Philip Pullman

Jeho temné esence 02. Jedinečný nůž

KOČKA A HABRY

Will zatahal matku za ruku. “No tak pojď přece.”

Ale matka se opatrně držela zpátky, ještě pořád celá vyplašená. Will se rozhlédl po úzké uličce na obě strany. Ve večerním světle viděl řadu domků, každý schovaný za mrňavou zahrádkou s živým plotem. Po jedné straně se od oken dosud odrážely sluneční paprsky, druhá ležela ve stínu. Nezbývalo jim moc času. Touhle dobou lidé nejspíš dojídají a zanedlouho se na ulici vyhrnou děti, budou na ně civět a trousit poznámky, všimnou si. Nemohli si dovolit otálet, ale těžko mohl dělat víc, než se ji jako vždycky snažit přesvědčit.

“Půjdeme dál, mami, a podíváme se, jak se vede paní Cooperové,” řekl. “Podívej, už tam skoro jsme.”

“Paní Cooperové?” opakovala nerozhodně.

Ale Will už mačkal zvonek. Nejdřív si na to ale musel položit tašku, protože nechtěl pouštět matčinu ruku. Ve dvanácti letech to sice mohlo vypadat všelijak, držet se takhle veřejně za ruku maminky, ale věděl, jak by to dopadlo, kdyby ji pustil.

Dveře se otevřely a v obláčku levandulové vůně, kterou si tak dobře pamatoval, v nich stanula shrbená postava staré učitelky klavíru.

“Kdo je to? To jsi ty, Williame?” podivila se stará dáma. “Neviděla jsem tě už přes rok. Copak bys potřeboval, chlapče?”

“Rád bych šel dál, jestli dovolíte, i s maminkou,” odpověděl bez obalu.

Paní Cooperová se podívala na ženu. Byla rozcuchaná a na tváři jí pohrával nepřítomný náznak úsměvu. Chlapec měl v očích divoký výraz člověka v úzkých, pevně semknuté rty a odhodlaně zvednutou bradu. Teprve na druhý pohled stará učitelka postřehla, že Willova matka, paní Parryová, má jedno oko nalíčené a druhé ne, ale očividně si toho nevšimla. A ušlo to i Willovi. Něco tu nebylo v pořádku.

“Tak prosím,” broukla a ustoupila stranou, aby se do úzké předsíňky všichni vešli.

Než Will zavřel dveře, ještě jednou se rozhlédl po prázdné ulici. Paní Cooperové neušlo, jak pevně se matka drží syna za ruku a s jakou něhou ji chlapec vede do obývacího pokoje s piánem (pochopitelně, jinou místnost v domě přece neznal). Všimla si také, že ze šatů paní Cooperové vychází trochu zatuchlý pach, jako by zůstaly moc dlouho v pračce, než je někdo dal sušit, a že jak tak sedí ve světle zapadajícího slunce vedle sebe na pohovce, nezapřou matka se synem nápadnou podobu - široké lícní kosti, velké oči a rovné tmavé obočí.

“Copak je, Williame?” zeptala se stará dáma. “Stalo se něco?”

“Maminka by potřebovala pár dnů u někoho zůstat,” odpověděl chlapec. “Doma se o ni právě teď nemůžu dost dobře starat. Ne že by byla nemocná nebo tak něco, to ne. Je jen trochu zmatená, věci se jí občas pletou a neví si pak sama rady, ale žádná velká práce s ní není. Potřebuje jenom, aby na ni někdo byl hodný, a s tím vy byste si určitě poradila jako nic, jak vás znám.”

Žena nespouštěla ze syna oči, ale nezdálo se, že by chápala, o čem mluví, a paní Cooperová si všimla, že má na tváři modřinu. Will se na učitelku díval úpěnlivým, zoufalým pohledem.

“A výdaje s ní taky mít nebudete,” mluvil dál. “Vzal jsem s sebou nějaké jídlo, podle mě by to mělo vystačit. Samozřejmě si beze všeho berte taky, nebude jí to vadit.”

“Ale… já nevím, jestli bych… Neměla by zajít k doktorovi?”

“Ne! Není nemocná.”

“Ale někdo by se přece našel… třeba někdo ze sousedů nebo příbuzných, kdo by…”

“My žádné příbuzné nemáme. Jsme sami. A sousedi mají moc práce.”

“A co nějaká pečovatelská služba? Ne že bych ti nechtěla pomoct, chlapče, ale…”

“Ne! Ne, jí stačí, když na ni někdo trochu dohlédne. Já to teď chvíli nezvládnu, ale není to na dlouho. Chystám se… Musím něco zařídit. Ale brzy se vrátím a zase si ji vezmu domů, věřte mi. Nenechám vám ji na starost dlouho.”

Matka se na syna dívala s nekonečnou důvěrou, a když se k ní obrátil a láskyplně, konejšivě se na ni usmál, nedokázala paní Cooperová jeho prosbu odmítnout.

“No dobře,” obrátila se k paní Parryové. “Nějaký ten den by to snad šlo. Uložím vás v dceřině pokoji, zlato. Žije v Austrálii, tak ho beztak nepotřebuje.”

“Děkuju vám,” řekl Will a zvedl se, jako by už už chtěl být z domu.

“Ale co bude s tebou?” zeptala se paní Cooperová.

“Já přespím u kamaráda,” odpověděl. “Budu vám volat, jak často to jen půjde. Vaše číslo mám. Všechno bude v pořádku, uvidíte.”

Matka ho sledovala nechápavýma očima. Sklonil se k ní a nemotorně ji políbil.

“Ničeho se neboj,” řekl. “Paní Cooperová se o tebe postará líp než já, vážně. Zítra zavolám a popovídáme si.”

Sevřeli se v objetí, načež Will matku ještě jednou políbil, jemně jí odsunul ruce, kterýma ho držela kolem krku, a vykročil ke dveřím. Bylo znát, že mu není lehko u srdce a paní Cooperové neušlo, jak se mu lesknou oči, ale včas se rozpomněl na dobré vychování a otočil se k ní s napřaženou rukou.

“Na shledanou,” řekl, “a mockrát děkuju.”

“Williame,” zarazila ho, “nechceš mi říct, co se stalo a -”

“Ono je to všechno mnohem složitější,” mávl rukou, “ale uvidíte, že vám nebude na obtíž, vážně.”

Zrovna na tohle se neptala a věděli to oba, ale v téhle záležitosti měl Will svým způsobem navrch, ať už to bylo cokoli. Starou paní napadlo, že ještě v životě neviděla tak odhodlané dítě.

Už když se od ní odvracel, byl myšlenkami zpátky v jejich prázdném domě.

Ulička, kde Will s matkou bydleli, kopírovala smyčku silnice v moderní zástavbě a sestávala z přibližně tuctu navlas stejných domků, přičemž ten jejich byl zdaleka nejzanedbanější. Předzahrádku tvořil v podstatě jen plácek plevele; matka sice začátkem roku vysadila pár keříků, ale nikdo je nezalíval, a tak sesychaly, až nakonec zašly docela. Když se Will vynořil zpoza rohu, zvedla se jeho kočka Moxie ze svého oblíbeného místečka pod dosud zelenou hortenzií, protáhla se a s tichým zamňoukáním se mu běžela otřít na pozdrav o nohu.

Zvedl ji do náruče. “Tak co, Moxie, vrátili se?” zeptal se šeptem. “Viděla jsi je?”

V domě bylo ticho. Soused naproti přes ulici myl v posledních paprscích večerního slunce auto, ale Willa si nevšímal a ten se po něm také neotáčel. Čím míň si ho budou lidi hledět, tím líp.

S Moxie v náručí odemkl dveře a rychle vešel dovnitř. Než ji postavil na zem, ostražitě se zaposlouchal. Nebylo slyšet nic, dům byl prázdný.

Otevřel kočce konzervu a nechal ji v kuchyni, aby se najedla. Jak dlouho bude tomu chlapovi trvat, než se vrátí? Nedokázal to odhadnout; radši sebou pořádně hodí. Vyšel do patra a pustil se do hledání.

Hledal odřený penál ze zelené kůže. Člověk by neřekl, na kolik míst se dá předmět téhle velikosti schovat tak, aby nebyl k nalezení, a nepotřebujete na to ani tajné přihrádky a rozsáhlá sklepení, stačí úplně obyčejný moderní baráček. Ze všeho nejdřív prohledal Will matčinu ložnici, i když se styděl, že se jí hrabe v šuplících s prádlem, a pak systematicky pokračoval ostatními místnostmi v patře. Nevynechal ani vlastní pokoj. Moxie se přišla podívat, co to vyvádí, seděla kousek od něj, lízala si tlapky a dělala mu společnost. Penál nikde nenašel.

Tou dobou už byla tma a Will měl hlad. Udělal si topinku se zapečenými fazolemi, usadil se u stolu a přemýšlel, v jakém pořadí bude nejlepší propátrat přízemí.

Měl už skoro dojedeno, když zazvonil telefon.

Zůstal sedět jako zařezaný, jen srdce mu bušilo. Počítal: dvacet šest zazvonění, pak telefon zmlknul. Odložil talíř do dřezu a znovu se pustil do hledání.

Uběhly čtyři hodiny, ale po zeleném penálu jako by se země slehla. Bylo půl druhé v noci a Will byl k smrti unavený. Padl do postele, ani se nestačil svléknout a v tu ránu usnul. Zdály se mu divoké, tísnivé sny plné lidí, přes které se marně natahoval k matčině nešťastné, vyděšené tváři.

Probudil se, jak mu připadalo, skoro vzápětí (i když spal skoro tři hodiny) a uvědomil si ve stejný okamžik hned dvě věci.

V první řadě ho napadlo, kde je ten penál. A za druhé věděl, že ti muži jsou dole v domě a právě otvírají dveře do kuchyně.

Jemně odsunul Moxie stranou a šeptem zarazil její rozespalé protesty. Pak přehodil nohy přes pelest a obul se; každým nervem se přitom pokoušel zachytit zvuky zdola, tichounké zvuky, jak kdosi zvedl a znovu postavil židli. Následovalo rychlé zašeptání, vrznutí prkna v podlaze.

Will našlapoval ještě opatrněji. Po špičkách vyšel z ložnice a vplížil se do pokojíku nad schodištěm. Tma už nebyla tak úplně černá a šlapací šicí stroj, který tu stál, viděl v předjitřním šeru skoro zřetelně. Před pár hodinami to tady sice zevrubně prohledal, ale zapomněl na přihrádku po straně šicího stroje, kam se schovávaly střihy a špulky nití.

Opatrně, s ušima nastraženýma, hmatal po dvířkách. Muži přecházeli v přízemí sem tam a mezi dveřmi se na chvilku mihlo světlo - nejspíš měli baterku, jak si Will domyslel.

Vtom našel háček, kterým se přihrádka zajišťovala, odsunul ho stranou a tam, přesně jak to předem tušil, ležel kožený penál. Ale co dál?

Chvíli nedělal nic, jen se krčil v šeru, napínal uši a srdce mu bušilo jako zvon.

Oba muži teď byli v předsíni. Slyšel jednoho tiše naléhat: “Tak už pojď. Na konci ulice je slyšet mlíkaře.”

“Ale tady to není,” odporoval druhý. “Musíme se podívat nahoru.”

“Tak ale dělej. Na co čekáš?”

Will ztuhl, protože v příští chvíli zaslechl tiše zaskřípět nejvyšší schod schodiště. Muž se pohyboval nehlučně jako stín, ale když o rozvrzaném místě nevěděl, nemohl se mu vyhnout. Chvíli zůstal stát a Will mezerou ve dveřích zahlédl kmitnout po podlaze chodby tenoučký paprsek baterky.

Pak se dveře začaly otvírat. Will počkal, dokud neměl mužův obrys přímo proti sobě, zarámovaný zárubněmi, a pak se vymrštil ze tmy a vrazil mu přímo do břicha.

Kočky si nevšiml ani jeden z nich.

Když muž vystoupil na vrchol schodiště, vyšla Moxie tichounce z ložnice, zastavila se těsně za ním a chystala se mu otřít o nohy. S Willem by se muž nějak vypořádal, protože byl vytrénovaný, zdravý a silný, ale ve chvíli, kdy chtěl o krok ucouvnout, připletla se mu kočka do cesty a on o ni zakopl. Stačil jen zalapat po dechu a už se řítil po zádech ze schodů. Dole tvrdě dopadl hlavou na stolek v předsíni a Willovi dolehlo k uším ohavné křupnutí, ale neměl kdy o tom přemýšlet. Zhoupl se po zábradlí dolů, přeskočil mužovo zkroucené tělo, které sebou škubalo u paty schodiště, popadl ze stolu odrbanou nákupní tašku a vyběhl ze dveří dřív, než se druhý muž zmohl na víc, než že vyšel z obývacího pokoje a nevěřícně se rozhlédl.

Navzdory strachu a spěchu Willa přece jen překvapilo, že se nedal do křiku a nepustil se za ním. I tak mu ale budou co nevidět v patách, zvlášť díky výhodě aut a mobilních telefonů. Nezbývá mu než utíkat.

Na konci uličky právě vyjížděl zpoza rohu mlékař, Will viděl, jak se světlo reflektorů jeho elektrického vozítka mísí s sedavým úsvitem, který už plnil celou oblohu. Přeskočil přes plot do sousední zahrádky, proběhl uličkou mezi domy, přehoupl se přes zídku, přeběhl rosou zmáčený trávník a protáhl se živým plotem do změti stromů a hloží, které domky oddělovaly od hlavní silnice. Tam zalezl pod jeden z keřů a celý roztřesený prudce oddychoval. Takhle brzy by byl na ulici nápadný, musí počkat, až lidé vyrazí do práce.

Nemohl se zbavit vzpomínky na to děsivé křupnutí, když muž dopadl hlavou na stolek, a v duchu pořád viděl jeho nepřirozeně pokroucený krk a příšerně poškubávající ruce a nohy. Ten člověk byl mrtvý. Zabil ho.

Nedařilo se mu tu myšlenku zaplašit, ale nutně to potřeboval udělat. Musel si rozmyslet spoustu věcí. Co matka, opravdu bude v bezpečí na místě, kde ji zanechal? Paní Cooperová snad nikomu nic neřekne, nebo ano? Bude mlčet, i když Will za pár dnů nepřijde, jak slíbil? Teď, když zabil člověka, se tam přece nemůže ukázat.

A co kočka? Kdo ji nakrmí? Nebude si Moxie dělat starosti, kam se oba poděli? Nevydá se je hledat?

S každou minutou přibývalo světla. Bylo už vidět natolik, že mohl projít obsah nákupní tašky: matčina peněženka, poslední dopis od právníka, automapa jižní Anglie, čokoládové tyčinky, zubní pasta, čisté ponožky a slipy. A zelený kožený penál.

Měl všechno, co potřeboval. Všechno vlastně vycházelo podle plánu.

Až na to, že někoho zabil.

Že je maminka jiná než ostatní lidé a že na ni musí dávat pozor, si Will poprvé uvědomil v sedmi letech. Byli v samoobsluze a hráli spolu hru: směli přidávat zboží do nákupního vozíku, jen když se nikdo nedíval.

Will měl za úkol rozhlížet se kolem, a když zašeptal: “Teď”, popadla matka z regálu konzervu nebo balíček a opatrně ho uložila do košíku. Jakmile měli nákup uvnitř, nemohlo se jim nic stát, protože byli neviditelní.

Byla to báječná hra a vydržela jim nadlouho, protože v sobotu dopoledne bylo v obchodě plno, ale byli sehraní a šlo jim to docela dobře. Věděli, že se můžou jeden na druhého spolehnout. Will měl maminku moc rád a taky jí to často říkal, a ona mu říkala to samé.

Každopádně když došli k pokladně, byl Will celý rozdováděný a spokojený, protože měli skoro vyhráno. Ještě když pak matka začala hledat peněženku, patřilo to pořád ke hře, i když si stěžovala, že jim ji museli ukrást nepřátelé, jenže záhy ho to omrzelo a taky měl hlad a maminka už vůbec nebyla spokojená, vypadala hrozně vyděšeně, když krám obcházeli znovu a vraceli všechno zboží zase zpátky, a navíc museli dávat dvojnásob pozor, protože v peněžence měla kreditní karty a nepřátelé je teď mohli podle čísel vystopovat.

Tehdy už Will začínal mít pořádně nahnáno. Uvědomil si, jak bylo od matky rafinované vymyslet si tuhle hru, aby ho nevyděsila, a věděl, že když teď přišel na to, jak se věci doopravdy mají, musí se tvářit statečně a nedat nic najevo.

A tak sedmiletý klučík předstíral, že si pořád ještě hrají, aby mamince nepřidělával navíc starosti o sebe, a nakonec dorazili domů sice bez nákupu, ale všechny nepřátele úspěšně setřásli. Will pak peněženku našel na stolku v předsíni, ale v pondělí stejně zašli do banky, zrušili účet a otevřeli si jinde jiný, protože člověk nikdy neví. Tím nebezpečí pominulo.

Někdy v průběhu následujících měsíců si ale Will uvědomil, že ti nepřátelé, před kterými se matka tak chrání, nemají původ v okolním světě, ale v její hlavě. Nebyli proto o nic méně skuteční, o nic méně hroziví a nebezpeční, znamenalo to jen, že ji musí chránit ještě pečlivěji. Od onoho dne v samoobsluze, kdy mu došlo, že musí hrát její hru, aby jí nepřidělával starosti, byl Will přinejmenším částí svého vědomí bez přestání ve střehu před matčinými úzkostmi. Miloval ji tolik, že by neváhal zemřít, aby ji ochránil.

Pokud šlo o Willova otce, ten z jejich světa zmizel dávno předtím, než se na něj Will mohl upamatovat. Vzbuzoval ale jeho nenasytnou zvědavost, takže matku donekonečna otravoval otázkami, na které z větší části nedokázala odpovědět.

“Byl bohatý?”

“Kam odešel?”

“Proč odešel?”

“Je mrtvý?”

“Vrátí se?”

“Jaký byl?”

Jedině poslední otázku mu dokázala jakžtakž zodpovědět. John Parry byl pohledný muž, statečný a chytrý důstojník Královského námořnictva, ale odešel z armády a jako badatel vedl expedice do odlehlých částí světa. Will z toho byl u vytržení. Cestovatel a průzkumník - skvělejší zaměstnání si pro otce neuměl přestavit. Od té doby ho ve všech hrách provázel neviditelný společník. Prosekávali si spolu s otcem cestu džunglí, stínili si na palubě škuneru oči při pohledu na rozbouřené moře, ve svitu louče luštili záhadné nápisy na stěnách jeskyně plné netopýrů… Byli nejlepší kamarádi, nesčetněkrát zachránili jeden druhému život, smáli se spolu a dlouho do noci rozprávěli u táborových ohňů.

Ale s postupem let se Willovi vnucovaly další a další otázky. Proč nikdy neviděl obrázky, kde by otec na tom či onom konci světa pózoval u saní v Arktidě ve společnosti mužů s rampouchy na vousech nebo, zachycen mezi členy výpravy, prozkoumával liánami obrostlé ruiny kdesi v džungli? Copak se ze všech těch kuriozit a trofejí, které si nepochybně přivezl z cest, vůbec nic nedochovalo? Jak to, že se o něm nepíše v knihách?

Matka nevěděla. Ale jedna z věcí, které mu řekla, se mu zaryla do paměti.

“Jednou půjdeš ve stopách svého otce,” řekla. “Dosáhneš velkých věcí, stejně jako on. Oblékneš jeho plášť…”

Will sice nevěděl, co to znamená, ale pochopil, co mu tím chce povědět, a naplnila ho nesmírná hrdost a cílevědomost. Všechny jeho hry se stanou skutečností. Otec žije, jen se ztratil někde v divočině a on ho zachrání, oblékne jeho plášť… Když má člověk před sebou takový cíl, stojí za to překonávat těžkosti, které mu život přináší.

A tak držel matčiny potíže v tajnosti. Čas od času mívala jasnější okamžiky, kdy byla skoro klidná, a on je důsledně využíval a učil se od ní nakupovat, vařit a uklízet, aby se o to všechno postaral, kdykoli ji posedne zmatek a úzkost. A naučil se také skrývat sám sebe, nepřitahovat pozornost ve škole a vyhnout se zájmu sousedů, i když byla matka strachem a šílenstvím natolik bez sebe, že stěží mluvila. Ze všeho nejvíc se totiž děsil toho, že by se o ní mohli dozvědět někde na úřadu, odvézt ji pryč a jeho umístit někam do domova mezi cizí lidi. Všechny potíže, které s ní měl, byly stokrát lepší než tahle vyhlídka. Občas se totiž stávalo, že se jí mozek pročistil a byla zase šťastná, vysmívala se všem svým strachům a děkovala Willovi, že se o ni tak hezky stará. V takových chvílích byla tak milá a láskyplná, že si neuměl představit lepší společnost a nechtěl nic než žít s ní o samotě dál až do smrti.

Pak se ale objevili ti muži.

Nebyli od policie ani od pečovatelské služby a nebyli to ani zločinci - pokud tedy mohl Will soudit. Nechtěli mu říct, co chtějí, a i když se ji před nimi snažil uchránit, trvali na tom, že musí mluvit s jeho matkou. A ona na tom zrovna nebyla nejlíp.

Poslouchal aspoň za dveřmi, slyšel, jak se jí vyptávají na otce a cítil, jak se mu zrychluje dech.

Muži chtěli vědět, kam John Parry odjel, jestli jí něco poslal, kdy o něm naposledy slyšela a jestli byl ve spojení s některým ze zahraničních velvyslanectví. Will slyšet, jak matka odpovídá čím dál ustrašeněji, a nakonec vtrhl do místnosti a řekl jim, aby odešli.

Vypadal tak rozzuřeně, že se mu ani jeden nevysmál, i když byl ještě dítě. Snadno ho mohli srazit nebo ho jedinou rukou zvednout ze země, ale Will se nebál a sálal z něj v tu chvíli horoucí, ke všemu odhodlaný vztek.

A tak odešli. Willa tahle příhoda pochopitelně jen utvrdila v jeho přesvědčení: otci hrozí nebezpečí, ať je, kde je, a jedině on ho může zachránit. Jeho hry už nebyly dětinské a nehrál je zdaleka tak otevřeně. Jeho představy se začínaly vyplňovat a on musel dostát své roli.

Netrvalo dlouho a muži se vrátili v přesvědčení, že před nimi Willova matka skrývá důležité informace. Přišli v době, kdy byl Will ve škole, a zatímco s ní jeden z nich v přízemí rozmlouval, druhý prohledával ložnice. Matka si neuvědomovala, co se děje, ale Will se vrátil ze školy dřív a přistihl je. Znovu na ně vyjel a oni znovu odešli.

Podle všeho si domysleli, že se neobrátí na policii, protože úřady by mohly začít jevit zájem o matku, a dovolovali si čím dál víc. Nakonec se vloupali do domu, zatímco Will vyběhl pro maminku do parku; byla na tom tou dobou dost špatně a trvala na tom, že se musí dotknout každé laťky v každé lavičce kolem jezírka. Will jí s tím pomáhal, aby byla dřív hotová, a když se vraceli, zahlédli na konci uličky zadní světla jejich vozu. Uvnitř domu Will zjistil, že muži stihli prohledat většinu zásuvek a skříní.

Věděl, co hledají. Zelený kožený penál, ve kterém matka schovávala největší cennosti. Samotného by ho ve snu nenapadlo dívat se dovnitř a ani neměl ponětí, kam ho schovala. Věděl ale, že obsahuje dopisy a neušlo mu, že si je matka občas pročítá a pláče u toho. Právě tehdy také mluvila o otci. Podle toho Will soudil, že mužům jde právě o tyhle dopisy a uvědomil si také, že s tím musí něco udělat.

Nejdřív se rozhodl, že matce najde bezpečné místo k bydlení. Dlouho si s tím lámal hlavu, a protože neměl žádné kamarády a sousedi už beztak začínali něco tušit, vzpomněl si na paní Cooperovou. Jakmile k ní matku dovede, najde zelený kožený penál, podívá se, co je uvnitř a pak zajede do Oxfordu, kde snad najde odpověď alespoň na část svých otázek. Jenže ti dva přišli dřív, než čekal. A on teď jednoho z nich zabil.

To znamenalo, že mu bude v patách navíc ještě policie.

Naštěstí byl zběhlý v umění nebýt nápadný. Bude muset být nenápadnější než kdy dřív a vydržet to co nejdéle, dokud nenajde otce nebo dokud oni nenajdou jeho. Ale kdyby ho snad oni dopadli dřív, nebude si dělat hlavu s tím, o kolik víc jich zabije.

Později toho dne, vlastně už někdy k půlnoci, docházel Will o šedesát kilometrů dál na okraj Oxfordu. Byl utahaný do morku kostí. Nejdřív stopoval, pak jel dvěma autobusy a nakonec šel pěšky, ale do Oxfordu se dostal až kolem šesté večer, příliš pozdě na to, aby mohl provést, co si předsevzal. Najedl se v Burger Kingu, zašel si do kina, kde se člověk nejsnáz schová - i když film, který dávali, pustil z hlavy dřív, než skončil - a teď se trmácel po nekonečné silnici na okraji města na sever.

Zatím si ho nikdo nevšiml, ale věděl, že by se měl uložit k spánku co nejdřív, protože s pozdní hodinou bude venku čím dál nápadnější. Potíž ovšem byla v tom, že v zahradách úhledných domů podél silnice nebylo kde se schovat a volná příroda zdaleka nebyla v dohledu.

Došel k velkému kruhovému objezdu, kde se silnice na sever křižovala s obchvatem obkružujícím Oxford po vnějším obvodu obytných čtvrtí. Touhle pozdní dobou tu nebyl žádný provoz a i v ulici, kde stál, panoval klid. Za rozlehlými trávníky po obou stranách dřímaly pohodlné vilky a na rozhraní silnice a trávníku vyrůstaly dvě rovné řady habrů s nepřirozeně symetricky zastřiženými hustými korunami, takže připomínaly spíš jednoduchou dětskou kresbu než opravdové stromy. Ve světle pouličních lamp působilo okolí podivně neskutečně, tak trochu jako kulisy divadelní scény. Will byl tak zmožený únavou, že mu bylo úplně jedno, jestli půjde dál na sever nebo složí hlavu někam na trávu pod strom a trochu se prospí, ale když se zastavil, aby se aspoň pokusil rozmyslet, co dál, padl mu pohled na kočku.

Byla mourovatá, stejně jako Moxie. Měkce vytlapkala ze zahrady na straně silnice směrem k městu, odkud Will přicházel. Odložil si teď tašku na zem, natáhl ruku a kočka se mu přišla otřít hlavou o klouby prstů, zrovna jako to dělávala i Moxie. Chovají se tak ostatně všechny kočky, to dá rozum, ale i tak si Will v tu chvíli nic nepřál víc než vrátit se domů. Až mu z toho vhrkly slzy do očí.

Po chvíli se kočka odvrátila. Noc je čas, kdy je potřeba hlídat svůj rajón a lovit myši. Na tichých tlapkách přešla přes ulici a pokračovala k pásu keřů za habry, ale znenadání se zastavila.

Will ji sledoval pohledem a překvapilo ho, jak podivně se zvíře chová.

Natáhla tlapku a zlehýnka ťukla do čehosi před sebou - co to bylo, Will neviděl -, ale vzápětí odskočila jako na perkách, hřbet vyhrbený, chlupy naježené a ocas vztyčený kolmo vzhůru. Will uměl v kočičím chování číst. Zpozorněl, protože kočka se znovu vrátila na stejné místo nebylo tam víc než travnatý plácek mezi stromořadím a živým plotem a znovu máchla tlapkou do vzduchu.

Zase uskočila, ale tentokrát už ne tak daleko a ne tak vyděšeně. Ještě několik vteřin pak čichala kolem dokola, ohmatávala cosi tlapkou a ježila vousy, ale nakonec zvědavost zvítězila nad opatrností.

Kočka popošla dopředu a zmizela.

Will nevěřícně zamrkal. Pak strnul, přitiskl se ke kmeni nejbližšího stromu a vzápětí ho na okamžik ozářily reflektory nákladního auta na kruhovém objezdu. Jakmile vůz zmizel z dohledu, přeběhl Will přes silnici a pokoušel se přitom nespustit z očí záhadné místo, které kočka tak zevrubně zkoumala. Nebylo to snadné, protože se nebylo čeho chytit, ale když došel blíž a rozhlédl se, přece jen ho našel.

Přinejmenším z určitých úhlů bylo vidět. Vypadalo to, jako by do vzduchu dva metry od silnice někdo vyřízl díru. Otvor měl zhruba tvar čtverce a v průměru mohl měřit přibližně metr. Jakmile se člověk ocitl na jeho úrovni a hleděl na něj z boku, nebylo ho skoro vidět, a zezadu se nedal rozeznat vůbec. Nejlépe viditelný byl od silnice, ale i tak to dalo práci, protože z druhé strany otvorem prosvítalo přesně totéž, co leželo na téhle straně před ním: travnatý plácek zalitý světlem pouliční lampy.

Will si ale byl naprosto jistý, že ten kousek trávy na druhé straně patří do jiného světa.

Nedokázal by vysvětlit, proč si to myslí. Prostě to věděl, hned jak ho uviděl, tak jako věděl, že oheň pálí a že je hezké, když je někdo milý. Měl před sebou něco, co se naprosto vymykalo všemu známému.

A právě proto nemohl odolat, aby se nesehnul a nepodíval se dál. Při tom pohledu se mu zatočila hlava a srdce se mu rozbušilo prudčeji, ale neváhal ani okamžik: nejdřív prostrčil na druhou stranu svou nákupní tašku a pak se protáhl za ní - dírou v jakési tenké matérii prošel z tohoto světa do jiného.

Ocitl se znovu pod stromořadím. Tohle ale nebyly habry, byly to vysoké palmy a rostly, stejně jako stromy v Oxfordu, v řadě podél travnatého pásu. Lemovaly střed široké městské třídy, po jejíchž stranách viděl vedle sebe natěsnané kavárny a obchůdky, všechny jasně osvětlené a otevřené, ale naprosto tiché a prázdné. Nad nimi se klenula temná obloha posetá hvězdami a horký noční vzduch byl prosycen vůní květin a slaným pachem moře.

Will se obezřetně rozhlédl kolem dokola. Za zády měl měsíc v úplňku, vykukující zpoza mohutných zelených vrcholků v dálce, a na svazích menších kopců v podhůří viděl domy s nádhernými zahradami a otevřený městský park, kde mezi shluky stromů bíle svítil antický chrám.

Těsně vedle sebe měl onu obnaženou plošku vzduchu. I odsud vypadala stejně nezřetelná jako z druhé strany, ale byla tu, o tom nebylo pochyb. Sehnul se a nakoukl skrze ní do ulice v Oxfordu v jeho vlastním světě. Otřásl se, ale rázně se od ní odvrátil: ať je tenhle svět jaký chce, nemůže být horší než ten, který opustil. Začínala se ho zmocňovat podivná rozjařenost, jakýsi neskutečný pocit, že sní a zároveň je vzhůru. Napřímil se a znovu se rozhlédl, jestli nezahlédne kočku, která ho sem přivedla.

Nikde ji neviděl. Nepochybně už se vydala prozkoumat úzké uličky a zahrádky za těmi lákavě osvětlenými kavárnami. Will zvedl ze země odrbanou tašku a pomalu se vydal přes silnici směrem k nim; kráčel opatrně, jako by se bál, že to všechno může každou chvíli zmizet.

Městečko mělo jakousi středomořskou nebo karibskou atmosféru. Will jakživ nevytáhl paty z Anglie, takže neměl s čím srovnávat, ale připadalo mu to tu jako místo, kde lidé vycházejí do ulic až pozdě večer, jedí, pijí, tančí a poslouchají hudbu. Až na to, že tady nebyla živá duše a všude panovalo skoro ohlušující ticho.

Na prvním rohu, kam přišel, stála kavárna se zelenými stolky na chodníku před vchodem a uvnitř viděl barový pult s pozinkovanou deskou a strojkem na espreso. Na některých stolcích zůstaly poloprázdné sklenice, v jenom popelníku dohořela cigareta až k filtru a vedle košíku s okoralými, na kámen ztvrdlými rohlíky stál talíř rizota.

Z chladicího pultu za barem si vytáhl láhev limonády a po chvilce rozmýšlení hodil do šuplíku pokladny librovou minci. Jakmile ale pokladnu zaklapl, znovu ji otevřel, protože ho napadlo, že podle peněz možná zjistí, jak se to tady jmenuje. Místní měně se říkalo korony, ale víc se nedozvěděl.

Vrátil peníze do pokladny a otvírákem přivázaným k pultu si otevřel limonádu. Pak vyšel ven a pustil se do postranních uliček vedoucích od široké třídy dozadu. Zlatnictví a květinářství se tu mísila s krámky hokynářů a pekařů, a četnými dveřmi s korálkovými závěsy se odsud vstupovalo do obytných domů, z jejichž průčelí vystupovaly nad uličku tepané balkony plné květin. Ve stísněném prostoru mezi domy se ticho zdálo ještě nápadnější.

Ulice se svažovaly dolů a po chvíli ústily do další široké třídy. I tady se proti nebi tyčily vysoké palmy s dlouhými listy ozářenými odspodu světlem lamp.

Na protější straně téhle ulice leželo moře.

Will viděl, že se ocitl čelem k přístavu obehnanému z levé strany kamenným vlnolamem a zprava pevninským výběžkem, na němž se mezi kvetoucími stromy a keři rýsovala ve světle měsíce ohromná budova s kamennými sloupy, širokým schodištěm a zdobnými balkony.

Všechna únava jako by z něj už spadla. Najednou byl úplně čilý, i když si pořád připadal jako u vytržení. Když předtím bloumal úzkými uličkami, nedalo mu to, aby čas od času nenatáhl ruku, aby se dotkl zdi, dveří nebo květin v truhlíku - jedině pevná hmota pod prsty ho mohla přesvědčit. Teď by nejradši vzal do dlaní celou krajinu před sebou, protože měl pocit, že její širou rozlohu nemůže pouhým zrakem pojmout. Stál bez hnutí a zhluboka dýchal; něco tak velkolepého mu skoro nahánělo strach.

Všiml si, že ještě pořád drží v ruce láhev, kterou si vzal v kavárně. Důkladně se napil a chutnala přesně tak, jak měla - ledová limonáda, v horkém nočním vzduchu, přesně to, co potřeboval.

Pustil se doprava kolem hotelů, jejichž jasně osvětlené vchody lemované buganvílií stínily za dne pestré markýzy, a došel až do zahrad na onom nevelkém výběžku. Budova mezi stromy mohla, soudě podle zdobného průčelí zalitého září reflektorů, hostit kasino nebo třeba i operu. Mezi oleandry s korunami ověšenými řetězy lampiček vedly tu a tam úpravné pěšinky, ale nikde se neozýval jediný zvuk, který by svědčil o přítomnosti života. Žádný zpěv nočních ptáků, žádné šelestění hmyzu, nic než ozvěna jeho vlastních kroků.

Jediné, co slyšel, bylo pravidelné tiché šplouchání mírných vlnek na pláži za řadou palem na okraji zahrady. Will se vydal jejich směrem. Příliv či odliv byl zhruba v polovině a na jemném bílém písku mimo dosah vody ležely vytažené šlapací loďky. Každých pár vteřin se o mořské dno překulila drobná vlnka a tiše vklouzla pod následující. Asi o padesát metrů dál vystupovalo nad klidnou hladinou molo, odkud plavci skákali do vody.

Will se posadil na okraj jedné šlapací loďky a skopl z nohou boty, levné tenisky, které se už začínaly rozpadat a nepříjemně mu svíraly rozpálené nohy. Ponožky odložil vedle nich a zaryl se špičkami chodidel hluboko do písku. Za dalších pár vteřin už na sobě neměl nic a mířil rovnou do vody.

Byla úžasně příjemná, ani moc teplá, ani studená. S mocným cákáním doplaval k molu, vytáhl se na prkna měkce ohlazená větrem a vodou a zadíval se na město za sebou.

Po pravém boku měl přístav ohrazený větrolamem a zhruba míli za ním se tyčil červenobíle pruhovaný maják. Za majákem se nejasně rýsovaly vzdálené útesy a ještě dál ony mohutné zvlněné vrcholky, kterých si všiml už na místě, kterým sem prošel.

Mnohem blíž viděl stromy v zahradě kasina ověnčené řetězy lampiček, ulice města a hotely, kavárny a vlídně osvětlené obchůdky na nábřeží, všechno tiché a naprosto prázdné.

A naprosto bezpečné. Sem se nikdo z pronásledovatelů nedostane, ani muž, který jim prohledával dům, ani policie. Nikdo ho nenajde. Měl pro sebe celý svět, kde se mohl skrýt.

Poprvé od chvíle, kdy toho rána vyběhl ze dveří, se Will cítil v bezpečí.

Už zase měl žízeň a navíc i hlad; naposledy koneckonců jedl v úplně jiném světě. Spustil se zpátky do vody, už pomaleji doplaval na pláž, natáhl si slipy a zbytek oblečení si spolu s nákupní taškou nesl v ruce. Prázdnou láhev odhodil do prvního odpadkového koše, na který narazil, a bosky se pustil po chodníku k přístavu.

Sotva trochu oschl, natáhl na sebe džíny a začal se rozhlížet po místě, kde by se dalo najít něco k snědku. Hotely ho odradily svou honosností. Nakoukl do prvního, který míjel, ale v prostorné hale si připadal nesvůj, a tak pokračoval po nábřeží dál, dokud mu nepadla do oka jedna malá kavárnička. Nevěděl, proč si vybral právě tuhle - s girlandami květin na balkonech v patře a stolečky na chodníku se nijak nelišila od desítek ostatních, ale bůhvíproč mu připadala sympatická.

V baru visely po stěnách fotografie boxerů a z plakátu se zubil harmonikář. Vedle byla kuchyně a z postranních dveří vedlo do patra úzké schodiště s pestrobarevným květovaným kobercem.

Tiše vystoupal na úzkou chodbu a otevřel první dveře, na které narazil. Patřily k pokoji vedoucímu do ulice. Bylo tu horko a zatuchlo, a tak otevřel skleněné dveře na balkon a pustil dovnitř noční vzduch. Pokojík nebyl nijak velký a všechno zařízení působilo až příliš masivně a trochu ošuntěle, ale jinak tu bylo čisto a útulno. Domov pohostinných lidí. Na stěně visela polička s knihami a pár zarámovaných fotografií a na stole se válel časopis.

Will vyšel ven a prozkoumal ostatní místnosti: koupelnička a ložnice s manželskou postelí.

Než otevřel poslední dveře, bůhvíproč mu naskočila husí kůže a rozbušilo se mu srdce. Neuvědomoval si, jestli snad zevnitř nezaslechl nějaký zvuk, ale něco mu napovídalo, že tenhle pokoj není prázdný. Blesklo mu hlavou, jak je zvláštní, že na začátku tohohle dne stál kdosi před tmavým pokojem a on sám čekal uvnitř, kdežto teď se role obrátily.

Ještě pořád nerozhodně stál s rukou skoro na klice, když se dveře rozletěly a přímo na něj se vrhlo cosi jako divoká šelma.

