často fotografovali hrob pani Libertyovej.

No napokon sa aj japonským turistom minul film. Naposledy sa odfotografovali pred monumentom Williama Stickersa a zamierili naspäť k autobusom.

Cintorín sa vyprázdnil. Nad skladom kobercov začalo zapadať slnko.

Pani Tachyonová prešla okolo s naplneným nákupným vozíkom a mierila na nejaké neznáme miesto, kde trávievala noci.

Z areálu starej gumárne odišli autá a zostali tam iba buldozéry ako prehistorické monštrá, ktoré prekvapilo náhle ochladenie.

Johnny sa prikradol k opustenému malému kameňu pod stromami.

„Viem, že ste tu,“ zašepkal. „Nemôžete odísť ako ostatní. Musíte tu zostať. Ste totiž duch. Skutočný duch. Ste stále tu, pán Grimm. Vy sa tu neponevierate ako ostatní. Vy tu strašíte.“

Neozval sa nijaký zvuk.

„Čo ste urobili? Zavraždili ste niekoho?“

Stále sa neozval nijaký zvuk. Vlastne nastalo ešte väčšie ticho.

„Mrzí ma ten televízor,“ povedal Johnny nervózne.

Nastalo ešte väčšie ticho, také ťažké a hlboké, že by sa ním dali vypchávať matrace.

Odišiel preč tak rýchlo, ako mu dovolil strach.

9. kapitola

„Ten rozruch okolo cintorína rozhodne vdýchol trochu života do tohto mesta,“ povedala mama. „Choď zaniesť starému otcovi večeru, dobre? A porozprávaj mu o tom. Vieš, že ho to zaujíma.“

Starý otec pozeral správy v hindčine. Nechcel. Ale tá vecička na prepínanie kanálov sa niekam stratila a nikto si už nepamätal, ako sa prepínajú bez nej.

„Starý otec, doniesol som ti večeru.“

„Uhm.“

„Pamätáš sa na starý cintorín? Tam, kde si mi ukazoval hrob Williama Stickersa?“

„Uhm.“

„No, možno na ňom napokon nebudú stavať. Včera večer bola schôdza.“

„Uhm?“

„Rečnil som na nej.“

„Uhm.“

„Takže to možno dobre dopadne.“

„Uhm.“

Johnny vzdychol. Vrátil sa do kuchyne.

„Môžem si zobrať nejakú starú posteľnú plachtu, mama?“

„Načo, preboha?“

„Na Sadlov halloweensky večierok. Nevedel som vymyslieť nič lepšie.“

„Je tam jedna, ktorú som používala ako prachovku, ale musíš si do nej urobiť diery.“

„Vďaka, mama.“

„Je ružová.“

„Mama!“

„V podstate sa to vypralo. Nikto si to nevšimne.“

Ukázalo sa, že na jednom konci sú ešte pozostatky nejakých vyšívaných kvetov. Johnny s nožnicami urobil, čo sa dalo.

Sľúbil, že príde. Ale išiel dlhou cestou a s plachtou v taške pre prípad, že by sa mŕtvi vrátili a uvideli by ho. A ešte musel myslieť na pána Grimma.

Niekoľko minút po jeho odchode pustili v televízii správy v angličtine, ktoré vyzerali menej zaujímavo ako správy v hindčine.

Starý otec ich chvíľu pozeral a potom sa posadil.

„Hej, dcérenka, hovorili, že sa pokúšajú zachrániť starý cintorín.“

„Áno, ocko.“

„Vyzeralo to, akoby tam na pódiu stál náš Johnny.“

„Áno, ocko.“

„Nikto mi tu nič nepovie. Čo je to?“

„Kura, ocko.“

„Uhm.“

Boli niekde na vysokých plošinách Ázie, kde kedysi karavány prevážali hodváb do vzdialenosti osemtisíc kilometrov a kde sa teraz šialenci so zbraňami strieľajú v mene rôznych mien Boha.

„Koľko zostáva do rána?“

„Už sme skoro tam…“

„Čože?“

Mŕtvi spomalili v horskom priesmyku plnom husto padajúceho snehu.

„Niečo tomu chlapcovi dlhujeme. Zaujímal sa o nás. Pamätal si nás.“

„To je úplná prafda. Zachofanie energie. Okrem toho, bude sa o nás strachofať.“

„Áno, ale… ak sa teraz vrátime… staneme sa takými, akí sme boli, nie? Už teraz cítim váhu toho náhrobku. „

„Sylvia Libertyová! To vy ste povedali, že nemáme odchádzať!“

„Zmenila som názor, William.“

„Áno. Strávil som polovicu života v strachu z umierania a teraz, keď som už mŕtvy, sa nemienim ďalej báť,“ povedal konšel. „Okrem toho… ja si pamätám…“

Medzi mŕtvymi to zašumelo.

„Myslím, že my fšetci si pamätáme,“ povedal Solomon Einstein. „Fšetky feci, ktoré sme zabudli, keď sme boli nažife…“

„To je problém života,“ povedal konšel. „Zaberie to človeku celý čas. Nehovorím, že to nebola zábava. Niečo z toho hej. Vlastne celkom dosť. Svojím spôsobom. Ale nebolo to to, čo by človek nazval žitím…“

„Nemusíme sa báť rána,“ povedal pán Vicenti. „Nemusíme sa báť ničoho.“

Dvere otvorila kostra:

„To som ja, Johnny.

„To som ja, Bigmac. Čo si zač, homosexuálny duch?“

„Nie je to až také ružové.“

„Tie kvety sú dobré.“

„Pusti ma už konečne dnu. Je tu zima.“

„Vieš sa zároveň vznášať a kráčať?“

„Bigmac!“

„Tak poď.“

Vyzeralo to, akoby Sadlo do výzdoby nevložil celé svoje srdce. Po izbe bolo rozvešaných zopár stužiek a niekoľko gumených pavúkov, stála tam misa hrozného punču, aký sa za takýchto okolností vyskytuje vždy (s hnedastými kúskami pomaranča) a misky plné drobností na zahryznutie s menami ako Mňamky-hamky. A dyňa, ktorá vyzerala, akoby narazila na kombajn.

„Mala to byť tekvica,“ hovoril Sadlo každému, „ale nenašiel som ju.“

„Stretla v tmavej ulička Hannibala Lectera?“ povedal Antirapper.