Podvědomě se ale poučil z předchozích událostí, takže nestál natolik blízko, aby ztratil rovnováhu. Bránil se ze všech sil: kolenem, hlavou, pěstí, silou paží, všechno to napřel proti útočníkovi - vlastně proti útočnici!

Dívenka byla zhruba v jeho věku, divoká a vzteklá, v potrhaných špinavých šatech a s hubenýma holýma rukama a nohama.

Ve stejnou chvíli si i ona uvědomila, koho má proti sobě, odskočila od jeho nahého hrudníku a schoulila se v rohu temné chodby jako šelma zahnaná do úzkých. Willa překvapilo, že vedle ní stojí kočka, mohutná divoká kočka na výšku skoro k jeho kolenům, chlupy naježené, zuby vyceněné a ocas napjatý.

Děvče položilo ruku zvířeti na hřbet a olízlo si suché rty, ale ani na okamžik ho nespustilo z očí.

Will se pomalu zvedl.

“Kdo jsi?”

“Lyra Stříbroústá,” odpověděla.

“Ty tu bydlíš?”

“Ne,” odsekla rázně.

“Tak co je to zač, tohle město?”

“Já nevím.”

“Odkud jsi?”

“Ze svého světa, je propojený s tímhle. Kde máš daemona?”

Vyvalil na ni oči. A vzápětí se s její kočkou přihodilo něco neuvěřitelného: skočila holčičce do náruče a tam se najednou změnila. Teď z ní byl rezavý hranostaj se sametovým hrdlem a břichem a propaloval ho stejně zuřivým pohledem jako to děvče. V tu chvíli si ale uvědomil další věc, která celou situaci naprosto měnila: oba dva, hranostaj i ta dívenka, z něj byli bez sebe strachy, skoro jako by byl duch.

“Já žádného démona nemám,” řekl. “Vůbec nevím, o čem mluvíš.” A pak mu to došlo: “Aha! Tohle je ten tvůj démon?”

Pomalu se zvedla na nohy. Hranostaj se jí stočil kolem krku, ale nespouštěl oči z Willovy tváře.

“Ale vždyť jsi normálně živý,” řekla nevěřícně. “Nejseš… neudělali ti…”

“Jmenuju se Will Pany,” představil se Will. “Nemám ponětí, co jsou ty démoni, co o nich mluvíš. V mým světě démon znamená… něco jako ďábel, zlá bytost.”

“V tvým světě? Počkej, tohle není tvůj svět?”

“Ne. Zrovna jsem zjistil… jak se sem dostat. Bude to nejspíš jako s tím tvým světem, jsou propojené.”

Trochu se uklidnila, ale nepřestávala si ho upřeně prohlížet. Choval se klidně a tiše na ni mluvil, jako by se snažil spřátelit s cizí kočkou. “Viděla jsi v tomhle městě někoho dalšího?”

“Ne.”

“Jak dlouho už tu jsi?”

“Nevím. Pár dnů. Nepamatuju se.”

“A proč jsi sem vůbec přišla?”

“Hledám Prach,” řekla.

“Prach? Myslíš zlatý prach? Nebo co za prach hledáš?” Přimhouřila oči, ale neodpověděla. Otočil se a pustil se po schodech dolů.

“Mám hlad,” řekl. “Je v kuchyni něco k jídlu?”

“Nevím,” odpověděla, ale vydala se v povzdálí za ním.

V kuchyni Will našel připravené suroviny na kuře na cibuli s paprikami, ale byly syrové a v horku nevábně páchly. Vyhodil to všechno do koše.

“Copak jsi vůbec nejedla?” zeptal se, když otvíral ledničku. Lyra přišla blíž a nahlédla dovnitř.

“Já nevěděla, co je vevnitř,” pokrčila rameny. “Jejda, tam je ale zima!”

Její daemon se znovu proměnil a v podobě velkého pestrobarevného motýla zaletěl na chvilku dovnitř ledničky, ale hned se děvčátku zase usadil na rameni a pomalu rozkládal a skládal ohromná křídla. Will vycítil, že se nehodí upřeně na něj civět, i když mu z toho šla hlava kolem.

“Ty jsi nikdy neviděla ledničku?” zeptal se.

Našel plechovku koly, podal ji děvčeti a vytáhl plato vajec. Rozkošnicky stiskla chladnou plechovku v dlaních. “Tak se napij,” pobídl ji.

Podívala se na tu zvláštní věcičku a zamračila se. Nevěděla, jak se otvírá. Will odtrhl víčko a zpěněná limonáda vyrazila ven. Podezíravě v ní namočila jazyk a vykulila oči.

“Je to dobrý,” podívala se na něj se směsicí naděje a obav v hlase.

“Jo. Tak kolu mají v tomhle světě taky, jak to vypadá. Víš co, napiju se první, abys viděla, že to není nic špatného.”

Otevřel další plechovku. Když ho viděla pít, udělala to po něm. Bylo vidět, že má žízeň. Pila tak hltavě, že jí bublinky vlezly do nosu. Zafrkala, hlasitě říhla, a když se po ní podíval, zamračila se.

“Udělám omeletu,” řekl. “Dáš si taky?”

“Já nevím, co je to omeleta.”

“Tak se dívej a uvidíš. Nebo jestli chceš, je tu konzerva zapékaných fazolí.”

“Já nevím, co jsou zapékané fazole.”

Ukázal jí plechovku. Hledala odtrhovací uzávěr, jaký byl na kokakole. “Ne, na tohle je potřeba otvírák,” vysvětlil jí. “V tvým světě nemáte otvíráky na konzervy?”

“V mým světě se o vaření stará služebnictvo,” odsekla pohrdavě. “Mrkni se támhle do toho šuplíku.”

Probírala se kuchyňským náčiním a Will zatím rozbil do mísy šest vajec a rozšlehal je vidličkou.

“Tamhle je,” nakoukl jí přes rameno. “Ta věc s tou červenou rukojetí. Podej ho sem.”

Vrazil hrot do konzervy a ukázal jí, jak se otvírá.

“Teď podej tamhle z háčku tu malou pánvičku a hoď je na ni.”

Přičichla k fazolím a v očích se jí zase objevil ten napůl toužebný, napůl poplašený výraz. Vyklopila obsah konzervy na pánev a olízla si prst. Will vejce v míse osolil a opepřil, odkrojil kousek másla z ledničky a hodil ho na litinovou pánev. Zašel pak k baru podívat se po sirkách, a když se vrátil, nachytal ji, jak strká do mísy špinavý prst a lačně ho olizuje. Její daemon se v podobě kočky chystal sáhnout dovnitř packou, ale když ho uviděl, rychle se stáhl.

“Ještě to není hotové,” sebral ji Will mísu z dosahu. “Kdy ses naposledy pořádně najedla?”

“V otcově vile na Svalbardu,” řekla. “Už to bude kolik dní, sama nevím. Našla jsem tu chleba a tak něco, tak jsem jedla to.”

Zapálil plyn, rozpustil máslo, přidal vejce a nechal je roztéct po dně. Nepřestávala hladově sledovat, jak se vejce uprostřed pánve srážejí do drobných hřebínků, a jak Will naklání pánev, aby se syrová hmota roztekla do stran. Prohlížela si přitom i jeho, dívala se mu do tváře, na cílevědomé pohyby rukou, na jeho nahá ramena a nohy.

Když byla omeleta hotová, přeložil ji a obracečkou překrojil napůl.

“Najdi dva talíře,” zavelel a Lyra poslušně poslechla.

Podle všeho plnila rozkazy celkem ochotně, pokud jí dávaly nějaký smysl, a tak ji poslal ještě uklidit ze stolku před kavárnou. Vynesl za ní talíře a příbory a pak se trochu rozpačitě usadili ke společnému jídlu.

Byla se svým hotová ani ne za minutu a pak se začala vrtět, houpala se na židli a prostrkovala prsty bužírkou ve výpletu sedátka, než dojedl i on. Její daemon se už zase proměnil a v podobě stehlíka sezobával ze stolku neviditelné drobečky.

Will jedl pomalu. Většinu fazolí nechal jí, ale i tak mu trvalo podstatně déle, než snědl svoji porci. Přístav před jejich očima, světla lemující prázdný bulvár, hvězdy vysoko na obloze, to všechno ulpívalo v nesmírném tichu kolem nich, jako by nic jiného neexistovalo.

Zároveň si celou dobu ostře uvědomoval přítomnost toho děvčete. Byla drobná, hubená, ale houževnatá a rvala se jako tygřice. Na tváři měla modřinu, jak ji uhodil pěstí, ale nevšímala si toho. V obličeji se jí mísil dětsky užaslý výraz - třeba když poprvé ochutnala kolu - s jakousi hlubokou, truchlivou únavou. Oči měla světle modré a vlasy by měla tmavě blond, kdyby se umyly, ale teď se podle všeho nemyla už řadu dní - rozhodně tak byla cítit.

“Lauro? Laro?” zkusil to Will.

“Lyro.”

“Lyro… Stříbroústá?”

“Ano.”

“Kde je tvůj svět? Jak ses sem dostala?”

Pokrčila rameny. “Šla jsem pěšky,” řekla. “Všude byla mlha. Nevěděla jsem, kam jdu. Teda kromě toho, že opouštím svůj svět. Ale tenhle jsem pořádně uviděla, až když se mlha zvedla. Teprve pak se ukázalo, že jsem tady.”

“Cos to povídala o prachu?”

“Nojo, Prach. Chci zjistit, co je zač. Ale v tomhle světě nejspíš nikdo nežije. Nemám se koho zeptat. Už jsem tady… nevím, tři dny, možná čtyři. Ale nikoho jsem neviděla.”

“Ale proč se vůbec zajímáš o nějaký prach?”

“To je úplně zvláštní Prach,” odsekla. “Ne jen tak obyčejný, to dá rozum.”

Její daemon se zase změnil. Netrvalo víc než mžik a ze stehlíka najednou byla krysa, mohutná černá krysa s rudýma očima. Will se na ni překvapeně, ostražitě zahleděl a dívence to neušlo.

“Ty máš taky daemona,” řekla přesvědčeně. “Máš ho v sobě.”

Nevěděl, co na to říct.

“Musíš mít,” pokračovala. “Jinak bys nebyl člověk. Byl bys… napůl mrtvý. Viděli jsme dítě, kterému jeho daemona usekli, ale tak ty nevypadáš. Možná sám nevíš, že máš daemona, ale je to tak. Nejdřív jsme se vylekali, když jsme tě potkali, připadal jsi nám trochu jako noční běs nebo tak něco. Ale pak jsme poznali, že jsi jiný.”

“Vy?”

“Já a Pantalaimon. My. Tvůj daemon nemá svou vlastní podobu, patří k tobě. Je součástí tebe. Jste propojení v jednom těle. Copak ve vašem světě nemáte nikoho, jako jsme my? Všichni tam jsou jako ty, s daemonem schovaným vevnitř?”

Will se na ně podíval: hubená holčička s bledýma očima a černou krysou v náručí. Snad ještě nikdy si nepřipadal tak osamělý.

“Jsem unavený,” oznámil. “Jdu si lehnout. Zůstaneš v tomhle městě?”

“Nevím. Potřebuju se dozvědět víc o tom, co hledám. V tomhle světě přece taky musí mít nějaké scholáry. Musí tu být někdo, kdo mi poradí.”

“V tomhle světě možná ne. Ale já jsem přišel z města jménem Oxford. Tam je scholárů habaděj, jestli s nima chceš mluvit.”

“Oxford?” vykřikla. “Ty jsi přišel z Oxfordu?”

“Tak vy máte Oxford i ve vašem světě? Protože ze stejného jako já rozhodně nejsi.”

“To určitě ne,” souhlasila. “Jsou to jiné světy. Ale v tom mém je taky Oxford. A oba mluvíme anglicky, všimnul sis? Z toho plyne, že spousta věcí bude přinejmenším podobná. Jak ses dostal na druhou stranu? Je tam nějaký most?”

“Jen takový okýnko ve vzduchu.”

“Ukaž mi ho.”

Byl to rozkaz, ne prosba. Zavrtěl hlavou.

“Teď ne,” řekl. “Chci se vyspat. A vůbec, je noc.”

“Ale ráno mi ho ukážeš?”

“Dobře, ukážu. Ale já mám na práci jiné věci. Budeš si ty svoje scholáry muset najít sama.”

“Jasně,” přikývla. “O scholárech vím první poslední.”

Složil talíře na sebe a zvedl se.

“Já jsem uvařil,” řekl, “takže nádobí myješ ty.”

Nevěřícně se na něj podívala. “Nádobí?” odfrkla si. “Všude se válej miliony čistých talířů! A já nejsem žádná služebná. Ani mě nenapadne, abych něco myla.”

“Tak ti to okýnko neukážu.”

“Najdu si ho sama.”

“Nenajdeš, je dobře schovaný. Nemáš šanci. Poslyš, nemám tušení, jak dlouho tady můžeme zůstat. Jíst musíme, tak holt sníme, co najdeme, ale vždycky po sobě uklidíme a nebudeme dělat čurbes, protože tak se to patří. Koukej se dát do toho nádobí. Musíme se tady k tomu chovat slušně. Jdu si teď lehnout. Vezmu si ten pokoj vedle tvýho. Uvidíme se ráno.”

Vešel dovnitř, vyčistil si zuby prstem a trochou pasty z odrbané tašky, padl na manželskou postel a v tu ránu usnul.

Lyra čekala, dokud si nebyla jistá, že opravdu spí, a pak odnesla talíře do kuchyně a pod kohoutkem je omývala hadrem, dokud nebyly čisté. Totéž udělala s noži a vidličkami, ale na pánev od omelety tenhle postup nestačil. Zkusila na ni vzít žluté mýdlo a zarputile ji drhla, dokud neusoudila, že lepší už to nebude. Pak nádobí utřela dalším hadrem a pečlivě ho naskládala na odkapávací plochu.

Ještě pořád měla žízeň, a navíc si chtěla vyzkoušet, jak funguje otvírání plechovky, a tak utrhla zavírátko z další koly a odnesla si ji nahoru. Chviličku poslouchala u dveří Willovy ložnice, a když se odtamtud nic neozývalo, po špičkách vešla do sousedního pokoje a vytáhla zpod polštáře alethiometr.

Nemusela být Willovi nablízku, aby se o něm dozvěděla, co ji zajímalo, ale chtěla se na něj podívat, a tak tichounce stiskla kliku a vešla dovnitř.

Světla z nábřeží svítila přímo dovnitř, odrážela se od stropu a ona se v jejich záři zahleděla na spícího chlapce. Mračil se a tvář se mu leskla potem. Byl silný a statný, samozřejmě zdaleka ne tak jako dospělý, protože nemohl být o moc starší než ona, ale nepochybovala, že z něj vyroste pořádný chlap. Oč by bylo všechno jednodušší, kdyby byl jeho daemon vidět! Zajímalo by ji, jak by asi vypadal a jestli už by měl ustálenou podobu. Ale tak či onak by nejspíš odrážel povahu neurvalou a zdvořilou zároveň, a taky nešťastnou.

Po špičkách přešla k oknu. Ve světle pouličních lamp pečlivě nastavila ručičky alethiometru a uvolnila se, aby mohla položit otázku. Ručička začala kmitat kolem dokola ciferníku, zastavovala se a pokračovala dál v sérii pohybů tak rychlých, že je oči sotva stačily sledovat.

Co je zač? ptala se. Přítel, nebo nepřítel? Je to zabiják, zněla odpověď.

Lyra se rázem uklidnila. Umí obstarat jídlo a ukáže jí, jak se dostane do Oxfordu - to všechno jí bude k užitku, ale i tak si nebyla jistá, jestli se na něj může spolehnout nebo jestli není zbabělec. Zabiják, to už je společník, který stojí za to. Rázem k němu pocítila podobnou důvěru, jakou měla v medvědího kyrysníka Iorka Byrnisona.

Zavřela žaluzie na otevřeném okně, aby mu ráno slunce nepálilo přímo do tváře, a po špičkách se vykradla z pokoje.

MEZI DIVOŽENKAMI

Serafina Pekkala, divoženka, která zachránila Lyru a ostatní děti z výzkumné stanice v Bolvangaru a pak ji doprovázela na Svalbard, si dělala starosti.

Atmosférické poruchy způsobené útěkem lorda Asriela z vyhnanství na Svalbardu ji i s mnoha dalšími družkami zahnaly daleko od ostrova, celé míle nad zamrzlou hladinu moře. Několika se podařilo udržet se nablízku poškozenému balonu Leeho Scoresbyho, vzduchoplavce z Texasu, ale Serafinu vzdušné víry vynesly vysoko mezi mlžné hradby, které se vyvalily z trhliny v obloze způsobené Asrielovým pokusem.

Když se jí konečně podařilo znovu získat vládu nad směrem svého letu, vzpomněla si v první řadě na Lyru - neměla totiž tušení o zápase mezi samozvaným medvědím králem a Iorkem Byrnisonem, právoplatným nástupcem na trůn, a nevěděla ani, co Lyru potkalo pak.

Vydala se ji tedy hledat. Na větvi z oblačné borovice prolétala zamlženým zlatavým vzduchem a spolu se svým daemonem, sněžným houserem Kaisou, se pustila zpátky ke Svalbardu a o něco na jih. Celé hodiny uháněli oblohou zvířenou podivnými světly a stíny, které, jak Serafina vycítila z jejich neklidného chvění na holé kůži, přicházely z jiného světa.

Nevěděla, kolik času uplynulo, když k ní Kaisa obrátil hlavu: “Podívej! Daemon divoženky, musel se ztratit…”

Serafina Pekkala přimhouřila oči a proti hradbě mlhy uviděla rybáka, který se zoufalým křikem kroužil nad příkrými stěnami zamžené záře. Změnili směr a zamířili k němu. Jakmile je uviděl, poplašeně povyletěl vzhůru, ale Serafina Pekkala ho uklidnila přátelským gestem a pták se spustil na jejich úroveň.

“Z kterého jsi klanu?” zeptala se divoženka.

“Z tajmyrského,” odpověděl. “Moji divoženku chytili… Naše družina je rozprášená! Ztratil jsem se…”

“Kdo chytil tvoji divoženku?”

“Tamta z Bolvangaru, jak má za daemona opičáka. Pomozte mi! Pomozte nám! Strašně se bojím!”

“Tvůj klan napomáhal těm odtrhávačům?”

“Ano, ale to jsme ještě nevěděli, co vlastně dělají. Po boji v Bolvangaru nás zahnali, ale moji divoženku drží v zajetí. Vězní ji na své lodi… Co mám dělat? Volá mě, ale nemůžu ji najít! Pomozte mi, prosím vás!”

“Ticho,” okřikl daemona houser Kaisa. “Slyšíte? Tam dole.”

Snesli se o něco níž, a když chvíli napínali citlivý sluch, rozeznala Serafina Pekkala pravidelný rachot motoru tlumený mlhou.

“V takové mlze se přece nemůžou orientovat,” zavrtěl hlavou Kaisa. “Co to vyvádějí?”

“Tohle bude nějaký menší motor,” poznamenala Serafina Pekkala, ale v tu chvíli se z jiného směru ozval další zvuk, hluboký, naléhavý, dunivý řev, jako by ze samotných hlubin oceánu volala jakási mořská nestvůra. Chvěl se ve vzduchu několik vteřin a pak znenadání utichl.

“Mlžný roh jejich lodi,” řekla Serafina Pekkala.

Slétli skoro až k hladině a otáčeli hlavou po zvuku motoru. Najednou ho zaslechli; mlha zřejmě sestávala z různě hustých částí, takže se divoženka stihla skrýt právě ve chvíli, kdy z cárů vlhkého vzduchu pomalu vysupěl nevelký parníček. Hladina moře, vazká jako olej, se pod ním zvolna přelévala, jako kdyby se vodě ani nechtělo zvedat se do vln.

Kroužili v bezpečné výšce kolem, ztracený daemon co nejblíž jako dítě tesknící po matce, a sledovali, jak kormidelník zlehka upravuje kurz. Znovu se ozval mlžný roh. Na přídi sice zářil reflektor, ale jeho světlo nedosáhlo dál než na nejbližších pár metrů mlhy.

“Říkal jsi,” obrátila se Serafina Pekkala na ztraceného daemona, “že některé divoženky těm lidem pořád ještě pomáhají?”

“Myslím, že ano, pár odpadlic z Volgorsku, leda by taky utekly,” odpověděl. “Co chcete dělat? Pomůžete mi najít moji divoženku?”

“Ano. Ale zatím se drž Kaisy.”

Serafina Pekkala nechala daemony vysoko nad sebou a snesla se na okénko přímo za kormidelníkem. Jeho daemon - mořský racek - zavřeštěl a muž se otočil.

“Že sis ale dala na čas,” zabručel. “Tak šup dopředu, zavedeš nás na levobok.”

Rychle se znovu vznesla do vzduchu. Její lest vyšla - skutečně jim ještě pořád pomáhají divoženky a muž si myslel, že je jedna z nich. Levobok se označuje červeným světlem, připomněla si. Vrhla se do mlhy a zanedlouho ho uviděla matně svítit necelých sto metrů před sebou. Jako blesk byla zpátky a z výšky několika metrů kormidelníkovi radila, kudy plout. Parník zpomalil a pomaličku se sunul k visutému žebříku těsně nad hladinou. Na kormidelníkův povel vyhodil jeden z námořníků z paluby lano a další rychle seběhl po žebříku a pevně obě lodi připoutal k sobě.

Serafina Pekkala slétla na zábradlí velké lodi a stáhla se do stínu mezi záchrannými čluny. Žádné další divoženky neviděla, ale dost možná hlídkují na obloze. Kaisa si každopádně bude vědět rady.

O něco níž už z parníku šplhal na loď jakýsi cestující. V kožešinách a s kapuci přes hlavu se nedalo dost dobře rozeznat, kdo to je, ale jakmile se postava vyhoupla na palubu, vyšvihl se na zábradlí vedle ní zlatý opičák a černýma zlovolnýma očkama se podmračeně rozhlížel kolem sebe. Serafina zalapala po dechu - byla to paní Coulterová.

V ústrety jí spěchal jakýsi muž celý v černém, ale cestou se nepřestával rozhlížet, jako by očekával ještě někoho. “Lord Boreal -” začal.

“Měl cestu jinam,” nenechala ho paní Coulterová domluvit. “Už začali s mučením?”

“Ano, paní Coulterová,” zněla odpověď, “ale -”

“Výslovně jsem nařídila, aby s tím počkali na mě,” vyštěkla. “Co je to za zvyky, neposlouchat moje rozkazy? Měli byste si zavést na lodi pořádek!”

Stáhla si kapuci z hlavy a Serafina Pekkala uviděla ve žlutavém světle její tvář, hrdou, vznětlivou a z pohledu divoženky nesmírně mladičkou.

“Kde jsou ostatní divoženky?” vyptávala se.

“Jsou pryč, madam,” pokrčil rameny muž z lodi. “Odletěly domů.”

“Nějaká přece navedla parník k vám,” namítla paní Coulterová. “Kam se poděla?”

Serafina se stáhla hlouběji do stínů. Kormidelník na parníku zjevně neměl ponětí o posledním vývoji situace. Klerik v černém se začal zmateně rozhlížet kolem sebe, ale paní Coulterová se už nemohla dočkat, až bude vevnitř. Zběžně se rozhlédla po palubě, zvedla oči k obloze, ale pak zavrtěla hlavou a s daemonem v patách spěchala k otevřeným dveřím, ze kterých vycházel oblak zlatavého světla. Muž šel za ní.

Serafina Pekkala se rozhlédla, aby se zorientovala. Byla schovaná za větrákem v úzkém pásu mezi zábradlím a hlavní nástavbou lodi. Na stejné úrovni, vysunutý dopředu zpod můstku a komína, se nacházel lodní salon opatřený ze tří stran skutečnými okny, ne kulatými okénky, jaká jsou na lodi běžná. Právě tam ti lidé zašli. Z oken dopadalo jasné světlo na zábradlí poseté kapičkami sražené rosy a v jeho záři se matně rýsoval příďový stěžeň a poklop zakrytý plachtou. Všechno bylo skrz naskrz promáčené a na povrchu se začínala vytvářet námraza. Na místě, kde byla, nemohl Serafinu nikdo zahlédnout, ale pokud chtěla vidět víc, bude se muset odvážit z úkrytu ven.

To bylo zlé. Na větvi z oblačné borovice mohla nicméně uletět, a dokud měla svůj nůž a luk, mohla se bránit. Ukryla větev za větrák a odplížila se po palubě k prvnímu oknu. Bylo zamžené sraženou párou, takže dovnitř neviděla, a nebylo slyšet ani žádné hlasy. Serafina se stáhla zpátky do stínů.

Mohla udělat jedinou věc, ale moc se jí do toho nechtělo. Bylo to strašlivě riskantní a nesmírně by ji to vyčerpalo, ale jiná možnost zřejmě nezbývala. Bude muset použít kouzlo, které ji učiní neviditelnou. Skutečná neviditelnost to samozřejmě nebyla, spíš jakýsi mentální trik, něco jako soustředěná skromnost, díky níž sice nezmizí doopravdy, ale nikdo si jí nevšimne. Při patřičném soustředění může osoba, která kouzlo ovládá, projít místností plnou lidí nebo kráčet po boku osamělého poutníka, aniž by ji kdo spatřil.

Zaměřila se tedy vší silou, které byla schopná, na vědomou změnu držení těla a chování, tak aby od sebe odvrátila veškerou pozornost. Trvalo několik minut, než si byla jista výsledkem. Na zkoušku vystoupila z úkrytu přímo do cesty námořníkovi, který přecházel po palubě s vakem nářadí. Vyhnul se jí, ani se na ni nepodíval.

Mohla vyrazit. Přešla ke dveřím jasně osvětleného salonu, otevřela je, a když vešla dovnitř, ukázalo se, že je místnost prázdná. Nechala dveře pootevřené, aby mohla v případě potřeby rychle utéct, a pustila se ke dvířkům na protější straně pokoje, za nimiž vedlo schodiště dolů do nitra lodi. Sešla po něm do úzké chodby osvětlené anbarickými světly. Podél stropu tu vedly bíle natřené trubky a po celé délce viděla po obou stranách řadu dveří.

Tiše postupovala chodbou a naslouchala, dokud neuslyšela hlasy. Znělo to, jako by uvnitř probíhala jakási porada.

Otevřela dveře a vešla dovnitř.

Kolem velkého stolu tu seděl asi tucet lidí. Jedna či dvě hlavy se na okamžik otočily jejím směrem, nepřítomně ji přejely pohledem a vzápětí ji pustily ze zřetele. Stála tiše u dveří a přihlížela. Shromáždění předsedal postarší muž v kardinálském rouchu a zbytek zřejmě tvořili duchovní různých hodností. Jedinou výjimkou a také jedinou ženou mezi nimi byla paní Coulterová. Kožich měla přehozený přes opěradlo židle a tváře jí v horku uvnitř lodi jen hořely.

Serafina Pekkala se opatrně rozhlédla a všimla si ještě dalšího přítomného: u stolku zavaleného knihami v kožené vazbě a stohy zažloutlého papíru seděl jakýsi muž s vyzáblou tváří a daemonem v podobě žáby. Nejdřív si myslela, že je to písař nebo sekretář, ale pak si všimla, čím se zabývá: muž upřeně hleděl na jakýsi zlatý předmět podobný velkým hodinkám nebo kompasu a co chvíli si zapisoval, k čemu došel. Pak otevřel některou z knih, pracně vyhledal příslušný údaj v rejstříku, našel patřičný odkaz a zapsal si ho, načež se znovu zahleděl na ciferník.

Serafina zaslechla od stolu slovo “divoženka” a obrátila se po hlase.

“Něco o tom děcku rozhodně ví,” říkal právě jeden z duchovních. “Přiznala to. Všechny divoženky o ní vědí.”

“Mě by zajímalo, co ví paní Coulterová,” ozval se kardinál. “Není tu náhodou něco, co nám měla říct už dávno?”

“To je na mě příliš složitá řeč, Vaše Eminence,” odvětila paní Coulterová mrazivým tónem. “Nezapomínejte, že jsem žena a nemohu se tudíž důvtipem rovnat vysokému církevnímu hodnostáři. Jakou skutečnost že bych měla o tom dítěti vědět?”

Kardinál se zatvářil významně, ale neřekl nic. Chvíli bylo ticho a pak se téměř omluvně ozval jiný duchovní.

“Podle všeho existuje jakési proroctví, paní Coulterová, a týká se právě tohohle dítěte. Všechny předpoklady byly naplněny. Okolnosti jejího narození, například. I Romuni vědí, co je zač, mluví o ní jako o rusalčím oleji a světýlku z bažin, že prý je ošidná. Jen proto se jí podařilo dovést Romuny do Bolvangaru. Nebo ten neuvěřitelný výkon, když sesadila z trůnu krále medvědů Iofura Raknisona. Tohle není jen tak obyčejné dítě. Bratr Pavel nám k tomu možná poví něco víc…”

Významně obrátil pohled k muži s vyzáblou tváří skloněnou nad alethiometrem a ten zamrkal, protřel si oči a podíval se na paní Coulterovou.

“Nevím, jestli je vám známo, že tohle je poslední zachovalý alethiometr, pomineme-li ten, který má v držení ta malá,” řekl. “Všechny ostatní byly na pokyn Magisteria nalezeny a zničeny. Pomocí tohoto přístroje jsem se dozvěděl, že to děvče dostalo svůj od rektora Jordánské koleje a že se s ním naučilo pracovat samo, umí ho používat i bez pomoci výkladových knih. Kdyby bylo možné nevěřit alethiometru, s chutí bych to udělal, protože porozumět mu bez knih je pro mě naprosto nepředstavitelné. Chce to desetiletí pilného studia, aby měl člověk jakous takous představu, jak s ním pracovat, a ona to dokázala během několika týdnů a teď ovládá čtení téměř dokonale. Je jiná než všichni scholáři, jaké jsem kdy poznal.”

“Kde je teď, bratře Pavle?” zeptal se kardinál.

“V jiném světě,” odpověděl bratr Pavel. “Už je pozdě.”

“Ta divoženka o ní ví!” vložil se do hovoru další z mužů; jeho daemon v podobě ondatry zatím nervózně ohryzával tužku. “Všechno to zapadá do sebe, až na její výpověď. Říkám vám, měli bychom ji ještě vystavit tortuře.”

“Co říká to proroctví?” chtěla vědět paní Coulterová. Bylo vidět, že jí dochází trpělivost. “Jak se opovažujete ho přede mnou tajit?”

Očividně nad nimi měla navrch. Zlatý opičák se zuřivě rozhlédl kolem dokola stolu, ale nikdo se mu nedokázal podívat do tváře.

Jediný kardinál zachoval kamennou tvář. Jeho daemon, samička papouška ara, zvedla nožku k hlavě a podrbala se.

“Ta divoženka naznačila něco naprosto neuvěřitelného,” řekl kardinál. “Netroufám si ani domýšlet, co by to mohlo znamenat. Jestli mluví pravdu, spočívá na nás ta nejstrašnější zodpovědnost, jakou kdy musel který muž či žena nést. Ale ptám se vás znovu, paní Coulterová - co o tom dítěti a jeho otci víte vy sama?”

Paní Coulterová byla zlostí bledá jako křída.

“Jak se opovažujete mě vyslýchat?” odsekla. “A jak se opovažujete přede mnou tajit, co jste se dozvěděli od té divoženky? A do třetice, jak se opovažujete domnívat se, že před vámi něco tajím? Podezíráte mě, že jsem na její straně? Nebo snad na straně jejího otce? Možná si myslíte, že bych zasloužila mučení stejně jako ta divoženka. Jak je libo, tady rozkazujete vy, Vaše Eminence. Stačí lusknout prsty a vaši pochopové mě roztrhají na kusy. Ale i kdybyste prohledal každý z těch kousků, odpovědi se nedoberete, protože já o žádném proroctví nevím, jakživa jsem o něm neslyšela. A trvám na tom, že chci vědět všechno, co víte vy. Je to moje dítě, moje vlastní dítě, počaté v hříchu a narozené v hanbě, ale i tak moje dítě, a vy přede mnou tajíte něco, co mám právo vědět.”

“Ale no tak,” odkašlal si další z duchovních nervózně. “Paní Coulterová, prosím vás, ta divoženka ještě nepromluvila. Dozvíme se od ní víc. Kardinál Sturrock vám přece řekl, že zatím jen cosi naznačila.”

“A co když se to od ní nedozvíte?” nedala se paní Coulterová. “Co pak? Budeme se dohadovat, nebo co? Budeme se třást, děsit a dohadovat?”

“Ne,” ozval se bratr Pavel, “protože právě tuhle otázku se teď chystám položit alethiometru. Zjistíme, o co jde, ať už od té divoženky nebo pomocí výkladových knih.”

“A jak dlouho vám to bude trvat?”

Unaveně zvedl obočí. “Dost dlouho. Je to velice složitá otázka.”

“Ale divoženka by nám to řekla hned,” pravila paní Coulterová.

S těmi slovy se zvedla ze židle a většina mužů z úcty a obav následovala jejího příkladu. Jen kardinál a bratr Pavel zůstali sedět. Serafina Pekkala o krok ustoupila, stále urputně soustředěná, aby ji nespatřili. Zlatý opičák skřípal zuby a třpytivou srst měl zježenou.

Paní Coulterová si ho vysadila na rameno.

“Tak se jí pojďme zeptat,” řekla.

Otočila se a odkráčela do chodby. Muži ji spěšně následovali, strkali se jeden přes druhého těsně kolem Serafiny Pekkaly, která stěží stačila uhnout stranou. Myšlenky jí v hlavě vířily jedna přes druhou. Jako poslední vyšel ze dveří kardinál.

Serafině trvalo několik vteřin, než se uklidnila; v rozrušení začínala ztrácet schopnost zůstat neviditelná. Pak se pustila za duchovními po chodbě do menší místnosti, prázdné, bělostné a přetopené, kde se všichni natěsnali kolem děsivě zubožené postavy uprostřed. K ocelové židli tu byla pevně připoutaná divoženka, tvář zešedlou bolestí a nohy pokroucené a zpřelámané.

Paní Coulterová se k ní naklonila. Serafina se zastavila u dveří; věděla, že tváří v tvář tak úděsné podívané nevydrží zůstat nepozorována příliš dlouho.

“Řekni nám, co víš o tom dítěti,” nařídila paní Coulterová. “Ne!”

“Budeš trpět, divoženko.”

“Už jsem si vytrpěla dost.”

“Ještě uvidíš, co je utrpení. Naše církev má v téhle oblasti tisíce let zkušeností. Dokážeme tvoje muka protahovat donekonečna. Řekni nám, co víš o tom dítěti,” řekla paní Coulterová, natáhla ruku a zlomila divožence prst. Praskl jí v dlani jako nic.

Divoženka vykřikla a Serafina Pekkala se na celou vteřinu objevila vystavená zrakům všech. Jeden či dva duchovní se po ní podívali, zmatení a vylekaní, ale rychle se jí podařilo ovládnout a oni se obrátili zpátky k mučení.

“Jestli neodpovíš,” říkala zatím paní Coulterová, “zlomím ti další prst a pak další. Co víš o tom dítěti? Mluv.”

“Tak dobře. Hlavně už mě nechte, prosím!”

“Tak odpověz.”

Ozvalo se další odpudivé lupnutí a divoženka se hlasitě rozvzlykala. Serafina Pekkala už se držela z posledních sil. Pak se v bolestném křiku ozvala následující slova:

“Ne, už dost! Řeknu vám to! Prosím, už mě nechte! To dítě, jehož příchod byl předurčen… Divoženky poznaly, co je zač, dřív než vy… Zjistily jsme její jméno…”

“My víme, jak se jmenuje. O jakém jménu to mluvíš?”

“Její skutečné jméno. Jméno jejího osudu!”

“Co je to za jméno? Mluv!” naléhala paní Coulterová. “Ne… ne…”

“A jak vlastně? Jak jste to zjistily?”

“Byla to zkouška… Jestli dokáže mezi řadou větví z oblačné borovice vybrat jednu určitou, je to to dítě, na které jsme čekaly. Stalo se to v domě našeho konzula v Trollesundu, kam přišla v doprovodu Romunů… To dítě s medvědem…”

Hlas jí vypověděl.

Paní Coulterová netrpělivě vykřikla, načež se ozvalo další lupnutí a bolestné zasténání.

“Ale co říká to vaše proroctví?” pokračovala paní Coulterová hlasem jako z bronzu. Jasně z něj zaznívalo vášnivé zaujetí. “A co to jméno, které prozrazuje, co je jí souzeno?”

Serafina Pekkala popošla blíž, až mezi těsně nahlučené muže, ale ani jeden z nich její přítomnost nepostřehl, byt ji měli na dotek loktů.

Musí tu nešťastnou divoženku zbavit utrpení, a to co nejdřív. Úsilí zůstat nepozorovaná ji ale stálo nadlidské úsilí. Celá roztřesená sáhla k pasu pro nůž.

Divoženka vzlykala. “Je to ona, co mezi vás přišla už jednou a od těch dob ji nenávidíte a bojíte se jí! Ale teď je tu zase, a vy jste ji nenašli… Byla přímo na Svalbardu, byla s lordem Asrielem, a vy jste ji ztratili. Unikla vám a bude -”

Ale nedomluvila, protože ji cosi přerušilo.

Otevřenými dveřmi vletěl dovnitř rybák, bez sebe děsem, s trhanými rozmachy křídel se zřítil na zem, ale znovu se zoufale zvedl do vzduchu a dopadl na hruď zmučené divoženky. Tiskl se k ní, něžně se o ni otíral hlavou, čiřikal a naříkal, a divoženka hlasem plným bolesti zvolala: “Yambe-Akko! Pojď si pro mě! Pojď si pro mě!”

Jediná Serafina Pekkala rozuměla. Yambe-Akka byla bohyně, která přichází pro divoženku, která má zemřít.

A Serafina byla připravená. Rázem odhodila neviditelnost a se šťastným úsměvem předstoupila až k ní, protože Yambe-Akka je veselá a bezstarostná a její návštěva je prostoupena radostí. Divoženka ji spatřila, zvedla k ní uslzenou tvář a Serafina se sehnula, políbila ji a zároveň jí jemně zarazila do srdce nůž. Rybák k ní naposledy obrátil zakalené oči a zmizel.

Teď bylo na Serafině Pekkale, aby si probojovala cestu ven.

Muži stáli, strnulí nevěřícným údivem, ale paní Coulterová se bleskurychle vzpamatovala.

“Chopte se jí! Nenechte ji utéct!” vykřikla, ale Serafina už byla u dveří s šípem založeným do tětivy luku. Napnout luk a vystřelit jí netrvalo ani vteřinu, a kardinál padl na zem, chroptěl a kopal kolem sebe.

Rychle ven, po chodbě ke schodům, otočit se, napnout luk, vystřelit - padl další muž, ale po celé lodi už se rozléhal drásavý hlas poplašného zvonu.

Nahoru po schodech a na palubu. Dva muži jí zastoupili cestu, ale křikla na ně: “Tam dole! Zajatkyně utekla! Sežeňte pomoc!”