„Tie umelé netopiere sú dobré, že?“ povedal Sadlo. Jeden stál päťdesiat pencí. Chce ešte niekto punč?“

Boli tam aj ďalší ľudia, hoci v polotme sa dalo ťažko určiť, v akej maske vystupovali. Bol tam niekto s kopou stehov a bleskom cez krk, ale to bol len Nodj, ktorý tak vyzeral tak či onak. Bolo tam zopár chalanov zo Sadlovej počítačovej skupiny, ktorí boli schopní opiť sa z detského šampanského a potom sa potácať a hovoriť veci ako „Som úplne hotový!“ Boli tam dve dievčatá, ktoré Sadlo matne poznal. Bol to tento typ večierka. Človek vedel, že niekto dá niečo hlúpe do punču, všetci budú rozprávať o škole a o jedenástej sa zjaví otec jedného z dievčat, bude sa tu ponevierať s rozhodným výrazom v tvári a kaziť náladu, akoby už tak či tak nebola pokazená.

„Mohli by sme sa zahrať nejakú hru,“ povedal Bigmac.

„Ale nie Mŕtvu ruku,“ povedal Sadlo. „Po minulom roku už nie. Posúvať sa má hrozno, a nie všetko, čo nájdete v chladničke.“

„Nebolo to to, čo to bolo,“ povedalo jedno z dievčat. „Bolo to to, čo povedal.“

„Ozaj,“ povedal Johnny Antirapperovi, „doteraz som na to neprišiel. Kto si?“

Antirapper mal polovicu tváre pokrytá bielym mejkapom. Nemal na sebe košeľu, iba obyčajnú vestu, ale našiel kúsok látky s falošným leopardím vzorom a prehodil si ho cez plecia. Na hlave mal čierny klobúk.

„Barón Samedi, vúdú božstvo,“ povedal Antirapper. „Mám to z Jamesa Bonda.“

„To je rasový stereotyp,“ povedal niekto.

„Nie, nie je,“ povedal Antirapper. „Keď to robím ja, tak nie.“

„Barón Samedi určite nenosil pinč,“ povedal Johnny. „Určite nosil cylinder. V pinči vyzeráš, akoby si šiel do kancelárie.“

„Iný klobúk som nenašiel.“

„Možno je barón Samedi, vúdú božstvo autorizovaného účtovníctva,“ povedal Sadlo.

Johnny si na okamih spomenul na pána Grimma; jeho tvár bola jednej farby, ale vyzeral ako vúdú božstvo autorizovaného účtovníctva, ak niečo také existovalo.

„Vo filme sa stále babral s tarotovými kartami,“ povedal Bigmac.

„Ani nie,“ povedal Johnny a prebral sa. „Tarotové karty sú európsky okultizmus. Vúdú je africký okultizmus.“

„Ale figu, to je americký okultizmus,“ povedal Sadlo.

„Nie, americký okultizmus je Elvis Presley, ktorý nezomrel, a podobne,“ povedal Antirapper. „Vúdú je v podstate západoafrická záležitosť s trochou kresťanského vplyvu. Našiel som si to.“

„Mám tu obyčajné karty,“ povedal Sadlo.

„Len nijaké karty,“ povedal barón Antirapper prísne. „Moju mamu by porazilo.“

„A čo takto vyvolávanie duchov?“

„Nie. Mohli by sa nás zmocniť temné sily,“ povedal barón Antirapper. Je to rovnaké zlé ako okultné stolčeky.“

Niekto pustil kazetu a začal tancovať.

Johnny uprene hľadel do pohára so strašným punčom. Plávalo v ňom pomarančové jadierko.

Karty a stolčeky, pomyslel si. A mŕtvi. To nie sú temné sily. Rozčuľovať sa nad kartami a heavy metalom a nadávať na Dračie diery, lebo sú v nich démoni, je rovnaké ako strážiť dvere, keď to v skutočnosti prichádza cez podlahu. Temné sily… nie sú temné. Sú akési sivé, ako pán Grimm. Berú zo života všetku farbu; vezmú mesto ako Blackbury a premenia ho na ustrašené ulice, umelé štíty, svetlé nové budúcnosti a vežiaky, v ktorých nechce nikto žiť a vlastne tam ani nikto nežije. Aj mŕtvi pôsobia živšie ako my. Všetci zosivejú a premenia sa na čísla a potom niekto začne počítať…

Démon Yoth-Ziggurat vám možno chce rozsekať dušu na márne kúsky, ale aspoň netvrdí, že nijakú nemáte.

A aspoň máte polovičnú šancu, že nájdete čarovný meč.

Stále myslel na pán Grimma. Dokonca aj mŕtvi sa od neho odvracali.

Prebudil sa, keď začul, ako Sadlo hovorí: „Mohli by sme chodiť strašiť po domoch.“

„Moja mama povedala, že to nie je o nič lepšie ako chodiť po žobraní,“ povedal Antirapper.

„Ha, ešte horšie je to v Joshuovi N’Clementovi,“ povedal Bigmac. „Tam sa strašenie volá: ,Daj nám päť libier, alebo sa rozlúč s pneumatikami.‘“

„Mohli by sme strašiť iba tu na okolí,“ povedal Sadlo. .Alebo by sme mohli ísť do obchodného domu.“

„Bude tam pobehovať a vykrikovať kopa dečiek v kostýmoch.“

„Tak ešte zopár navyše neuškodí,“ povedal Johnny.

„No dobre,“ povedal Sadlo. „Poďme…“

Obchodný dom Neila Armstronga bol v skutočnosti plný všetkých ostatných ľudí, ktorým na halloweenskych večierkoch došli nápady. Potulovali sa v skupinkách, obzerali si navzájom oblečenie a rozprávali sa, čo inak robili bežne, ibaže dnes večer obchodný dom vyzeral ako Transylvánia.

Zombie sa tackali pod neónovými svetlami. Čarodejnice sa prechádzali v skupinkách a chichotali sa na chlapcoch. Vyškerené tekvice poskakovali vo výťahoch. Upíri sa motali medzi smutnými stromami a upravovali si falošné zuby. Pani Tachyonová sa prehrabávala v odpadkových košoch a hľadala plechovky.

Johnnyho ružový duchársky úbor vyvolal veľký záujem.

„Videl si v poslednom čase nejakých mŕtvych?“ povedal barón Antirapper, keď Sadlo a Bigmac odišli kúpiť občerstvenie.

„Stovky,“ povedal Johnny.

„Vieš, ako to myslím.“

„Nie. Ich nie.“

„Bojím sa, či sa im niečo nestalo.“

„Sú mŕtvi. Ak, pravda, vôbec existujú,“ povedal Antirapper. „Neboj sa, nemôže ich zraziť auto. Zachránil si im cintorín, takže sa už s tebou nenamáhajú rozprávať. Asi -“

„Chce niekto malinového hada?“ povedal Sadlo a zašuchotal veľkým papierovým vreckom. „Aj lebky sú dobré.“

„Idem domov,“ povedal Johnny. „Niečo tu nesedí a neviem, čo to je.“

Prebehla okolo nich desaťročná Draculova nevesta.

„Musím uznať, že tu nie je bohvieaká zábava,“ povedal Sadlo. „Viete čo… v televízii dávajú Noc upírskych kockáčov. Mohli by sme si to ísť pozrieť.“

,A čo ostatní?“ povedal Bigmac. Zostávajúci účastníci večierka sa roztratili.

„No, veď vedia, kde bývam,“ povedal Sadlo filozoficky, keď okolo prešiel krvou postriekaný ghoul, ktorý jedol zmrzlinu.

„Neverím v upírskych kockáčov,“ povedal Bigmac, keď vyšli do nočného vzduchu. Schladilo sa a vracal sa opar.

„Čo ja viem?“ povedal Sadlo. „Takých by sme mali aj tu.“

„Čučali by ovocný džús,“ povedal Antirapper.

„Mama by im prikazovala, aby chodili neskoro spať,“ povedal Bigmac, ale museli sa nad tým zamyslieť.

„Prečo ideme tadiaľto?“ povedal Sadlo. „Tadiaľto sa nejde naspäť.“

„A ešte je aj hmla,“ povedal Bigmac.

„To je len opar z kanála,“ povedal Johnny.

Sadlo zastal.

„Nie, nie,“ povedal.

„Tadiaľto je to bližšie,“ povedal Johnny.

„To áno. Rýchlejšie. To áno. Rýchlejšie, lebo budem bežať!“

„Nebuď hlúpy.“

„Je Halloween!“

„No a čo? Si oblečený ako Dracula, tak čoho sa bojíš?“

„Ja tadiaľ dnes večer nejdem!“

„Nie je to nič iné, ako keď tadiaľ ideme cez deň.“

„Dobre, je to to isté, ale ja som iný!“

„Bojíš sa?“ povedal Bigmac.

„Čože? Ja, a báť sa? Ha? Ja? Ja sa nebojím.“

„Pravdu povediac, je to trochu riskantné,“ povedal barón Antirapper.

„Áno, riskantné,“ povedal Sadlo náhlivo.

„Človek nikdy nevie,“ povedal Antirapper.

„Veru, nikdy nevie,“ zopakoval Sadlo.

„Pozrite sa, je to ulica v našom meste. Sú tam svetlá a telefónna búdka,“ povedal Johnny. Ja len… nebudem spokojný, kým to neskontrolujem, dobre? Veď sme štyria.“

„To znamená len toľko, že sa štyrikrát môže stať niečo zlé,“ povedal Sadlo.

Ale popri rozhovore kráčali; svetielko v telefónnej búdke teraz blikotalo v hmle ako rozmazaná hviezda.

Ostatní traja stíchli. Hmla stlmila všetky zvuky.

Johnny počúval. Nepočul ani to pijakové ticho, ktoré vydávali mŕtvi.

„Vidíte?“ zašepkal. „Hovoril som -“

V diaľke niekto zakašlal. Všetci štyria chlapci sa odrazu pokúšali stáť na tom istom mieste.

„Mŕtvi ľudia nekašlú!“ zasyčal Johnny.

„Potom je niekto na cintoríne!“ povedal Antirapper.

„Zlodeji mŕtvol!“ povedal Sadlo.

„Burke a Head!“ povedal Bigmac.

„Čítal som o tom v novinách!“ zašepkal Sadlo. „O ľuďoch, ktorí vykopávajú hroby na satanské rituály!“

„Buď ticho!“ povedal Johnny. Oddelili sa. „Znelo to, akoby to prichádzalo zo starej gumárne,“ povedal.

„Je predsa polnoc,“ povedal Antirapper.

Zakrádali sa vpred. Na mieste, kde pouličné lampy ledva svietili, sa na chodníku črtal nejasný obrys.

„To je dodávka,“ povedal Johnny. „Vidíte? Gróf Dracula nikdy nejazdil na dodávke,“

Niekde v hmle sa ozvalo kovové štrngnutie.

„Sadlo?“ povedal Johnny a chcel; aby to vyznelo pokojne.

„Áno?“

„Povedal si, že budeš bežať. Bež k pánu Atterburymu a povedz mu, aby sem prišiel.“

„Čože? Ja sám?“

„Keď budeš sám, budeš bežať rýchlejšie.“

„Dobre!“

Sadlo sa na nich vystrašene pozrel a zmizol.

„Čo vlastne budeme robiť?“ povedal Antirapper, keď zostávajúci traja zízali do hmly.

Tentoraz nebolo pochýb, aký je to zvuk. Bol zabalený v hmle, ale bol to jednoznačne zvuk štartujúceho veľkého dieselového motora.

„Niekto kradne buldozér!“ povedal Bigmac.

„Kiežby to tak bolo,“ povedal Johnny, „ale pochybujem o tom. Idete?“

„Počúvajte, ak tu niekto jazdí na buldozéri bez svetiel, nebudem sa tu ponevierať,“ povedal Antirapper.

Vo vzdialenosti päťdesiat metrov sa zažali svetlá. Veľa neukázali. Len osvetlili dva kužele hmly.

„Je to lepšie?“ povedal Johnny.

„Nie.“

Svetlá sa posunuli dopredu. Stroj narážal do cintorínskeho zábradlia. Staré budleje a suché pŕhľavy sa drvili pod kolesami a ozval sa zvonivý zvuk, keď lyžica narazila na nízky múr.

Johnny sa rozbehol popri stroji a zvolal: „Hej!“

Motor sa zastavil.