Zmátlo je to natolik, že se nerozhodně zarazili, dost dlouho na to, aby se mezi nimi stihla prosmýknout a vytáhnout z úkrytu za ventilátorem větev z oblačné borovice.

“Zastřelte ji!” ječela paní Coulterová kdesi za ní a vzápětí zarachotily tři pušky naráz. Kulky se odrazily od kovu a se svistem zmizely v mlze. Serafina se vyšvihla na větev, obrátila ji vzhůru a prudce vyrazila, jako by byla jedním z vlastních šípů. Za několik vteřin už byla ve vzduchu, bezpečně skrytá hustou mlhou, a z šedých cárů se po jejím boku vynořil velký houser.

“Kam teď?” zeptal se.

“Pryč, Kaiso, pryč,” odpověděla. “Potřebuju si vyvětrat pach těch lidí z nosu.”

Popravdě sama nevěděla, kam se vydat a co podniknout. Byla si jistá jen jedinou věcí: jeden z šípů v jejím toulci si musí najít cíl v hrdle paní Coulterové.

Obrátili se na jih, zády k onomu znepokojivému svitu z druhého světa, který k nim doléhal skrze mlhu, a jak letěli, začínala se Serafině Pekkale formovat v mysli důležitá otázka. Čím se vlastně zabýval lord Asriel?

Všechny události, které převrátily svět, totiž podle všeho vycházely z jeho záhadné činnosti.

Potíž byla v tom, že obvyklé zdroje jejího poznání byly přírodního, přirozeného rázu. Byla schopná vystopovat libovolné zvíře, chytit jakoukoli rybu a najít i ty nejvzácnější bobule; dokázala číst z kuních vnitřností, rozpoznat moudrost ukrytou v uspořádání okouních šupin nebo vyložit varovné signály z pylu krokusu, ale to všechno byly děti přírody a jejich zvěsti se zakládaly na přirozeném běhu věcí.

Aby se dozvěděla víc o lordu Asrielovi, bude si muset najít jiné zdroje. Naopak doktor Lanselius, konzul v přístavním městě Trollesundu, zůstával ve spojení se světem lidských mužů a žen, a právě k němu teď spěchala mlhou, aby se dozvěděla, co jí může povědět. Než vešla do jeho domu, obkroužila přístav, kde se nad ledovou vodou přízračně vznášely chomáčky a šlahouny mlžného oparu, a chvíli sledovala, jak kormidelník navádí k přistání velký koráb se znaky afrického teritoria. Uvnitř přístavu se pohupovalo několik dalších ukotvených lodí - ještě nikdy jich neviděla tolik.

Na sklonku krátkého severského dne sletěla dolů a přistála na zadním dvorku konzulova sídla. Zaťukala na okno a otevřel jí sám doktor Lanselius, prst přitisknutý na rtech.

“Serafino Pekkalo, zdravím vás,” řekl. “Pojďte rychle dovnitř, a vítejte u nás. Bude ale lepší, když se nezdržíte dlouho.” Nabídl jí křeslo u krbu, když předtím letmo vyhlédl zpoza stažených závěsů na ulici, a znovu se k ní obrátil: “Dáte si trochu vína?”

Nad sklenicí zlatavého tokajského mu Serafina Pekkala vypověděla všechno, co viděla a slyšela na lodi.

“Myslíte, že pochopili, co jim o tom děcku pověděla?” zeptal se.

“Řekla bych, že tak docela ne. Nicméně vědí, že je důležité. Ale z té ženy mám opravdu strach, doktore Lanselie. Nejspíš ji budu muset zabít, ale stejně z ní mám strach.”

“Chápu,” přikývl konzul. “Já taky.”

Pověděl jí, co se proslýchá po městě, a Serafina pozorně naslouchala. Z mlhavých pověstí jasně vystupovalo několik skutečností.

“Říká se, že Magisterium shromažďuje největší armádu v historii a tohle je její předvoj. A donesly se mi o tom vojsku nanejvýš nepříjemné zprávy, Serafino Pekkalo. Doslechl jsem se o Bolvangaru a o tom, co se tam dělo - odsekávali od sebe děti a daemony, nejstrašnější krutost, o jaké jsem kdy slyšel -, a podle všeho je v téhle armádě celý pluk vojáků, se kterými naložili stejně. Znáte slovo zombie? Neznají strach, protože neuvažují. Část jich už je i v našem městě. Zatím je velitelé skrývají, ale nějak se to stejně rozkřiklo a obyvatelé jsou bez sebe hrůzou.”

“Co ostatní divoženky?” zajímala se Serafina Pekkala. “Máte zprávy o dalších klanech?”

“Většinou se vrátily domů. Všechny divoženky teď s obavami v srdci vyčkávají, co bude dál.”

“A co je vám známo o církvi?”

“Jsou naprosto zmatení. Nevědí, k čemu se lord Asriel chystá.”

“To také nevím,” řekla Serafina Pekkala, “vůbec netuším, o co mu může jít. Co si o jeho plánech myslíte vy, doktore Lanselie?”

Palcem jemně přejel po hlavičce svého hadího daemona.

“Lord Asriel je scholár,” začal po chvíli, “ale nedá se říct, že by hořel vášní pro vědu. Ani politikou nijak zvlášť nežije. Jednou jsem se s ním setkal a působil na mě jako člověk silné vůle a mocných vášní, ale nijak despotický. Neřekl bych, že mu jde o vládu… Opravdu nevím, Serafino Pekkalo. Snad by vám to pověděl jeho sluha. Jmenuje se Thorold a byl uvězněn v domě na Svalbardu spolu s lordem Asrielem. Možná by stálo za to vypravit se tam a zjistit, co ví, i když je samozřejmě možné, že přešel do jiného světa jako jeho pán.”

“Děkuju. To je dobrý nápad, udělám to. A udělám to hned.”

Rozloučila se s konzulem a vzlétla do houstnoucí tmy, kde na ni mezi mraky čekal Kaisa.

Cesta na sever byla obtížnější než kdy dřív, protože v širém okolí panoval strašlivý zmatek. Obyvatele polárních krajů zachvátila panika, lidi stejně jako zvířata, a nepůsobila ji jen mlha a kolísání magnetismu, ale i pukání ledu a pohyby půdy, které v tuhle roční dobu nikdo nečekal. Působilo to, jako by se sama země, sám permafrost pomaličku probouzel z dlouhého zmrzlého snu.

Panovala všeobecná vřava. Trhlinami v mlžných věžích znenadání projížděly paprsky nepřirozeného jasu a stejně rychle zase mizely, stáda pižmoňů vyrážela na zběsilý úprk směrem k jihu, ale zničehonic svorně zabočila na západ nebo zpátky na sever, a sevřená hejna divokých hus se rozpadala do chaoticky kejhajícího chumlu, protože magnetická pole, podle nichž se ptáci orientovali, bezdůvodně kolísala a přeskakovala z místa na místo. Tím vším Serafina Pekkala vytrvale vedla svou větev na sever, k domu na útesu uprostřed pustých plání Svalbardu.

Asrielova sluhu Thorolda zastihla v urputném boji s houfem útesových běsů.

Už zdálky, než byla natolik blízko, aby rozeznala, co se děje, ji upoutal pohyb. Hemžení prudce nalétávajících kožnatých křídel na zasněženém nádvoří, do daleka se rozléhající zlobný jekot a mezi nimi osamělá postava od hlavy k patě v kožešinách, která do útočníků pálila z pušky. Hubený pes po jejím boku vrčel a chňapal pokaždé, když se některý z odporných tvorů odvážil příliš nízko.

Toho muže neznala, ale útesoví běsi patřili za všech okolností k nepřátelům. Zamířila kousek nad ně a vypustila do chumlu asi tucet šípů.

Houf, příliš chaotický, než aby se dal nazvat tlupou, za velkého vřeštění a brebentění zakroužil nad nádvořím, uviděl nového protivníka a ve zmatku se rozprchl. Za okamžik už byla obloha prázdná a polekaný jekot k nim doléhal jen ozvěnou od vzdálených hor, než utichl docela.

Serafina slétla na nádvoří a přistála na zdupaném, krví potřísněném sněhu. Muž shodil kapuci z hlavy, pušku stále ve střehu, protože i divoženky měly někdy nepřátelské úmysly. Uviděla postaršího prošedivělého muže s protáhlou bradou a klidnýma očima.

“Jsem Lyřina přítelkyně,” řekla. “Ráda bych si s vámi promluvila. Podívejte: odkládám luk na zem.”

“Kde je ta malá?” zeptal se muž.

“V jiném světě. Dělám si o ni starost. A potřebuju vědět, co dělá lord Asriel.”

Sklonil hlaveň pušky. “Tak pojďte dál. Podívejte: odkládám pušku.”

Tím bylo formalitám učiněno zadost, oba vešli do domu a Kaisa zůstal držet hlídku na obloze. Thorold uvařil kávu a Serafina mu zatím pověděla, proč se zajímá o Lyru.

“Odmalička byla paličatá až hrůza,” poznamenal sluha, když se ve svitu petrolejové lampy usadili k dubovému stolu. “Vídal jsem ji tak jednou do roka, když jeho lordstvo přijíždělo na kolej. Měl jsem ji rád, o to nic, člověk se tomu prostě neubránil. Ale jakou hraje roli v širším běhu věcí, o tom nic nevím.”

“Co měl v plánu lord Asriel?”

“Snad si nemyslíte, Serafino Pekkalo, že mi to řekl? Jsem jeho sluha, to je všechno. Peru mu šaty, vařím mu a držím dům v čistotě. Možná jsem za ta léta, co u něj sloužím, něco málo pochopil, ale jen jsem si to domyslel z různých náznaků. Nesvěřoval se mi o nic víc než svojí misce na holení.”

“Tak mi řekněte aspoň to málo, co jste si domyslel z náznaků,” naléhala na něj.

Thorold už měl svoje léta, ale byl zdravý a statný a pozornost mladé divoženky mu lichotila, nemluvě o její kráse, která musela udělat dojem na každého muže. Zároveň byl chytrý a uvědomoval si, že její pozornost neplatí ani tak jemu jako informacím, které chce získat, ale protože byl i čestný, neprotahoval svoji řeč víc, než bylo potřeba.

“Nedokážu vám říct přesně, čím se zabývá,” začal, “protože všechny ty filozofické záležitosti prostě nechápu. Povím vám ale, co ho pohání, i když on sám netuší, že to vím. Vypozoroval jsem to ze stovky maličkostí. Opravte mě, jestli se mýlím, ale vy divoženky máte jiné bohy než my, je to tak?”

“Ano, to je pravda.”

“O našem Bohu jste ale slyšela? Myslím Boha, o kterém učí církev a nazývá ho nejvyšší autoritou.”

“Ano, o tom vím.”

“Lordu Asrielovi, abych tak řekl, se tyhle církevní doktríny nikdy tak úplně nezamlouvaly. Všiml jsem si, že kdykoli je řeč o svátostech, vykoupení, spáse a podobných věcech, zkřiví se mu tvář znechucením. Stavět se proti církvi znamená mezi námi lidmi jistou smrt, ale lord Asriel pěstoval v srdci vzpouru už od chvíle, kdy jsem nastoupil do jeho služeb, tím jsem si naprosto jistý.”

“Vzpouru proti církvi?”

“Svým způsobem ano. Jeden čas uvažoval o násilném řešení, ale nakonec ho zavrhl.”

“Proč? Připadala mu církev příliš silná?”

“Ne,” zavrtěl hlavou starý sluha, “to by mého pána neodradilo. Možná vám to bude znít zvláštně, Serafino Pekkalo, ale já toho člověka znám líp, než ho kdy mohla poznat kterákoli žena, líp než jeho vlastní matka. Zabývám se jím už bezmála čtyřicet let, po celou dobu, co je mým pánem. Nedokážu ho sledovat do výšin jeho ducha, tak jako nedokážu létat, ale vidím směr, kterým se pouští, byť ho tam nemůžu doprovázet. Ne, jsem přesvědčen, že se vzpoury proti církvi vzdal ne proto, že by byla příliš silná, ale protože je příliš slabá, než aby stála za boj.”

“Tak o co mu tedy jde?”

“Myslím, že se pouští do mnohem větší války. Myslím, že chystá vzpouru proti té úplně nejvyšší moci. Vydal se hledat místo, kde přebývá samotná nejvyšší autorita a hodlá Ho zničit. To je aspoň můj názor, madam. Všechno se ve mně chvěje, když mám takovou věc vyslovit. Skoro se na ni neodvažuji ani pomyslet. Ale nepřišel jsem na jiné vysvětlení, které by objasňovalo jeho činy.”

Serafina chvíli seděla mlčky, pohroužená v úvahách o všem, co se právě dozvěděla.

Než mohla promluvit, Thorold pokračoval:

“Každý, kdo si stanoví tak obrovský cíl, se nutně stane terčem hněvu církve, to se rozumí samo sebou. Rouhačství nejhrubšího zrna, tak nějak by to nazvali. Postavili by ho před Konzistorní sbor a odsoudili k smrti, než by stačil mrknout. Taky jsem o tom jakživ neřekl ani slovo a víckrát neřeknu. I vám bych se to obával svěřit, kdybyste nebyla divoženka a nevymykala se tudíž moci církve, ale nic jiného nedává smysl. Chce najít nejvyšší autoritu a zabít Ho.”

“Je taková věc možná?” zeptala se Serafina.

“Lord Asriel dělá celý život věci, které jsou nemožné. Nechci tvrdit, že je něco, co by nedokázal, Serafino Pekkalo, ale tohle je holé šílenství. Když se to nepodařilo andělům, jak by se člověk mohl opovážit na něco takového byť jen pomyslet?”

“Andělé? Co jsou andělé?”

“Bytosti ryze duchovní podstaty, tak to aspoň tvrdí církev. Podle jejího učení se část andělů vzbouřila ještě před stvořením světa a byli za to vykázáni z nebes do pekla. Neuspěli, abyste tomu rozuměla, proto to říkám. Nedokázali to, a to byli nadáni andělskou mocí. Lord Asriel je pouhý člověk obdařený lidskou silou, ničím dalším. Ale jeho ctižádost nezná mezí. Odvažuje se vykonat něco, na co si jiní muži a ženy netroufají ani pomyslet. Jen se podívejte, co už dokázal: roztrhl oblohu, otevřel cestu do jiného světa. Dokázal tohle někdo před ním? Napadlo to vůbec někoho? Takže na jednu stranu se mi zdá, že se zbláznil, že přišel o rozum a strašlivě se rouhá, ale na druhou stranu, Serafino Pekkalo, na druhou stranu si myslím, že lord Asriel není jako ostatní lidé a že kdo ví… Jestli je taková věc vůbec možná, nemůže ji vykonat nikdo jiný než on.”

“A co budete dělat vy, Thorolde?”

“Zůstanu tady, počkám. Budu střežit jeho dům, dokud se nevrátí a nedá mi jiné pokyny, nebo dokud neumřu. Ale jestli dovolíte, rád bych se vás zeptal na totéž, madam.”

“Musím se přesvědčit, jestli je ta malá v pořádku,” odpověděla divoženka. “Možná tudy budu mít zase někdy cestu, Thorolde. Těší mě pomyšlení, že vás tu najdu.”

“Nikam se nechystám,” ujistil ji sluha.

Odmítla jídlo, které jí nabízel, a rozloučila se.

Za minutku se už zase vznášela po boku svého daemona nad zamlženými vrcholky hor, houser stejně zamlklý jako ona. Serafina měla plnou hlavu starostí a houser ji chápal i bez vysvětlování: cítila v rozechvělých nervech, jak ji každé vlákénko mechu, každá zamrzlá kaluž, každá muška v její domovině volají zpátky k sobě. Měla o ně strach a měla strach i o sebe, protože ji čekala nevyhnutelná změna. Vkládala se do věcí, které hýbaly lidským světem, do člověčích záležitostí. Bůh lorda Asriela nepatřil k jejím božstvům. Mění se snad v člověka? Ztrácí svoji divoženčí podstatu?

Jestli ano, nedokáže se s tím vypořádat sama.

“Letíme domů,” řekla. “Musíme si promluvit se sestrami, Kaiso. Dějí se věci příliš velké, než abychom na ně stačili sami.”

Vířícími hradbami mlhy se chvatně pustili k jezeru Enara, kde měli domov.

V lesních jeskyních nedaleko jezera našli svoje družky a s nimi i Leeho Scoresbyho. Po nehodě na Svalbardu se vzduchoplavci nějakým způsobem podařilo udržet balon ve vzduchu a divoženky ho navedly do svých krajů, kde se okamžitě pustil do oprav koše a plynového vaku.

“Náramně mě těší, že se zas potkáváme, madam,” řekl. “Něco novýho o tý malý?”

“Nic, pane Scoresby. Mohl byste se dnes večer zúčastnit našeho sněmu a říct nám svůj názor na to, co je třeba podniknout?”

Texasan překvapeně zamrkal. Pokud věděl, ještě nikdy se žádný člověk sněmu divoženek neúčastnil.

“Bude mi nesmírnou ctí,” pravil. “Jeden dva návrhy bych ostatně měl.”

Po celý den se divoženky slétaly jako hejna černých vloček nesená bouří a po obloze se zdaleka rozléhalo rychlé třepetání jejich hedvábných oděvů a svištění větru v jehličí borových větví. Ševelení rozprostírající se od obzoru k obzoru doléhalo až k mužům, kteří lovili v promáčeném lese zvěř nebo chytali mezi tajícími kusy ledu ryby, a kdyby bylo nebe jasné, nepochybně by zvedli hlavy a pozorovali divoženky, podobné v letu temným flíčkům unášeným na vlnách neviditelného přílivu.

K večeru ozářily spodní stranu větví stovky ohňů, přičemž největší z nich hořel před vstupem do sněmovní jeskyně. Právě tady se divoženky hned po jídle shromáždily. Serafina Pekkala seděla v jejich středu, v plavých vlasech korunku z drobných červených kvítků. Po její levici měl místo Lee Scoresby a napravo čestný host, královna litevských divoženek jménem Ruta Skadiová.

Přiletěla k Serafininu překvapení sotva hodinu před zahájením. Jestli byla paní Coulterová podle Serafinina názoru krásná - přinejmenším podle měřítek krátkověkých -, Ruta Skadiová byla neméně nádherná a navíc ji obklopovalo jakési zvláštní, tajemné kouzlo. Svého času byla ve spojení s duchy a bylo to na ní znát. Byla to živá, prudká žena s velkýma černýma očima a proslýchalo se, že k jejím milencům patřil svého času sám lord Asriel. Nosila těžké zlaté náušnice a v bohatých černých kadeřích jí klinkaly tesáky sněžných tygrů. Serafinin daemon Kaisa se od jejího daemona dozvěděl, že ty sněžné tygry skolila sama, aby potrestala tatarský kmen, který je uctíval - když je jednou navštívila, neprokázali jí totiž jeho členové patřičnou úctu. Jakmile přišel o tygří božstva, propadl kmen melancholii a strachu a přišel dokonce s prosíkem, aby místo nich směl uctívat ji, ale pohrdavě je odbyla. K čemu by jí jejich uctívání bylo, ptala se. Tygrům také nepomohlo. Taková byla Ruta Skadiová: krásná, pyšná a nemilosrdná.

Serafina nevěděla přesně, proč přiletěla, ale patřičně ji přivítala a podle pravidel etikety si ji usadila po pravé ruce. Když se všichni shromáždili, uvítala je Serafina úvodní řečí.

“Sestry! Všechny víte, proč jsme tady - musíme rozhodnout, jak se postavit k nejnovějším událostem. Vesmír že je dokořán, lord Asriel otevřel cestu z našeho do jiného světa. Máme se tím zabývat, nebo budeme žít jako doposud a starat se o vlastní záležitosti? Dále je tu otázka toho dítěte, Lyry Belacquy, kterou král Iorek Byrnison překřtil na Lyru Stříbroústou. V domě doktora Lanselia zvolila správnou větev. Z toho plyne, že ona je to dítě, jehož příchod jsme očekávaly, ale teď zmizela.

V našem středu jsou dnes dva hosté, kteří se s námi podělí o svůj názor. Jako první si vyslechneme královnu Rutu Skadiovou.”

Ruta Skadiová povstala. Na bílých pažích jí pohrávaly odlesky ohně a oči jí planuly tak jasně, že i divoženky v posledních řadách viděly proměnlivý výraz její tváře.

“Sestry,” promluvila, “dovolte, abych vám řekla, co se děje a proti komu musíme směřovat svůj boj. Válka je totiž neodvratná. Nevím, kdo se k nám přidá, ale řeknu vám, komu se musíme postavit: Magisteriu a církvi. Protože od svého vzniku - což není dávno, poměřováno naším životem, ale v jejich světě je to spousty generací - se obě instituce pokoušejí potlačit a přizpůsobit svým zájmům všechno přirozené. A co nemohou přizpůsobit, toho se zbaví. Některé z vás samy viděly, co se dělo v Bolvangaru. Bylo to děsivé, to nepopírám, ale jsou i jiná místa a jiné praktiky. Vy, sestry, znáte jen sever - já zcestovala i jižní země. I tam jsou církve, které mrzačí děti, jako to prováděli v Bolvangaru - ne stejným způsobem, ale zrovna tak děsivě, to mi věřte. Mrzačí jim pohlavní orgány, chlapcům i děvčatům, uřezávají je nožem, aby pak nic necítili. A tohle prosím dělá církev, protože každé církvi jde o totéž: ovládnout, zničit a vyhladit všechno, co je příjemné. Takže jestli dojde k válce a na jedné straně bude stát ona, musíme se semknout proti ní, i kdybychom se měli spojit kdoví s kým.

Navrhuji, aby se naše klany společně vydaly na sever prozkoumat ten nový svět, ať víme, co nás tam čeká. A kdybychom tam tu malou nenašly, bude to znamenat, že pokračovala dál ve stopách lorda Asriela. To on je klíčem k tomu všemu, věřte mi. Kdysi byl mým milencem a já se mileráda přidám na jeho stranu, protože vím, jak nenávidí církev a všechno, co páchá.

Tolik jsem vám chtěla říct.”

Ruta Skadiová promlouvala přesvědčeně a vášnivě a Serafina Pekkala s obdivem sledovala její energii i krásu. Když litevská královna znovu usedla, obrátila se Serafina k Leeovi Scoresbymu.

“Pan Scoresby je přítel té malé a tudíž i náš,” řekla. “Můžete nám říct, co si o celé věci myslíte vy, pane?”

Texasan se postavil, hubený jako šindel a nanejvýš zdvořilý. Nedával na sobě najevo, že by si uvědomoval, v jak výjimečném postavení se ocitl, ale věděl to moc dobře. Jeho daemon, zaječice Hester, se mu krčila po boku, uši přitištěné na hřbet a zlatavé oči přivřené.

“Milé dámy,” začal svoji řeč. “Především bych vám rád poděkoval za laskavost, kterou mi projevujete, a za všestrannou pomoc, jíž zahrnujete vzduchoplavce zmítaného nepřízní větrů, byť přicházel z jiného světa. Nebudu vaši trpělivost pokoušet dlouho.

Když jsme tenkrát s výpravou Romunů vyrazili na sever do Bolvangaru, vyprávěla mi Lyra jednu takovou věc, co se stala, ještě když žila na koleji v Oxfordu. Lord Asriel ukázal ostatním scholárům uříznutou hlavu muže jménem Stanislaus Grumman a to je podle všeho přesvědčilo, aby mu poskytli peníze na cestu na sever, kde měl zjistit, co se stalo.

Ta malá si byla natolik jistá tím, co viděla, že se mi nechtělo vyptávat se na podrobnosti. Něco mi to ale připomínalo, i když jsem zaboha nemoh vykoumat, co to bylo. Už jsem o tomhle doktoru Grummanovi totiž slyšel dřív, a vybavilo se mi to teprvá během cesty sem na Svalbard. Vyprávěl mi to jeden dědek v Tunguzku, lovec. Grumman podle všeho věděl o jakýmsi předmětu, kterej chrání svýho majitele, ať je to, kdo chce. Ne že bych chtěl nějak zlehčovat kouzla vás divoženek, ale tahle věc, pánbu ví, co to je, umí něco, o čem se mi v životě nesnilo.

Tudíž mě napadlo, že s tím odchodem na penzi v Texasu ještě čásek počkám, poněvadž mi ta malá vážně dělá starosti, a po tom doktoru Grummanovi se podívám. Mně se totiž nezdá, že by byl po smrti. Podle mě to byla od lorda Asriela habaďůra na scholáry.

Chci zaletět na Novuju Zemblu, kde ho prý naposledy viděli živýho, a podívám se po něm. Do budoucnosti sice nevidím, ale přítomnost je mi celkem jasná. V tyhle válce jsem s vámi do posledního náboje, co mi zbyde. V první řadě bych ale rád proved to, o čem jsem mluvil,” uzavřel svou řeč a obrátil se k Serafině Pekkale. “Vyhledám Stanislause Grummana, zjistím, jak je to s tou věcí, o který údajně ví, a jestli se mi ji podaří najít, donesu ji Lyře.”

“Jste ženatý, pane Scoresby?” zeptala se ho Serafina. “Máte děti?”

“Nemám, madam, nemám ani jedno, i když přiznávám, že bych byl rád něčí táta. Je mi jasný, kam tou otázkou míříte a je to tak, ta malá měla na rodiče pořádnou smůlu, tak bych jí to rád aspoň trochu vynahradil. Někdo to udělat musí, tak co bych do toho nešel zrovna já.”

“Děkuji vám, pane Scoresby,” řekla.

Sundala si korunku a vytrhla z ní jeden z červených kvítků, které na její hlavě zůstávaly čerstvé a svěží, jako by je teprve utrhla.

“Vezměte si tu kytičku k sobě,” vybídla ho, “a kdykoli byste potřeboval mou pomoc, stačí ji podržet v ruce a zavolat mě. Uslyším vás, i kdybyste byl sebevíc daleko.”

“Tak to vám mockrát děkuju, madam,” řekl vzduchoplavec ohromeně. Vzal si květinku a pečlivě ji uložil do náprsní kapsy.

“Povoláme pak vítr, který vás požene správným směrem,” dodala ještě Serafina Pekkala. “A teď, sestry, která z vás se chce ujmout slova?”

Teprve teď sněm doopravdy začal. Divoženky uznávaly demokracii, i když jen do určité míry: každá z nich, i ta nejmladší, měla právo promluvit, ale rozhodnout mohla jedině královna. Debata trvala celou noc a ozývaly se při ní mnohé hlasy naléhavě volající po okamžitém vyhlášení války. Řada dalších radila k opatrnosti a jen hrstka, byť nejmoudřejší a nejrozvážnější, navrhovala vyslat poselstvo ke všem ostatním klanům a vyzvat je, aby se poprvé v historii spojily dohromady.

S tím Ruta Skadiová souhlasila a Serafina bez meškání rozeslala posly. Pokud šlo o otázku, co podniknout v bezprostřední budoucnosti, vybrala Serafina mezi divoženkami dvacet nejzručnějších bojovnic a nařídila jim, ať se připraví na cestu na sever, do nového světa, který otevřel lord Asriel, kde budou pod jejím vedením pátrat po Lyře.

“A co ty, královno?” zeptala se Serafina Ruty Skadiové. “Co máš v plánu?”

“Chci najít lorda Asriela a poslechnout si z jeho vlastních úst, co má v úmyslu. Podle všeho mířil rovněž na sever, a tak se tě chci zeptat, sestro, jestli se můžu na první část cesty připojit k vám.”

“To můžeš, budeme jen rády.” Serafinu vyhlídka na její společnost opravdu potěšila.

Tímto usnesením sněm skončil, ale chvíli poté, co se všechny rozešli, vyhledala Serafinu Pekkalu jedna postarší divoženka. “Měla by sis vyslechnout Jutu Kamainenovou, královno. Je trochu ukvapená, ale mohlo by tě zajímat, co má na srdci.”

Mladá divoženka Juta Kamainenová - mladá podle divoženčích měřítek, což znamenalo, že jí bylo teprve něco přes sto let - se v rozpacích trucovitě kousala do rtu a její daemon v podobě červenky jí rozrušeně přelétal z ramene na dlaň, občas chvatně zakroužil ve výšce a zase na okamžik nepokojně přistál. Ona sama byla v buclaté tváři celá rudá. Serafina ji moc neznala, ale rozeznala v ní nezkrotnou, vášnivou povahu.

“Královno,” vyhrkla divoženka, když už nemohla unést její upřený pohled. “Já toho člověka znám, toho Stanislause Grummana. Kdysi jsem ho milovala, ale teď ho z celého srdce nenávidím a jestli na něj někdy narazím, zabiju ho. Nechtěla jsem o tom mluvit, ale tady sestra mě donutila za tebou přijít.”

Nenávistně sekla očima po starší divožence a ta jí oplatila soucitným pohledem plným něhy; věděla o lásce svoje.

“Jak myslíš,” promluvila Serafina Pekkala, “ale jestli ještě žije, potřebujeme, aby ho pan Scoresby našel živého. Radši poleť s námi do toho nového světa, pak nebude hrozit, že ho zabiješ příliš brzy. Měla bys na něj zapomenout, Juto. Všechny jsme někdy trpěly pro lásku. Máme teď před sebou úkol mnohem důležitější, než je pomsta, na to nezapomínej.”

“Ano, královno,” přikývla mladá divoženka zahanbeně.

Všech jednadvacet divoženek, které měly doprovázet Serafinu Pekkalu a královnu Rutu Skadiovou, se pak připravilo na cestu do nového světa, kam se žádná z jejich družek ještě nikdy nedostala.

SVĚT DĚTÍ

Lyra se probudila brzy. Zdál se jí děsivý sen: držela v rukou onu vakuovou schránu, kterou viděla ještě v Jordánské koleji, když ji její otec lord Asriel ukazoval scholárům.

Ve skutečnosti se tehdy schovávala ve skříni a jen zdálky viděla, jak její otec schránu otvírá a ukazuje scholárům uříznutou hlavu ztraceného badatele Stanislause Grummana. Ve snu ale měla Lyra otevřít schránu sama, a vůbec se jí do toho nechtělo. Popravdě řečeno byla bez sebe hrůzou, ale neměla na vybranou. Musela to udělat, ať chtěla nebo nechtěla, i když přímo cítila, jak jí při otvírání svorek slábnou ruce strachy. Slyšela, jak do zmrazené nádoby syčivě proudí vzduch, a pak nadzvedla víko. Div se přitom nezalkla děsem, ale věděla, že to musí udělat, musí ji otevřít. A uvnitř nebylo nic. Hlava byla ta tam. Bála se zbytečně.

I tak se ale probudila v slzách a zpocená. Ležela v dusné ložničce naproti přístavu, okny proudilo dovnitř měsíční světlo a ona svírala v cizí posteli cizí polštář a Pantalaimon v podobě hranostaje se o ní s konejšivým brumláním otíral čumáčkem. Že ale byla vyděšená! A nejzvláštnější na tom bylo, že tenkrát ve skutečnosti náramně stála o to pořádně si hlavu Stanislause Grummana prohlédnout, dokonce lorda Asriela prosila, aby schránu znovu otevřel a nechal ji podívat. Tak proč se v tom snu tolik bála?

Ráno se alethiometru zeptala, co měl podivný sen znamenat, ale nedostala z něj jinou odpověď než: Byl to sen o hlavě.

Napadlo jí, že by mohla probudit toho zvláštního kluka, ale spal tak tvrdě, že ho radši nechala. Místo toho sešla dolů do kuchyně a pustila se do přípravy omelety. O dvacet minut později se usadila u stolečku na chodníku a celá pyšná si pochutnávala na svém začernalém, žmolkovitém výtvoru. Pantalaimon zatím v podobě vrabčáka ozobával kousky skořápek.

Zaslechla za sebou kroky a byl to Will, ještě celý rozespalý. “Už umím udělat omeletu,” pochlubila se mu. “Udělám ti taky, jestli máš chuť.”

Podíval se jí do talíře a zavrtěl hlavou. “Arů ne, dám si vločky. Mlíko v lednici ještě všechno nezkyslo. Určitě nejsou pryč moc dlouho, ty lidi, co tu bydleli.”

Dívala se, jak si sype kukuřičné lupínky do misky a zalévá je mlékem - další věc, kterou viděla prvně v životě.

Vynesl si misku ven. “Když nejsi z tohohle světa, odkud teda jsi?” zeptal se. “Jak ses sem dostala?”

“Po mostě. Udělal ho můj táta a já po něm přešla za ním. Ale musel odejít někam jinam, nevím kam. Je mi to jedno. Byla strašná mlha, když jsem přecházela, a já se v ní nejspíš ztratila. Bloudila jsem v mlze spoustu dní a jedla jsem, co jsem našla, bobule a tak. Pak se jednoho dne mlha zvedla a ukázalo se, že stojíme támhle na útesu.”

Mávla rukou za sebe. Will sledoval pohledem pobřeží až za maják, kde se pevnina zvedala do řady útesů ztrácejících se v dálce v mlžném oparu.

“Viděli jsme tady to město a sešli jsme dolů, ale nikdo tu nebyl. Ale aspoň jsme našli jídlo a postele, kde se člověk může vyspat. Nevěděli jsme, co máme dělat dál.”

“Víš jistě, že to není jen jiný kraj tvého světa?”

“Zaručeně. Tohle není můj svět, to vím naprosto přesně.”

Will si vzpomněl, jak při pohledu na trs trávy za vzdušným okénkem s jistotou věděl, že nepatří do jeho světa, a přikývl.

“Takže existují přinejmenším tři propojené světy,” poznamenal.

“Jsou jich miliony, spousty milionů,” opravila ho Lyra. “Jeden daemon mi to pověděl, daemon divoženky. Nikdo nedokáže spočítat, kolik těch světů vlastně je. Všechny leží ve stejném prostoru, ale nedá se mezi nima přecházet, nebo aspoň nedalo, dokud můj táta neudělal ten most.”

“Co to okýnko, co jsem našel já?”

“O tom nic nevím. Možná se začínají prolínat všechny světy.”

“A proč hledáš prach?”

Změřila si ho odměřeným pohledem. “Jednou ti to možná povím.”

“Tak dobře. Ale jak ho chceš najít?”

“Najdu nějakého scholára, který o něm něco ví.”

“Scholára, to myslíš jakéhokoli vědce?”

“Ne, experimentálního teologa,” řekla. “V tom Oxfordu, kde jsem žila já, se jich touhle věcí pár zabývalo. Takže se dá čekat, že v tvým Oxfordu budou taky. Zajdu nejdřív na Jordánskou kolej, protože tam jsou u nás největší odborníci.”

“Jakživ jsem o experimentální teologii neslyšel,” namítl Will.

“Zkoumají tam elementární částice a základní síly,” vysvětlovala. “Anbaromagnetismus a tak podobně. Atomovou energii.”

“Co že za magnetismus?”

“Anbaromagnetický. Od anbarické energie. Tyhle světla třeba,” ukázala na zdobné pouliční lucerny, “svítej na anbarickou energii.”

“My jí říkáme elektrická.”

“Elektrická… jako elektrum. To je jeden druh kamene, drahokamu, co vzniká z pryskyřice. Někdy jsou v něm mušky a jiný hmyz.”

“Ty myslíš jantar,” došlo mu, a pak vyhrkli oba najednou: “Anbar.”

V jediné chvíli si ve tváři druhého jasně přečetli vlastní pocity. Willovi ten okamžik nadlouho utkvěl v paměti.

“Takže elektromagnetismus,” odvrátil zamyšleně oči. “V tom případě by to mohla být fyzika, ta vaše experimentální teologie. Potřebuješ mluvit s vědcem, ne s teologem.”

“No dobře,” povzdychla si unaveně. “Nějakýho už najdu.”

Seděli v tom nekonečném jasném ránu ve městě zalitém poklidnými paprsky slunce a užuž se chystali naráz promluvit, protože oba překypovali otázkami, ale vtom zaslechli o něco dál na nábřeží u zahrad kasina něčí hlas.

Oba se polekaně ohlédli. Byl to dětský hlas, ale jeho majitele nebylo vidět.

“Jak dlouho říkáš, že jsi tady?” zeptal se Will tiše.

“Tři dny, možná čtyři, už se mi to plete. Neviděla jsem tu živou duši. Nikdo tu není, prohledala jsem snad všechno.”

Ale někdo tu přece jen byl. Z jedné z uliček svažujících se k přístavišti vyšly dvě děti, děvčátko zhruba v Lyřině věku a o něco mladší hošík. Oba měli rezavé vlasy a v rukou košíky. Willa s Lyrou zpozorovali u stolku kavárny teprve, když od nich byli zhruba sto metrů daleko.

Pantalaimon se změnil ze stehlíka v myšku a vyběhl Lyře po ruce do kapsičky košile. Dobře si všiml, že tyhle nové děti jsou jako Will: ani jedno z nich nemělo viditelného daemona.

Děti přišly blíž a posadily se ke stolku opodál.

“Vy jste z Ci’gazze?” zeptala se dívka.

Will zavrtěl hlavou.

“Ze Santa Elii?”

“Ne,” odpověděla Lyra. “Jsme odjinud.” Děvče přikývlo. Znělo to jako rozumná odpověď. “Co se tu děje?” zeptal se Will. “Kde jsou dospělí?” Dívka přimhouřila oči. “Do vašeho města nepřišli fantomové?” zeptala se.

“Ne,” zavrtěl hlavou Will. “Jsme tu teprve krátce. O fantomech jsme vůbec neslyšeli. Jak se tohle město jmenuje?”

“Ci’gazze,” odpovědělo děvče s podezíravým výrazem. “Teda správně Citt?gazze.”

“Citt?gazze” opakovala po ní Lyra. “Ci’gazze. Proč museli dospělí pryč?”

“Kvůli fantomům, přece,” zněla unavená, přezíravá odpověď. “Jak se jmenuješ?”

“Lyra. A tohle je Will. Jak se jmenujete vy?”

“Já jsem Angelika a tady bráška Paolo.”

“Odkud jdete?”

“Seshora z kopců. To totiž přišla hrozná mlha a bouřka a všichni se vyděsili, tak jsme se běželi schovat tam nahoru. A když se pak mlha zvedla, viděli dospělí dalekohledem, že je město plný fantomů, takže se nemůžou vrátit. S dětma je to jiný, abyste rozuměli, my se fantomů nebojíme. Za náma jsou na cestě další, budou tu co nevidět. Ale my jsme přišli první.”

“My a Tullio,” doplnil ji mladší bratr pyšně.

“Kdo je Tullio?”

Angelika se zamračila. Paolo se o něm vůbec neměl zmiňovat. Ale teď už bylo tajemství venku. “Náš starší bratr,” řekla.

“Nešel teď s náma. Schovává se, dokud nebude moct… Prostě se schovává.”

“Chce si opatřit -” začal Paolo, ale Angelika ho rázně plácla po tváři a on rázem zmlkl, jen rty se mu chvěly.

“Co jsi to říkala o městě?” zajímal se Will. “Že je plný fantomů?”

“Jo, Ci’gazze, Santa Elia, všechny města. Fantomové táhnou tam, kde jsou lidi. Odkud jste vy?”

“Z Winchesteru,” řekl Will.

“O tom jsem v životě neslyšela. Tam nemáte fantomy?”

“Ne. A tady jsem je ostatně taky ještě neviděl.”

“Jasně že ne!” zasmála se. “Nejsi dopělej! Až vyrosteme, taky je uvidíme.”

“Já se teda žádnejch fantomů nebojím,” vystrčil hošík odhodlaně špinavou bradu. “Zabít je a basta.”

“To jako že se dospělí vůbec nevrátí?” zeptala se Lyra.

“Ale jo, za pár dnů přijdou,” řekla Angelika. “Až fantomové odtáhnou někam dál. Pro nás je to ohromná zábava, když jsou tady, protože můžeme běhat po celým městě a dělat, co se nám zlíbí.”

“Ale čeho se dospělí bojí? Co by jim fantomové mohli udělat?” zeptal se Will.

“Když fantom chytí někoho dospělýho, není to hezkej pohled. Vyžerou z něj život, rovnou na místě. Já teda vůbec nestojím o to dospět, to si piš. Ty lidi zkraje vědí, co jim dělaj, a hrozně se bojej, brečej a křičej, schválně koukaj stranou, jako že to není pravda, co se s nima děje, ale je to tak. Už je pozdě. A nikdo se k nim neodváží blíž, jsou v tom úplně sami. Pak celý zblednou a přestanou se hejbat. Jsou pořád živí, ale uvnitř jako by je něco vyžralo. Když se jim podíváš do očí, vidíš jim naskrz až dozadu do hlavy. Nic tam nemaj.”

Obrátila se k bratrovi a rukávem jeho košile mu utřela nos.

“Jdeme se teď s Paolem mrknout po zmrzlině,” řekla. “Půjdete s náma?”

“Ne,” zavrtěl hlavou Will. “Máme na práci něco jiného.”

“Tak sbohem,” řekla a Paolo dodal: “Pozabíjejte ty fantomy!”

“Sbohem,” odpověděla Lyra.

Jakmile Angelika s hošíkem zmizeli, vykoukl Lyře z kapsičky Pantalaimon. Myší hlavičku měl celou rozcuchanou a očka se mu leskla.

“Oni nevědí o tom okně, co jsi našel,” obrátil se k Willovi.

Will ho nikdy mluvit neslyšel a překvapilo ho to snad víc než všechno ostatní, co až dosud zažil. Lyra se jeho úžasu musela zasmát.

“On… on mluví! To mluvěj všichni daemoni?” vypravil ze sebe.

“Jasně že jo!” přitakala Lyra. “Copak sis myslel, že je to jen nějaký zvířátko na hraní?”

Will si prohrábl rukou vlasy a zamrkal. Pak zavrtěl hlavou. “Ne,” obrátil se na Pantalaimona. “Nejspíš máš pravdu. Nevědí o něm.”

“Tak musíme dávat pozor, až tudy polezeme,” řekl Pantalaimon.

Po chvilce už Willovi nepřišlo nijak zvláštní, že mluví s myší. V podstatě to nebylo o nic podivnější než mluvit do telefonu, protože skrze zvířátko vlastně mluvil s Lyrou. Nedalo se ale popřít, že daemon je samostatná bytost; ve výrazu jí byl podobný, ale měl v sobě i něco navíc, něco, s čím si Will nevěděl rady, zvlášť když se všude kolem pořád děly spousty nepochopitelných věcí. Zkusil se soustředit na bezprostřední budoucnost.

“Nejdřív si musíš najít něco na sebe,” řekl Lyře, “než půjdeš do našeho Oxfordu.”

“Proč?” naježila se hned.

“Protože takhle, jak vypadáš, nemůžeš v mým světě za nikým přijít. Ani by tě k sobě nepustili. Musíš vypadat, jako bys patřila mezi ně. Musíš se maskovat. V tom já se vyznám, to mi věř. Dělal jsem to spoustu let. Poslouchej, co ti říkám, protože kdyby tě chytili a dozvěděli se, odkud jsi přišla a o tom okně a tak vůbec… Tenhle svět je skvělá skrýš. Já totiž… potřebuju se před někým schovat a lepší úkryt si neumím představit, tak bych nerad, kdyby se o něm někdo dozvěděl. Když budeš nápadná, hned se pozná, že patříš někam jinam, a mohla bys ten průchod prozradit. Mám v Oxfordu taky něco na práci, a jestli mě prozradíš, tak tě zabiju.”

Polkla naprázdno. Alethiometr nikdy nelhal: ten kluk byl zabiják, a když vraždil jednou, byl by schopný zabít i ji. Přikývla, a myslela to smrtelně vážně.

“Tak jo.”

Pantalaimon, protentokrát v podobě lemura, na něj upíral znepokojivě velké oči, ale sotva se na něj Will zahleděl, změnil se zpátky v myšku a zajel Lyře do kapsičky na košili.

“Výborně,” řekl Will. “Dokud jsme tady, budeme se před ostatními dětmi tvářit, že jsme odněkud z jejich světa. Ještě štěstí, že tu nejsou dospělí. Můžeme se tu jen tak mihnout a nikdo si nás nevšimne. Ale v mým světě musíš dát na to, co ti řeknu. Především by ses měla umýt. Když nebudeš čistá, budeš nápadná. Musíme za všech okolností splývat s prostředím. Musíme vypadat úplně přirozeně, pak si nás nikdo nevšimne. Pro začátek se pořádně vydrbej a umyj si vlasy. V koupelně jsem viděl šampon. Pak se ti podíváme po něčem na sebe.”

“To já neumím,” znejistěla Lyra. “Jakživa jsem si vlasy nemyla. V Jordánu se o mě starala hospodyně a pak už jsem to nepotřebovala.”

“Nějak si s tím holt budeš muset poradit,” odbyl ji. “Pořádně se vydrbej, celá. V mým světě choděj lidi čistý.”

“Hmm,” zabručela Lyra a vyšla nahoru. Cestou se na něj přes její rameno zuřivě zašklebila vzteklá krysí tlamička, ale Will si ji jen chladně změřil nezúčastněným pohledem.

Na jednu stranu měl tisíc chutí jen tak se v tomhle slunečném ránu bezcílně procházet po městě, na druhou stranu se třásl obavami o matku, a k tomu všemu ještě nesetřásl otupělou nevěřícnost, že někoho připravil o život. Ze všeho nejvíc ho ale pobízel úkol, který si stanovil. Aby se při čekání na Lyru něčím zabavil, otřel všechny pracovní pulty v kuchyni, umyl podlahu a odnesl smetí do popelnice v zadní uličce.

Pak vytáhl z nákupní tašky zelený kožený penál a láskyplně se na něj zadíval. Hned jak Lyře ukáže, jak se protáhnout okénkem do jeho Oxfordu, vrátí se sem a podívá se, co je uvnitř. Prozatím ho znovu zastrčil pod matraci postele, kde spal. V tomhle světě se o něj bát nemusí.

Když Lyra sešla dolů, čistá a celá mokrá, vydali se vybrat jí nějaké oblečení. Našli obchodní dům, podobně ošuntělý jako všechny krámky ve městě, a i když tu nabízeli podle Willova názoru trochu staromódní zboží, přece jen Lyře vybrali kostkovanou sukni a zelenou košili bez rukávů a s kapsičkou na Pantalaimona. O džínech nechtěla ani slyšet a dokonce Willovi ani nevěřila, když ji ujišťoval, že je děvčata nosí úplně běžně.

“Vždyť jsou to kalhoty,” vrtěla hlavou. “A já jsem holka, tak neblázni.”

Pokrčil rameny. Kostkovaná sukně působila nenápadně, to bylo hlavní. Na odchodu hodil Will do pokladny za pultem několik mincí.

“Co to děláš?” ptala se Lyra.

“Platím. Když něco chceš, musíš za to zaplatit. Ve vašem světě to snad neděláte?”

“V tomhle světě se to nedělá. Vsadím se, že ty děti ani nenapadne, aby platily.”

“Je možná ne, ale mě ano.”

“Jestli se začneš chovat jako dospělák, chytnou tě fantomové,” rýpla si, ale sama si přitom nebyla jistá, jestli si ho už může troufnout pošťuchovat. Možná by se ho měla spíš bát.

V denním světle Willovi neušlo, jak jsou domy v srdci města staré; některé vypadaly přímo na spadnutí. Díry v silnici nikdo neopravoval, okna byla rozbitá, omítka opadaná. A přitom to kdysi muselo být honosné, nádherné město. Pod klenutými podloubími se otvíral pohled do rozlehlých dvorů plných zeleně a některé budovy si co do velikosti nezadaly s paláci, byť k nim vedly popraskané schody a rámy dveří vypadávaly ze zdi. Působilo to dojmem, že obyvatelé Ci’gazze neměli srdce strhnout starou stavbu a vystavět novou, radši ty stávající už po léta záplatovali, jak se dalo.

V jednu chvíli se ocitli u osamělé věže zabírající střed malého náměstíčka. Byla to nejstarší budova, jakou až dosud viděli, strohá pětipatrová stavba s cimbuřím. Vyzařoval z ní na prosluněném prostranství zvláštní klid a Will i Lyra měli tisíc chutí podívat se, co leží za pootevřenými dveřmi na vrcholku širokého schodiště, ale oba si to nechali pro sebe a zdráhavě pokračovali v chůzi.

Když došli na širokou třídu s palmami, řekl Will Lyře, aby se dívala po kavárničce na rohu. Na chodníku před ní měly stát zelené litinové stolky. Za chviličku ji Lyra uviděla. V denním světle vypadala kavárna menší a ošuntělejší, ale bezpochyby to byla ona - pozinkovaný pult, strojek na espreso a talíř s nedojedeným rizotem, které už v teplém vzduchu začínalo zavánět.

“Je to tam vevnitř?” zeptala se.

“Ne. Je to uprostřed ulice. Dávej pozor, aby nás neviděl někdo z těch dětí.”

Ale byli tu sami. Will ji zavedl na střední pruh stíněný palmami a rozhlédl se.

“Bude to někde tady,” řekl. “Když jsem prolezl sem, stál jsem čelem k tomu kopci tam za tím bílým domem. Po jedné straně jsem měl tuhle kavárnu a…”

“Jak to vypadá? Nic nevidím.”

“To poznáš, neboj se. Nic podobného jsi jakživa neviděla.”

Těkal očima nahoru dolů. Že by to okno zmizelo? Že by se zavřelo? Nikde ho neviděl.

A najednou ho našel. Udělal pár kroků dopředu a dozadu, ale nespouštěl přitom z očí jeho hranu. Stejně jako předešlého večera na oxfordské straně bylo okénko patrné jen z určitého místa; když ho člověk přešel, zmizelo. Prosluněná tráva za ním se v ničem nelišila od prosluněné trávy, na níž stál, až na to, že byla bůhvíproč úplně jiná.

“Tady je,” řekl, jakmile si byl jistý.

“No jo! Už ho vidím!”

Zírala na okénko jako u vytržení; podobně musel vypadat on sám, když slyšel Pantalaimona promluvit. Její daemon už nevydržel v klidu v kapse a v podobě vosy s rozčíleným bzukotem přeletoval až těsně k otvoru a zase zpátky. Lyra si nepřítomně kroutila vlhké vlasy.

“Ustup stranou,” napomenul ji Will. “Když budeš stát před ním, budou ti vidět nohy a někdo by si toho mohl všimnout. Nerad bych, aby o něm někdo věděl.”

“Co je to za rámus?”

“Auta. Jsme kousek od okružní silnice kolem Oxfordu. Bude tam pořádně rušno. Skrč se a podívej se ze strany. Jdeme v trochu nešikovnou dobu, protože tam bude plno lidí, jenže v noci bysme nikoho nenašli. Aspoň splyneme s davem, jakmile budeme na druhé straně. Běž první. Rychle prolez a pak uhni stranou.”

Lyra stáhla ze zad modrý batůžek, který si nesla z domu, kde přenocovali, dřepla si a opatrně nakoukla do okénka.

“Páni -” vydechla. “To je tvůj svět? Takhle to teda nikde v Oxfordu nevypadá. Víš jistě, že jsi přišel z Oxfordu?”

“Jasně že to vím. Až budeš uvnitř, uvidíš přímo před sebou silnici. Dáš se doleva a o kousek dál pak zabočíš doprava, odtamtud už dojdeš rovnou do centra. Hlavně se nezapomeň podívat, kde je to okýnko, a dobře si to zapamatuj. Jinak se zpátky nedostaneš.”

“Dobře,” přikývla. “Budu si to pamatovat.”

Vzala batoh do náruče, protáhla se okénkem a byla ta tam. Will se přikrčil a podíval se za ní.

Viděl ji přímo před sebou, stála na trávě jeho Oxfordu, Pantalaimona v podobě vosy pořád ještě na rameni, a pokud mohl soudit, nikdo neviděl, jak se tu objevila.

Jen o pár kroků dál se hnal hustý proud osobních aut a náklaďáků, jejichž řidiči neměli na rušné křižovatce čas sledovat nepatřičné okýnko vzduchu po straně silnice, i kdyby jim na něj náhodou na okamžik padl zrak, a pozorovateli na protilehlém chodníku by zas vadil ve výhledu dopravní ruch.

Najednou zaskřípaly brzdy, ozval se výkřik a po něm rána. Will se rychle sklonil níž a natáhl krk, aby viděl, co se stalo.

Lyra ležela na trávě. Jeden z řidičů šlápl na brzdy tak prudce, že dodávka za ním nestačila zastavit, postrčila auto o kus dopředu a Lyra teď ležela a nehýbala se…

V mžiku se protáhl okýnkem za ní. Nikdo si ho nevšiml, veškerá pozornost se upírala k autu, pomuchlanému nárazníku, dodávce, z níž právě vystupoval řidič, a holčičce na zemi.

“Nemohla jsem nic dělat, prostě zničehonic vyběhla přede mě…” vysvětlovala postarší paní, která řídila první vůz. “Jel jste za mnou moc blízko,” otočila se na řidiče dodávky vyčítavě.

“To nebudeme řešit,” mávl rukou. “Jak je na tom ta malá?”

Otázka platila Willovi, který klečel vedle Lyry. Zvedl hlavu a rozhlédl se, ale nedalo se nic dělat, bylo to na něm. Lyra v trávě začínala otáčet hlavou ze strany na stranu a prudce pomrkávala. Na stéble trávy kousek od ní zahlédl Will napůl omráčenou vosu - byl to Pantalaimon.

“Jsi v pořádku?” zeptal se jí. “Zkus pohnout rukama a nohama.”

“Káča jedna!” rozčilovala se řidička. “Vyběhla přímo přede mě. Vůbec se nerozhlídla. Co může člověk dělat?”

“Slyšíš mě, žabičko?” sklonil se nad Lyrou muž z dodávky.

“Jo,” zamrmlala.

“Jsi celá?”

“Zkus pohnout rukama a nohama,” opakoval Will.

Lyra poslechla. Zlomeného neměla očividně nic.

“To bude dobrý,” řekl Will. “Postarám se o ni. Je v pořádku.”

“Ty ji znáš?” zeptal se řidič dodávky.

“Je to moje sestra,” odpověděl Will. “To bude dobrý. Bydlíme hned za rohem. Vezmu ji domů.”

Lyra se mezitím posadila, a protože se jí podle všeho opravdu nic vážného nestalo, soustředila se řidička na pomačkaný nárazník. Ostatní auta se sunula kolem dvou vozů v cestě a jejich řidiči se zvědavě ohlíželi po skupince na trávě opodál, protože taková už je lidská přirozenost. Will pomohl Lyře na nohy; čím dřív odsud zmizí, tím líp. Žena a muž z dodávky mezitím došli k názoru, že jejich neshody nejlíp vyřeší pojišťovna, a vyměňovali si teď adresy. Řidička si ale všimla, že Will odvádí belhající se Lyru pryč, a zavolala za nimi: “Počkejte! Vy dva jste svědci. Řekněte mi jméno a adresu.”

“Já jsem Mark Ransom,” otočil po ní hlavu Will, “a sestra se jmenuje Lisa. Bydlíme v Bourne Close .”

“Směrovací číslo?”

“Na to si zaboha nemůžu vzpomenout,” pokrčil rameny. “Promiňte, ale rád bych už byl doma.”

“Tak si nasedněte,” nabídl jim řidič dodávky. “Já vás tam hodím.”

“Nedělejte si s náma starosti, pěšky tam budeme dřív, vážně.” Lyra kulhala jen maličko. Vrátila se s Willem stromořadím habrů o kousek zpátky a na prvním rohu zahnuli. Posadili se na nízkou zahradní zídku. “Bolí tě něco?” zeptal se Will.

“Praštila jsem se do nohy. A když jsem upadla, dala jsem si ránu do hlavy.”

Mnohem větší starosti jí ale dělalo cosi, co měla v batůžku. Zalovila uvnitř, vytáhla těžký balíček omotaný černým sametem a rozbalila ho. Will při pohledu na alethiometr vyvalil oči: drobounké symboly po obvodu ciferníku, zlaté ručičky, těkající dlouhá střelka a těžký lesklý plášť - nic podobného jakživ neviděl.

“Co to je?” zeptal se.

“Můj alethiometr. Pravdoměr. Vykladač symbolů. Doufám, že se mu nic nestalo…”

Přístroj byl naštěstí v pořádku. Ruce se jí sice třásly, ale střelka obíhala ciferník pravidelně jako dřív. Znovu alethiometr uložila. “Jakživa jsem neviděla tolik povozů a těch… Nenapadlo mě, že jedou tak rychle.”

“V tvým Oxfordu nemáte auta a náklaďáky?”

“Rozhodně ne tolik. A vypadají jinak. Zaskočilo mě to. Ale už je to dobrý.”

“Tak na sebe dávej prosím tě pozor. Jestli vlezeš pod autobus nebo se ztratíš nebo co já vím, dojde jim, že nejsi z tohohle světa a začnou hledat, kudy jsi přišla.”

Samotného ho překvapilo, jak vztekle se na ni obořil.

“No dobře, víš, co uděláme?” obrátil se k ní po chvíli. “Když se budeš vydávat za moji sestru, pomůže mi to s utajením, protože ten člověk, co ho hledají, žádnou sestru nemá. A když půjdeme spolu, aspoň tě naučím, jak máš přecházet, aby tě nic nezajelo.”

“Tak jo,” souhlasila krotce.

“Peníze taky určitě nemáš - kde bys je taky vzala? Jak si chceš obstarat jídlo a tak vůbec?”

“Já mám peníze,” ohradila se a vyklepala z peněženky pár zlatých mincí. Will si je nevěřícně prohlížel.

“To je zlato? Je, viď? Tak na to pozor, jestli nestojíš o zbytečné vyptávání. Člověče, vždyť ty vůbec nevíš, jak se tu chovat. Trochu peněz ti dám a tyhle schovej, nikomu je neukazuj. A pamatuj si, jsi moje sestra a jmenuješ se Lisa Ransomová.”

“Líza. Jo, za tu jsem se už jednou vydávala. Budu si to pamatovat.”

“Jak chceš, třeba Líza. A já jsem Mark, nezapomeň.”

“Dobře,” přikývla smířlivě.

Dělala mu starosti její noha, už teď ji měla rudou a nateklou a na místě, kde do ní narazilo auto, se rozlézala velká tmavá modřina. Když k tomu připočetl modřinu na tváři, kam ji uhodil předchozího večera, vypadala Lyra jako týrané dítě, což mu dělalo další starosti: co kdyby se o ni začal zajímat nějaký horlivý strážník?

Nejlepší bude pustit to prozatím z hlavy, rozhodl se, když společně vykročili k městu. Na semaforu přešli přes silnici a naposledy se ohlédli po okénku pod habry, ale neviděli na jeho místě vůbec nic. Bylo dokonale neviditelné a auta už zase uháněla kolem jako dřív.

Asi po deseti minutách chůze po Banbury Road přišli do Summertownu a Will se zastavil před bankou.

“Co děláš?” chtěla vědět Lyra.

“Vyberu nějaké peníze. Asi bych to neměl dělat moc často, ale počítám, že na to stejně přijdou nejdřív před koncem pracovní doby.”

Strčil do automatu matčinu bankovní kartu a vyťukal PIN. Když přístroj reagoval obvyklým způsobem, zadal Will požadavek na výběr sta liber a bankomat mu je beze všeho vydal. Lyra nevěřila vlastním očím. Podal jí dvacetilibrovou bankovku.

“Časem se ti třeba bude hodit,” řekl. “Něco si koupíš a dostaneš drobný. Teď musíme najít autobus do města.”

Lyra počkala, až najdou nástupiště a zaplatí jízdné, a pak se tiše usadila na sedadlo a mlčky sledovala domy a zahrady města, které znala a zároveň neznala. Připadala si jako v cizím snu. Vystoupili v centru kousek od starého kamenného kostela. Kostel poznávala, ale obchodní dům, který stál proti němu, v životě neviděla.

“Hrozně se to tu změnilo,” poznamenala. “Třeba… tohle je přece obilný trh. A Broad Street. Tamhle je Balliolova kolej a Bodleyho knihovna. Ale co Jordánská kolej?”

Třásla se po celém těle. Mohl to být opožděný šok ze srážky s autem, ale stejně dobře jí mohl otřást pohled na neznámou budovu, která stála na důvěrně známém místě její domovské koleje.

“Všechno je to špatně,” mumlala, protože ji Will napomenul, aby přestala vykřikovat, co všechno je tu jinak. “Tohle je úplně jinej Oxford.”

“To jsme přece věděli předem,” poznamenal.

Zaskočilo ho, jak zoufale tu Lyra bude ztracená a bezmocná. Nemohl vědět, že prakticky celé dětství strávila v uličkách téměř k nerozeznání podobných těm místním, ani jak nezřízeně byla pyšná na svou kolej, která hostila ty nejchytřejší scholáry, oplývala nejzásobenějšími pokladnicemi a vůbec byla ze všech kolejí nejpřepychovější a nejskvělejší - jenže teď tu po ní nebyla ani památka a ona, Lyra z Jordánské koleje, byla najednou nepatrným děvčátkem ztraceným v cizím světě; najednou nikam nepatřila.

“Takže,” nadechla se roztřeseně, “jestli tu teda není…”

Zabere jí hledání víc času, než čekala, to je všechno.

TREPANACE

Jakmile Lyra odešla za svými záležitostmi, našel Will telefonní budku a podle čísla na obálce, kterou držel v ruce, zavolal advokátní kancelář.

“Haló? Chtěl bych mluvit s panem Perkinsem.”

“Kdo volá, prosím?”

“Týká se to pana Johna Parryho. Jsem jeho syn.”

“Okamžik, prosím.”

Po chvilce se ve sluchátku ozval mužský hlas: “Haló? Tady Alan Perkins. S kým mluvím?”

“Tady William Parry. Promiňte, že vás ruším, ale jde o pana Johna Parryho. Každé tři měsíce posíláte jeho jménem peníze na účet mojí matky.”

“Ano.”

“Buďte tak laskav, rád bych věděl, kde vlastně otec je. Je naživu, nebo po smrti?”

“Kolik vám je, Williame?”

“Dvanáct. Chtěl bych se o něm něco dozvědět.”

“Jistě… Mohla by vaše matka… totiž, ví, že mi voláte?” Will chvíli zvažoval, co odpovědět.

“Ne,” přiznal nakonec. “Ale není na tom moc dobře se zdravím. Těžko se od ní něco dozvím, a opravdu mě to zajímá.”

“Ano, to chápu. Odkud voláte? Jste doma?”

“Ne, jsem… Jsem v Oxfordu.”

“Sám?”

“Ano.”

“A vaše matka není zdravá, říkáte?”

“Není.”

“Takže je v nemocnici nebo nějak jinak zaopatřená?”

“Dalo by se to tak říct. Poslyšte, můžete mi k tomu něco říct, nebo ne?”

“Něco bych vám snad říct mohl, ale ne příliš a ne hned, rozhodně bych o tom nerad mluvil po telefonu. Za pět minut mám schůzku s klientem. Mohl byste se stavit u mě v kanceláři řekněme tak v půl třetí?”

“Ne,” odpověděl Will. Nechtěl zbytečně riskovat: co když se právník doslechl, že ho hledá policie. Rychle uvážil další možnosti. “Jede mi autobus do Nottinghamu, nerad bych ho zmeškal. Ale na to, co jsem se vás ptal, mi přece můžete po telefonu odpovědět, ne? Zajímá mě jen, jestli je můj otec naživu, a pokud ano, kde bych ho našel. To mi přece můžete říct.”

“Tak jednoduché to zas není. Nemůžu dost dobře poskytnout informace o klientovi další osobě, dokud nemám jistotu, že s tím klient souhlasí. A navíc byste mi musel nějak prokázat svoji totožnost.”

“Dobře, rozumím. Mohl byste mi aspoň říct, jestli je naživu?”

“Tedy… To není vyloženě důvěrná informace, uznávám. Bohužel vám to ale stejně nemůžu sdělit, protože to sám nevím.”

“Jak to?”

“Ty peníze pocházejí ze svěřeneckého účtu. Dostal jsem instrukce, že mám vyplácet určitou částku, dokud pan Parry výplatu nepozastaví. Ale od té doby jsem o něm neslyšel. Z toho víceméně vyplývá, že je… že zmizel, abych tak řekl. Tudíž na vaši otázku nedokážu odpovědět.”

“Zmizel? Jako že se ztratil?”

“Existují jisté oficiální záznamy… Víte co, nejlepší by opravdu bylo, kdybyste se u mě stavil a -”

“To nejde. Jedu do Nottinghamu.”

“Tak mi napište nebo požádejte matku, aby mi napsala, a já udělám, co je v mých silách. Ale jistě chápete, že po telefonu vám nemohu příliš pomoci.”

“Ano, rozumím. Dobře. Mohl byte mi aspoň říct, kde zmizel?”

“Jak říkám, existují veřejně přístupné oficiální záznamy. Psalo se o tom tou dobou v novinách. Je vám známo, že pan Parry byl cestovatel?”

“Matka mi o tom něco vyprávěla, ano.”

“Vedl jakousi výpravu a ta se beze stopy ztratila, může to být tak deset let.”

“Kde to bylo?”

“Na dalekém severu, myslím, že na Aljašce. Jistě by se to dalo najít ve veřejné knihovně. Co kdybyste -”

V tu chvíli ale Willovi došly peníze a další drobné neměl. Do ucha mu zadrnčel vyzváněcí tón. Zavěsil a rozhlédl se kolem sebe.

Ze všeho nejradši by si teď promluvil s matkou. Musel se držet, aby jí nezavolal k paní Cooperové, ale jakmile by ji slyšel, těžko by odolal pokušení vrátit se za ní, což by bylo pro oba velice nebezpečné. Pohlednici by jí ale napsat mohl.

Vybral jednu s obrázkem města a napsal: “Milá mami, jsem v pořádku, mám se dobře a brzy za tebou přijedu. Doufám, že i u vás je všechno v pořádku. Vzpomínám na tebe, Will.” Pak nadepsal adresu, nalepil známku a na chvilku si pohlednici přitiskl k srdci, než ji hodil do schránky.

Dopoledne bylo v plném proudu a na hlavní obchodní třídě, kde stál, se mezi davy chodců pomalu sunuly autobusy. Začínal si uvědomovat, jak je nápadný: byl všední den a děti v jeho věku seděly ve škole. Kam se má vrtnout?

Poradil si ale brzy. Nedalo mu ani moc práce zmizet, měl v tom cvik a dokonce byl na tuhle svoji schopnost právem hrdý. Postupoval podobně, jako když Serafina Pekkala potřebovala nepozorovaně vklouznout do lodi: plně se soustředil na to, aby byl nenápadný. Splynul s pozadím.

Teď například zašel do papírnictví, a protože věděl, jak to v tomhle světě chodí, koupil si propisku a blok. Školy dost často posílají skupinky žáků provádět po obchodech průzkum nákupních zvyklostí a podobných věcí, takže pokud bude vypadat, že se účastní školního projektu, nikoho nenapadne se nad tím pozastavovat.

Pustil se tedy do ulic, čas od času se tvářil, že si něco zapisuje, a rozhlížel se po veřejné knihovně.

Lyra zatím hledala klidný kout, kde by se mohla poradit s alethiometrem. Ve svém Oxfordu věděla o tuctu míst, kam by v pohodlí došla ani ne za pět minut, ale tenhle Oxford ji mátl svou jinakostí - bolestně důvěrné se tu mísilo s dokonale cizím. Proč třeba namalovali na silnici tyhle žluté čáry? Proč mají na všech chodnících ty bílé puntíky? (V jejím světě nic jako žvýkačka neexistovalo.) Co asi znamenají ta červená a zelená světla na rozích? Bylo to všechno nesrovnatelně složitější než symboly alethiometru.

Ale tohle je přece brána koleje svatého Jana, přes kterou s Rogerem jednou v noci přelezli, aby mohli v záhoncích odpálit petardy, a tenhle ošlapaný kámen na rohu Catte Street taky znala - nechyběly dokonce ani iniciály SP, které do něj vyryl Simon Parslow, a vypadaly navlas stejně! Sama ho viděla, když to dělal! Takže i v tomhle světě musel někdo se stejnými počátečními písmeny jména postávat právě tady a z nudy rýt do kamene.

Třeba nějaký Simon Parslow existuje i tady.

Třeba tu existuje i nějaká další Lyra.

Při tom pomyšlení ji zamrazilo a zachvěl se i Pantalaimon, schovaný v podobě myšky v kapse košile. Rázně ten nápad zaplašila - jako by tu nebylo dost záhad i bez toho, aby si vymýšlela další!

Další věc, ve které se tenhle Oxford lišil od jejího, byly zástupy lidí, které se valily po chodnících všemi směry, vcházeli do domů a zase vycházeli ven. Byli mezi nimi nejrůznější typy, ženy v mužských šatech, Afričané a dokonce i skupinka Tatarů poslušně sledující svého vůdce, všichni úhledně oblečení a ověšení malými černými kufříky. Ze začátku je podmračeně sledovala ustrašeným pohledem, protože neměli žádné daemony a v jejím světě by je proto pokládali za běsy nebo něco ještě horšího.

Zároveň ale viděla, a to na tom bylo ze všeho nejpodivnější, že jsou ta stvoření bezesporu živá. Všichni vypadali čile a spokojeně, skoro jako skuteční lidé, a Lyře nakonec nezbylo než připustit, že to nejspíš opravdu budou lidé a daemony že mají uvnitř, stejně jako Will.

Po skoro hodinové obhlídce tohohle rádobyoxfordu dostala hlad, a protože měla svých dvacet liber, koupila si tabulku čokoláty. Prodavač si ji změřil divným pohledem, ale protože to byl Ind, možná ho zmátl její přízvuk, i když se snažila vyslovovat hezky zřetelně. Za pár drobných si koupila jablko na tržišti, které mělo ke skutečnému Oxfordu o hodně blíž než ostatní ulice, a zašla si sednout do parku. Znenadání před sebou uviděla ohromnou žulovou budovu, která sice v jejím světě nestála, ale působila natolik oxfordsky, že by tam klidně mohla být. Posadila se do trávy, aby se najedla, a spokojeně se zahleděla na průčelí.

Ukázalo se, že je to muzeum. Dveře byly otevřené, a když vešla dovnitř, našla tu vycpaná zvířata, zkamenělé kostry a vitríny s minerály, jaké měli v Královském geologickém muzeu v Londýně, kde se byla podívat s paní Coulterovou. Na konci velkého sálu ze železa a skla se vcházelo do další části muzea, a protože tu skoro nikdo nebyl, vešla dovnitř a rozhlédla se. Na alethiometr sice nezapomínala, ale ohromilo ji, že všude kolem jsou předměty, které důvěrně zná. Byly tu vitríny s polárnickým oblečením k nerozeznání od kožešin, které sama nosila, byly tu saně, vyřezávané mroží kly i harpuny na lov tuleňů - tisíce nazdařbůh nakupených trofejí, upomínek, magických předmětů, nástrojů a zbraní nejen z Arktidy, jak ji všimla, ale ze všech koutů světa.

Bylo to opravdu zvláštní. Bunda ze sobí kožešiny byla přesně stejná jako ta její, ale postraňky na saních měli přivázané úplně špatně. Na druhou stranu tu ale našla fotogram samojedských lovců, kteří jako by z oka vypadli těm, co ji chytili a prodali do Bolvangaru - no vážně! Opravdu to byli oni! Dokonce i provaz byl roztřepený a znovu svázaný na stejném místě, znala ten uzel až moc dobře, vzhledem k tomu, že na těchhle saních ležela svázaná a zkroucená kolik hodin. Jak si tyhle záhadné podobnosti vysvětlit? Neexistuje nakonec přece jen jediný svět spřádající sny o paralelních vesmírech?

Vzápětí narazila na exponát, který ji opět vrátil myšlenkami k alethiometru. V zašlé skleněné vitríně v černě natřeném dřevěném rámu objevila sbírku lidských lebek a zaujalo ji, že řada z nich má v sobě dírky - některé vepředu, jiné po straně, další na temeni. Lebka uprostřed byla proděrovaná hned dvakrát. Tenkým pavoučím písmem na cedulce se vysvětlovalo, že díry vznikají postupem zvaným trepanace. Psalo se tu také, že všechny trepanace byly provedeny na živých osobách, protože se kost stačila zahojit a okraje otvoru byly hladké. Jen u jedné tomu bylo jinak, jak bylo patrné podle bronzového hrotu šípu, který v díře dosud vězel. V tomhle případě byly okraje otvoru ostré a rozdrolené a divák tak mohl srovnat, že opravdu vypadá jinak.

Tohle přece dělají Tataři ze severu. A podle jordánských scholárů, kteří ho znali, se téhle proceduře podrobil i Stanislaus Grumman. Lyra se rychle rozhlédla kolem sebe, a když nikoho neviděla, vytáhla alethiometr.

Zaměřila se na lebku uprostřed a položila otázku: Kdo byl ten člověk, kterému patřila, a proč si do ní nechal provrtat ty dírky?

Stála v prašném světle prosakujícím skleněnou střechou a dopadajícím podél horních galerií až k ní, a v soustředěném úsilí si ani nevšimla, že ji kdosi sleduje.

Na galerii nad ní stál rozložitý muž kolem šedesátky. Měl na sobě prvotřídní, na míru šitý plátěný oblek, v ruce držel slamák a nakláněl se přes kovové zábradlí, aby na ni viděl.

Šedé vlasy měl úhledně sčísnuté z hladkého opáleného čela se stěží patrnými vráskami, měl výrazné, pronikavé, tmavé oči s dlouhými řasami a z koutku úst mu co chvíli vyjela tmavá špička jazyka a vlhce přejela po rtech. Sněhobílý kapesník v náprsní kapse mu voněl jakousi těžkou kolínskou připomínající exotické skleníkové květy, z jejichž vůně v pozadí prosvítá pach zahnívajících kořenů.

Už Lyru pozoroval hodných pár minut. Přecházel po horní galerii podle toho, jak se pohybovala pod ním, a když se zastavila u vitríny s lebkami, zpozorněl a bedlivě si ji prohlédl od hlavy k patě - drsné rozcuchané vlasy, modřinu na tváři, nové oblečení, nahý krk skloněný nad alethiometrem i holé nohy.

Roztřepl kapesník, který měl složený v náprsní kapsičce, otřel si jím čelo a vykročil ke schodům.

Lyra byla ponořená ve svém vlastním světě a žasla nad podivnými věcmi, které se dozvídala. Vystavené lebky byly nepředstavitelně staré. Na popisce se nepravilo víc než Doba bronzová, ale alethiometr upřesnil - a Lyra věděla, že nikdy nelže -, že muž, jemuž lebka patřila, žil před třiatřiceti tisíci dvě stě padesáti čtyřmi lety, že to byl čaroděj a otvor že měl umožnit bohům, aby mu vstupovali do hlavy. Nakonec alethiometr ještě mimochodem dodal, jak míval občas ve zvyku, i když se Lyra dál neptala, že kolem trepanované lebky je koncentrace Prachu mnohem hustší než v okolí lebky probodené šípem.

Co to může pro všechno na světě znamenat? Lyra se vynořila ze soustředění, ve kterém sdílela vyladění s alethiometrem, a zjistila, že není sama. U sousední vitríny si prohlížel exponáty postarší pán ve světlém obleku. Vznášela se kolem něj nasládlá vůně a někoho jí připomínal, ale nemohla si vybavit koho.

Ucítil na sobě její pohled a s úsměvem k ní zvedl hlavu.

“Díváš se na trepanované lebky?” řekl. “Že si ale lidi dělají divné věci.”

“Hmm,” zabručela nezávazně.

“Jestlipak víš, že se to dělá dodneška?”

“To vím,” přikývla.

“Třeba hippies a podobné typy, jen si to představ. I když ty si na hippies nemůžeš pamatovat, na to jsi moc mladá. Údajně je to mnohem účinnější než drogy.”

Lyra mezitím uložila alethiometr zpátky do batůžku a lámala si hlavu, jak se nenápadně vytratit. Potřebovala se ještě zeptat na to nejdůležitější a teď se s ní dal do řeči tenhle postarší pán. Byl docela sympatický a usmíval se na ni opravdu mile. Stál teď skoro u ní, a když se naklonil k vitríně, zavadil jí dlaní o ruku.

“Člověku nad tím zůstává rozum stát, viď? Žádná anestetika, žádná dezinfekce a nejspíš to dělali kamennými nástroji. Museli být pořádně otrlí. Nevzpomínám si, že bych tě tu už někdy viděl, a to sem chodím často. Jak se jmenuješ?”

“Líza,” představila se nonšalantně.

“Líza? Těší mě, Lízo, já jsem Charles. Chodíš do školy v Oxfordu?” Nebyla si jistá, co na to říct. “Ne,” odpověděla nakonec.

“Tak jsi tu na výletě? Každopádně sis vybrala to nejlepší místo, kam se podívat. Co tě zajímá nejvíc?”

Už dlouho nepotkala nikoho, kdo by ji mátl tolik jako tenhle člověk. Na jednu stranu se choval mile a přátelsky a byl čisťounce, elegantně oblečený, ale na druhou stranu si dobře uvědomovala, jak ji Pantalaimon v kapsičce varuje, aby se měla na pozoru. I on si vybavoval jakousi nejasnou vzpomínku a Lyře se najednou vloudil do vědomí ne přímo pach, ale představa pachu.

Byl to zápach trusu a rozkladu a vzpomněla si při něm na palác Iofura Raknisona, kde ve vzduchu visela vůně parfémů, ale na podlaze bylo nastláno špínou.

“Co mě zajímá?” opakovala. “Všechno možné. Zrovna jsem si všimla těch lebek a přišly mi zvláštní. Nevěřila bych, že si někdo nechá něco podobného udělat. Vždyť je to hrozné.”

“Já osobně bych o to taky nestál, to uznávám, ale věř mi, že se to opravdu dělá ještě dnes. Kdybys chtěla, seznámím tě s člověkem, který si to nechal udělat,” nabídl jí tak přátelsky, že se málem nechala zlákat. Ale vtom mu z koutku úst vyjela tmavá špička jazyka a hadím pohybem se mu vlhce kmitla přes rty. Zavrtěla hlavou.