„Bežte preč!“ sykol Johnny Antirapperovi. „Choďte! Povedzte niekomu, čo sa deje!“

Z kabíny vystúpil nejaký človek a zoskočil dole. Vybral sa k chlapcom a kýval prstom.

„Hej, decká,“ povedal, „zdá sa mi, že máte veľký problém.“

Johnny cúvol a niekto ho schmatol za plecia.

„Počuli ste ho,“ povedal hlas vedia jeho ucha. Je to vaša vina. Nič ste nevideli, jasné? Vieme, kde bývate - Len žiadne také.“ Jedna ruka vystrelila a schmatla Antirappera, ktorý sa pokúsil cúvnuť.

„Vieš čo?“ povedal muž, ktorý šoféroval buldozér. „Myslím, že máme šťastie, že sme náhodou išli okolo a našli sme ich, ako tu vyvádzajú. Škoda, že to tu už všetko rozbúrali. Tie dnešné deti…“

Johnnymu preletela okolo tváre polovica tehly a muža vedľa neho trafila do pleca.

„Čo to -“

„Rozbijem ti tú **** hlavu! Rozbijem tí tú **** hlavu!“

Z hmly sa vynoril Bigmac. Vyzeral hrozivo. Načiahol sa vedia seba, zo zbúranej steny vytrhol kus zábradlia, približoval sa a mával ním nad hlavou.

„No čo je? No čo je? No Čo je? Mne je všetko jedno!“

Potom sa rozbehol.

„Aaaaaa-“

A všetci štyria ľudia naraz pochopili, že sa nezastaví.

10. kapitola

Bigmac, rozhnevaná skinheadská kostra, sa hnal cez rozvaliny.

„Chyť ho!“

„Ty ho chyť!“

Kus zábradlia narazil do boku buldozéra a Bigmac vyskočil.

Hoci šialene bojoval, stále to bol len Bigmac, a šofér bol mohutný chlap. Ale Bigmac mal tú výhodu, že ho niekoľko sekúnd nebolo možné zastaviť. Keby sa šoférovi podarilo zasadiť mu jeden poriadny úder, bolo by to vybavené, ale zdalo sa, že mu stojí v ceste priveľa rúk a nôh, a Bigmac sa ho zároveň usiloval uhryznúť do ucha.

Ale aj tak -

Pri bráne sa zjavili dva reflektory a začali poskakovať hore a dolu spôsobom, ktorý dával tušiť, že po nerovnom teréne ide veľkou rýchlosťou auto.

Muž, ktorý držal Johnnyho, ho pustil a zmizol v hmle. Druhý udrel Bigmaca silno do brucha a nasledoval ho.

Auto prudko zabrzdilo, vyskočil z neho tučný upír a kričal: „Nechajte ich na pokoji!“

Zo sedadla vodiča vstal o čosi pokojnejšie pán Atterbury.

„Je to v poriadku, už odišli,“ povedal Johnny. „V tejto hmle ich nikdy nenájdeme.“

Niekde v diaľke sa ozval zvuk štartujúceho motora a potom kolesá zaškrípali na neviditeľnej ceste.

„Ale ja mám ich číslo!“ zvolal Sadlo a poskakoval z nohy na nohu. „Nemal som pero, tak som dýchol na okno a napísal som ho do pary!“

„Chceli prejsť buldozérom na cintorín!“ povedal Antirapper.

„Rovno do pary, pozrite!“

„No teda, od Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s., som čakal trochu viac,“ povedal pán Atterbury. „Nemali by sme sa pozrieť na vášho kamaráta?“

Bigmac kľačal na zemi a chrčal.

„Musím stále dýchať na okno, aby sa to dalo prečítať!“

„Si v poriadku, Bigmac?“

Kvokli si k nemu. Astmaticky dychčal.

„Ale… som ho vylákal… že?“ podarilo sa mu zo seba vydať.

„Jasné,“ povedal Johnny. „Pod, pomôžeme ti vstať.“

„Zbadal som ich -“

„Ako sa cítiš?“

„Len som trochu zadychčaný.“

„Počkajte, musím ísť znovu dýchnuť na okno -“

„Pomôžte mu nasadnúť do auta.“

„To je v poriadku -“

„Pre istotu ho zaveziem do nemocnice.“

„Nie!“

Bigmac ich odstrčil a neisto sa postavil.

„Som v pohode,“ povedal. „Som tvrdý ako skala.“

V hmle rozkvitli červené a modré svetlá, raz či dvakrát zajačala policajná siréna a potom zahanbene stíchla.

„Aha,“ povedal pán Atterbury. „Myslím, že moja žena sa trochu vystrašila a zavolala na políciu. Hm… Bigmac, však? Spoznal by si tých mužov, keby si ich znovu uvidel?“

„Jasné. Jeden z nich má na uchu odtlačky zubov.“ Bigmac odrazu nadobudol vystrašený výraz človeka, ktorý ešte v živote nevidel strážcov zákona. „Ale ja nejdem na políciu. Ani nápad.“

Policajné auto zabrzdilo a pán Atterbury vstal.

„Myslím, že bude lepšie, keď budem hovoriť ja,“ povedal, keď seržant Comely vykročil do noci. „Á, Ray,“ povedal. „Som rád, že si sa zastavil. Môžeme sa porozprávať?“

Chlapci stáli v kope a pozerali, ako obaja muži idú k buldozéru a potom si prezerajú zvyšky múru.

„Budeme mať problémy,“ povedal Bigmac. „Starý Comely ma zatkne za pohryznutie ucha. Alebo za ukradnutie buldozéru. Len počkajte.“

Sadlo poklepal Johnnyho po pleci.

„Vedel si, že sa niečo stane,“ povedal.

„Áno. Ale neviem ako.“

Pozerali sa, ako policajt nakúka do auta pána Atterburyho.

„Číta moju paru,“ povedal Sadlo. „Prejavil som tvorivé myslenie.“

Comely sa potom vrátil k policajnému autu. Počuli, ako hovorí do vysielačky.

„Nie! Ešte raz. H ako Hirsute, W ako Wagner - Wagner! Wagner! Nie! W ako Wales, A ako Aardvark -“

V smere od buldozéra sa zjavil pán Atterbury a zamával kliešťami.

„Dnes v noci sa už nepohne,“ povedal.

„Čo sa teraz bude diať?“ povedal Johnny.

„Nie som si istý. Mohli by sme vystopovať tá dodávku. Myslím, že som seržanta Comelyho presvedčil, že zatiaľ treba pracovať v tichosti. Ale zapíše si vaše výpovede. To by malo stačiť.“

„Boli z Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s.?“

Starý pán pokrčil plecami.

„Niekto si možno myslel, že by bolo všetko oveľa jednoduchšie, keby už cintorín nebolo prečo zachraňovať,“ povedal. „Možno dvojica vhodných chlapíkov dostala za hrsť bankoviek, aby… hm… urobili halloweensky žartík -“

Z policajnej vysielačky sa ozval hluk.

„Na ceste do Siate sme zastavili nejakú dodávku,“ zavolal seržant. „Vyzerá to tak, že stí to naši chlapci.“

„Dobrá práca, povedal PC Plonk,“ povedal Antirapper dutým hlasom. „Chytili ste celú bandu, skvelá štvorka! A všetci sa pobrali domov na čaj a koláče.“

„Pomohlo by, keby si šiel na policajnú stanicu, Bigmac,“ povedal pán Atterbury.

„Ani nápad!“

„Pôjdem s tebou. A môže ísť aj jeden z tvojich priateľov.“

„Naozaj by to pomohlo,“ povedal Johnny.

„Pôjdem s tebou,“ povedal Antirapper.

„A potom,“ povedal pán Atterbury, „mi bude veľkým potešením zatelefonovať riaditeľovi Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s. Naozaj veľkým potešením.“

Ubehlo desať minút. Bigmac išiel na policajnú stanicu v spoločnosti Antirappera a pána Atterburyho a s ubezpečením, že sa nikto nebude pýtať na isté menej podstatné záležitosti týkajúce sa áut, ktoré neboli tam, kde ich očakávali ich majitelia, a ďalšie veci tohto druhu.

V hmle, ktorá už trochu redla, žiarili neónové svetlá Blackbury. V porovnaní s nimi bola tma za skladom kobercov oveľa sýtejšia a tmavšia.

„Tak, a je to,“ povedal Sadlo. „Hra sa skončila. Poďme domov.“

Hmlu trhal vietor. Cez letiace pruhy bolo dokonca vidieť mesiac.

„Poďme,“ zopakoval.

„Ešte to nie je v poriadku,“ povedal Johnny. „Nemôže sa to takto skončiť.“

„Toto je ten najlepší koniec,“ povedal Sadlo. „Presne ako to povedal Antirapper. Zloduchovia dostali príučku. Deti vyriešili záhadu. Každý dostane koláč.“

Opustený buldozér vyzeral v matnom svetle oveľa väčší.

Vo vzduchu čosi syčalo.

„Niečo sa stane,“ povedal Johnny a rozbehol sa k cintorínu.

„Hej, počkaj -“

„Poď!“

„Nie! Tam nie!“

Johnny sa obrátil.

„A ty sa vydávaš za upíra?“

„Ale -“

„Pod, zábradlie je zvalené.“

„Ale už je skoro polnoc. A sú tam mŕtvi ľudia!“

„No a? Skôr či neskôr budeme všetci mŕtvi.“

„Áno, ale ja chcem, aby to bolo neskôr. Ďakujem!“

Johnny to cítil všade okolo seba - veci pôsobili stlačené, ako vzduch pred búrkou. Praskalo to z opadaných náhrobných kameňov a brnelo to na zaprášených kríkoch.

Hmla sa vytrácala, akoby sa usilovala pred niečím uniknúť. Z vlhkej modročiernej oblohy svietil mesiac a vrhal na zem tmavé tiene.

Severná cesta a Východná cesta… boli stále tu, ale vyzerali inak. Patrili niekam inam - niekam, kde ľudia nechodia po cestách mŕtvych a nedávajú im mená ulíc živých…

„Sadlo?“ povedal Johnny bez toho, aby sa obzrel.

„Uhm?“

„Si tu?“

„Uhm.“

„Vďaka.“

Cítil, ako sa z neho niečo dvíha ako ťažká prikrývka. Prekvapilo ho, že sa mu nohy stále dotýkajú zeme.

Bežal po Severnej ceste k malému priestranstvu, kde sa stretávali všetky mŕtve cesty.

Niekto tam už bol.

Obracala sa s roztiahnutými rukami a blažené zatvorenými očami, štrk jej škrípal pod nohami, mesačné svetlo sa jej odrážalo od starodávneho klobúka. Pani Tachyonová sa sama krútila a tancovala v noci.

Nebola celkom sama…

Vzduch iskril. Z jasnej oblohy sa sypali žiarivé čiary, modré ako elektrina, tenké ako dym. Keď sa dotkli prstov tancujúcej ženy, natiahli sa, zlomili a potom sa znovu sformovali.

Plazili sa ponad trávu. Šumeli vo vzduchu. Celý cintorín ožil belasými kométami.

Ožil…

Nohy pani Tachyonovej sa nedotýkali zeme.

Johnny si pozrel na prsty. Nad pravou rukou mu praskala modrá žiara ako oheň svätého Eliáša. Keď ňou zamával smerom k hviezdam, zaiskrila a cítil, ako mu nohy opúšťajú štrkový chodník.

„Aaaaaaa!“

Svetlá sa okolo neho krútili a jemne ho zložili na zem.

„Kto ste?“

Na oblohe zahučala ohnivá čiara a potom vybuchla. Vyleteli iskry a zanechali vo vzduchu čiary, ktoré nadobudli známy tvar, akoby načrtnutý neónom.

„Nuž, až do dnešného večera“ ozvalo sa a v brade mu syčal modrý oheň, „som si myslel, že som William Stickers. Pozeraj sa!“

Modré žiary znovu urobili oblúk ponad náhrobné kamene, zhrčili sa okolo tmavého obrysu buldozéra a preleteli cezeň, takže zažiaril.

Motor naštartoval.

Nastal súboj prevodov.

Pohol sa dopredu. Zábradlie zazvonilo a urobilo mlynské kolo. Tehlový múr sa zosypal.

Buldozér sa predieral vpred a obiehali okolo neho svetlá.

„Hej! Stojte!“

Kov zastonal. Zvuk motora sa zmenil na tupé, nástojčivé chvenie.

Svetlá sa obrátili k Johnnymu. Cítil ich pozornosť.