“Už musím jít,” řekla. “Díky za nabídku, ale radši ne. Beztak už musím běžet, mám se s někým sejít. S jedním kamarádem,” dodala ještě. “Bydlím u nich.”

“Jistě, jen běž,” pobídl ji laskavě. “Hezky jsem si s tebou popovídal. Tak ahoj, Lízo.”

“Na shledanou,” řekla.

“Ještě něco - kdybys někdy měla čas, tady je moje jméno a adresa,” podal jí úzkou kartičku. “Kdyby ses třeba chtěla o těchhle věcech dozvědět něco víc.”

“Děkuju,” odpověděla, jak se slušelo, zastrčila vizitku do přední kapsy batůžku a obrátila se k odchodu. Cítila jeho pohled v zádech až do chvíle, než vyšla ze dveří.

Před muzeem se obrátila do parku, který znala jako hřiště na kriket a jiné hry, našla si odlehlé místečko pod korunami stromů a znovu vytáhla alethiometr.

Tentokrát chtěla vědět, kde by našla nějakého scholára, který by věděl o Prachu, a odpověď zněla naprosto jednoznačně: naváděla ji do určité místnosti ve vysoké hranaté budově za jejími zády. Byla dokonce až příliš stručná a přišla tak bleskově, že si byla téměř jistá, že se přístroj chystá ještě něco dodat. Pochopila už totiž, že alethiometr podléhá náladám stejně jako lidé, a naučila se je odhadnout a domyslet si, kdy jí chce sdělit víc, než na co se ptala.

Měla pravdu i tentokrát a dozvěděla se následující věc: Tomu chlapci se drž nablízku. Je tvým úkolem pomoct mu najít otce. Zaměř se na to.

Překvapeně zamrkala. Tohle opravdu nečekala. Will se přece objevil z čistého nebe proto, aby pomohl on jí, to bylo nad slunce jasnější. Představa, že naopak ona došla až sem, aby pomohla jemu, jí vyrazila dech. Ale alethiometr ještě neskončil. Z kmitání střelky četla:

Až najdeš svůj zdroj, ne abys mu lhala.

Zavinula alethiometr do sametového hadříku a znovu ho schovala do batůžku. Pak se zvedla, ohlédla se po budově, kde by měl být k nalezení její scholár, a celá rozmrzelá neochotně vykročila.

Najít knihovnu byla pro Willa hračka. Knihovník v oddělení tiskovin beze všeho uvěřil, že zpracovává jakýsi projekt do zeměpisu, a ochotně mu vyhledal svázaný rejstřík všech čísel časopisu Time z roku, kdy se Will narodil a kdy jeho otec zmizel. Will se posadil a dal se do čtení. Jak se dalo čekat, o Johnu Parrym tu bylo v souvislosti s polární expedicí hned několik zmínek.

Ukázalo se, že vydání jsou uložena vždy po měsíci na samostatných mikrofilmech. Zakládal je do projektoru jeden po druhém, netrpělivě sjížděl k článkům, které ho zajímaly, a s hltavým soustředěním je pročítal. První článek popisoval odjezd výpravy na sever Aljašky. Expedici financoval Archeologický ústav při Oxfordské univerzitě a měla za úkol prozkoumat oblast, v níž se podle předběžných odhadů mohly nacházet stopy dávného osídlení. Výpravu doprovázel badatel John Parry, bývalý příslušník královského námořnictva.

O šest týdnů později se objevila stručná zmínka o tom, že expedice dorazila do Noataku na Aljašce a usídlila se na severoamerické výzkumné stanici.

Třetí zpráva následovala dva měsíce po této a psalo se v ní, že průzkumná stanice neodpovídá na signály a John Parry i jeho společníci jsou zřejmě nezvěstní.

Následovala nedlouhá série článků dokumentujících několik výprav, které se bezúspěšně pustily v jejich stopách. Popisovaly se tu pátrací lety nad Beringovým mořem a reakce Archeologického ústavu a nechyběly ani rozhovory s příbuznými členů výpravy.

Až se mu rozbušilo srdce. Na jedné z fotografií byla jeho vlastní matka a v náručí držela nemluvně - jeho.

V doprovodném článku reportér podal nijak invenční obraz ustarané manželky zoufale čekající na nové zprávy, ale faktických informací tu bylo k Willově zklamání pomalu. V jediném odstavečku se stručně shrnovalo, že po letech úspěšné kariéry u Královského námořnictva odešel John Parry ze služby a věnoval se organizování zeměpisných a přírodovědeckých výprav - to bylo všechno.

Tím zmínky v rejstříku končily a Will vstal od čtecího zařízení zmatenější, než když přišel. Někde přece musí být podrobnější informace, ale kde je má hledat? Navíc kdyby pátral moc dlouho, snadno ho najde každý, kdo by se po něm sháněl.

Vrátil svitky mikrofilmu knihovníkovi. “Nevíte, prosím vás, kde sídlí Archeologický ústav?” zeptal se.

“Můžu se ti podívat. Ze které jsi školy?”

“Svatého Petra,” odpověděl Will.

“To není v Oxfordu, že ne?”

“Ne, v Hampshire. Jsme tu se třídou na studijním výjezdu, abychom se naučili orientovat v neznámém prostředí, vyhledávat informace a tak podobně.”

“Ano, rozumím. Co že jsi to chtěl? Archeologie… tady ho máme.”

Will si poznamenal adresu i telefonní číslo, a protože teď už mohl bez obav přiznat, že se v Oxfordu nevyzná, zeptal se, jak se tam dostat. Nebylo to daleko. Poděkoval knihovníkovi za ochotu a vyrazil na cestu.

Hned jak vešla do budovy, uviděla Lyra těsně pod schodištěm široký pult a za ním vrátného.

“Kampak jdeš?” chtěl vědět.

Tohle znala z domova. Neušlo jí, jak se Pantalaimon v kapsičce košile spokojeně zavrtěl.

“Mám vzkaz pro někoho ve třetím patře,” řekla.

“Pro koho?”

“Pro doktora Listera.”

“Doktor Lister sedí ve čtvrtým. Jestli mu něco neseš, nech to tady a já mu dám vědět.”

“No jo, jenže tohle je hrozně naléhavé. Sám si pro to vzkázal. Ani to není žádná věc, jen mu mám něco povědět.”

Pozorně se na ni zadíval, ale Lyra uměla v případě potřeby vykouzlit tak prostoduchý výraz, že ji neměl šanci prokouknout. Po chvilce přikývl a vrátil se k novinám.

Jména Lyra samozřejmě nevyčetla z alethiometru. Jméno doktora Listera zahlédla na přihrádce na poštu za vrátného zády a ze zkušenosti věděla, že když bude předstírat, že někoho v domě zná, snáz se dostane dovnitř. Svým způsobem se ve Willově světě orientovala lépe než on.

Ve třetím patře přišla na dlouhou chodbu. Za jedněmi otevřenými dveřmi viděla přednáškový sál a za dalšími se v menší místnosti dva scholáři o čemsi dohadovali u tabule. Všechny místnosti byly stejně jako stěny chodby hladké, holé a prázdné. Lyra očekávala přepych hodný vědeckého prostředí Oxfordu a strohost tohohle místa jí připadala chudičká, ale zároveň jí neušlo, že cihlové stěny jsou pečlivě vymalované, dveře jsou z těžkého dřeva a zábradlí z leštěné oceli, která byla nepochybně nákladná, takže to všechno byl jen další projev odlišnosti tohoto světa od jejího.

Brzy našla dveře, které jí alethiometr označil. Na cedulce na nich stálo “Oddělení výzkumu temné hmoty” a pod nápis kdosi připsal R.I.P. Další dodatek přičiněný tužkou zněl “Ředitel: Lazar”.

Lyře to nic neříkalo. Zaklepala a ženský hlas odpověděl: “Dále.”

Místnost byla maličká, zanesená vratkými stohy papíru a knih. Na bílých tabulích po stěnách viděla řady čísel a výpočtů a z druhé strany visel na dveřích jakýsi náčrtek, který jí připomínal čínštinu. Další otevřené dveře odsud vedly do další místnosti, kde tiše spočíval jakýsi složitý anbarický přístroj.

Lyru trochu překvapilo, že scholár, kterého měla vyhledat, byla žena, ale alethiometr nemluvil výslovně o muži a v tomhle světě vůbec bylo leccos podivné. Žena seděla u stroje, na jehož skleněném okénku svítily číslice a jakési obrazce a před ním ležely na slonovinovém tácu ušmudlané kostičky s písmeny abecedy. Teď žena na jednu z nich ťukla a obrazovka naráz ztmavla.

“Kdo jsi?” zeptala se.

Lyra za sebou zavřela dveře. Připomněla si, k čemu jí alethiometr nabádal, potlačila odpověď, která se jí drala na jazyk, a řekla pravdu.

“Lyra Stříbroústá,” odpověděla. “Jak se jmenujete vy?”

Žena překvapeně zamrkala. Mohlo jí být ke čtyřicítce, odhadovala Lyra, možná o něco víc než paní Coulterové, a měla krátké černé vlasy a červené tváře. Pod rozevřeným bílým pláštěm bylo vidět zelenou košili a modré bavlněné kalhoty, na jaké si zřejmě lidé v tomhle světě vesměs potrpěli.

Na Lyřin dotaz si zajela prsty do vlasů. “Tohle je dneska už druhá nečekaná věc. Já jsem doktorka Mary Maloneová. Co bys ráda?”

“Chtěla bych se od vás dozvědět něco o Prachu,” řekla Lyra, když se důkladně rozhlédla a ujistila se, že jsou samy. “Vím, že o něm hodně víte. Můžu to dokázat. Musíte mi to říct.”

“O prachu? O čem to mluvíš?”

“Možná mu říkáte nějak jinak. Jsou to elementární částice. V mém světě jim scholáři říkají Rusakovovy částice, ale spíš o nich mluví jako o Prachu. Nedají se dost dobře vidět, ale pocházejí z vesmíru a lepí se na lidi. Na děti moc ne, hlavně na dospělé. A dneska jsem se dozvěděla ještě něco dalšího - byla jsem tam v tom muzeu kousek od vás, mají tam staré lebky s dírou, jako si dělají do hlavy Tataři, a kolem nich bylo mnohem víc Prachu než kolem těch bez díry. Kdy byla doba bronzová?”

Žena z ní nespouštěla vytřeštěný pohled.

“Doba bronzová? Panebože, co já vím. Před nějakými pěti tisíci lety.”

“Tak v tom případě se spletli, když psali tu cedulku. Ta lebka, co má dvě dírky, je stará třiatřicet tisíc let.”

Zarazila se, protože doktorka Maloneová vypadala, že každou chvíli omdlí. Červené tváře měla najednou bledé jako stěna, jednu ruku si tiskla na prsa, druhou svírala opěradlo židle a brada jí bezvládně klesla.

Lyra si ji nechápavě prohlížela a umíněně čekala, až se žena vzpamatuje.

“Kdo jsi?” vypravila ze sebe doktorka po chvíli. “Lyra Stříbro -”

“Ne, odkud jsi sem přišla? Co jsi zač? Jak můžeš tohle všechno vědět?”

Lyra si unaveně povzdychla; málem už zapomněla, jaké je se scholáry těžké pořízení. A nejhorší to bylo s pravdou. Kdyby si něco vymyslela, pochopili by to mnohem snáz.

“Přišla jsem z jiného světa,” začala. “V našem světě je taky Oxford, jako u vás, až na to, že vypadá jinak. Já jsem odtamtud. A -”

“Počkej, počkej, počkej. Odkud že jsi?”

“Odjinud,” vážila Lyra opatrně slova. “Ne odsud.”

“Aha, odjinud,” přikývla žena. “Rozumím. Tedy doufám, že rozumím.”

“A potřebuju se dozvědět co nejvíc o Prachu,” pokračovala Lyra. “Protože v mým světě se církev Prachu bojí, myslí si, že je to prvotní hřích. Takže je to vážně důležité. A můj otec… Ne,” dupla si rozhořčeně, “o tom jsem nechtěla mluvit. Jdu na to úplně špatně.”

Doktorka Maloneová se zadívala na Lyřinu zoufale staženou tvářičku, zaťaté pěsti a modřiny na tvářích. “Ale no tak, holčičko,” řekla chlácholivě, “uklidni se…”

Odmlčela se a protřela si únavou zarudlé oči.

“Proč tě vůbec poslouchám?” mluvila dál. “Já se snad nadobro zbláznila. Abys věděla, tohle je jediné místo na světě, kde bychom ti mohli odpovědět na tvou otázku, a zrovna nás chtějí zrušit. Ten Prach, co o něm mluvíš, je podle všeho ta věc, kterou už nějakou dobu zkoumáme, a to, co říkáš o lebkách v muzeu, je ohromně zajímavé, protože… To snad ne, to už je na mě vážně moc. Jsem strašně unavená. Ráda bych si tě poslechla, věř mi, ale teď prosím ne. Už jsem ti řekla, že nás chtějí zrušit? Mám týden na to vypracovat návrh pro grantovou komisi, ale stejně to nebude k ničemu…” Zívla na celé kolo.

“Co byla ta první nečekaná věc, co vás dneska potkala?” zeptala se Lyra.

“Aha, ano. Dělala jsem si naděje, že by jedna osoba mohla naši žádost podpořit, ale dneska se ukázalo, že to neudělá. I když to se vlastně možná dalo tak trochu čekat.”

Znovu zívla.

“Udělám trochu kávy,” řekla, “jinak nadobro usnu. Dáš si taky?” Natočila vodu do varné konvice a nasypala do dvou hrnků instantní kávu. Lyra si zatím prohlížela čínské vzory na dveřích. “Co je to?” zeptala se.

“To je čínsky, symboly i-ťingu. Víš, co to je? Máte ve vašem světě něco takového?”

Lyra si ji změřila přivřenýma očima, jestli to snad nemyslí ironicky.

“Některé věci jsou u nás stejné a některé jiné, to je všechno,” pokrčila rameny. “Já nevím o našem světě všechno. Možná tam tenhle čing, nebo jak to říkáte, máme taky, co já vím.”

“Promiň,” řekla doktorka Maloneová. “To je klidně možné.”

“Co je ta temná hmota?” zeptala se Lyra. “Máte to tak napsáno na dveřích, ne?”

Doktorka Maloneová se znovu posadila a nohou posunula k Lyře druhou židli.

“Temná hmota je právě to, čím se zabývá můj výzkumný tým. Nikdo neví, co to přesně je. Ve vesmíru je mnohem víc hmoty, než vidíme, a o to právě jde. Vidíme hvězdy, galaxie a další jasná tělesa, ale aby to všechno drželo pohromadě a nerozletělo se do všech stran, musí tam být ještě něco navíc. Jinak by gravitace nemohla fungovat, chápeš? Jenže nikdo nemůže přijít na to, co to je. Zabývá se tím celá řada výzkumných týmů a my jsme jedním z nich.”

Lyra soustředěně hltala každé její slovo. Konečně ta žena mluvila vážně.

“A co je to podle vás?” zeptala se.

“My se domníváme…” spustila, ale v tu chvíli se začala vařit voda. Zvedla se a zatímco zalívala kávu, mluvila dál: “Domníváme se, že jde o nějaký druh elementárních částic, něco naprosto odlišného od všeho, co dosavadní věda zná. Jenže je hrozně těžké zjistit jejich přítomnost… Kam chodíš do školy? Studuješ fyziku?”

Lyra ucítila, jak ji Pantalaimon zlehka kouše do ruky a nabádá k trpělivosti. Bylo sice náramně pěkné, že jí alethiometr poradil, aby nelhala, ale uměla si dost dobře představit, co by se stalo, kdyby odpověděla úplně po pravdě. Radši bude vážit každé slovo a pokusí se vyhnout vyloženému lhaní.

“Ano,” řekla, “něco málo o ní vím. Ale o temné hmotě jsem ještě neslyšela.”

“My se tady pokoušíme vysledovat tyhle prakticky nepostižitelné částice v ruchu ostatních částic, které do sebe narážejí. Obvykle se detektory umisťují stovky metrů pod zem, ale my jsme místo toho obklopili detektor elektromagnetickým polem, které odfiltruje to, co nechceme, a propustí částice, které nás zajímají. Výsledný signál pak zesílíme a proženeme počítačem.”

Podala Lyře hrnek kávy. Nenabídla k němu mléko ani cukr, ale vyhrabala ze zásuvky pár zázvorových sušenek a Lyra se do jedné hladově zakousla.

“A objevili jsme částice, které odpovídají našim předpokladům,” pokračovala doktorka Maloneová. “Totiž aspoň si myslíme, že odpovídají. Ale není to zvláštní? Proč ti to všechno vykládám? To bych neměla. Nic jsme nepublikovali, nepředložili, dokonce ještě nemáme nic na papíře. Jsem dneska odpoledne nějak mimo.

Nicméně…” dodala a zažívala tak dlouze, že Lyře připadalo, že snad nikdy nepřestane. “Nicméně jsou to pěkné potvůrky, tyhle naše částice. Říkáme jim stínové částice. Stíny. Víš, že jsi před chvílí řekla tak zvláštní věc, že jsem div nespadla ze židle? Jak jsi se zmínila o těch lebkách v muzeu. Jeden člověk z našeho týmu se totiž amatérsky věnuje archeologii a jednou ti přišel na něco, čemu jsme nejdřív vůbec nechtěli uvěřit. Ale nedalo se nebrat to na vědomí, protože to souhlasilo s tou nejšílenější věcí, kterou jsme o těchhle Stínech zjistili. Chceš to slyšet? Ony jsou vědomé. Na mou duši, Stíny jsou částice vědomí. Už jsi někdy slyšela větší pitomost? Ani se nedivím, že nás nikdo nechce financovat.”

Napila se kávy. Lyra vstřebávala každé její slovo žíznivě jako květina hltající vláhu.

“Vážně,” pokračovala doktorka Maloneová, “ony o nás vědí. Odpovídají nám. Ale co je ze všeho nejuhozenější: nedají se vidět, když je nečekáš. Musíš uvést mysl do určitého stavu, kdy jsi odhodlaná a uvolněná zároveň. Musíš se naučit - kde mám ten citát?”

Zalovila ve změti papírů na stole a vytáhla proužek popsaný zeleným inkoustem.

“… poddat se nejistotě, tajemnu a pochybám, aniž bys nedůtklivě sahal po opoře rozumu a faktů,” četla. “Do takového stavu se musíš dostat. Tohle mimochodem napsal básník, Keats. Nedávno jsem na to narazila. Takže když se dostaneš do toho správného rozpoložení a pak se podíváš do Jeskyně -”

“Do jeskyně?” nechápala Lyra.

“Promiň. Do počítače. Říkáme mu Jeskyně. Stíny na zdi jeskyně, jako v Platónovi, chápeš. To taky vymyslel ten náš archeolog. Je to intelektuál po všech stránkách. Ale teď odejel do Ženevy na pohovor kvůli novému místu a počítám, že se hned tak nevrátí… Kde jsem to byla? Aha, Jeskyně, už vím. Jakmile se na ně napojíš, vědomě napojíš, Stíny začnou odpovídat. To víme naprosto jistě. Stíny se shlukují kolem tvých myšlenek jako hejna ptáků…”

“A co ty lebky?”

“Hned se k tomu dostanu. Oliver Payne, ten můj kolega, si jednoho dne hrál právě s tímhle, prověřoval prostřednictvím Jeskyně různé předměty. To ti bylo zvláštní. Z hlediska fyziky to nedávalo smysl, aspoň ne takový, jak by se dalo čekat. Vzal kousek slonoviny, prostě náhodný kousek, a žádné Stíny na něm nebyly. Vůbec nereagoval. Ale šachová figurka vyřezaná ze slonoviny ano. Tříska odštípnutá z prkna nereagovala, ale dřevěné pravítko ano. A na vyřezávané sošce ze dřeva jich našel ještě víc… A to mluvíme o elementárních částicích, kristepane. Drobounkých kousíčcích skoro bez hmoty. Ony rozpoznaly, co je která ta věc zač! Kolem všeho, co nějak souviselo s lidskou zručností a myšlenkou, se hromadily Stíny…”

A pak se Oliverovi - doktoru Payneovi - podařilo získat od kamaráda z muzea pár zkamenělých lebek a zkoušel zjistit, jak daleko do minulosti tenhle úkaz sahá. Někdy před třiceti čtyřiceti tisíci let došlo k přelomu. Předtím nebyla po Stínech ani stopa. Zato pak se jich vyrojily spousty. Muselo to podle všeho být zhruba v době, kdy se na světě objevil moderní člověk. Myslím naše vzdálené předky, pochopitelně, ale v zásadě to byli lidé, kteří se od nás nijak zásadně nelišili.

“To je Prach,” pravila Lyra zasvěceně. “To je přesně ono.”

“Jenže něco takového nemůžeš napsat do žádosti o grant, to by tě nikdo nebral vážně. Nedává to smysl. Nemůže to existovat. Není to možné. Nebo pokud to není vyloženě nemožné, je to nepodstatné, a i kdyby to nebylo ani jedno ani druhé, nikdo si s tím nebude vědět rady.”

“Chtěla bych vidět tu Jeskyni,” řekla Lyra a zvedla se.

Doktorka Maloneová si projížděla rukama vlasy a mrkala, aby ji unavené oči poslouchaly.

“Proč ne, koneckonců,” řekla nakonec. “Zítra už taky žádnou Jeskyni nemusíme mít. Pojď se mnou.”

Vedla Lyru do sousední místnosti. Byla o něco větší a plná elektronického vybavení.

“To je ona. Tady to,” ukázala na obrazovku, na níž poblikávala prázdná šedá plocha. “Tady máme detektor, za všemi těmi dráty. Abys viděla Stíny, musíš být napojená na elektrody, jako když se měří mozkové vlny.”

“Chci to zkusit,” řekla Lyra.

“Beztak nic neuvidíš. A já jsem hrozně unavená. Není to nic snadného.”

“Prosím! Já vím, co dělám.”

“Vážně? Taky bych si tím ráda byla tak jistá. Ne, a basta. Tohle je složitý vědecký pokus a stojí spoustu peněz. Nemůžeš sem jen tak vrazit a dožadovat se, abych tě k němu pustila, jako by to byl automat na hraní. Odkud vlastně vůbec jsi? Nemáš být ve škole? Jak tě napadlo sem přijít?”

Znovu si protřela oči, jako by se probouzela ze spaní. Lyra se roztřásla. Řekni pravdu, pobízela se. “Přišla jsem sem díky tomuhle,” řekla a vytáhla alethiometr. “Co to proboha je? Nějaký kompas?”

Lyra jí přístroj podala do rukou. Když ucítila jeho váhu, vytřeštila doktorka Maloneová oči.

“Svatá dobroto, vždyť je ze zlata. Kdes ho prosím tě -”

“Řekla bych, že dělá něco podobného jako ta vaše Jeskyně. Právě proto bych se o tom chtěla přesvědčit. Jestli vám dokážu po pravdě odpovědět na otázku,” přemlouvala ji Lyra zoufale, “na něco, co vy víte a já ne, necháte mě tu Jeskyni vyzkoušet?”

“Počkej, to si s tebou mám hrát na jasnovidectví nebo co? Co je ta věcička zač?”

“Prosím! Zeptejte se mě na něco!”

Doktorka Maloneová pokrčila rameny. “Jak chceš,” řekla. “Tak mi řekni… Řekni mi, co jsem dělala, než jsem se dala na tenhle obor.”

Lyra jí horlivě vytrhla alethiometr z ruky a začala otáčet ručičkami. Ještě než se ustálily na zvoleném symbolu, cítila, jak se jich dotýká soustředěnou myslí, a vnímala chvění dlouhé střelky připravené zareagovat. Jakmile se rozběhla dokola ciferníku, pozorně ji sledovala očima, počítala a sjížděla dlouhou řadou významů k rovině, kde ležela pravdivá odpověď.

Pak zamrkala, povzdechla si a vymanila se z chvilkového tranzu.

“Byla jste jeptiška,” řekla. “To by mě nenapadlo. Já myslela, že jeptišky zůstávají v klášteře celý život. Ale přestala jste věřit církevnímu učení, tak vás nechali odejít. To v mým světě to chodí úplně jinak.”

Doktorka Maloneová zavrtěla hlavou, ale nebylo v tom gestu odmítnutí, jen bezmoc. Rozhodila rukama. “Tak dobře,” řekla. “Připadá mi to všechno jako sen. Ale proč to nezkusit.”

Obrátila se v židli, zmáčkla několik tlačítek a vzduch se rozezněl bzučením elektřiny a hukotem větráku počítače. Lyře při tom zvuku bezděky uklouzlo tiché vyjeknutí. Znělo to tu stejně jako v té příšerné nablýskané kobce v Bolvangaru, kde ji stříbrná gilotina málem navěky odloučila od Pantalaimona. Cítila, jak se jí v kapsičce roztřásl a jemně ho stiskla v dlani, aby ho uklidnila.

Doktorka Maloneová si ničeho nevšimla. Byla plně zaměstnaná otáčením knoflíků a ťukáním do popsaných kostiček na dalším slonovinovém podnose. Obrazovka změnila barvu a objevila se na ni drobounká písmena a číslice.

“Tak se posaď,” vybídla Lyru a postrčila ji k židli. Pak odšroubovala víčko malé skleničky. “Dám ti na kůži trochu gelu, kvůli lepší vodivosti,” vysvětlovala. “Snadno se pak umyje. Nehýbej se.”

Vzala šest drátů zakončených nevelkou ploškou a připevnila je Lyře porůznu na hlavu. Lyra se odhodlaně držela úplně strnule, ale dýchala jako o život a bušilo jí srdce.

“Tak hotovo, jsi připojená,” řekla doktorka Maloneová. “Tahle místnost je plná Stínů. Celý vesmír je plný Stínů, když už jsme u toho. Ale vidět je můžeš jedině takhle, když se s vyprázdněnou myslí díváš na obrazovku. Tak se do toho dej.”

Lyra se podívala. Sklo bylo tmavé a prázdné. Nezřetelně v něm viděla svůj vlastní odraz, ale nic víc. Zkusmo si představila, že pracuje s alethiometrem a pokládá otázku: Co ví tahle žena o Prachu? Jakou otázku klade?

V duchu posouvala ručičky alethiometru kolem dokola ciferníku a obrazovka v tu chvíli začala poblikávat. Samým překvapením se přestala soustředit a mihotání ustalo. Ani si nevšimla, jak doktorka Maloneová zpozorněla a napřímila se na židli. Lyra se zamračila, poposedla si blíž k obrazovce a znovu se soustředila.

Tentokrát přišla odpověď okamžitě. Po celé obrazovce se roztáhl proud tančících světýlek, pro nezasvěceného pozorovatele k nerozeznání od pulzujících pásů polární záře. Seskupovaly se do nejrůznějších tvarů, které se v příští chvíli rozpadaly a opět sbíhaly v jiných podobách. Měnily barvu, stáčely se a svíjely, rozestupovaly se od sebe a vybuchovaly v gejzírech jasu, které se znenadání odkláněly tam či onam, jako když hejno ptáků na obloze naráz změní směr letu. Lyry se při pohledu na ně zmocňoval pocit, jako by jí k pochopení jejich reje scházel už jen nepatrný krůček, a vzpomněla si, že něco podobného zažívala v dobách, kdy se učila zacházet s alethiometrem.

V duchu se soustředila na jinou otázku: Je to opravdu Prach? Vycházejí tyhle zářivé obrazce ze stejného zdroje jako kmitání střelky alethiometru?

Víření světelných spirál na obrazovce se zrychlilo a objevily se nové, a Lyra usoudila, že to znamená kladnou odpověď. Pak ji napadlo něco dalšího. Obrátila se k doktorce Maloneové, ale ta seděla jako uhranutá s otevřenými ústy a rukou na čele.

“Co je?” zeptala se Lyra znepokojeně.

Obrazovka ztmavla a doktorka Maloneová překvapeně zamrkala. “Stalo se něco?” ptala se Lyra znovu.

“Ne… já jen že tohle byl ten nejúžasnější projev, jaký jsem kdy viděla, to je všechno,” odpověděla doktorka.

“Jak jsi to udělala? Na co jsi myslela?”

“Říkala jsem si, že by to mohlo být mnohem jasnější,” odpověděla Lyra.

“Jasnější? Takhle zřetelně ještě nikdy nereagovaly!”

“Ale co to znamená? Chápete, co říkají?”

“Počkej,” zarazila ji doktorka Maloneová. “Tady nejde o to, že by nesly nějaký konkrétní význam, který by se dal rozluštit. Pro nás je podstatné, že reagují, když na ně zaměříš pozornost. Už to je naprosto převratný objev: ty částice reagují na naše vědomí, chápeš?”

“Ne,” zavrtěla hlavou Lyra. “Já mluvím o těch barvách a tvarech. Ty vaše Stíny toho umějí daleko víc. Dokážou měnit tvar, jak si zamanete. Když budete chtít, předvedou vám třeba obrázky. Podívejte.”

Obrátila se k počítači a znovu se soustředila. Tentokrát si obrazovku představila jako ciferník alethiometru se všemi šestatřiceti symboly po obvodu. Znala už je tak důvěrně, že se jí prsty složené v klíně samy rozběhly, jako by nastavovaly neviditelné ručičky na obrázek svíčky (která představovala porozumění), alfy a omegy (což znamenalo jazyk) a mravence, symbol snaživé píle. Celek pak v duchu převedla na otázku: Co mají tihle lidé udělat, aby porozuměli jazyku Stínů?

Obrazovka zareagovala rychlostí myšlenky a ze změti skvrn a čar vyvstaly naprosto zřetelné obrázky: kružítko, alfa s omegou, blesk, anděl. Každý z nich blikl v různém počtu opakování a pak se objevily další: velbloud, zahrada a měsíc.

Lyra snadno přečetla jejich význam a vrátila se do skutečnosti, aby zprávu předala doktorce Maloneové. Když se k ní obrátila, seděla doktorka zapřená o opěradlo židle, v obličeji bílá jako stěna, a rukama pevně svírala okraj stolu.

“Tahle zpráva,” pustila se Lyra do vysvětlování, “byla v jazyce, kterému rozumím já, v jazyce obrázků, jako na alethiometru. Ale říkají, že se můžou dorozumívat i normální řečí, slovy, jen je k tomu musíte uzpůsobit. Dalo by se zařídit, aby na obrazovce ukazovaly přímo slova, jen to chce spoustu pečlivých výpočtů - to bylo to kružítko. A blesk znamená anbarickou, totiž elektrickou energii, víc energie. Anděl v podstatě souvisí se zprávami. Chtějí vám předat nějaké zprávy. Ale pak zničehonic přešly k něčemu jinému… Mluvily o Asii, někde daleko na východě, ale ne až tak úplně. Nevím, co by to mohlo být za zemi, možná Čína. V té zemi umějí komunikovat s Prachem - totiž se Stíny - podobně jako to děláte tady vy nebo jako to dělám já pomocí… pomocí obrázků, až na to, že oni používají nějaké hůlky. Myslím, že měly na mysli ten obrázek, co máte na dveřích, ale moc jsem to nepochopila. Hned jak jsem ho viděla, připadalo mi, že je něčím důležitý, jen jsem nevěděla, co to je. Ale zdá se, že se Stíny se dá mluvit nejrůznějšími způsoby.”

Doktorka Maloneová chvíli nebyla schopna slova.

“I-ťing,” řekla pak. “Ano, to je čínská metoda. Něco jako věštění, předvídání budoucnosti. A používají k tomu hůlky, máš pravdu. Mám to tu jenom na ozdobu,” dodala, jako by chtěla Lyru ujistit, že podobným nesmyslům nevěří. “Takže ty říkáš, že když lidé praktikují i-ťing, navazují tak spojení se Stíny? S temnou hmotou?”

“Ano,” přikývla Lyra. “Dá se to dělat nejrůznějšími způsoby, jak už jsem řekla. Zvláštní, to jsem si nikdy neuvědomila. Myslela jsem, že je jen jeden.”

“Ty obrázky na obrazovce…” začala doktorka Maloneová.

Lyru najednou něco napadlo a znovu se obrátila k obrazovce. Stěží stačila položit otázku, když se na ní rozblikaly další obrázky v tak rychlém sledu, že je doktorka Maloneová skoro nestačila sledovat. Lyra ale dobře věděla, co říkají, a obrátila se zpátky k ní.

“Říkají, že máte nějakou důležitou úlohu,” oznámila vědkyni. “Říkají, že musíte něco udělat a že je to důležité. Nevím, co to má být, ale určitě by to neříkaly, kdyby to nebyla pravda. Nejspíš budete muset přijít na to, jak se s nimi domluvit ve slovech, abyste jim rozuměla.”

Doktorka Maloneová chvíli mlčela a pak se zeptala: “No dobře, odkud že to vlastně jsi?”

Lyra stáhla koutky úst. Došlo jí, že celou dobu, co spolu mluvily, vedla doktorčino chování únava a zoufalství a že za normálních okolností by ji ani nenapadlo ukazovat svou práci neznámému děcku, které se objevilo bůhví odkud. Teď toho zřejmě začínala litovat, ale Lyra jí musela odpovědět po pravdě.

“Přišla jsem z jiného světa,” řekla. “Opravdu. Prošla jsem skrz jiný až do vašeho. Byla jsem… Musela jsem utéct, protože v mém světě mě někdo pronásledoval a chtěl mě zabít. A můj alethiometr je taky odtamtud. Dostala jsem ho od rektora Jordánské koleje. To je kolej v Oxfordu tam u nás, ale tady ji nemáte, dívala jsem se po ní. Sama jsem se naučila, jak se s alethiometrem zachází. Umím si tak jako vyprázdnit mysl a hned rozumím, co mi chce povědět. Jako když jste mluvila o tom… o těch pochybách a tajích a tak podobně.

Takže když jste mě teď posadila před Jeskyni, udělala jsem to úplně stejně a ono to fungovalo. To znamená, že můj Prach a vaše Stíny jsou totéž. Takže…”

Doktorka Maloneová už byla úplně při smyslech. Lyra sebrala alethiometr, zavinula ho do sametového hadříku, jako když matka láskyplně chrání svoje dítě, a uložila ho do batůžku.

“Každopádně se dá udělat,” pokračovala, “aby se vám na obrazovce ukazovala slova, když budete chtít. Pak budete moct se Stíny mluvit tak, jako já mluvím s alethiometrem. Víte ale, co mi nejde do hlavy? Proč ho lidi v mém světě tak nenávidí, ten Prach. Stíny. Temnou hmotu. Chtějí ho zničit. Myslí si, že způsobuje zlo. Ale podle mě páchají zlé věci oni, sama jsem to viděla. Tak co jsou ty Stíny zač? Jsou dobré, nebo špatné, nebo jak to je?”

Doktorka Maloneová si promnula obličej, až jí tváře zrudly víc než obvykle.

“Tohle je tak strašně trapná záležitost,” povzdechla si.

“Umíš si vůbec představit, jak hloupě to zní, bavit se ve vědecké laboratoři o dobru a zlu? Chápeš to? Dala jsem se na vědu mimo jiné i proto, abych se nemusela podobnými otázkami vůbec zabývat.”

“Ale to právě musíte,” nedala se Lyra. “Nemůžete zkoumat Stíny, Prach nebo jak už tomu budeme říkat, a tyhle věci úplně pominout, zlo, dobro a tak vůbec. Ostatně Stíny samy říkaly, že je to na vás, vzpomeňte si. Nemůžete odmítnout. Kdy to tady mají zavřít?”

“Rozpočtová komise o tom má rozhodnout koncem týdne. Proč?”

“Takže na to máte celý večer,” řekla Lyra. “Můžete ten přístroj nastavit tak, aby ukazoval slova místo obrázků, co jsem chtěla já. Určitě to nebude nic těžkého. Pak jim je ukážete, a to by bylo, aby vám nedali peníze na další výzkum. A vy pak zjistíte, co je ten Prach nebo Stíny zač a řeknete mi to. Ono je totiž těžké,” dodala trochu povýšeneckým tónem, jako když si hraběnka stěžuje na neschopnou hospodyni, “dostat někdy z alethiometru odpověď na věci, které mě zajímají. Ale vy mi to můžete zjistit. Mohla bych taky zkusit ten čing, jak se čte podle hůlek, ale obrázky jsou názornější. Aspoň mně se z nich čte líp. Už si ty dráty sundám,” dodala a odlepila si elektrody od hlavy.

Doktorka Maloneová jí podala ubrousky, aby si otřela gel, a smotala dráty.

“Tak už jdeš?” zeptala se. “Že to ale byla prapodivná návštěva, to mi věř.”

“Nastavíte ten přístroj, aby ukazoval slova?” zeptala se Lyra a sáhla po batůžku.

“Řekla bych, že to vyjde asi nastejno, jako sepisovat tu žádost o grant,” pokrčila doktorka rameny. “Počkej, ještě něco. Ráda bych, abys zítra ještě přišla, mohla bys? Přibližně ve stejnou dobu? Chci ti ukázat ještě něco.”

Lyra přimhouřila oči. Není to past?

“Tak dobře,” souhlasila. “Ale nezapomeňte, potřebuju se něco dozvědět.”

“Jistě, já vím. Tak přijdeš?”

“Ano,” odpověděla Lyra. “Když řeknu, že přijdu, tak přijdu. Počítám, že bych vám mohla pomoct.”

S tím vyšla ze dveří. Vrátný v přízemí k ní jenom letmo zvedl hlavu a znovu se začetl do novin.

“Vykopávky v Nuniataku,” opakoval archeolog a otočil se na židli. “Jsi tenhle měsíc už druhý, kdo se na ně ptá.”

“Kdo se na ně ptal?” zbystřil Will zneklidněně. “Nejspíš nějaký novinář, co já vím.”

“Proč se o ně zajímal?” chtěl vědět Will.

“Souviselo to s někým z té výpravy, co tenkrát zmizela. Stalo se to v době, kdy naplno zuřila studená válka. Hvězdné války, ale na ty si asi nemůžeš pamatovat, jsi moc mladý. Američané a Rusové si budovali po celé Arktidě obrovitánské radarové stanice… Ale co jsi chtěl vědět ty?”

“Já,” snažil se Will zachovat klid, “bych jen rád věděl, jak to bylo s tou expedicí. Dělali jsme ve škole projekt o prehistorických osídleních, a když jsem se dočetl, že se celá ta výprava ztratila, začalo mě to zajímat.”

“Tak to nejsi jediný, jak vidíš. Byl kolem toho tenkrát pořádný povyk, všechno jsem to tomu novináři vyhledal. Šlo o předběžný průzkum, ne vyloženě archeologické vykopávky. Nikdy se nepouštíme do větších prací, dokud nemáme jistotu, že výsledek bude stát za to, a tahle skupina měla obhlédnout několik potenciálních nalezišť a sepsat zprávu. Dohromady šest lidí to bylo. Někdy si při podobných výpravách navzájem vypomáháme s odborníky z jiných oborů, většinou jezdí geologové a podobně, aby se rozdělily náklady. Oni si dělají svoje a my taky. V tomhle případě s nimi jel nějaký fyzik. Myslím, že se zabýval výskytem částic v horních vrstvách atmosféry. Aurorou borealis, rozumíš, polární září. Měl s sebou podle všeho balony s rádiovými vysílači.