„Čo to robíte?“

Svetlo sa premenilo na trblietavý náčrt konšela.

„Nechceli to vari ľudia takto?“ povedal. „My to už nepotrebujeme. Takže ak to má niekto urobiť, mali by sme to byť my. Tak je to správne.“

„Ale povedali ste, že je to vaše miesto!“ povedal Johnny.

Vo vzduchu sa načrtla pani Sylvia Libertyová.

„Nenechali sme tu nič,“ povedala, „dôležité.“

„Sila zvyku,“ povedal William Stickers, „si príliš dlho podrobovala pracujúceho človeka. V tom som mal pravdu.“

„Ten odporný boľševik, hoci by sa potreboval oholiť, to vystihol,“ povedala pani Libertyová. A potom sa zasmiala. „Zdá sa mi, že sme sa tu príliš dlho ponevierali preto, čím nie sme, a nezamysleli sme sa nad tým, čím by sme mohli byť.“

„Chronologicky nadaní,“ povedal pán Einstein, ktorý sa s praskaním objavil.

„Rozmerovo zvýhodnení,“ povedal pán Fletcher a iskril ako žiarovka.

„Telesne nezaťažení,“ povedal konšel.

„V predĺžení,“ povedal Stanley Roundway.

„Rozšírení,“ povedal pán Vicenti.

„Museli sme to zistiť,“ povedal pán Fletcher. „Človek to musí zistiť. Musí zabudnúť na to, kým bol. To je prvý krok. A musí sa prestať báť starých duchov. Potom získa priestor, aby mohol zistiť, kým je. Kým môže byť.“

„Takže odchádzame,“ povedal konšel.

„Kam?“

„Nefieme. Ale bude to feľmi zaujímafé,“ povedal Solomon Einstein.

„Ale… ale… my sme zachránili cintorín!“ povedal Johnny. „Mali sme schôdzu! A Bigmac… a rečnil som a… bolo o tom v televízii a ľudia o tomto mieste začali naozaj hovoriť! Nikto tu nič nebude stavať! Boli tu vtáčkari a vôbec! Vypnite ten stroj! Zachránili sme cintorín.“

„Ale my ho už nepotrebujeme,“ povedal konšel.

„My áno!“

Mŕtvi naňho pozreli.

„My áno,“ zopakoval Johnny. „My… ho tu potrebujeme.“

Dieselový motor klepal. Stroj vibroval. Zdalo sa, že mŕtvi, ak sa takto stále dali označiť, rozmýšľajú.

Potom Solomon Einstein prikývol.

„To je, samozrejme, prafda,“ povedal vzrušeným škrekľavým hlasom. „Fiete, je to fšetko rofnofáha. Žifí si musia pamätať, mŕtfi musia zabúdať. Zachofanie energie.“

Motor buldozéra koktavo stíchol.

Pán Vicenti zdvihol ruku. Žiarila ako ohňostroj.

„Prišli sme sa rozlúčiť. A poďakovať sa ti,“ povedal.

„Skoro nič som neurobil.“

„Počúval si nás. Usiloval si sa. Bol si tu. Človek môže dostať medailu len za to, že niekde bol. Ľudia zabúdajú na ľudí, ktorí len niekde boli.“

„Áno. Viem.“

„Ale teraz… musíme byť niekde inde.“

„Nie… ešte nechoďte,“ povedal Johnny. „Musím sa vás spýtať -“

Pán Vicenti sa obrátil.

„Áno?“

„Hm…“

„Áno?“

„Sú tam aj… anjeli? Viete? Alebo… diabli a tak? Veľa ľudí by to zaujímalo.“

„Nie. Nemyslím. Takéto veci… nie. To je pre živých. Nie.“

Konšel si pomädlil spektrálne ruky. „Myslím, že to bude oveľa zaujímavejšie.“

Mŕtvi odchádzali, niektorí z nich sa pri pohybe premieňali na lesklú žiarivú paru.

Niektorí mierili ku kanálu. Bol tam čln. Neurčito pripomínal gondolu. Na jednom konci stála tmavá postava a opierala sa o žrd, ktorá sa strácala vo vode.

„Toto je môj odvoz,“ povedal William Stickers.

„Vyzerá trochu… strašidelné. Nič v zlom,“ povedal Johnny.

„No, povedal som si, že to vyskúšam. Keď sa mi to nebude páčiť, pôjdem niekam inam,“ povedal William Stickers a vstúpil na palubu. „Ideme, súdruh.“

DOBRE, povedal prievozník.

Čln sa pohol od brehu. Kanál bol iba niekoľko metrov široký, ale zdalo sa, že čln pláva veľmi dlho…

Ponad vodu sem doliehali hlasy.

„Viete, stačil by prívesný motor a išlo by to ako po masle.“

MNE TO VYHOVUJE TAK, AKO TO JE, PÁN STICKERS.

Aký máte plat?

STRAŠNÝ.

„Ja by som si to na vašom nieste nenechal -“

„Nie som si celkom istý, kam ide,“ povedal konšel, „ale určite to tam zreorganizuje. Je to tak trochu tradičný mysliteľ, ten náš William.“

Z ďalšieho miesta pri brehu sa ozvalo cvakanie a bzučanie. Einstein a Fletcher hrdo sedeli na nejakej - no, vyzeralo to čiastočne ako schéma elektrického obvodu, čiastočne ako stroj a čiastočne tak, ako by vyzerala matematika, keby bola pevná. Žiarilo to a syčalo.

„Dobré, nie?“ povedal pán Fletcher. „Počuli ste niekedy o vlaku myšlienok?“

„A toto je let predstavivosti,“ povedal Solomon Einstein.

„Niektorým veciam sa pozrieme na koreň.“

„Áno. A začneme so všetkým.“

Pán Fletcher naradovane poklopal po stroji.

„Áno! Až ku hviezdam, pán Einstein!“

„Ešte ďalej, pán Fletcher!“

Čiary sa rozžiarili, spojili, začali väčšmi pripomínať schému. A zmizli. Ale skôr ako zmizli, sa zdalo, že zrýchľujú.

A potom zostali traja.

„Videla som ich mávať?“ povedala pani Libertyová.

„A nedivil by som sa, keby aj deliť sa na čiastočky,“ povedal konšel. „Poďte, Sylvia. Myslím, že pre nás by bol vhodnejší nejaký“ pozemskejší spôsob prepravy.“

Vzal ju za ruku. Ignorovali Johnnyho a vkročili na čierne vody kanála.

A pomaly sa potopili a zanechali na hladine perlivý lesk, ktorý postupne vybledol.

Ozval sa zvuk štartujúceho motora.

Z vody sa jemne zdvihla priesvitná bublina, duch mŕtveho Fordu Capri.

Konšel stiahol neviditeľné okno.

„Pani Libertyová si myslí, že by sme ti mali niečo povedať,“ povedala. „Ale… vieš, ťažko sa to vysvetľuje.“

„O čo ide?“ povedal Johnny.

„Mimochodom, prečo máš na sebe ružovú plachtu?“

„Hm -“

„Zrejme to nie je dôležité.“

„Nie.“

„No -“ Auto sa pomaly obracalo; Johnny cezeň videl mesiac. „Poznáš tie hry, kde guľôčka vyletí hore, poskakuje a potom skončí v spodnom otvore?“

„Áno.“

„Dobre.“ Konšel prikývol. „No… keď poskakuješ medzi kolíkmi, ani nevieš, že z vonkajšej strany hry je izba a z vonkajšej strany izby je mesto a z vonkajšej strany mesta je krajina a z vonkajšej strany krajiny je svet a z vonkajšej strany sveta sú bilióny triliónov hviezd, a to je len začiatok… ale je to tam, chápeš? Keď o tom vieš, prestaneš sa báť spodného otvoru. A možno budeš poskakovať oveľa dlhšie.“

„Pokúsim sa… zapamätať si to.“

„Výborne. Tak, mali by sme ísť…“

Prízračné kolesá zachrapčali. Auto sa zachvelo.

„Doparoma, Hm… Dovidenia…“

Auto sa jemne zdvihlo, obrátilo sa k východu, zrýchlilo dopredu a do výšky…

A potom ho nebolo.

„No, aj ja by sa mal pobrať,“ povedal pán Vicenti. Zo vzduchu vyčaril cylinder a staromódnu prechádzkovú paličku.

„Prečo všetci odchádzate?“ povedal Johnny.

„Nuž. Je súdny deň,“ povedal pán Vicenti. „Tak sme sa rozhodli.“

„Myslel som si, že prídu vozy a tak.“

„Myslím, že v tomto musíš použiť vlastný úsudok. Nemá zmysel čakať na to, čo už človek má. Vieš, pre každého je to iné. Dúfam, že ťa bude baviť starať sa o cintorín. Koniec koncov, je to miesto pre živých.“

Pán Vicenti si natiahol biele rukavice a stlačil gombík neviditeľného výťahu. Začal stúpať. Z rukávov sa mu sypalo biele perie.

„No toto,“ povedal a rozopol si smoking. „Choďte, choďte! Všetci do jedného! Heš!“

Šesť prízračných holubov roztiahlo krídla a vystrelilo do úsvitu.

„Tak. Vidíš? Človek napokon môže uniknúť zo všetkého,“ zavolal dolu. Johnnymu sa ešte podarilo zachytiť, ako dodal: „… ale pripúšťam, že tri putá, dvadsať stôp reťazí a plátenné vrece môžu za istých okolností predstavovať značné ťažkosti…“

Od klobúka sa mu odrážalo svetlo.

A potom tam bol… jeden.

Pán Grimm stál úhľadne uprostred chodníka s úhľadne zopnutými úhľadnými rukami. Tma ho obklopovala ako hmla. Pozoroval oblohu. Johnny nikdy nevidel taký vyraz…

Spomenul si, ako pred mnohými rokmi Bigmac organizoval večierok a nepozval ho. Potom povedal: Jasné, že som ťa nepozval. Vedel som, že prídeš, tak som ťa nemusel pozývať, mohol si jednoducho prísť.“ Ale všetci sa tam chystali a hovorili o tom a on mal pocit, akoby sa mu v živote otvorila priepasť. Také niečo je strašné, keď má človek sedem rokov.

Vyzeralo to oveľa, oveľa horšie, keď je človek mŕtvy.

Pán Grimm uvidel, ako naňho Johnny uprene hľadí.

„Ha,“ povedal a vzchopil sa. „Budú to ľutovať.“

„Zistím, kto ste, pán Grimm,“ povedal Johnny.

„Niet čo zisťovať,“ odsekol duch.

Johnny cez neho prešiel. Nastal mrazivý okamih a potom pán Grimm zmizol.

A nebol tam už ani jeden.

Znovu nastala skutočná noc. Priestor, ktorý obsadilo ticho, zaplnili zvuky mesta, vzdialený hukot dopravy.

Johnny kráčal späť po Štrkovom chodníku.

„Sadlo?“ zašepkal. „Sadlo?“

Našiel ho skrčeného a so zavretými očami za náhrobným kameňom.

„Pod,“ povedal Johnny.

„Pozri, ja -“

„Všetko je v poriadku.“

„Bol to ohňostroj, však?“ povedal Sadlo. Maska grófa Draculu sa mu rozmazala a stratil tesáky. „Niekto si robil ohňostroj, však?“

„Áno.“

„Ja som sa nebál.“

„Nie.“

„Ale takéto veci môžu byť nebezpečné…“

„To áno.“

Za chrbtami sa im ozval rachot a obrátili sa. Zjavila sa pani Tachyonová a tlačila svoj nákupný vozík; kolieska sa na štrku šmýkali a poskakovali.

Nevšímala si ich. Rýchlo ustúpili a vozík s jedným škrípajúcim kolesom zmizol v šere.

Potom išli cez ranný opar domov.

11. kapitola

Ako raz povedal Tommy Atkins, veci nemusia nevyhnutne prestať len preto, že sa skončili.

Napríklad Bigmac. Antirapper s ním šiel domov, Bigmacov brat naňho čakal a začal doňho dorážať, Bigmac sa naňho niekoľko sekúnd zvláštne díval a potom ho udrel tak silno, že ho zvalil na zem. Antirapper s bázňou v hlase povedal, že úder bol taký silný, že Bigmacovmu bratovi zostalo na brade odtlačené slovo TAH. A potom zavrčal na Clinta a pes sa schoval pod pohovku. Takže Antirapper musel svoju mamu vytiahnuť z postele, aby prišla s autom a odviezla do ich hosťovskej izby Bigmacov kufor, tri akvária s tropickými rybkami a dvesto výtlačkov časopisu Zbrane a munícia.