A ještě jeden člověk s nimi tenkrát byl, bývalý mariňák, co se živil jako profesionální badatel nebo tak něco. Měli namířeno doprostřed pustiny a navíc si tam nahoře musí člověk dávat pozor na lední medvědy. Archeologové se vyznají v lecčem, ale střílet se každopádně neučíme a není od věci mít s sebou někoho, kdo to umí, a navíc se vyzná v navigaci, v táboření na sněhu a vůbec věcech kolem přežití.

Jenže z ničeho nic se všichni ztratili. Byli vysílačkou ve spojení s nedalekou výzkumnou stanicí, ale jednoho dne přestali odpovídat a víckrát o nich nikdo neslyšel. Zuřila tou dobou nějaká sněhová vánice, ale nic až tak mimořádného. Záchranná výprava našla jejich poslední tábor víceméně neporušený, jen zásoby sežrali medvědi, ale po lidech nenašli jedinou stopu.

A to je asi tak všechno, co ti o tom můžu povědět.”

“Dobře,” přikývl Will. “Děkuju. A prosím vás, ten novinář,” zastavil se ještě u dveří. “Říkal jste, že se zajímal zejména o jednoho z těch lidí. Kdo to byl?”

“Ten polární dobrodruh, jmenoval se Parry.”

“Jak vypadal? Ten novinář, myslím.”

“Proč se ptáš?”

“Protože…” žádný přesvědčivý důvod Willa nenapadal. “Ani nevím. Jen tak.”

“Vysoký blonďák, jestli si dobře vzpomínám. Hodně světlé vlasy měl.”

“Dobře, děkuju.” Will se obrátil k odchodu.

Muž ho mlčky sledoval a maličko vraštil čelo. Will si všiml, že sahá po telefonu, a spěšně vyšel z budovy.

Až venku si uvědomil, že se chvěje. Ten takzvaný novinář byl jedním z mužů, který přišli do jeho domu, vysoký muž s tak světlými vlasy, že se zdálo, jako by neměl obočí ani řasy. Nebyl to ten, kterého Will shodil ze schodů, byl to ten druhý, ten, co se objevil ve dveřích obývacího pokoje právě ve chvíli, kdy Will sbíhal dolů a přeskakoval ležící tělo.

Ale novinář to nebyl ani zdaleka.

Nedaleko od Archeologického ústavu se nacházelo velké muzeum. Will vešel dovnitř s notesem v ruce, jako by pracoval na školním projektu, a posadil se v galerii plné obrazů. Celý se třásl a zvedal se mu žaludek, protože teprve teď na něj začalo doléhat vědomí, že zabil člověka, že je vrah. Až dosud si tuhle myšlenku nepřipouštěl, ale déle už jí nedokázal vzdorovat. Připravil toho člověka o život.

Seděl bez hnutí snad půl hodiny a byla to nejhorší půlhodina, jakou kdy zažil. Lidé přicházeli a odcházeli, prohlíželi si obrazy, tiše spolu rozmlouvali a jeho si nevšímali. V jednu chvíli se ve dveřích zastavil s rukama za zády jeden z dozorců a trvalo několik minut, než pokračoval v obchůzce, a Will se celou tu dobu těžce potýkal se strašlivou představou svého činu, aniž pohnul jediným svalem.

Jen postupně se mu vracel klid. Bránil přece svoji matku. Ti dva jí naháněli strach, s ohledem na její stav by se dokonce dalo mluvit o zastrašování. Měl právo bránit svůj domov. Jeho otec by mu to nepochybně schválil. Zachoval se, jak se zachoval, protože to bylo správné. Musel jim přece zabránit, aby ukradli ten zelený penál. Udělal to proto, aby našel vlastního otce, a na to měl plné právo. Vybavily se mu všechny dětinské hry, ve kterých se s otcem navzájem zachraňovali z lavin a společně odolávali pirátům. Teď zažívá něco podobného doopravdy. “Já tě najdu,” umiňoval si v duchu. “Když mi jen trochu pomůžeš, najdu tě, postaráme se o maminku spolu a všechno bude v pořádku.”

Přinejmenším teď našel místo, kde se mohl schovat, místo natolik odlehlé, že nikoho nenapadne, aby ho tam hledal. A měl tam bezpečně uložené i ty papíry ze zeleného pouzdra, které si ještě neměl kdy přečíst; čekaly na něj pod matrací v Citt?gazze.

Všiml si, že lidé teď začínají přecházet ráznějšími kroky a všichni mířili stejným směrem. Odcházeli k východu, protože jim zřízenec oznámil, že muzeum za deset minut zavírá. Will se zvedl a vyšel ven spolu s ostatními. Došel na hlavní ulici, kde měl kancelář advokát, se kterým prve telefonoval, a chvíli zvažoval, jestli ho nemá přece jen navštívit, i když se tomu původně bránil. Připadalo mu, když spolu předtím mluvili, že by mu ten muž opravdu rád pomohl.

Užuž se chystal přejít přes ulici a vejít do domu, když se zarazil.

Z auta právě vystupoval ten vysoký muž s bledým obočím.

Will se vmžiku obrátil a jako by nic se zahleděl do výkladní skříně sousedního klenotnictví. V odrazu ve skle viděl, jak se muž rozhlédl, upravil si uzel na kravatě a vešel do advokátovy kanceláře. Jakmile zmizel ve dveřích, obrátil se Will k odchodu. Srdce mu tlouklo jako zvon. Nemůže se spolehnout vůbec na nikoho. Zamířil k univerzitní knihovně, rozhodnutý počkat tu na Lyru.

DOPISY

NA LETECKÉM PAPÍŘE

“Wille,” ozvala se Lyra.

Promluvila šeptem, ale stejně sebou trhl. Seděla na lavičce vedle něj a on si jí ani nevšiml.

“Kde ses tu vzala?”

“Našla jsem toho scholára, co jsem potřebovala! Je to žena, jmenuje se doktorka Maloneová. Má takový přístroj, kterým se dá pozorovat Prach, a ví jak na to, aby s ním mohla mluvit.”

“Vůbec jsem tě neviděl přijít.”

“Protože ses nedíval,” pokrčila rameny. “Nejspíš jsi myslel na něco jinýho. Dobře že jsem tě našla. Tyhle lidi jde hrozně snadno oklamat. Sleduj…”

Právě se k nim blížili dva policisté na obchůzce, muž a žena v letních košilích s krátkými rukávy, vysílačkami, pendreky a podezíravými pohledy. Ještě než stačili dojít k lavičce, byla Lyra na nohou.

“Promiňte, ale kde bych našla muzeum?” obrátila se k nim. “Máme se tam s bratrem sejít s rodiči a nevíme, jak se tam dostat.”

Policisté pohlédli na Willa a ten potlačil vztek a jen pokrčil rameny, jako by jí dával zapravdu - není to hloupé, takhle se ztratit? Muž se usmál a žena se zeptala:

“Které myslíte? Ashmoleovo muzeum?”

“Jo, to je ono,” přisvědčila Lyra a tvářila se, že pozorně sleduje, jak jim žena vysvětluje cestu.

Will se zvedl. “Děkuju,” řekl a spolu s Lyrou se dali udaným směrem. Neotočili se, ale policisté je beztak vzápětí pustili ze zřetele.

“Vidíš?” obrátila se k němu Lyra. “Jestli hledali tebe, tak jsem je svedla ze stopy. Ten člověk, co ho hledají, totiž nemá sestru. Bude lepší, když se mě budeš držet,” pokračovala nabádavým tónem, zatímco zahýbali za roh. “Sám jsi moc nápadný.”

Neřekl na to nic, ale srdce mu bušilo potlačovaným vztekem. Společně kráčeli směrem ke kruhové budově s velkou olověnou kupolí, která stála na nevelkém náměstí. Jeho strany tvořily medově zbarvené kamenné budovy koleje, kostel a široké koruny stromů vykukující nad vysokými zahradními zídkami. V odpoledním slunci vyvstávaly teplé tóny okolí tak jasně, jako by i sám chvějící se vzduch jiskřil barvou těžkého zlatavého vína. Nepohnul se ani lístek a i hluk dopravy sem doléhal jen tlumeně.

Teprve teď si Lyra všimla Willova rozpoložení. “Stalo se něco?”

“Když se bavíš s lidma, zbytečně na sebe upozorňuješ.” Hlas se mu třásl. “Nejlepší je mlčet a držet se zpátky, pak si tě nikdo nevšimne. Dělám to tak odmalička. Jsem v tom dobrej. To, co děláš ty… vystavuješ se pozornosti. To bys neměla. Nemůžeš si takhle zahrávat. Ty to nebereš vážně.”

“Myslíš?” rozpálila se Lyra. “Podle tebe asi nevím o lhaní a uhýbání, co by se za nehet vešlo, co? Já jsem ta nejlepší lhářka na světě, abys věděl. Ale tobě nelžu a taky nikdy nebudu, to mi věř. Hrozí ti nebezpečí, a kdybych za nima nepřišla sama, mohli tě chytit. Copak sis nevšimnul, jak si tě prohlížejí? Dívali se na tebe, vážně. Nedáváš si pozor. Jestli chceš něco vědět, tak to ty bereš tuhle situaci na lehkou váhu.”

“Já že něco beru na lehkou váhu? A co tu teda podle tebe dělám, když už jsem touhle dobou klidně mohl být bůhvíkde za horama? Nebo se schovávat tam v tom druhým městě a mít pokoj? Mám vlastní věci na práci, ale místo toho trčím tady, abych ti moh pomoct. Tak mi nevykládej, že něco beru na lehkou váhu.”

“Jenže ty jsi musel do tohohle světa!” Lyra byla vzteky bez sebe. Takhle s ní ještě jakživ nikdo nemluvil. Je přece aristokratka. Je Lyra! “Potřeboval jsi sem, jinak by ses nedozvěděl, jak to bylo s tvým tátou. Šel jsi sem kvůli sobě, ne kvůli mně.”

Ani v zápalu hádky nezapomínali mluvit polohlasem, protože na náměstí bylo ticho a nechtěli upoutat pozornost kolemjdoucích. Při jejích slovech ale Will ztratil řeč úplně. Krev se mu vytratila z tváře a musel se opřít o zeď.

“Co víš o mým otci?” zeptal se skoro neslyšně.

Odpověděla stejným tónem. “Nic, jen tolik, že ho hledáš. Na víc jsem se neptala.”

“Koho ses neptala?”

“Alethiometru, přece.”

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, co má na mysli. Když pak ale uviděla jeho hněvivý, podezíravý výraz, rychle sáhla do batohu. “Počkej, ukážu ti to.”

Posadila se na kamenný obrubník travnatého prostranství uprostřed náměstí, sklonila hlavu nad zlatý přístroj a začala nastavovat ručičky. Prsty se jí míhaly, že je Will stěží stačil sledovat. Pak na několik vteřin znehybněla a sledovala, jak dlouhá tenká střelka kmitá po ciferníku sem tam a v nepravidelných intervalech se zastavuje, načež stejně rychle přenastavila ručičky do jiného postavení. Will se obezřetně rozhlédl, ale v dohledu nebyl nikdo, s kým by si musel dělat starost. Skupina turistů opodál vzhlížela ke klenuté kupoli a po chodníku tlačil svou kárku prodavač zmrzliny, ale jich dvou si nikdo nevšímal.

Lyra zamrkala a zhluboka si povzdychla, jako by se probírala ze spánku.

“Tvoje matka je nemocná,” začala tiše. “Ale je v bezpečí. Stará se o ni jedna hodná paní. A ty jsi sebral nějaké dopisy a utekl. Taky u toho byl někdo další, řekla bych, že zloděj, a tys ho zabil. Hledáš svého otce a -”

“No dobře, už mlč,” okřikl ji Will. “To stačí. Nemáš právo hrabat se mi takhle v životě. Už to víckrát nedělej. To je normální špehování.”

“Já poznám, na co se ještě můžu zeptat,” bránila se. “Ber to tak, že alethiometr je svým způsobem jako člověk, teda skoro. Většinou dopředu poznám, co je mu proti srsti nebo že se ptám na něco, co bych podle něj neměla vědět. Vycítím to. Ale když jsi se včera zničehonic objevil, musela jsem se zeptat, co jsi zač, abych věděla, jestli mi od tebe třeba nehrozí nebezpečí. To jsem si fakt neodpustila. A dozvěděla jsem se…” ztišila hlas ještě víc. “Dozvěděla jsem se, že jsi vrah, a řekla jsem si: tak prima, tomuhle člověku můžu důvěřovat. Ale víc jsem se neptala, až teď, a jestli ti to vadí, slibuju, že už to víckrát neudělám. Tohle není žádná soukromá špehýrka. Kdybych se starala lidem v soukromí, přestane ten přístroj odpovídat. Prostě to vím, tak jako vím, jak to chodí v mým Oxfordu.”

“Mohla ses mě zeptat přímo, ne se vyptávat tady toho krámu. Neříkal náhodou, jestli je můj táta naživu?”

“Ne, na to jsem se neptala.”

Během hovoru se oba posadili. Will unaveně složil hlavu do dlaní. “No dobře,” připustil nakonec. “Asi nám nezbývá, než si navzájem věřit.”

“Já jsem pro. Věřím ti.”

Will pochmurně přikývl. Byl strašlivě unavený a věděl, že v tomhle světě si nedovolí zamhouřit oka. Lyra málokdy vnímala pocity druhých, ale něco v jeho chování ji zaujalo. Bojí se, uvědomila si, ale drží strach na uzdě, jak mi to radil Iorek Byrnison, jako já tenkrát u toho zamrzlého jezera, když jsem stála před boudou na sušení ryb.

“Wille,” ozvala se. “Já tě neprozradím, spolehni se. Nikomu na světě.”

“Fajn.”

“Jednou už jsem to udělala. Někoho jsem zradila, a bylo to to nejhorší, co mě kdy potkalo. Myslela jsem, že mu zachraňuju život, a místo toho jsem ho zavedla přímo na smrt. Strašně jsem si to zazlívala, měla jsem vztek, že jsem byla tak hloupá. Tentokrát si dám vážně záležet, abych něco nepřehlídla nebo neopomněla a nezradila tě.”

Nic na to neřekl, jen si mnul oči a urputně mrkal, aby se probral.

“Hned tak tím okýnkem zpátky nemůžeme,” poznamenal. “Vůbec byla hloupost lézt sem za denního světla. Nesmíme riskovat, že nás někdo uvidí. Teď nezbývá než se tu nějak protlouct až do tmy…”

“Já mám hlad,” postěžovala si Lyra.

“Už vím!” ožil Will najednou. “Půjdeme do kina.”

“Do čeho?”

“Uvidíš. A k jídlu tam taky něco seženeme.”

Nejbližší kino nebylo ani deset minut odtud, kousek od centra. Will zaplatil lístky za oba a koupil každému hot dog, praženou kukuřici a kolu. Vzali si jídlo s sebou do sálu a usadili se, právě když film začínal.

Lyra byla jako u vytržení. Viděla promítat fotogramy, ale nic jako film ze svého světa neznala. Házela do sebe párek a kukuřici, zapíjela velkými doušky koly a nadšeně, okouzleně se smála a tajila dech nad příběhy postav na plátně. Okolní publikum naštěstí sestávalo hlavně z dětí, které reagovaly stejně živě a hlasitě, takže nebyla nijak nápadná. Will zavřel oči, sotva dosedl, a usnul.

Probudilo ho až klapání sedadel, když lidé vycházeli ze sálu, a v nečekaném světle rozespale zamžoural. Na hodinkách měl čtvrt na devět. Lyra neochotně mířila ke dveřím.

“Nic lepšího jsem v životě neviděla,” vykládala nadšeně. “Nechápu, proč to u nás už někdo nevymyslel. Některé věci jsou u nás lepší než ve tvým světě, ale na tohle nic u nás zdaleka nemá.”

Will si vůbec nevybavoval, jaký film viděli. Venku bylo ještě světlo a na ulicích panoval živý provoz.

“Šla bys ještě na něco?”

“No jasně!”

Zabočili za roh a o pár set metrů dál zašli do dalšího kina. Lyra se uvelebila v sedadle s nohama pod sebou a rukama kolem kolen a Will se nechal unést do říše spánku. Když znovu vyšli ven, bylo skoro jedenáct - to už bylo lepší.

Lyra měla už zase hlad, a tak si u stánku koupili hamburgry a po cestě jedli. To byla pro Lyru další novota.

“My si při jídle vždycky sedáme ke stolu. Nikdy jsem neviděla, aby někdo jedl takhle při chůzi,” řekla Willovi. “Spousta věcí je tu úplně jiná než u nás. Doprava, například, ta je hrozná. Ale kino je prima a hamburgry taky, to se mi líbí. A doktorka Maloneová určitě vymyslí, jak na to, aby ten její přístroj používal slova. Ona si s tím poradí, to já poznám. Zítra tam zajdu zas a podívám se, jak jí to jde od ruky. Určitě jí s tím můžu nějak pomoct. Možná bych mohla dokonce přimět scholáry, aby jí na to dali peníze. Chceš vědět, jak to dělal můj otec, lord Asriel? Měl na to takovou fintu…”

Cestou po Banbury Road mu vyprávěla o večeru, kdy schovaná ve skříni viděla, jak lord Asriel ukazuje jordánským scholárům uříznutou hlavu Stanislause Grummana, uloženou ve vzduchotěsné schráně. A protože měla ve Willovi vděčného posluchače, vypověděla mu i všechno ostatní, co zažila od chvíle, kdy utekla z bytu paní Coulterové až do onoho strašlivého okamžiku, kdy jí na ledových útesech Svalbardu došlo, že přivedla Rogera na jistou smrt. Will mlčel, ale poslouchal pozorně a s porozuměním. Její líčení cesty balónem, medvědích kyrysníků, divoženek a pomstychtivých záměrů církve spadalo do stejné kategorie jako jeho báchorečný sen o skvostném městě u moře, o pustém, tichém, bezpečném městě - něco takového přece nemůže být pravda.

Nakonec ale přece jen došli ke kruhovému objezdu nedaleko stromořadí habrů. Touhle dobou tu nebyl skoro žádný provoz, projelo tu nanejvýš tak jedno auto za minutu. A okénko tu opravdu bylo. Will zjistil, že se usmívá. Tak to přece jen bude v pořádku.

“Počkej, až nic nepojede,” upozornil Lyru. “Jdu na druhou stranu.”

Za okamžik už stál na trávě pod palmami a v příští chvíli se po jeho boku objevila Lyra.

Připadalo jim, jako by se vrátili domů. Nekonečná teplá noc, vůně květů a moře i okolní ticho je zalévalo jako hojivá lázeň.

Lyra se protáhla a zažívala a Willovi jako by z ramen spadla obrovská tíha. Nesl ji celý dlouhý den, i když si sám neuvědomoval, jak nelítostně ho tiskne k zemi. Teď ale byla pryč a připadal si lehký, volný a klidný.

Vtom ho ale Lyra popadla za ruku a on v tu chvíli uslyšel, co ji tak rozrušilo.

Kdesi v uličkách za kavárnou někdo křičel.

Will se bez váhání pustil po zvuku, zanořil se do úzké uličky, kam nedolehl ani svit měsíce, a Lyra se rozběhla v patách za ním. Ulička se klikatila a stáčela, až je nakonec dovedla na náměstí s kamennou věží, kde byli už toho rána.

V půlkruhu zády k nim stálo u věže asi dvacet dětí. Některé držely v rukou klacky a jiné házely kameny po čemsi, co zahnaly ke kamenné zdi. Nejdřív Lyru napadlo, že je to dítě, ale pronikavý nářek, který zpoza půlkruhu zad vycházel, neměl s lidským hlasem nic společného. I děti křičely, vřískaly strachy a nenávistí.

Will se rozběhl rovnou k nim a strhl nejbližší dítě stranou. Byl to chlapec přibližně v jeho věku a měl na sobě pruhované tričko. Když se otočil, spatřila Lyra jeho zorničky lemované divoce rozšířeným bělmem, ale v tu chvíli si ostatní děti uvědomily, co se děje, a zarazily se, zvědavé, co bude dál. Byla mezi nimi i Angelika se svým bratříčkem, oba s kameny v rukou. Oči dětí se ve svitu měsíce leskly zjitřenými emocemi.

Všechny naráz zmlkly a byl slyšet jen vysoký, pronikavý nářek. Teprve teď Will s Lyrou uviděli, odkud vychází: u paty věže se krčila mourovatá kočka s roztrženým uchem a podivně pokřiveným ocasem. Právě ta, kterou Will zahlédl v Sunderland Avenue, ta, co mu připomínala Moxie a která ho dovedla k vzdušnému oknu.

Hned jak ji uviděl, odhodil stranou chlapce, kterého zrovna držel, a ten spadl na zem. Hned sice vyskočil na nohy, bez sebe vzteky, ale ostatní ho zadrželi. Will už klečel vedle kočky.

A pak ji najednou držel v náruči. Sama k němu vyskočila, Will si ji přivinul k sobě, postavil se dětem tváří v tvář a Lyru na okamžik napadla pošetilá myšlenka, že konečně vidí jeho daemona.

“Proč jí ubližujete?” obořil se na děti, ale nedokázaly mu odpovědět. Při pohledu na jeho hněv se bezmocně třásly a oddechovaly, klacky a kameny sevřené v dlaních, neschopné promluvit.

Pak se ale jasně rozlehl Angeličin hlas: “Vy nejste odsud! Nejste z Ci’gazze! Neměli jste ani páru o fantomech a o kočkách víte taky houby. Nejste jako my!”

Chlapec v pruhovaném tričku, kterého Will předtím srazil na zem, se třásl bojechtivostí, a nemít Will v náruči kočku, pustil by se do něj hlava nehlava pěstmi, zuby i nohama, a ani Will by se rvačce nebránil. Nenávist mezi nimi jiskřila takovou silou, že ji nemohlo uvolnit nic než násilí. Ale kočka naháněla chlapci hrůzu.

“Odkuď jste?” zeptal se opovržlivě kluk.

“To vás nemusí zajímat. Jestli se tý kočky bojíte, vezmu si ji a budete od ní mít pokoj. Vám možná nosí smůlu, ale nám přinese štěstí. A teď se mi kliďte z cesty.”

Na okamžik měl Will dojem, že jejich nenávist možná přece jen překoná sílu strachu, a užuž se chystal pustit kočku na zem a porvat se, ale vtom se zpoza půlkruhu dětí rozlehlo hluboké dunivé zavrčení, a když se otočily, stála před nimi Lyra s rukou položenou na lopatkách ohromného levharta s bělostnými vyceněnými tesáky. Dokonce i Will se v první chvíli polekal, a to Pantalaimona znal. Na děti měl ten pohled účinek přímo neuvěřitelný: rozprchly se do všech stran, jako když do nich střelí. Během pár vteřin bylo náměstí jako vymetené.

Než se obrátili k odchodu i Lyra s Willem, upozornilo Lyru další Pantalaimonovo zavrčení na cosi na vrcholku věže. Rychle zvedla hlavu a na okamžik zahlédla nad cimbuřím mihnout se čísi hlavu - a nebylo to dítě, nýbrž kudrnatý mladík.

O hodinu později už oba seděli ve známém bytě nad kavárničkou. Will našel plechovku kondenzovaného mléka a kočka ho hltavě vypila. Pak si začala olizovat rány. Pantalaimon se ze zvědavosti proměnil v kocoura a přidal se k ní. V první chvíli se podezíravě naježila, ale pak zřejmě došla k názoru, že i když Pantalaimon není skutečné zvíře, nehrozí jí od něj nic zlého, a přestala si ho všímat.

Lyra fascinovaně přihlížela, jak Will kočku starostlivě prohlíží. Ze svého světa znala s výjimkou medvědích kyrysníků jen zvířata chovaná za jasným účelem, k práci. Na jordánské koleji nebyly kočky na mazlení, ale od toho, aby chytaly myši.

“Ten ocas má asi zlomený,” poznamenal Will. “S tím si nevím rady. Možná se to zahojí samo. Na ucho jí namažu trochu medu, nedávno jsem někde četl, že působí jako dezinfekce.”

Upatlali se při tom Will i kočka, ale když se pak snažila med olízat, krásně si ránu vyčistila.

“Určitě je to ta samá, co jsi viděl u vás?” zeptala se Lyra.

“Zaručeně. Ostatně jestli mají v tomhle světě z koček tolik nahnáno, asi jich tu moc mít nebudou. Tahle nejspíš netrefila zpátky.”

“Byli jak utržení ze řetězu,” otřásla se Lyra. “Klidně by ji zabili. Jakživa jsem neviděla děti v tomhle stavu.”

“Já jo,” zahučel Will, ale podle nepřístupného výrazu, který při té poznámce nasadil, Lyra poznala, že o tom nechce mluvit a že bude lepší se nevyptávat. Nebude se na to ptát ani alethiometru, umínila si.

Byla strašlivě unavená, a tak co nejdřív zalezla do postele a v tu ránu usnula.

O něco později, když se kočka stočila k spánku, vynesl si Will na balkon hrnek kávy a zelený kožený penál. Z okna sem pronikalo dost světla na to, aby se dalo číst, a on se nemohl dočkat, až nahlédne do papírů.

Nebylo jich moc a byly to, jak ostatně čekal, dopisy psané černým inkoustem na leteckém papíře, každé písmenko vykroužené rukou člověka, po kterém tak usilovně pátral. Chvíli po nich jemně přejížděl prsty a tiskl si listy k tváři, jako by tím mohl proniknout k samé podstatě svého otce. Pak se pustil do čtení.

Fairbanks, Aljaška

Středa . června

Lásko, jako vždycky se do plánování vloudila chybička - všechno vybavení je na místě, jenže našeho geniálního přírodovědce Nelsona, což je trouba non plus ultra, nenapadlo, že musí ty svoje zatracený balony nějak dostat nahoru do hor, takže teď sedíme na zadku a čekáme, až sežene nějakou dopravu. Aspoň jsem ale měl kdy promluvit si s tím dědou, co jsem tu potkal minule, jmenuje se Jake Petersen a je zlatokop. Našel jsem ho v jednom zaplivaným pajzlu, a zatímco v televizi šel na plný pecky baseball, zeptal jsem se ho na tu anomálii. Nechtělo se mu o tom mluvit mezi lidma, tak mě pozval k sobě a díky flašce Jacka Danielse se pořádně rozpovídal. Sám to neviděl, ale jeden Eskymák mu tvrdil, že je to brána do světa duchů. Eskymáci už o ní vědí po staletí, je to dokonce součást iniciačního obřadu šamanů - kandidát musí projít na druhou stranu a přinést nějakou trofej, a tu a tam se někdo nevrátí. Každopádně mi tenhle Jake ukázal na mapě, kde se ta brána podle jeho kámoše nachází. (Pro jistotu: je to na °‘” s. š, °‘” v. d., na výběžku hřebenu Vyhlídka asi míli nebo dvě od řeky Colville.) Pak došlo na další místní legendy - norská loď bez posádky, co se tu plaví už šedesát let, a tak podobně. Archeologové jsou prima parta, celí žhaví do práce, ale zatím snášej tu patálii s balony celkem trpělivě. O té anomálii nikdo z nich jakživ neslyšel, a pokud jde o mě, já na tom nehodlám nic měnit. Moc vás oba pozdravuju a líbám. Johnny.

Umiat, Aljaška

Sobota . června

Lásko, tak ten geniální trouba, jak jsem o něm psal, přírodovědec Nelson, nakonec vůbec trouba není, a jestli se nepletu, zajímá se o tu anomálii stejně jako já. Dokonce i to zdržení ve Fairbanksu zpunktoval schválně, věřila bys tomu? Spočítal si, že na něj zbytek skupiny nebude čekat, pokud nebude mít důvod, se kterým se nedá hnout - jako že není kam naložit balóny - a ještě před příjezdem dohodnutou přepravu zrušil. Náhodou jsem na to přišel, a když jsem se ho šel zeptat, na co si to sakra hraje, najednou slyším, že někomu vykládá do vysílačky právě o anomálii, akorát že nevěděl, kde přesně se vyskytuje. Večer jsem ho pak pozval na skleničku a sehrál jsem mu barona Prášila z polárních krajů, vytáhnul jsem nejrůznější historky o věcech mezi nebem a zemí a naoko jsem si utahoval z vědců a jejich bádání - tak mi schválně pověz, co je zač ten Yetti, a tak podobně. Sledoval jsem, co on na to, a pak jsem se najednou vytasil s anomálií, jako že znám takovou eskymáckou legendu o bráně do světa duchů - neviditelný bráně - a že prej je někde poblíž hřebene Vyhlídka, no taková náhodička, zrovna tam, co máme namířeno. Zůstal ti dočista štajf, to si umíš představit. Přesně věděl, o čem mluvím. Já se tvářil, jako bych si ničeho nevšimnul, a vedu dál svou o kouzlech a šamanech, pověděl jsem mu jednu černošskou historku o levhartovi a udělal ze sebe zkrátka jednoho z těch zabedněnců se zeleným mozkem, co veřej na všechny tyhle tlachy, doufám, že mi na to skočil. Ale měl jsem pravdu, Elaine, taky hledá to co já. Teď jde o to, jestli mu to povědět, nebo ne. Musím co nejdřív zjistit, o co mu jde. Oba vás pozdravuju a líbám. Johnny.

Bar Colville, Aljaška

. června

Lásko, nějakou dobu nebudu mít možnost posílat poštu, jsme teď v poslední osadě a zítra vyrážíme do hor na Brooksův hřeben, archeologové už jsou celí diví, aby byli na místě. Jeden z nich stoprocentně věří, že tu najde doklady mnohem ranějšího osídlení, než by kdo čekal. Ptal jsem se o kolik ranějšího a proč si to myslí, a on že prý našel při předchozí výpravě vyřezávaný kel narvala a metodou rozpadu uhlíku tu řezbu zařadili někam hluboko do minulosti, mnohem dál, než by se dalo soudit podle ostatního výskytu - v podstatě je to taková anomálie. Jen si to představ, co když se k nám dostali skrze tu moji anomálii z jinýho světa? A když už jsme u toho, jsme teď s naším přírodovědcem Nelsonem nejlepší kamarádi. V jednom kuse se do mě naváží, trousí náznaky jako že ví, že já vím, že on ví atakdál, ale kam s tím na mě, já se držím role čackého majora Parryho, společníka do nepohody, co toho pod čepicí až tak moc nepobral-nicméně už vím naprosto jistě, že mu jde o to, o co mně. Je to sice bona fide akademik, ale financuje ho ministerstvo obrany - znám jejich účetní kódy - a krom toho, mrknul jsem se do krabice, kde má údajně ty svoje meteorologický balóny, ale co má ochranný oblek proti radioaktivnímu záření společnýho s počasím, to vážně nevím. Zatraceně podivná záměna, lásko. Budu se zatím držet původního plánu - vezmu archeology na jejich naleziště a pak se na pár dnů vypařím, mrknu se po anomálii, a kdybych snad někde na hřebenu narazil na Nelsona, nějak se z toho vyvlíknu.

Psáno později - Tomu říkám klika! Narazil jsem tu na toho Eskymáka, co o něm mluvil Jake Petersen, Matt Kigalik se jmenuje. Jake mi vysvětlil, kde ho najít, ale neodvažoval jsem se doufat, že ho zastihnu. Matt povídal, že se o tu anomálii zajímají taky Sověti, že někdy na jaře viděl nahoře na hřebeni cizího chlápka a pár dnů ho nenápadně sledoval, protože si domyslel, co je zač, a taky jo, nakonec se z něj vyklubal ruský špion - víc jsem z něj nedostal. Skoro bych věřil, že ho Matt oddělal. Ale popsal mi, jak to místo vypadá. Připomíná tak trochu okno, jako by ve vzduchu najednou byla díra. Když se podíváš dovnitř, vidíš přímo do jinýho světa. Ale těžko se hledá, protože v těchhle končinách vypadá krajina všude stejně - kam oko dohlídne jen kameny, mechy a tak podobně. To okýnko leží na severním břehu malýho potoka, asi padesát kroků na sever od vysokýho kamene ve tvaru stojícího medvěda. Ty Jakeovy souřadnice nejsou úplně přesný, je to blíž ” než ” s. š.

Mysli na mě, lásko, ať mi přeje štěstí a vrátím se ti s trofejí ze světa duchů. Miluju tě na věky věků. Dej za mě pusu malýmu. Johnny

Willovi bzučelo v hlavě jak v úlu.

Jeho otec popisoval přesně totéž, co on sám našel pod habry. Taky našel průchod do jiného světa - dokonce mu taky říká okno! To znamená, že je na správné stopě. A šlo o to i těm mužům, co ho hledali… Takže to je nebezpečná informace.

Otec ten dopis napsal v době, kdy byl Willovi rok. O šest let později došlo k oné scéně v samoobsluze, kdy se ukázalo, že matce hrozí nebezpečí a on ji musí chránit. Během dalších měsíců pak postupně pochopil, že to nebezpečí existuje jenom v jejích představách a on že ji musí chránit o to víc.

A teď najednou surové prozření: přinejmenším část nebezpečí byla skutečná, nebyl to jen výplod její mysli. Někdo ji opravdu pronásledoval! Někdo, komu šlo o tyhle dopisy a informace, které obsahují.

Neměl tušení, co to všechno znamená, ale z celé duše se radoval, že mají s otcem společné tajemství, že John Parry a jeho syn nezávisle na sobě učinili tentýž fantastický objev. Až se setkají, budou si o tom moct popovídat a otec na něj bude pyšný, protože následoval v jeho stopách.

Noc byla tichá a moře klidné. Will schoval dopisy zpátky do pouzdra a usnul.

ZÁŘIVÍ LETCI

“Grumman?” opakoval obchodník s kožešinami, muž s mohutným černým plnovousem. “Ten z Berlínský akademie? Pořádnej cvok. Potkal jsem ho někdy před pěti lety na severu Uralu. Myslel bych, že už bude po něm.”

Sam Cansino, dávný známý Leeho Scoresbyho a stejně jako on rodák z Texasu, seděl spolu se vzduchoplavcem v zakouřeném, petrolejovými lampami osvětleném baru hotelu Samirskij. Zkušeně do sebe obrátil panáka ledové vodky a postrčil k Leeovi talíř nakládaných rybiček a žitného chleba. Ten si posloužil a s plnými ústy kývl na Sama, aby pokračoval.

“Vlítnul rovnou do pasti toho pošuka Jakovleva,” pokračoval obchodník, “a rozsek si nohu až na kost. Ale že by si to nechal normálně ošetřit, o tom nechtěl ani slyšet, že prej si na to dá to svinstvo, kterým se léčej medvědi - hojínek nebo jak tomu nadával, nějakej druh lišejníku to je. Ležel chudák na saních a střídavě řval bolestí a halekal na svoje lidi, co maj dělat. Prováděli zrovna nějaký měření hvězdný oblohy, a kdo něco zvoral, dostal od něj takovou držkovou, žes to neslyšel. Ten chlap měl jazyk jak ostnatej drát. Hubenej chlápek, samej sval a šlacha, a zvědavej jak vopice. To jsi ostatně věděl, že ho mezi sebe přijali Tataři?”

“Nepovídej!” podivil se Lee Scoresby a nalil mu další vodku. Zaječice Hester, vzduchoplavcův daemon, se mu krčila u lokte na barovém pultu, oči jako vždycky přivřené a uši složené na záda.

Lee dorazil na Novuju Zemblu odpoledne toho dne, nesený větrem, který mu přivolaly divoženky, a hned jak se postaral o balón a jeho vybavení, namířil si to do hotelu Samirskij nedaleko továrny na zpracování ryb. Právě sem si polární dobrodruzi přicházeli vyměňovat novinky a poptávat se po zaměstnání, tady si nechávali vzkazy, a protože tu Lee Scoresby nejednou čekal na zákazníka, pasažéra nebo správný vítr, nebylo nic neobvyklého na tom, že jeho první kroky mířily právě sem.

Zvlášť teď, když byly ve vzduchu cítit dalekosáhlé změny, měli lidé potřebu scházet se a povídat. Každý den přicházely nové a nové zprávy: na řece Jenisej roztál led, jen si to představte, v tuhle roční dobu! Z části mořského pobřeží se stáhla voda a na dně se ukázaly podivně pravidelné kamenné útvary, a jinde se vynořila třicetimetrová sépie, vytáhla z lodi tři rybáře a roztrhala je na kusy…

Ze severu se nepřestávala valit mlha, hustá a chladná, a čas od času skrze ní prosvitlo zvláštní, nezemské světlo ozařující jakési ohromné nezřetelné tvary, a k tomu prý byly slyšet tajemné hlasy.

S prací to byla všeobecně bída, takže bar v hotelu Samirskij praskal ve švech.

“Grumman, říkáte?” ozval se postarší muž ze sousední židle. Z kapsy nepromokavé bundy, jakou nosívají lovci tuleňů, mu s vážným výrazem vykukoval daemon v podobě lumíka. “Jo, to byl namouduši Tatar. Byl jsem u toho, když ho přijali mezi sebe. Viděl jsem, jak si nechal provrtat lebku. Dostal taky nějaký jiný jméno, tatarský… hned si vzpomenu.”

“Tak víš co, kamaráde?” obrátil se k němu Lee Scoresby. “Zvu tě na skleničku. Zajímá mě, co je s tím člověkem teď. Co to bylo za kmen?”

“Pachtarové od Jeniseje. Dole pod Semjonovovým pohořím, kousek od soutoku Jeniseje s tou druhou řekou, jak se jmenuje… ta jak teče dolů z hor. U přistávacího mola je tam kus skály velkej jako dům.”

“Aha, už vím,” rozpomněl se Lee. “Letěl jsem nad ním. Tak povídáš, že si Grumman nechal provrtat lebku? Proč by to dělal?”

“Poněvadž byl šaman,” vysvětloval starý lovec tuleňů. “Podle mě to ten kmen poznal ještě dřív, než ho přijali mezi sebe. Pěkná morda, tohle vrtání. Trvá to dvě noci a den a dělaj to hrotem v luku, jako když se rozdělává oheň.”

“Tak to se nedivím, že ho ta jeho banda na slovo poslouchala,” podotkl Sam Cansino. “Byli to od pohledu všeho schopný grázlové, ale skákali kolem něj jak vyjukaný školáčkové. Myslel jsem, že na ně tak zabírá to jeho klení. Ale jestli ho měli za šamana, to pak není divu. Povím vám, uměl tou svou zvědavostí člověka stisknout jak vlčí tesáky a nepustil, dokud nevěděl, co potřeboval. Musel jsem mu to vypovědět do nejmenších podrobností, spousty věcí chtěl vědět o krajině a o zvycích rosomáků a lišek, prostě všechno. A to ho ta zatracená Jakovlevova past setsakra zřídila, muselo to bolet jako čert. Nohu měl otevřenou, ale nepřestával si zapisovat, jak na ni působí ten hojivej mech, měřil si teplotu, sledoval, jak se zaceluje jizva, v jednom kuse si dělal poznámky… Zvláštní člověk. Zamilovala se do něj jedna divoženka, ale on ji nechtěl.”

“Vážně?” podivil se Lee Scoresby, když si vzpomněl na krásu Serafiny Pekkaly.

“To neměl dělat,” zavrtěl hlavou lovec tuleňů. “Když si člověka vybere za milence divoženka, není dobrý odmítnout. Jednoho pak může stihnout malér, ani neví jak. Je to jako když dostaneš na vybranou mezi věčnou blažeností a peklem - jedno si musíš zvolit, z toho se nevyvlečeš.”

“Nejspíš měl dobrej důvod,” pokrčil rameny Lee. “To teda musel bejt byl setsakra důvod, jestli měl všech pět pohromadě.”

“Byl to paličák,” poznamenal Sam Cansino.

“Třeba měl nějakou jinou a nechtěl ji zklamat,” dohadoval se Lee Scoresby. “Ale já o něm slyšel ještě něco: že prej věděl, kde najít nějakou kouzelnou věc. Nemám tušení, co to bylo, ale prej to chrání každýho, kdo to vlastní. Neslyšeli jste o tom něco?”

“Jo, to jsem slyšel,” přikývl lovec. “Sám to neměl, ale věděl, kde to hledat. Jeden chlápek z něj chtěl vytáhnout, co to je, ale Grumman ho zabil.”

“A jeho daemon, to je taky zajímavý,” vzpomněl si Sam Cansino. “Byla to orlice, černá orlice s bílou hlavou a hrudí, jakživ jsem podobnýho ptáka neviděl. Vůbec netuším, jak se to zvíře jmenuje.”

“Orlovec říční,” řekl barman, který je už chvíli poslouchal. “Bavíte se o Stanu Grummanovi? Ten měl za daemona orlovce.”

“Co je s ním teď?” zeptal se Lee Scoresby.

“Zaplet se někde v Beringově zemi do bojů mezi skraelingama. Doneslo se mi, že ho tam zastřelili,” řekl lovec tuleňů. “Prej byl na místě mrtvej.”

“Já slyšel, že mu uřízli hlavu,” namítl Lee Scoresby.

“To se oba pletete,” vložil se mezi ně barman. “Vím to od jednoho Inuita, co tam s ním byl. Podle všeho tábořili někde na Sachalinu, spadla tam lavina a Grummana zavalily stovky tun kamene. Ten Inuit to viděl na vlastní oči.”

“Nejde mi ale do hlavy,” nabídl Lee Scoresby láhev společníkům, “co ten chlap vlastně dělal? Hledal zemní olej? Patřil k armádě? Nebo to byla nějaká filozofická záležitost? Ty jsi říkal něco o měřeních, Same, nevíš, co přesně to bylo?”

“Měřili jasnost hvězd. A polární záři. Polární záře ho obzvlášť brala. Ale podle mě se zaměřoval hlavně na starý osídlení, rozvaliny a vůbec věci historický hodnoty.”

“Já vám povím, kdo o tom bude vědět víc,” vzpomněl si lovec tuleňů. “Muskovská carská akademie má nahoře v horách hvězdárnu, tam byste se mohli něco dozvědět. Grumman tam často zašel, na to vemte jed.”

“Proč se o něj vlastně tak zajímáš, Lee?” zeptal se Sam Cansino. “Dluží mi prachy,” zněla lakonická odpověď.

To bylo dokonale přesvědčivé vysvětlení, ke kterému už nikdo neměl co dodat. Hovor se stočil na nejčastěji přetřásané téma, totiž dramatické změny okolního světa, o jejichž rozsahu nikdo neměl přesnou představu.

“Slyšel jsem od rybářů,” poznamenal lovec tuleňů, “že prej se dá po vodě doplout rovnou do toho novýho světa.”

“Že by byl nějakej novej svět?” podivil se Lee Scoresby.

“Jen co se rozejde ta zatracená mlha, uvidíme ho stejně jasně, jako teď vidím vás,” vykládal lovec přesvědčeně. “Byl jsem zrovinka venku na kajaku, když se to semlelo, a náhodou jsem se koukal na sever. To vám byl pohled, na to do smrti nezapomenu! Země najednou nebyla na obzoru zahnutá, ale rovná, táhla se pořád dál, kam až oko dohlídlo - pevnina, pobřeží, hory, přístavy, zelený stromy, lány obilí, furt dál dozadu přes celou oblohu. Vidět něco takovýho, pánové, to stojí za to, dvacet let života bych dal za takovou vyhlídku. Z fleku bych vyrazil rovnou na to klidný moře tam nahoře, ani minutu bych se nerozmejšlel, jenže vtom se přivalila mlha…”

“Takovou mlhu aby pohledal, namouduši,” zavrčel Sam Cansino. “Počítám, že ji teď budeme mít na krku nejmíň měsíc, možná i dýl. Ale jestli ti Stanislaus Grumman visí prachy, tak máš pořádnou smůlu, Lee. Ten chlap už to má za sebou.”

“Už to mám, to jeho tatarský jméno,” uhodil se do čela lovec tuleňů. “Zrovna jsem si vzpomněl, jak mu říkali, když mu vrtali do hlavy tu díru. Bylo to něco jako Čopari, tak nějak to znělo.”

“Čopari? Nic podobnýho jsem jakživ neslyšel,” vrtěl hlavou Lee. “Jestli to třeba nebylo niponsky. Každopádně jestli se chci s těma penězma ještě shledat, moh bych se porozhlídnout po jeho dědicích nebo právním zástupci. Nebo by to za něj možná zatáhla berlínská akademie, uvidíme. Zajdu se poptat na tu hvězdárnu, třeba budou mít nějakou adresu, kam bych se moh obrátit.”

Hvězdárna byla kus cesty na sever a Lee Scoresby usoudil, že bude nejlepší najmout si psí spřežení s psovodem. Nebylo sice snadné najít člověka ochotného pustit se takovou dálku do mlhy, ale kde nestačila Leeova výmluvnost, nastoupila síla peněz, takže po dlouhém smlouvání a handrkování jistý starý Tatar od řeky Ob přece jen souhlasil, že ho ke hvězdárně zaveze.

Naštěstí nebyl zvyklý používat kompas, protože s tím by se daleko nedostali. Měl svoje vlastní orientační metody, přičemž nejspolehlivější zřejmě byl instinkt jeho daemona, polární lišky, která seděla na špici saní a ostražitě čenichala do všech stran. Lee, který bez kompasu nedal ani ránu, už před časem zjistil, že magnetické pole Země je stejně narušené jako všechno ostatní.

Když se na chvíli zastavili, aby si uvařili kávu, podotkl psovod: “Není to poprvý, co se taková věc stala.”

“Co, že se otevřela obloha? To už se někdy stalo?”

“Hodně tisíc generací zpátky. Moje lidi si to pamatujou. Moc dávno, hodně tisíc generací.”

“Co se o tom vypráví?”

“Nebe se otevřelo a mezi světem tady a světem tam procházela duchové. Celá země hýbe. Led rozpouští a znova zamrzá. Po čase duchové díru ucpou, zavřou ji. Ale divoženky říkají, že nebe je v tom místě tenká, za polární září.”

“Co se stane teď, Umaqu?”

“Stejná věc jako dřív. Vždycky všechno stejné. Ale nejdřív přijde velká malér, velká válka. Válka duchů.”

Víc už Lee ze starého Tatara nedostal a zanedlouho byli znovu na cestě. Pomalu se sunuli přes vyvýšeniny a prohlubně a kolem výběžků skal, které se v mlze rýsovaly jako temné stíny, až stařík zastavil.

“Hvězdárna tam nahoře,” řekl. “Dál musí pěšky. Cesta moc hrbatá na saně. Jestli pojet zpátky, počkám tu.”

“Ano, Umaqu, rád bych se vrátil, až to tu vyřídím. Rozdělej si oheň, kamaráde, dej si chvíli voraz. Za tři čtyři hodinky jsem zpátky.”

Lee vykročil, Hester teple zachumlanou pod kabátem, a asi po půl hodině prudkého stoupání nad sebou znenadání spatřil shluk budov, jako by je právě v tu chvíli posadila na skálu neviditelná obří ruka.

Vzápětí mu ale výhled znovu zastřela mlha a čarovný dojem se rozplynul. I tak ale vzduchoplavec rozeznával velkou kupoli hlavní observatoře, o kousek dál další, o něco menší, a mezi nimi chumel administrativních budov a ubytoven. Z trvale zatemněných oken nevycházel ani paprsek světla, protože dalekohledy potřebovaly k pozorování dokonalou tmu.

Už pár minut po příchodu měl kolem sebe Lee skupinku astronomů zvědavých na nejčerstvější novinky. Bylo mezi nimi i několik zástupců přírodozpytu, všichni zoufalí z mlhy, která jim bránila v práci. Lee jim vypověděl všechno, čeho byl až dosud svědkem, a sotva tohle téma zevrubně probrali ze všech stran, zeptal se na Stanislause Grummana. Na hvězdárnu už několik týdnů nevkročil nikdo zvenčí a astronomové byli rádi, že si můžou popovídat.

“Grumman? Tak o tom něco vím,” začal ředitel. “Byl to Angličan, i když podle jména by to člověk nepoznal. Vzpomínám si -”

“To asi těžko,” odporoval jeho zástupce. “Byl členem Německé říšské akademie. Seznámili jsme se v Berlíně. Rodilý Němec byl, dejte na mě.”

“Ne, myslím, že pravdu mám já, že to byl Angličan. Každopádně mluvil anglicky naprosto dokonale,” řekl ředitel. “Ale nemýlíte se, bezesporu byl členem berlínské akademie. Byl geolog -”

“Ale ne, to jste na omylu,” ozval se někdo další. “Hrabal se v zemi, ale ne z hlediska geologie. Měli jsme spolu jednou dlouhý hovor a spíš bych ho řadil mezi paleoarcheology.”

Pětice vědců seděla kolem stolu v místnosti, která sloužila jako společenský sál, obývací pokoj, jídelna, bar, odpočívárna a více méně i všechno ostatní. Dva byli Muskvané, jeden Polák, jeden Joruban a jeden Skraeling. Lee Scoresby vytušil, že jim návštěva přišla vhod, už jen proto, že se díky ní hovor stočil na nové téma. Poslední poznámku pronesl Polák, ale Joruban ho přerušil.

“Proč paleoarcheolog? Všichni archeologové přece zkoumají staré věci, tak proč před to slovo přidávat další synonymum pro ‚starý’?”

“Protože se specializoval na mnohem starší období, než je obvyklé, to je všechno. Hledal pozůstatky civilizací z dob před dvaceti třiceti tisíci let,” odpověděl Polák.

“Nesmysl!” odfrkl si ředitel. “Naprostý nesmysl! Ten člověk si z vás utahoval. Civilizace z dob před třiceti tisíci let? Pchá! Kde máte důkazy?”

“Pod ledem,” řekl Polák. “To je právě ono. Grumman tvrdil, že se v určitých obdobích magnetické pole Země dramaticky měnilo a že se posunula i zemská osa, takže území mírného podnebí pokryl led.”

“Jak k tomu došlo?” zajímal se Joruban.

“Na to měl Grumman nějakou složitou teorii. Jeho hlavní argument byl, že případné důkazy o existenci raných civilizací jsou už bůhvíjak dlouho pohřbené pod ledem. Tvrdil, že pořídil fotogramy jakýchsi nezvyklých kamenných útvarů…”

“No ne! To je všechno?” zasmál se ředitel.

“Já ho nehájím, jen říkám, co jsem od něj slyšel,” ohradil se Polák. “Jak dlouho jste toho Grummana vlastně znali, pánové?” zeptal se Lee Scoresby.

“Moment, hned to spočítám,” zamyslel se ředitel. “Poprvé jsem se s ním potkal někdy před sedmi lety.”

“Udělal si jméno tak rok dva předtím, když napsal nějakou práci O kolísání magnetického pole,” řekl Joruban. “Ale kde se vzal, nikdo neví. Neslyšel jsem o nikom, kdo by s ním studoval nebo viděl nějakou jeho předchozí práci.”

Hovor ještě nějakou chvíli pokračoval na stejné téma, vynořovaly se vzpomínky a padaly návrhy, co by tak mohlo být s Grummanem teď.

I když většina přítomných měla za to, že je po smrti. Zatímco Polák odešel uvařit ještě trochu kávy, přišeptla zaječice Hester Scoresbymu: “Sleduj toho Skraelinga, Lee.”

Skrealing až dosud téměř nepromluvil. Lee to přičítal jeho od přírody zamlklé nátuře, ale na Hesteřino upozornění při příští zámlce v hovoru nenápadně sjel pohledem k mužově daemonu, sněžné sově, která z něj nespouštěla pronikavé oranžové oči. Jistě, sovy působí podobně odměřeným dojmem a mají ve zvyku upřeně hledět na jedno místo, ale Hester měla pravdu, z daemona čišela nenávist a podezíravost, jakkoli na mužově tváři nebylo nic z toho patrné.

A ještě něčeho si Lee všiml: Skrealing měl na ruce prsten s vyrytým znakem církve. Tohle byl tedy důvod mužovy zamlklosti. Lee už kdysi slyšel, že každá instituce věnující se vědeckému výzkumu musí zaměstnávat zástupce Magisteria, jehož úkolem bylo cenzurovat její práci a zabránit rozšíření zpráv o případných kacířských objevech.

Jakmile si uvědomil tuhle skutečnost, vzpomněl si ještě na cosi, co se dozvěděl od Lyry.

“Poslyšte, pánové,” protáhl líně, “nevíte náhodou něco o tom, jestli se Grumman nezabýval zkoumáním Prachu?”

V dusné místnosti se vmžiku rozhostilo hrobové ticho, a i když se na Skraelinga nikdo nepodíval přímo, bylo jasné, že se všechna pozornost upírá k němu. Lee spoléhal na to, že z Hesteřina výrazu nikdo nic nevyčte - ležela jako vždy netečně s přivřenýma očima a ušima složenýma na zádech -, a s bezelstným úsměvem se zahleděl jednomu po druhém do tváře.

Nakonec upřel oči na Skrealinga a řekl: “Promiňte, zeptal jsem se snad na něco, co se nesluší vědět?”

“Kde jste se o téhle záležitosti doslechl, pane Scoresby?” otázal se Skraeling.

“Zmiňoval se o tom jeden cestující, co se mnou nedávno letěl přes moře,” odpověděl Lee jakoby nic. “Neříkal nic o tom, co to vlastně je, ale připadalo mi, aspoň podle toho, co jsem slyšel, že by doktora Grummana mohla taková věc interesovat. Jestli jsem to dobře pochopil, je to úkaz na obloze, jako třeba polární záře. Ale přiznám se, že mě to trochu zmátlo, protože ve vzduchoplavecký branži musí člověk o nebi leccos vědět, ale o tomhle jsem vážně neměl tušení. Co je to vůbec zač?”

“Jistý nebeský úkaz, jak sám říkáte,” odpověděl Skraeling. “Praktický význam nemá veškerý žádný.”

Brzy nato Lee usoudil, že je čas se odporoučet. Nic nového se nedozvěděl a nechtěl nechat Umaqua čekat. Rozloučil se s astronomy v jejich mlhou zavalené observatoři a pustil se po pěšině zpátky; aby nezabloudil, nechal se vést svým daemonem, který měl oči blíž u země.

Nebyli na cestě ani deset minut, když mu cosi prosvištělo v mlze kolem hlavy a prudce se sneslo na Hester. Byl to Skraelingův soví daemon.

Hester naštěstí útok včas vytušila a přitiskla se k zemi, takže soví pařáty sklaply naprázdno. Navíc zaječice nebyla bezbranná: měla ostré drápy a byla kurážná a houževnatá. Lee si domyslel, že Skraeling nebude daleko, a sáhl k opasku po revolveru.

“Za tebou, Lee,” upozornila ho Hester. Rychle se otočil a zároveň padl k zemi, takže mu vystřelený šíp zahvízdal nad ramenem.

Bez rozmýšlení vypálil. Skraeling se s bolestivým zavrčením svezl k zemi - kulka se mu zaryla do nohy. Netrvalo dlouho a na neslyšných křídlech se k němu nejistě snesla sova. Těžce dopadla do sněhu, zpola opřená o jeho bok, a malátně se pokoušela složit křídla.

Lee Scoresby znovu natáhl pistoli a přiložil ji muži k hlavě.

“Tak mluv, ty blázne zatracená,” vybídl ho. “O co ti vůbec jde? Copak nechápeš, že se vezeme všichni, co je nebe vejpůl?”

“Už je pozdě,” promluvil Skraeling.

“Na co je pozdě?”

“Něčemu zabránit. Už jsem poslal ptáka se zprávou. Na Magisteriu se dozvědí, na co ses vyptával, a ty zprávy o Grummanovi jim taky přijdou vhod.”

“Zprávy?”

“Že po něm pátrají i další. Potvrzuje to naše domněnky. A taky že někdo ví o Prachu. Jsi nepřítel církve, Lee Scoresby. Po jejich ovoci je poznáte. Po jejich otázkách poznáte hada, jenž jim užírá srdce…”

Sova naříkavě, tiše houkala a škubavě zvedala a zase spouštěla křídla. Zářivě oranžové oči se jí zamžily bolestí. Ve sněhu kolem Skraelinga se roztahovala rudá skvrna a i v mlžném příšeří Lee rozpoznal, že muž umírá.

“Koukám, že jsem nejspíš trefil tepnu,” podotkl. “Pusť mi ten rukáv. Udělám škrtidlo a zastavím ti krvácení.”

“Ne!” zachroptěl Skraeling. “Zemřu s radostí! Dostane se mi palmové ratolesti mučedníků! Opovaž se připravit mě o mou odměnu!”

“Tak si umři, když jinak nedáš. Ale nejdřív mi pověz -”

Nestačil ale ani dokončit větu. Soví daemon se naposledy zachvěl a byl ten tam. Skraeling vypustil duši. Lee kdysi viděl na obraze výjev se světcem přepadeným vrahy. Útočníci ještě bušili do umírajícího těla holemi, ale světcova daemona už nesli cherubové vzhůru k nebesům a podávali mu palmovou větev, odznak mučedníků. Skraelingovi utkvěl na mrtvé tváři přesně stejný výraz, jaký měl světec na obraze: extaticky vypjaté směřování k věčnému zapomnění. Lee ho znechuceně pustil do sněhu.

Hester starostlivě zamlaskala.

“Mohlo nás napadnout, že dá vědět ostatním,” řekla. “Vezmi ten jeho prsten.”

“Proč, proboha? Copak jsme zloději?”

“Ne, jsme kacíři,” odpověděla Hester. “A nemůžeme za to, sám je z nás udělal. Jakmile se to církvi donese, je s náma tak jako tak konec, tak proč nevyužít výhodu, když se sama nabízí? Honem, vezmi ten prsten, schovej ho a třeba se nám někdy hodí.”

Lee uznal, že má pravdu, a stáhl mrtvému prsten. Při bližším pohledu si navzdory šeru všiml, že pěšinka z boku končí strmou kamenitou roklí. Dovalil Skraelingovo tělo k okraji a shodil ho dolů. Trvalo hodnou chvíli, než se k němu zezdola doneslo tlumené žuchnutí, jak tělo dopadlo na zem. Lee neměl násilí rád a snažil se vyhýbat zabíjení, seč mohl, ale i tak mu už třikrát nezbylo nic jiného.

“O tom nemá cenu mudrovat,” podotkla Hester. “Sám si o to řek, a tys ho přece nechtěl zabít. Sakra, Lee, ten chlap se nemoh dočkat, až bude na věčnosti. Je to banda cvoků.”

“Nejspíš máš pravdu,” pokrčil rameny a uložil pistoli do pouzdra.

Na úpatí cesty našli psy zapřažené a saně připravené k odjezdu.

“Poslyš, Umaqu,” zeptal se Lee, když se vraceli ke stanici na zpracování ryb. “Neslyšel jsi náhodou někdy o nějakým Grummanovi?”

“No aby,” přikývl psovod. “Kdo by neznal doktora Grummana.”

“To víš, že měl dokonce tatarský jméno?”

“Ne tatarský. Vy myslíte Čopari? To ne tatarské.”

“Co s ním je teď? Je mrtvý?”

“Vy se ptáte, já musím říct nevím. Ode mě vy nedovíte, co on teď.”

“Rozumím. Koho bych se měl zeptat?”

“Nejlíp ptejte jeho kmene. Jeďte k Jeniseji a tam zeptejte.”

“Jeho kmene? Myslíš ty, co ho přijali mezi sebe? Co mu provrtali díru do lebky?”

“Jo. Vy ptejte u nich. Možná on není mrtvý, možná je. Možná není živý a není mrtvý.”

“Jak by mohl být ani mrtvý ani živý?”

“Ve světě duchů. Možná on ve světě duchů. Už říkám moc věcí. Neříkám už nic víc.” A skutečně nepromluvil.

Lee Scoresby ale, hned jak dorazili ke stanici, zašel do přístavu a ptal se po lodi, která by ho zavezla k ústí Jeniseje.

Také divoženky pilně hledaly. Litevská královna Rita Skadiová doprovázela družinu Serafiny Pekkaly řadu dní a nocí, společně překonávaly mlhu i větrné víry a míjely nad krajinou zjizvenou následky záplav a sesuvů půdy. Zřetelně cítily, že se ocitly ve světě, jaký dosud žádná z nich nepoznala: větry tu byly jiné, vzduch jinak voněl, potkávaly ohromné ptáky, kteří na ně útočili a ony je musely zahánět sprškou šípů, a když se čas od času snesly na zem k odpočinku, nepoznávaly rostliny kolem sebe.

Některé z nich se nicméně daly jíst a žili mezi nimi tvorečkové podobní králíkům, kteří vůbec nechutnali špatně. Také pitné vody byl všude dostatek. Nežilo by se tu zle, nebýt podivných přízračných stínů, které se jako mlha táhly nad loukami a srocovaly se kolem potoků a mělkých vod. V určitém osvětlení je nebylo skoro vidět, zdálo se jen, jako by se v těch místech podivně lomilo světlo vibrující v jakémsi prchavém rytmu - jako průzračné závoje otáčející se v odrazu zrcadla. Divoženky nikdy nic podobného neviděly a od první chvíle k nim přistupovaly s nedůvěrou.

“Myslíš, že je to živé?” ptala se Ruta Skadiová Serafiny Pekkaly, když kroužily vysoko nad shlukem podezřelých stínů shromážděných bez pohnutí na kraji lesa.

“Jestli jsou živé nevím, ale zloba z nich přímo sálá,” odpověděla Serafina. “Cítím to až sem. A dokud nebudu vědět, jaká zbraň na ně platí, nikdo mě k nim blíž nedostane.”

Naštěstí pro ně neuměli fantomové zřejmě létat a drželi se tudíž při zemi. Ještě téhož dne totiž divoženky viděly, co dokážou.

Došlo k tomu u přechodu přes řeku, kde na prašnou cestu navazoval nízký kamenný mostek stíněný hradbou stromů. V dlouhých šikmých paprscích podvečerního slunce se tráva na lukách leskla jako smaragd, vzduch vířil zlatavými zrnky prachu a v bohatém jasu sklánějícího se odpoledne divoženky uviděly, že k mostu míří hlouček pocestných - někteří pěšky, jiní v koňských povozech a dva na koni. Divoženky neviděli, protože nebylo proč dívat se vzhůru. Byli to první lidé, na které divoženky v tomhle světě narazily, a Serafina se užuž chtěla spustit dolů a promluvit s nimi, když k nim dolehl vyděšený výkřik.

To vykřikl jezdec na koni, který jel v čele skupiny. Ukazoval do stromů, a když se divoženky podívaly tím směrem, uviděly, jak se po trávě řine proud oněch přízračných obrysů a bez zjevného úsilí se klouzavě blíží k lidem, své kořisti.

Poutníci se rozběhli do všech stran. Serafina rozhořčeně sledovala, jak se vedoucí jezdec na místě otočil a cválal pryč, místo aby pomohl svým druhům, a druhý jezdec zrovna tak; ujížděl jako o život jiným směrem.

“Sletíme níž, sestry, a podíváme se na to,” rozhodla Serafina. “Ale do ničeho nezasahujte, dokud vám nedám povel.”

Viděly, že mezi cestujícími jsou i děti - některé se vezly na vozech, jiné šly pěšky. Divoženkám neušlo, že děti fantomy nevidí a oni že je nechávají na pokoji, zato k dospělým mířili bez váhání. Na jednom z vozů seděla stařena s dvěma malými děcky na klíně a Ruta Skadiová mohla puknout vzteky nad její zbabělostí. Žena se totiž pokoušela za děcka schovat, vystrkovala je před sebe přímo v ústrety fantomovi, který se k ní blížil, jako by mu je nabízela výměnou za vlastní život.

Děti se stařeně vytrhly, seskočily z vozu a spolu s ostatními bezhlavě pobíhaly sem tam. Fantomové se zatím pustili do dospělých. Starou ženu na voze vmžiku zahalil průzračný třpytivý opar, který se čile zmítal a jakýmsi nepostřehnutelným způsobem krmil. Rutě Skadiové se z toho pohledu dělalo špatně. Stejný osud potkal všechny ostatní dospělé kromě oněch dvou, kteří se zachránili na koních.

Serafina Pekkala, zhrožená i fascinovaná zároveň, slétla o něco níž. Jeden otec se pokusil utéct i s dítětem přes brod, ale jeden z fantomů je dostihl. Dítě se s pláčem tisklo k otcovým zádům, ale muž zpomalil a zůstal stát po pás ve vodě, strnulý a bezmocný.

Co se to s ním děje? Serafina se vznášela nad vodou jen o pár stop dál a zděšeně přihlížela. Z vlastního světa znala od pocestných pověsti o upírech a právě na ty si teď vzpomněla, protože fantom se očividně čímsi hladově krmil, i když nevěděla, co přesně polyká - musela to být jakási součást mužovy osobnosti, možná jeho duše, jeho daemon, protože tohle byl očividně jeden ze světů, kde mají lidé daemony uvnitř těla, ne mimo něj. Mužovi bezvládně vyklouzly paže zpod synkových stehen a dítě spadlo do vody. Zoufale se natahovalo po otcově ruce, lapalo po dechu, naříkalo, ale muž jen zvolna otočil hlavu a netečně přihlížel, jak se jeho synek kousek od něj topí.

To už Serafina nevydržela. Rychle se snesla níž a vytáhla dítě z vody právě ve chvíli, kdy na ni Ruta Skadiová křikla: “Pozor, sestro! Za tebou!”

Serafině na okamžik sevřela srdce děsivá otupělost, ale to už vztáhla ruku k Rutě a nechala se vytáhnout do bezpečí. Vyletěly výš. Dítě vřeštělo, s křečovitě zaťatými prsty viselo Serafině kolem pasu, a když se divoženka ohlédla, viděla fantoma podobného mlžnému oparu vířícímu nad vodou, jak šátrá do všech stran po uprchlé kořisti. Ruta Skadiová mu prohnala srdcem šíp, ale nestalo se vůbec nic.

Serafina snesla dítě zpátky na břeh, kde už od fantomů nehrozilo další nebezpečí, a spolu s Rútou Skadiovou znovu vystoupaly do vzduchu. Skupinka pocestných stála teď už nadobro. Koně uždibovali trávu nebo potřásali hlavou, aby odehnali mouchy, děti naříkaly, tiskly se k sobě nebo zpovzdálí přihlížely, a dospělí do jednoho strnuli jako sochy s očima dokořán. Někteří stáli, ale většina si posedala na zem, a všechny do jednoho obestíral příšerný klid a nehybnost. Serafina počkala, až poslední z nasycených fantomů odpluje do dáli, a pak slétla dolů. Přistála přímo před jednou z postav sedících na trávě, statnou ženou kypící zdravím s červenými tvářemi a lesklými plavými vlasy.

“Paní?” oslovila ji zkusmo. Žádná odpověď. “Slyšíte mě? Vidíte mě?”

Popadla ji za ramena a zatřásla. Žena zvedla oči, jako by ji i tenhle drobný pohyb stál nezměrnou námahu. Bylo znát, že stěží vnímá. Hleděla před sebe prázdnýma očima, a když ji Serafina štípla do předloktí, jen zvolna sklonila hlavu, podívala se na zarudlé místo a lhostejně odvrátila zrak.

Ostatní divoženky procházely mezi nazdařbůh roztroušenými vozy a vyděšeně hleděly na oběti zákeřného útoku. Děti se zatím trousily k sobě na pahorku opodál, nespouštěly oči z divoženek a cosi si ustrašeně špitaly.

“Dívá se sem ten jezdec,” všimla si jedna z divoženek.

Ukázala k místu, kde se silnice vinula průsmykem mezi dvěma vrchy. Jeden z jezdců, kteří před fantomy uprchli, zadržel koně, obrátil se a stínil si oči, aby viděl, co se stalo.

“Promluvíme si s ním,” prohlásila Serafina a vyhoupla se do vzduchu.

Ať už se muž tváří v tvář fantomům zachoval jakkoliv, zbabělec to rozhodně nebyl. Jakmile zpozoroval blížící se divoženky, strhl ze zad pušku a popohnal koně na otevřené prostranství, kde se jim mohl postavit bez omezení pohybu. Serafina Pekkala se ale pomalu snesla k zemi, zvedla paži s lukem a pak zbraň odložila před sebe na zem.

Nevěděla, jestli i v tomhle světě používají stejné gesto, ale jeho smysl byl dostatečně srozumitelný. Muž sklonil hlaveň pušky a čekal. Těkal pohledem ze Serafiny na její družky a občas zvedl oči k daemonům, kteří jim kroužili nad hlavou. Divoké mladé ženy ustrojené v cárech černého hedvábí a ženoucí se na borových větvích po obloze - něco takového nemělo v jeho světě obdoby, ale hleděl jim vstříc s ostražitým klidem. Když přišla Serafina blíž, neušel jí v jeho tváři hluboký smutek a odhodlání. Co viděla, jí nešlo dohromady se vzpomínkou na jeho střelhbitý útěk ve chvíli, kdy jeho společníkům hrozila neodvratná záhuba.

“Kdo jsi?” zeptal se muž.

“Jmenuju se Serafina Pekkala. Jsem královna divoženek od jezera Enara, přicházím z jiného světa. Jak se jmenuješ ty?”

“Joachim Lorenz. Divoženka, říkáš? To znamená, že jste ve spolku s ďáblem?”

“Kdybychom byly, jsme proto nepřátelé?”

Chvíli o tom uvažoval. “Kdysi možná,” řekl nakonec a odložil pušku na stehna, “ale časy se změnily. Proč jste přišly do našeho světa?”

“Protože se časy změnily. Co jsou zač ty bytosti, co vás přepadly?”

“Co by, fantomové…” pokrčil rameny s mírným údivem. “Copak neznáte fantomy?”

“V našem světě jsme se s nimi nesetkaly. Viděly jsme, jak utíkáš, a nevěděly jsme, co si o tom myslet. Teď už to chápu.”

“Nedá se jim nijak bránit,” řekl Joachim Lorenz. “Jen děti vyváznou bez úhony. Proto musí podle zákona každou skupinu na cestách doprovázet muž a žena na koni, kteří mají za úkol právě to, co jsme udělali my, jinak by se o děti neměl kdo postarat. Jde to teď od desíti k pěti. Města jsou zamořena fantomy, a to jich dřív nebývalo na jednom místě víc jak tucet.”

Ruta Skadiová se rozhlížela kolem sebe. Všimla si, že se druhý jezdec vrací k vozům - a skutečně, byla to žena. Děti se jí rozběhly naproti.

“Ale povězte mi, co hledáte,” mluvil dál Joachim. “Předtím jsi mi neodpověděla. Přece jste sem nepřišly pro nic za nic. Odpověz.”

“Hledáme jedno dítě,” řekla Serafina. “Holčičku z našeho světa. Jmenuje se Lyra Belacqua, nebo se jí také říká Lyra Stříbroústá. Jenže nemáme nejmenší ponětí, kde by mohla být. Neviděli jste náhodou takové zvláštní dítě bez doprovodu?”

“Ne. Ale tuhle jsme v noci viděli anděly, letěli k pólu.”

“Anděly?”

“Celé šiky v lesklém brnění. V posledních letech nebývali moc často k vidění, i když za časů mého dědečka procházeli naším světem každou chvíli, nebo tak mi to aspoň vyprávěl.”

Zastínil si oči a zadíval se k roztroušeným vozům a nehybným postavám poutníků. Jezdkyně zatím sesedla z koně a konejšila vyděšené děti.

Serafina sledovala jeho pohled. “Když se dnešní noc utáboříme společně a ohlídáme vás proti fantomům, povíš nám o vašem světě víc? A o těch andělech, které jste viděli?”

“Milerád. Pojďte se mnou.”

S pomocí divoženek převezli vozy přes mostek, dál od stromů, kde se ukrývali fantomové. Jejich oběti museli nechat na místě, i když jim trhal srdce pohled na malé děti tisknoucí se k lhostejným matkám nebo tahající za rukáv otce, který mlčel a otupělýma očima hleděl do prázdna. Menší děti nemohly pochopit, proč nemohou zůstat s rodiči. Některé ze starších už zažily útok fantomů dřív a mnohé při něm ztratily vlastní rodiče, a tak jen zachmuřeně mlčely. Serafina vzala do náruče chlapečka, kterého zachránila z řeky a který nepřestával volat tatínka. Natahoval se přes její rameno po netečné, mlčenlivě postavě uprostřed řeky, a Serafina cítila na holé kůži jeho slzy.

Žena na koni, která na sobě měla kalhoty z hrubého plátna a jezdila po mužsku obkročmo, na divoženky vůbec nepromluvila. S ponurým výrazem ve tváři přísně popoháněla děti na cestu a nevšímala si jejich pláče. Večerní slunce zalévalo krajinu zlatavým světlem, v němž zřetelně vystupovaly i ty nejmenší podrobnosti, ale nic nebilo příliš oslnivě do očí. Tváře dětí, muže i ženy v něm vypadaly nesmrtelné, pevné a krásné.

Později, když v kruhu popelem zanesených kamenů žířily žhavé uhlíky a mohutné hory tiše odpočívaly ve svitu měsíce, vypověděl Joachim Lorenz Serafině a Rutě Skadiové historii svého světa.

Kdysi byl šťastný a spokojený, vyprávěl Joachim. Města rozlehlá a elegantní, pole zoraná a úrodná. Po mořích brázdily sem tam kupecké lodě, rybáři tahali vrchovaté sítě tresek, tuňáků, okounů a parmic, lesy se hemžily zvěří a žádné dítě nezůstalo o hladu. Na náměstích velkoměst se velvyslanci z Brazílie, Beninu, Erinu a Koreje míjeli s prodavači tabáku, komedianty z Bergama a makléři s cennými papíry. V noci se v růžemi obrostlých podloubích a v osvětlených zahradách scházeli maskovaní milenci a vzduch se chvěl vůní jasmínu a drnkáním mandorín.

Divoženky hltaly každé jeho slovo. Svět, o kterém mluvil, se podobal tomu jejich, a přece byl jiný.

“Jenže pak se něco zvrtlo,” pokračoval Joachim. “Tak tři sta let zpátky to bude, něco se zvrtlo. Někdo tvrdí, že za to může cech filozofů z Torre degli Angeli, věže andělů, co leží ve městě, z kterého právě jdeme. Slyšel jsem taky, že to je spravedlivý trest za nějaký strašlivý hřích, ale pokud vím, ti, co to tvrdí, se ještě neshodli na tom, jaký hřích to byl.

Zničehonic se prostě objevili fantomové a od té doby nás pronásledují. Samy jste viděly, co dokážou. Jen si představte, jak se ve světě plném fantomů asi žije. Jak se nám má dařit, když nikdy nemáme jistotu, co se stane v příští chvíli? Dostanou otce nebo matku a rodina se rozpadne. Dostanou obchodníka a jeho podnik se zhroutí, všichni zaměstnanci a agenti přijdou o práci. A milenci, jak se mají spolehnout na svoje sliby? Všechna důvěra, všechna čest vzala za své, jakmile do našeho světa vstoupili fantomové.”

“Co jsou zač ti filozofové?” zeptala se Serafina. “A kde je ta věž, co jsi o ní mluvil?”

“V tom městě, odkud přicházíme, v Citt?gazze, městě strak. Víte, proč se mu tak říká? Protože straky kradou, a my se teď na víc taky nezmůžeme. Nic nevytváříme, už stovky let jsme nic nevybudovali, můžeme jen krást v jiných světech. No ano, jistěže víme o jiných světech. Filozofové v Torre degli Angeli zjistili všechno, co je o nich potřeba vědět. Mají nějaké zaklínadlo, a když ho vyslovíte, otevřou se dveře, které tu dřív nebyly, a ocitnete se v jiném světě. Říká se taky, že to není kouzlo, ale klíč, co otevírá i bez zámku. Kdo ví? Ale ať je to jak chce, právě tudy se fantomové dostali dovnitř. A pokud vím, těm filozofům to nestačí. Procházejí do cizích světů, kradou tam a kořist nosí zpátky sem. Zlato a šperky, to v první řadě, ale i jiné věci, nápady, pytle obilí, tužky… Dneska vděčíme za všechno bohatství jim,” dodal hořce. “Cechu zlodějů.”

“Proč nechávají fantomové na pokoji děti?” zeptala se Ruta Skadiová.

“To je ta úplně největší záhada. Nevinnost dětí má nějakou zvláštní moc, která fantomy netečnosti odpuzuje. Ale nejen to. Děti je vůbec nevidí, taky nechápeme, jak je to možné. Za celou tu dobu jsme na to nepřišli. Zato fantomových sirotků je dost a dost, to si jistě umíte představit, dětí, co přišly o rodiče. Drží se v tlupách, potloukají se po celé zemi a někdy se v zamořených oblastech nechají najímat od dospělých, aby jim sháněly jídlo a vůbec zásoby, nebo se prostě jen tak poflakují a živí se tím, co najdou.

Tak to je náš svět. Ale i s tímhle prokletím se dalo žít. Jsou to přece jen paraziti, nikdy hostitele nezabijí docela, i když z něj vysají prakticky všechen život. V zásadě ale panovala určitá rovnováha - až donedávna, jak byla ta příšerná bouře. Takovou hrůzu nikdo nepamatuje, znělo to, jako by celý svět praskal ve švech a rozpadal se na kusy.

Hned po ní se přivalila mlha. Trvala kolik dnů a ležela všude, kam se člověk podíval. Na cestování nebylo ani pomyšlení. A když se pak konečně zvedla, ve městech se to hemžilo fantomy, stovky, tisíce fantomů tu byly. Utekli jsme do hor nebo na moře, ale tentokrát se jim člověk nevyhne, ať jde kam jde. Však jste to samy viděly.

A teď je řada na vás. Povězte mi, jak to vypadá ve vašem světě a proč jste se z něj vypravily do našeho.”

Serafina mu po pravdě vypověděla všechno, co věděla. Joachim byl čestný člověk a nebyl důvod něco před ním tajit. Pozorně naslouchal, občas nevěřícně zavrtěl hlavou, a když domluvila, poznamenal:

“Vyprávěl jsem vám o tom umění, co údajně ovládají naši filozofové, že dokážou otevřít cestu do jiných světů. Povídá se, že někdy ta dvířka z roztržitosti zapomenou zavřít, tak bych se nedivil, kdyby sem jimi čas od času někdo čirou náhodou zabloudil. Andělé například procházejí mezi světy úplně běžně.”