A Blackburskí dobrovoľníci dostali veľký peňažný dar od Prvej spojenej združenej zjednotenej, a. s. Ako povedal pán Atterbury, je neuveriteľné, čo človek dokáže milým slovom, ak má zároveň veľkú palicu.

Cintorín už vyzeral živšie. U dobrovoľníkov prebiehali nekonečné debaty medzi tými, ktorí chceli, aby bol cintorín lokalitou, tými, ktorí chceli, aby bol ekologický, a tými, ktorí chceli len to, aby bol čistý a upravený, ale aspoň ho ľudia chceli, a to sa Johnnymu videlo najdôležitejšie.

Jemu trvalo týždeň, kým zistil, čo chce, a keď to zistil, vybral sa cestou zo školy na cintorín, keď tam nikto nebol. Na zemi bol mráz.

„Pán Grimm?“

Našiel ho pri kanáli, ako sedí a uprene hľadí na vodu.

„Pán Grimm?“

„Choď preč. Si nebezpečný.“

„Tak mi napadlo, že ste trochu… osamelý. Tak som vám kúpil toto.“

Otvoril tašku.

„Pomohol mi pán Atterbury,“ povedal. „Obvolal svojich priateľov, ktorí majú obchody s elektronikou. Je opravený. Bude fungovať, kým sa neminú batérie, a potom bude možno fungovať na prízračné batérie.“

„Čo je to?“

„Veľmi malý televízor,“ povedal Johnny. „Povedal som si, že by som ho mohol položiť do kríka alebo niekam, kde o ňom nebude vedieť nikto okrem vás.“

„Prečo to robíš?“ povedal pán Grimm podozrievavo.

„Lebo som si vás vyhľadal v novinách. Dvadsiaty prvý máj tisícdeväťstodvadsaťsedem. Nebolo tam toho veľa. Len to, že vás… našli v kanáli a príčina smrti.“

„Áno? Vyzvedal si? Myslíš si, že už všetko vieš?“

„Nie.“

„Nemusím ti nič vysvetľovať.“

„Preto ste nemohli odísť s ostatnými?“

„Čože? Môžem odísť, kedy chcem,“ povedal rýchlo duch pán Grimma. „Som tu preto, lebo tu chcem byť. Viem, kde je moje miesto. Viem, čo je správne. Kedykoľvek by som mohol odísť. Ale ja mám viac hrdosti. Ľudia ako ty to nechápu. Neberieš život vážne.“

Správa v novinách nebola dlhá. Pán Vicenti mal pravdu. V tom čase sa o niektorých veciach veľa nepísalo. Pán Grimm bol ctihodný občan, nevystrkoval hlavu, bol to človek na konci davu, a potom mu skrachoval podnik a vyskytli sa ďalšie problémy s peniazmi a potom prišiel na rad kanál. Pán Grimm bral život veľmi vážne a vzal si aj ten svoj.

Ľudia v tom čase o takýchto veciach veľa nehovorili. Samovražda bola protizákonná. Johnny rozmýšľal prečo. Znamenalo to, že keď človek netrafil, minul sa plyn alebo sa roztrhla slučka, mohli ho zavrieť do väzenia, aby mu ukázali, že život je v skutočnosti veľmi radostný a rozhodne ho stojí za to žiť.

Pán Grimm sedel s rukami okolo kolien.

Johnny si uvedomil, že nevie, čo by mal povedať, a tak nepovedal nič.

Namiesto toho umiestnil malý vreckový televízor hlboko do kríka, kde ho nikto nenájde, ani ten najnadšenejší vtáčkar.

„Môžete ho zapnúť myšlienkou?“ povedal.

„Kto povedal, že to budem chcieť?“

Zjavil sa obraz a potom tichý zvonivý zvuk dôverne známej melódie.

„No,“ povedal Johnny. „Zmeškali ste týždeň… pani Swedeová zistila, že Janine nešla na večierok… pán Hatt vyhodil Jasona z obchodu, lebo si myslí, že zobral tie peniaze… a…“

„Rozumiem.“

„Takže… ja už pôjdem, dobre?“

„Hm.“

Johnny cúvol.

„Určite vám ujde čas.“

„Hm.“

„Takže… dovi.“

„Hm.“

„Pán Grimm?“ Johnny chcel povedať: Kedykoľvek môžete odísť. Ale zdalo sa, že to nemá zmysel.

„Hm.“

Johnny chvíľu pozeral, potom sa obrátil a odišiel. Ostatní traja naňho čakali pri telefónnej búdke.

„Bol tam?“ povedal Antirapper.

„Áno.“

„Čo robí?“

„Pozerá televízor,“ povedal Johnny.

„To duchovia asi robia dosť často,“ povedal Sadlo.

„Asi.“

„Si v poriadku?“

„Iba rozmýšľam nad rozdielom medzi nebom a peklom.“

„To sa mi nezdá v poriadku.“

Johnny zažmurkal. A poobzeral sa po svete.

Bol, pekne povedané, nádherný. Čo nebolo to isté ako milý. Nebolo to dokonca to isté ako dobrý. Ale bol plný… vecí. Človek sa nikdy nedostal až na koniec. Vždy ho prekvapil niečím novým…

„No dobre,“ povedal. „Čo budeme teraz robiť?“

KONIEC

Terry Pratchett

Johnny a mŕtvi

Z anglického originálu Johnny and the Dead

vydaného vydavateľstvom Doubleday v roku 1993

preložil Vladislav Gális.

Vydal Columbus, spol. s r. o. v Bratislave v roku 2002

Redakcia Viera Prokešová

Obálka Roman Balogh

Sadzba Edward Feldek

Tlač Svornosť, a. s., Bratislava

COLUMBUS

Špitálska 37

Bratislava

www.knihy-columbus.sk

* Ale podľa Sadla to v skutočnosti bolo: .Hej, deti! Choďte do školy a usilujte sa získať dobré vzdelanie! Poslúchajte rodičov! Chodit do kostola je super!“

* A tak používal pušný prach. Naozaj. Takmer to bol motor s vonkajším spaľovaním.

* Písmeno E sa stále zmazávalo.

4