“Andělé?” vzpomněla si Serafina. “O těch už jsi se zmínil dřív, ale my jsme o žádných andělech nikdy neslyšely. Co jsou zač?”

“Co jsou zač andělé?” opakoval Joachim Lorenz zamyšleně. “Jak myslíte. Oni sami se prý nazývají bene elim. A někdy se jim říká Strážci. Nejsou z masa a kostí jako my, jsou to duchovní bytosti, nebo jsou možná z jemnější hmoty než my, lehčí a čistší. O tom zas tolik nevím, ale rozhodně jsou jiní. Přinášejí zprávy z nebes, to je jejich poslání. Někdy je vídáme na obloze, když tudy prolétají cestou do jiného světa. Létají vysoko nad zemí a září jako světlušky. Za opravdu tiché noci bývá dokonce někdy slyšet šustění jejich křídel. Zajímají se o jiné záležitosti než my, i když za dávných časů sestupovali na zem a jednali s muži i ženami; slyšel jsem, že s lidmi dokonce plodili děti.

Když teď po té neslýchané bouřce padla mlha, uvízl jsem v kopcích za městem Sant’Elia. Byl jsem zrovna na cestě domů, ale nezbývalo mi, než se schovat kousek od březového hájku v jedné salaši u potoka. Celou noc se v mlze nade mnou ozývaly hlasy, poplašený a vzteklý křik a k tomu máchání křídel, mnohem blíž, než jsem je kdy slyšel. Někdy k ránu ke mně dokonce dolehly zvuky boje, třeskot mečů a svištění šípů. Neodvažoval jsem se vylézt a podívat se, i když jsem umíral zvědavostí, ale strach byl silnější. Byl jsem bez sebe hrůzou, to se vám přiznám. Když se pak obloha rozjasnila natolik, kolik to jen v té strašlivé mlze šlo, odvážil jsem se vystrčit hlavu. Kousek od potoka ležel raněný, velká nehybná postava, a mně v tu chvíli připadalo, jako bych viděl něco, co mi nepřísluší, něco posvátného. Musel jsem odvrátit hlavu, a když jsem se podíval znovu, už tam nebyl.

To bylo nejblíž, jak jsem kdy nějakého anděla viděl. Ale jak už jsem říkal, tuhle jsme je v noci zahlédli vysoko na nebi, letěli mezi hvězdami a mířili k pólu jako vznosná flotila korábů s napjatými plachtami… Něco se děje, a my dole nemáme ponětí, co to může být. Možná se schyluje k válce. Kdysi už jedna válka na nebesích proběhla, před tisíci let, strašlivě dávno, ale nevím, jak to tenkrát dopadlo. Dost možná může dojít k další, nedivil bych se. Ale přinesla by nepředstavitelnou zkázu a co by to znamenalo pro nás… neodvažuju se domyslet.

I když na druhou stranu,” pokračoval, zatímco rozhrabával hořící uhlíky, “třeba by skončila líp, než si myslím. Co kdyby vyčistila náš svět od fantomů a vrhla je zpátky do temných děr, odkud vylezli? Větší štěstí si neumím představit. To by byl život, spokojený a činorodý, bez věčného strachu z téhle strašlivé metly!”

Navzdory optimistickým slovům se nezdálo, že by si Joachim dělal přílišné naděje. Hleděl do plamenů a jeho ostré rysy ozářené mihotajícími plameny zůstávaly nehybné, neprozrazovaly víc než starosti a smutek.

“S tím pólem, jak jsi říkal,” ozvala se Ruta Skadiová. “Ti andělé mířili k pólu, je to tak? Proč právě tam, nevíš? Leží tím směrem nebesa?”

“To vám nepovím. Nejsem vzdělanec, to jste samy poznaly. Ale říká se, že na severu našeho světa přebývají podobné bytosti, takže pokud se andělé sbírají dohromady, šli by právě tam. Kdyby měli v úmyslu zaútočit na nebesa, troufám si říct, že právě tam by si vybudovali pevnost, ze které by podnikli výpad.”

Vzhlédl k obloze a divoženky sledovaly směr jeho pohledu. Hvězdy jeho světa byly stejné jako u nich: napříč nebeské klenby se táhl jasný pruh Mléčné dráhy a nesčetné hvězdy rozeseté po temném pozadí se svou září téměř rovnaly měsíci.

“Pane,” oslovila Joachima Serafina, “slyšel jsi někdy o Prachu?”

“O Prachu? Podle toho, jak to říkáš, se asi neptáš na obyčejný prach, jaký leží na cestách. Ne, o tom jsem neslyšel. Ale podívejte - tamhle zrovna letí pár andělů.”

Ukázal k souhvězdí Hadonoše a skutečně, mezi hvězdami se cosi pohybovalo - hlouček světlem zalitých bytostí. Nevznášely se na proudu větru, bylo znát, že skutečně letí, jako létá hejno husí nebo labutí.

Ruta Skadiová se zvedla.

“Sestro, je čas, abych se s vámi rozloučila,” řekla Serafině. “Poletím si s těmi anděly promluvit, ať jsou kdo jsou. Jestli mají namířeno za lordem Asrielem, přidám se k nim. Jestli ne, budu dál pátrat na vlastní pěst. Díky za společnost a přeju dobré pořízení.”

Políbily se a Ruta Skadiová nasedla na svou větev z oblačné borovice a vznesla se do vzduchu. Její daemon Sergi, slavík modráček, vyrazil do černé noci po jejím boku.

“Letíme vysoko?” zeptal se.

“Až k těm zářivým letcům v Hadonošovi. Letí rychle, Sergi. Pojď, musíme je dohonit.”

Královna i její daemon vyrazili rychleji než jiskřičky vyletující z plamenů, až v jehličí borové větve svištěl vítr a Rutiny černé vlasy divoce vlály. Po ohníčku, ztraceném v temné pustině, po spících dětech a svých společnicích se ani neohlédla. Tuhle část cesty nechala za sebou a kromě toho: ony osvětlené bytosti v dálce před ní zůstávaly zatím stejně maličké, a kdyby je spustila z očí, snadno by je v nedozírném moři hvězd ztratila nadobro.

Letěla tedy dál, oči stále upřené na anděly, a jak se blížila, začínala je rozeznávat zřetelněji.

Světlo nevycházelo přímo z nich, neplanulo z jejich nitra; spíš se zdálo, jako by je i v té nejčernější tmě zalévaly sluneční paprsky. Podobali se lidem, s tím rozdílem, že měli křídla a byli mnohem vyšší, a protože byli nazí, divoženka jasně viděla, že tři z nich jsou muži a dva ženy. Z lopatek jim vyrůstala křídla a na zádech a hrudi se rýsovaly mohutné svaly. Ruta Skadiová se chvíli držela za nimi, bedlivě si je prohlížela a odhadovala jejich sílu pro případ, že by se s nimi musela pustit do boje. Nebyli ozbrojení, ale podle lehkosti jejich letu si domyslela, kolik energie v sobě skrývají. Kdyby došlo na pronásledování, dost možná by ji předehnali jako nic.

Pro všechny případy si připravila luk. Vyrazila k nim, a jakmile se jim ocitla po boku, zvolala: “Andělé! Zastavte se a vyslechněte mě! Jsem divoženka Ruta Skadiová a chci s vámi mluvit!”

Obrátili se k ní. Velká křídla zabrala opačným směrem, takže se jejich let zpomalil a těla se zhoupla do kolmé polohy, jako by andělé stáli ve vzduchu, nadnášení rozmachy křídel. Shlukli se kolem ní, pět obrovských bytostí osvětlených ve tmě neviditelným sluncem.

Zpříma usazená na své větvi se po nich nebojácně rozhlédla, i když jí srdce bušilo dosud nepoznanou bázní a její daemon se snesl blíž a schoulil se v teple jejího těla.

Každý z andělů byl zřetelně jedinečná bytost, ale zároveň se podobali sobě navzájem mnohem víc než komukoli z lidí. Spojovalo je jakési chvějivé, prudce těkající pole inteligence a citu, které jako by je halilo do společného pláště. Byli nazí, ale pod jejich pohledem si připadala nahá ona, jako by pronikavě hleděli do jejího nejhlubšího nitra.

Protože se ale nijak nestyděla za to, jaká je, dokázala jim pohledy vracet se vzpřímenou hlavou.

“Takže vy jste andělé,” řekla, “Strážci. Bene elim. Kam máte namířeno?”

“Následujeme volání,” odpověděl jeden z nich. Nebyla si jistá, kdo z nich promluvil. Mohl to být kterýkoli z pětice, nebo také všichni dohromady. “Čí volání?” ptala se dál. “Jednoho muže.”

“Lorda Asriela?”

“Možná.”

“Proč následujete jeho volání?”

“Protože jsme se tak rozhodli,” zněla odpověď. “V tom případě k němu můžete zavést i mě, ať je kde je,” nakázala jim.

Rutě Skadiové bylo čtyři sta šestnáct let a oplývala vší hrdostí a věděním zralé královny divoženek. Byla neskonale moudřejší než kdokoli z lidí, jejichž životy jsou jepičí, a přesto si v nejmenším neuvědomovala, jak dětinsky působí ve srovnání s odvěkými bytostmi před sebou. Neměla ponětí, nakolik jejich vědomí přesahuje její vlastní; rozpínalo se jako tenounká chapadla do nejzazších koutů vesmíru, do světů, které si nedokázala představit ani v nejdivočejších snech. Netušila ani, že je vidí v lidské podobě jen proto, že to její zrak očekával. Kdyby je dokázala vnímat v jejich skutečné podstatě, připomínaly by spíš architektonické výtvory než organismy, viděla by je jako gigantické struktury sestávající z inteligence a citu.

Co jiného ale od ní mohli čekat; byla přece nesmírně mladičká.

Bez odkladu prudce zamávali křídly a vyrazili na cestu, a Ruta Skadiová se střelhbitě pustila za nimi, vezla se na proudech vzduchu zvířeného jejich perutěmi a radovala se, o kolik je teď její let rychlejší a snazší.

Pokračovali v cestě celou noc. Hvězdy se otáčely kolem nich a s příchodem úsvitu bledly a mizely. Nad obzor se z východu vysoukal okraj slunečního kotouče a svět zalila jasná záře. Netrvalo dlouho a letěli modrou oblohou a průzračným vzduchem, vlhkým a provoněným svěžestí.

V denním světle nebylo anděly tak dobře vidět, i když jejich odlišnost nadále bila do očí. Světlo, v jejichž záři je Ruta viděla v noci, nemělo ani teď nic společného s vycházejícím sluncem; prýštilo z jakéhosi neviditelného zdroje neznámo kde.

Neúnavně letěli dál a dál a ona s nimi stejně neúnavně držela krok. Rozjařovalo ji, že může velet těmhle nesmrtelným stvořením. Celým tělem jí prostupovala divoká radost, těšil ji dotek drsné borové kůry na kůži, tlukot srdce a zostřené vnímání všech smyslů, těšil ji i hlad, který teď cítila, přítomnost jejího ptačího daemona s líbezným hláskem, země, nad kterou letěli a všechno živé na ní, jak rostliny tak zvířata. Těšilo ji, že je ze stejné hmoty jako oni a že až zemře, bude její tělo živit jiné, tak jako dosud oni živili ji. A těšilo ji také, že zase uvidí lorda Asriela.

Znovu padla noc a andělé letěli pořád dál. V jednom okamžiku si všimla, že se vzduch kolem nich změnil, ani k lepšímu ani k horšímu, ale změnil, a domyslela si, že prošli z jednoho světa do jiného, byť si nedokázala vysvětlit, jak to udělali.

“Andělé!” zvolala, když si tuhle změnu uvědomila. “Jak jsme se dostali ze světa, ve kterém jsem vás potkala? Kde vedla hranice?”

“Ve vzduchu jsou jistá neviditelná místa,” zněla odpověď, “brány do jiných světů. My je vidíme, ale vy ne.”

Ruta Skadiová sice neviditelnou hranici nezpozorovala, ale ani to nepotřebovala; divoženky se dokážou orientovat lépe než ptáci. Ještě než anděl domluvil, soustředila se na tři zubaté vrcholky pod sebou a zapamatovala si do nejmenších podrobností jejich rozmístění. Teď už je v případě potřeby dokáže najít sama, ať si andělé myslí, co chtějí.

Letěli dál a zanedlouho se hlas andělů ozval znovu:

“Lord Asriel je v tomhle světě a tamhle je pevnost, kterou buduje.”

Zpomalili a jako orli se v kruzích snášeli níž. Ruta Skadiová se podívala, kam jeden z andělů ukazuje. Na východě začal tmou pronikat první slabý náznak svítání, i když hvězdy na černočerném sametu nebe nad jejich hlavou zářily stále stejným jasem. A tam, na samé hraně světa, která se s každou vteřinou rozsvěcela víc a víc, se tyčily do výše ježaté vrcholky mohutného horského hřbetu - ostré špice černých skal, obří zlomy plochých tabulí a zubaté hřebeny navršené bez ladu a skladu jako pozůstatky dávné katastrofy nedozírných rozměrů. Ale právě ve chvíli, kdy upřela pohled tím směrem, se nejvyššího vrcholku dotkly první paprsky ranního slunce, skalní stěny se rozzářily v jasných obrysech a ona spatřila vysoko na jejich špici mohutnou stavbu - obrovskou pevnost, jejíž cimbuří tvořily jednolité čedičové desky vysoké jako půlka kopce a jejíž rozměry se daly poměřit jen časem, za který by ji obletěla.

Dole pod gigantickou pevností šlehaly v šeru časného úsvitu plameny ohňů a žhnuly taviči pece, a i na dálku několika mil doléhalo k Rutě bušení kladiv a dusot ohromných pístů. Ze všech stran, jak viděla, se sem slétaly další a další houfy andělů, ale nebyli to jen andělé, ale i stroje: nebeské koráby s ocelovými křídly, které klouzaly vzduchem s lehkostí albatrosa, skleněné kabiny pod rychle tepajícími vážčími křídly, bzučící vzducholodě podobné obřím čmelákům - to všechno mířilo k pevnosti, kterou budoval v horách na konci světa lord Asriel.

“Je lord Asriel tady?” zeptala se Ruta.

“Ano, je tady,” odpověděli andělé.

“Tak poletíme za ním. Budete má čestná stráž.”

Poslušně rozepjali křídla a s nedočkavou divoženkou v čele zamířili ke zlatavým obrysům pevnosti.

ROLLS ROYCE

Lyra se probudila časně do tichého, teplého rána, jako by v tomhle městě věčně vládlo poklidné letní bezvětří. Vyklouzla z postele, sešla po schodech, a když od vody zaslechla dětské hlasy, vydala se podívat, co dělají. Tři hoši a děvče se s mohutným cákáním proháněli na dvou šlapacích lodičkách po prosluněné hladině přístavu a o závod se hnali ke schůdkům. Když uviděli Lyru, na okamžik zpomalili, ale pak je znovu přemohla soutěživost. Vítězná loďka narazila do schůdků tak prudce, že jeden z chlapců spadl do vody, a když se pokoušel vyšplhat do druhé, převrhl i tu. Všichni se pak cákali ve vodě tak bezstarostně, jako by strach předchozího večera byl jen noční můra. Byli mladší než většina dětí u Věže, jak si Lyra pomyslela, než se přidala ve vodě k nim. Pantalaimon se jí držel po boku v podobě stříbrné rybky. Nikdy jí nedělalo potíže bavit se s ostatními dětmi a zanedlouho seděly v loužičkách vody na vyhřátých kamenech schodiště kolem ní a slunce jim rychle vysoušelo košile. Chudák Pantalaimon musel znovu zalézt do kapsičky; v chladivé mokré bavlně se rozhodl pro podobu žabky.

“Co budete dělat s tou kočkou?”

“Vážně můžete zahnat tu smůlu?”

“Odkud jste?”

“Co ten tvůj kámoš, copak on se nebojí fantomů?”

“Will se nebojí ničeho,” prohlásila Lyra. “A já taky ne. Proč máte nahnáno z koček?”

“Ty nevíš, jak se to má s kočkama?” zeptal se nejstarší klučík nevěřícně. “Kočky v sobě maj ďábla, přece. Jakmile nějakou uvidíš, musíš ji zabít. Jinak tě kousnou a ten ďábel přejde do tebe. Hele, a kde jsi vzala toho děsnýho pardála?”

Uvědomila si, že myslí Pantalaimona v leopardí podobě, a nevinně zavrtěla hlavou.

“To se ti nejspíš něco zdálo,” řekla. “Když svítí měsíc, člověk se splete raz dva. Ale poslyšte, tam, odkud s Willem přicházíme, žádný fantomové nejsou, tak o nich zas až tolik nevíme.”

“Dokud je nevidíš, nemusíš se bát,” vysvětlil jí jeden z chlapců. “Jakmile je vidíš, víš, že na tebe můžou. Tak mi to aspoň vysvětloval táta, jenže pak ho taky dostali. Prostě si jich nevšimnul.”

“To znamená, že jsou všude kolem nás i teď?”

“Jo,” přikývla holčička. Hrábla rukou do vzduchu a zavřeštěla: “Mám ho!”

“Nemůžou ti nic udělat,” poznamenal chlapec. “A ty jim taky ne, fifty fifty.”

“To jste měli v tomhle světě fantomy odjakživa?” zeptala se Lyra. “Jo,” přikývl jeden z chlapců, ale jiný ho opravil: “Ne, ale objevili se už děsně dávno. Před stovkama let.”

“A může za to Cech,” dodal další. “Kdo že?” nechápala Lyra.

“To teda ne!” rozhořčilo se děvčátko. “Babička povídala, že přišli proto, že lidi byli zlí. Poslal je na nás Bůh, za trest.”

“Tvoje babička ví kulový,” odbyl ji jeden z chlapců. “Má fousy až po prsa, ta tvoje babička. Je to koza.”

“Co je to Cech?” nedala se Lyra.

“Torre degli Angeli znáš,” odpověděl chlapec, “tu kamennou věž, ne? Tak ta patří Cechu a oni maj tam vevnitř všelijaký tajnosti. Cech, to jsou lidi, co se vyznaj ve vědách, filozofii, alchymii, ve všem možným. A právě oni k nám pustili fantomy.”

“To není pravda,” namítl jiný hošík. “Fantomové přišli z hvězd.”

“Je to pravda! Přesně takhle to bylo, abys věděl: před těma stovkama let jeden z jejich učenců rozbíjel nějakej kov, myslím, že olovo, a chtěl ho přeměnit ve zlato. A tak ho rozbíjel na menší a menší kousíčky, až už to dál nešlo, dostal se k tomu nejprťavějšímu ždibíčku, co může bejt, tak malýmu, že ani není vidět. Ale on rozbil i ten a vevnitř byly nacpaný spousty fantomů, poskládaný a stlačený dohromady, že nezabírali vůbec žádný místo. No a jak tenhle kousíček rozbil, bác ho, všichni vyletěli ven a od tý doby je tu máme. Tak mi to aspoň povídal táta.”

“A je někdo z Cechu ještě pořád v tý věži?” zeptala se Lyra.

“Ne. Utekli, jako všichni ostatní,” odpověděla holčička.

“Ve věži neni živá duše. Straší tam,” vysvětloval chlapec. “Proto taky odtamtud vylezla ta kočka. Nešli bysme tam ani za nic. Nikoho z dětí by ani nenapadlo lízt dovnitř. Je to moc strašidelný.”

“Lidi z Cechu se dovnitř nebojej,” namítl kdosi.

“Protože maj nějaký kouzlo nebo co. Jsou to hamouni, vydíraj chudý lidi,” řekla holčička. “Chudý oddřou všechnu práci a ty z Cechu si žijou jak prasata v žitě.”

“Ale teď ve věži nikdo není?” ujišťovala se Lyra. “Žádný dospělí?”

“V celým městě nejsou žádný dospělí.”

“Netroufli by si sem.”

Ale ona tam na vlastní oči viděla nějakého mladíka, o tom byla přesvědčená. A ještě něco jí nehrálo na tom, co děti vykládaly: jako zkušená lhářka poznala, když někdo lhal, a byla si jistá, že před ní něco tají.

Pak si najednou vzpomněla. Malý Paolo se prořekl, že mají s Angelikou ještě staršího bratra Tullia a ten že je ve městě, ale Angelika ho rychle okřikla. Že by ten mladík, kterého viděla, byl jejich bratr?

Nechala děti zaměstnané obracením šlapadel, aby mohly vyrazit zpátky na pláž, a vrátila se dovnitř uvařit kávu a podívat se, jestli je Will vzhůru. Ještě spal, s kočkou stočenou v nohách postele, a Lyra se nemohla dočkat, až se znovu uvidí s doktorkou Maloneovou. Napsala mu tedy vzkaz, nechala ho na zemi u postele, popadla batůžek a vyrazila najít průchozí okno.

Pustila se cestou, která vedla přes náměstíčko, kde byli předchozího večera. Teď bylo prázdné. Průčelí věže se koupalo ve slunečním svitu a po obou stranách vchodu vrhaly dlouhé stíny kamenné sochy s nezřetelnými rysy - podobaly se lidem, ale na zádech měly složená křídla. Během staletí je vítr a déšť ohlodaly k nepoznání, ale z jejich klidných postojů ještě pořád vyzařovala energie, soucit a síla vědění.

“Andělé,” špitl Pantalaimon, usazený v podobě cvrčka na Lyřině rameni.

“Nebo fantomové,” hádala Lyra.

“Ne. Ta věž se jmenuje angeli něco,” trval na svém daemon. “Vsaď se, že to znamená anděl.”

“Půjdeme dovnitř?”

Zvedli hlavu k mohutným dveřím na zdobených černých pantech. Šest schodů, které k nim vedly, byly prošlapané tisíci nohou, které po nich kráčely, a dveře byly maličko pootevřené. Jediné, co Lyra musela překonat, byl vlastní strach.

Po špičkách vyšla na nejhořejší schod a nahlédla štěrbinou dovnitř. Neviděla dál, než do chodby dlážděné tmavými kamennými dlaždicemi, a i do té jen na kousek, ale Pantalaimon se jí třepotal kolem ramen stejně vystrašeně, jako když si svého času v kryptě Jordánské koleje hloupě zahrávala s lebkami dávno mrtvých scholárů. Teď už měla dost rozumu na to, aby daemonovo varování nebrala na lehkou váhu. Ta věž byla podezřelá. Seběhla ze schodů a nezastavila se, dokud nestála pod palmami na prosluněné hlavní třídě. Ujistila se, že ji nikdo nevidí, a prošla oknem ve vzduchu do Willova Oxfordu.

O čtyřicet minut později stála v budově fyzikálního ústavu a dohadovala se s vrátným. Tentokrát ale měla připravený trumf.

“Tak se zeptejte doktorky Maloneové,” vybídla muže svým nejsladším hlasem. “Zeptejte se a uvidíte, co vám řekne.”

Vrátný sáhl po telefonu a Lyra útrpně přihlížela, jak mačká knoflíky a mluví do sluchátka. Chudák, ani mu nedali vlastní domek, jako má vrátný na koleji ve skutečném Oxfordu; tenhle má jen velký dřevěný pult jako nějaký hokynář.

“Tak dobře,” obrátil se k ní vrátný znovu. “Říká, že máš jít nahoru. Ale ne abys lezla někam jinam, to ti povídám.”

“Nepolezu,” zavrtěla hlavou s přehnanou horlivostí poslušného děvčátka, které dělá jen to, co se mu řekne.

Když vyšla po schodech, čekalo ji ale překvapení, protože ze dveří s obrázkem naznačujícím ženskou postavu na ni mlčky kývla doktorka Maloneová.

Lyra překvapeně vešla dovnitř. Tohle nebyla laboratoř, byly to toalety, a doktorka Maloneová vypadala rozčíleně.

“Lyro,” spustila, “v laboratoři je spousta lidí, policisté, nebo co jsou zač. Vědí, že jsi za mnou včera byla. Nevím, o co tady běží, ale nechce se mi to líbit. Můžeš mi vysvětlit, co to má znamenat?”

“Jak se dozvěděli, že jsem tu byla?”

“To nevím. Nevěděli, jak se jmenuješ, ale hned jsem pochopila, že mluví o tobě.”

“No dobře, něco jim nalžu. To bude hračka.”

“Ale co to má všechno znamenat?”

“Doktorko Maloneová?” zavolal z chodby ženský hlas. “Neviděla jste tu malou?”

“Je tady,” odpověděla doktorka. “Jen jsem jí ukazovala, kde tu máme toalety.”

Trochu to s těmi obavami přehání, pomyslela si Lyra. Nejspíš není zvyklá na nebezpečí.

Žena na chodbě byla mladá, elegantně oblečená, a když Lyra vyšla ze dveří, pokusila se o úsměv, ale pohled měla pořád stejně tvrdý a podezíravý.

“Ahoj,” řekla. “Ty jsi Lyra, viď?”

“Ano. Jak se jmenujete vy?”

“Já jsem seržant Cliffordová. Pojď se mnou.”

Lyru napadlo, že se tu chová, jako by laboratoř patřila jí, a že je to pořádná troufalost, ale nedala na sobě nic znát a jen poslušně přikývla. Teprve teď na ni dolehly první pochybnosti. Věděla, že tu nemá co dělat, věděla, co po ní alethiometr chce a že je to něco úplně jiného. Nerozhodně zůstala stát ve dveřích.

V místnosti už na ně čekal vysoký statný muž s bílým obočím. Ze zkušenosti věděla, jak vypadají scholáři, a ani jeden z těchhle dvou scholár rozhodně nebyl.

“Běž dál, Lyro,” vybídla ji seržant Cliffordová. “Ničeho se neboj. Tohle je inspektor Walter.”

“Ahoj, Lyro,” pozdravil ji muž. “Tady doktorka Maloneová nám o tobě vyprávěla. Rád bych se s tebou seznámil a položil ti pár otázek, jestli nemáš nic proti.”

“Jakých otázek?” zeptala se.

“Nic složitého,” usmál se. “Pojď, posaď se.”

Přistrčil k ní židli a Lyra se obezřetně usadila. Slyšela, jak se dveře za ní zavřely. Doktorka Maloneová stála kousek od ní. Pantalaimon, schovaný v podobě cvrčka v kapsičce košile, byl bez sebe strachy a Lyra jen doufala, že není vidět, jak se třese. Naléhavě ho myšlenkou poprosila, ať se uklidní.

“Odkudpak jsi, Lyro?” zeptal se inspektor Walter.

Kdyby řekla, že z Oxfordu, mohli by si snadno ověřit, že to není pravda. Ale těžko může přiznat, že z jiného světa. Tihle lidé byli nebezpeční a určitě by na ní vyzvídali další podrobnosti. Vzpomněla si na jediné další místo, které v tomhle světě znala jménem, město, odkud pocházel Will.

“Z Winchesteru,” řekla.

“Ty ses nám prala, viď?” řekl inspektor. “Kde jsi přišla k těm modřinám? Máš jednu pořádnou na tváři a na noze další. Nebije tě někdo?”

“Ne,” odpověděla Lyra.

“Chodíš do školy, Lyro?”

“Ano,” přikývla a pak dodala: “Občas.”

“Neměla bys dneska být ve škole?”

Neřekla nic, ale připadala si čím dál víc nesvá. Podívala se na doktorku Maloneovou a neušlo jí, že vypadá napjatě a nešťastně. “Jen jsem zaskočila tady za paní doktorkou,” řekla. “Jsi v Oxfordu na dlouho, Lyro? Kde bydlíš?”

“U jedněch lidí,” pokrčila rameny. “U známých.”

“Řekni mi jejich adresu.”

“Já si nepamatuju, jak se to tam jmenuje. Trefím tam, ale nevím, jak se ta ulice jmenuje.”

“Co je to za lidi?”

“Tátovi známí,” řekla.

“Aha, rozumím. Jak ses dostala k doktorce Maloneové?”

“Můj táta je fyzik, tak ji zná.”

Tohle bylo o něco snazší. Trochu se uvolnila a nechala se unášet vlastními výmysly.

“A ona ti ukázala, na čem pracuje, je to tak?”

“Ano. Ten stroj s obrazovkou a tak, všechno.”

“Tebe tyhle věci zajímají, viď? Baví tě věda?”

“Ano. Zvlášť fyzika.”

“Takže chceš být vědec, až budeš velká?”

Taková otázka si přímo říkala o nechápavý pohled, a Lyra se podle toho zařídila. Muže to nevyvedlo z rovnováhy. Na okamžik střelil pohledem po mladé ženě a pak se znovu obrátil k Lyře.

“A překvapilo tě, co ti doktorka Maloneová ukázala?”

“Tak trochu, ale já věděla, co mám čekat.”

“Vědělas to od otce?”

“Ano. Zabývá se tím samým.”

“Jistě. A ty tomu rozumíš?”

“Trochu.”

“Takže tvůj otec zkoumá temnou esenci?”

“Ano.”

“Dostal se tak daleko jako tady paní doktorka?”

“Spíš se dostal jinam. V něčem je lepší, ale nic jako takovouhle obrazovku se slovy nemá.”

“Will bydlí taky u těch vašich známých?”

“Ano, on -”

Zarazila se. Vmžiku jí došlo, že udělala strašlivou chybu.

Poznali to i oni a v tu ránu byli na nohou, aby jí zabránili utéct, ale nějak se jim přimotala do cesty doktorka Maloneová, takže seržant Cliffordová zakopla a upadla inspektorovi přímo pod nohy. Lyra na nic nečekala. Vyběhla ze dveří, přibouchla je za sebou a ze všech sil uháněla ke schodům.

Narazila do dvou mužů v bílých pláštích, kteří právě vyšli z jiných dveří, ale Pantalaimon se jí v tu chvíli v podobě vrány vznesl nad hlavu, krákal a divoce mával křídly, až oba polekaně uskočili a Lyra jim vyklouzla. Jako střela seběhla ze schodů a vběhla do vstupní haly právě ve chvíli, kdy vrátný pokládal sluchátko telefonu a hrnul se zpoza pultu. “Hej!” volal na ni. “Stůj! Zastav se!”

Naštěstí byla odklápěcí část pultu, kudy musel projít, na opačné straně, takže byla u otáčecích dveří dřív, než se stačil vyštrachat ven a chytit ji.

To už se ale za ní otvíraly dveře výtahu a vybíhal z nich světlovlasý muž, rychlý a silný.

A dveře ne a ne se otočit! Pantalaimon ostře zavřískl: tlačili na špatnou stranu!

Vyděšeně vykřikla, vyběhla z jedné výseče dveří, celou svou nepatrnou vahou se vrhla proti sklu sousedního oddílu a v duchu vroucně prosila, aby se otočily. Dveře se pohnuly právě včas, těsně předtím, než ji stačil popadnout vrátný, a protože stál plavovlasému muži v cestě, stačila Lyra vyběhnout ven, ještě než se protlačili za ní.

Rozběhla se přes silnici, bez ohledu na auta, skřípání brzd a kvílení pneumatik, a zamířila do mezery mezi vysokými budovami a odtamtud znovu přes ulici, tentokrát s auty v obou směrech. Byla rychlá, svižně se vyhýbala autům i jízdním kolům, ale ten světlovlasý muž jí byl pořád v patách, držel se těsně za ní a naháněl jí strach.

Do zahrady, přes plot, skrz keře. Pantalaimon jí v podobě rorýse přeletoval nad hlavou, ukazoval cestu a v pravý čas ji navedl k bedně na uhlí, za kterou se mohla skrčit. Hned vzápětí zaslechla dusot mužových spěšných kroků, zaslechla jeho prudké oddychování - byl rychlý a trénovaný. “Rychle zpátky,” špitl Pantalaimon. “Vrať se na tu ulici.”

Vyplížila se tedy z úkrytu a přeběhla po trávě k zahradní brance, zpátky k otevřené rozloze obousměrné ulice. Znovu se za kvílení pneumatik propletla na druhou stranu a vzápětí už zmizela v tiché uličce lemované stromy, kde stály zády k parku řady vysokých viktoriánských domů.

Zastavila se, aby nabrala dech. Před jednou ze zahrad stál vysoký živý plot a před ním nizoučká zídka. Usadila se na ni a zády se vmáčkla do keře ptačího zobu.

“Ona nám pomohla!” řekl Pantalaimon. “Ta doktorka se jim schválně připletla do cesty. Je na naší straně, ne na jejich.”

“Pantíku,” vzdychla Lyra. “Neměla jsem jim říkat o Willovi! Měla jsem si dávat větší pozor.”

“Vůbec jsi tam neměla chodit,” opravil ji přísně.

“Já vím. To taky…”

Ale neměla kdy propadat výčitkám, protože Pantalaimon se jí snesl na rameno. “Pozor,” špitl. “Za tebou!” Rychle se proměnil v cvrčka a zmizel v náprsní kapsičce.

Lyra se zvedla, připravená utéct, a uviděla těsně u chodníku tiše míjet velký tmavomodrý vůz. Užuž chtěla vyrazit opačným směrem, když zadní okénko sjelo dolů a vyhlédla z něj povědomá tvář.

“Lízo,” zavolal na ni starý pán, se kterým se potkala v muzeu. “To je skvělé, že tě zase vidím. Nechceš někam svézt?”

Otevřel dvířka a posunul se, aby jí udělal místo. Pantalainmon ji přes tenkou bavlnu varovně štípl do prsou, ale to už Lyra s batůžkem v rukou skočila dovnitř a muž se nahnul a zavřel za ní.

“Vypadáš, jako bys měla naspěch,” poznamenal. “Kam pojedeme?”

“Do Summertownu, prosím.”

Řidič měl na hlavě placatou čepici se štítkem. Auto bylo do posledního detailu navržené tak, aby vzbuzovalo dojem uhlazenosti, měkkosti a síly, a z vůně kolínské Lyřina společníka se v uzavřeném prostoru div netočila hlava. Vůz se odlepil od chodníku a neslyšně se rozjel.

“Tak copak jsi pořád dělala, Lízo?” zeptal se pán. “Dozvěděla ses něco nového o těch lebkách?”

“Ano,” přikývla a obrátila hlavu k zadnímu okénku. Po muži se světlými vlasy nebylo ani památky. Utekla mu! A sedí si teď se svým bohatým známým v tomhle přepychovém autě, kde nikoho nenapadne ji hledat. Skoro se zajíkla vítězoslávou.

“Taky jsem se trochu poptával,” řekl její společník. “Jeden můj známý, antropolog, mi pověděl, že kromě těch, co jsou vystavené, jich mají ve sbírce ještě několik. Opravdu staré kousky, například neandertálce.”

“Jo, taky jsem slyšela,” přitakala Lyra, ačkoli neměla nejmenší ponětí, o čem je řeč.

“Jak se má tvůj kamarád?”

“Můj kamarád?” vyděsila se Lyra. Řekla snad o Willovi i tomuhle člověku?

“Jak u nich bydlíš.”

“Aha. To je kamarádka. Má se dobře, děkuju.”

“Co dělá? Není archeoložka?”

“No… Je fyzik. Studuje temnou esenci.” Lyra ještě pořád nebyla ve své kůži. Nakonec se v tomhle světě nelhalo tak snadno, jak si myslela. Navíc ji rozptylovala další věc: ten starý pán jí byl jakýmsi neurčitým, zasutým způsobem povědomý, ale nemohla si vybavit, co přesně jí připomíná.

“Temnou esenci?” opakoval po ní. “To je nesmírně pozoruhodné! Zrovna dneska ráno o tom psali v Timesech. Vesmír je téhle záhadné věci plný, a nikdo netuší, co to vlastně je. Možná je ta tvoje kamarádka tomu tajemství na stopě, co říkáš?”

“Ano. Ví toho spousty.”

“A co bys chtěla dělat ty, Lízo, až budeš větší? Taky se pustíš do fyziky?”

“Možná,” pokrčila Lyra rameny. “To se ještě uvidí.” Řidič nenápadně zakašlal a zpomalil.

“Tak jsme v Summertownu,” podotkl starý pán. “Kde tě máme vysadit?”

“Ale, třeba hned tam u těch obchodů, odtamtud už dojdu pěšky,” ukázala Lyra. “Děkuju.”

“Vezměte to doleva na South Parade, Alane, a zastavte na pravé straně, buďte tak laskav,” obrátil se muž k řidiči.

“Jak si přejete.”

Za minutku už vůz neslyšně zastavil u veřejné knihovny. Starý pán otevřel dvířka na svojí straně a nechal Lyru, aby se kolem něj protáhla ven. Místa tu bylo dost, ale přece jen jí to připadalo hloupé a nerada by se dotkla jeho kolenou, i když byl tak milý.

“Nezapomeň si batoh,” poznamenal a podal jí ho.

“Děkuju,” řekla.

“Doufám, že se zase někdy potkáme, Lízo,” rozloučil se s ní. “Pozdravuj od mě tu svou kamarádku.”

“Na shledanou,” odpověděla Lyra a zůstala chvíli nerozhodně stát na chodníku. Teprve když auto zabočilo za roh a zmizelo jí z očí, vyrazila směrem k habrům. Nešel jí z hlavy ten plavovlasý muž a chtěla se na něj zeptat alethiometru.

Will si znovu pročítal otcovy dopisy. Seděl na terase, kam zdálky doléhal povyk dětí dovádějících v přístavu, přejížděl očima pravidelné tahy na tenoučkém leteckém papíře a snažil se v duchu představit člověka, který je napsal. Znovu a znovu se vracel ke zmínce o “malým”, o sobě samém.

Kousek od domu zaslechl dupot Lyřiných spěchajících nohou, a než zastrčil dopisy do kapsy a zvedl se ze židle, vpadla na terasu. Oči měla navrch hlavy a Pantalaimon, který jí v podobě divoké kočky s prskáním běžel v patách, se samým rozčílením zapomněl skrývat. Lyra plakala málokdy, ale teď s ní lomcovaly vzlyky vzteku a bezmocně skřípala zuby. Vrhla se přímo k němu a popadla ho za paže: “Zabij ho! Zabij ho! Musíš ho zabít. Kéž by tu tak byl Iorek! Wille, já udělala hroznou věc - kdybys věděl, jak mě to mrzí!”

“Co je? Co se stalo?”

“Ten člověk - zloděj zlodějská to je, mizera jeden. On mi ho ukrad, Wille! Ukrad mi alethiometr! Ten prevít stará, samá voňavka, parádní obleky, vlastní šofér - Wille, ani nevíš, co jsem toho dneska stihla zvrtat…”

Rozvzlykala se, až Willa napadlo, jestli snad člověku nemůže doopravdy puknout srdce žalostí. Lyra každopádně vypadala, že k tomu nemá daleko - padla na zem, kvílela, naříkala a třásla se od hlavy k patě. Pantalaimon se změnil ve vlka a nešťastně vyl.

Děti na protějším břehu se zarazily ve hře a stínily si oči, aby viděly, co se děje. Will si k Lyře přidřepl a zatřásl jí ramenem.

“Nech toho! Nebreč!” napomenul ji. “Vypověz mi pěkně od začátku, co se stalo. Co to bylo za člověka? Co ti proved?”

“Budeš se na mě strašně zlobit. Slíbila jsem ti, že tě nezradím, slíbila jsem to a přitom…” znovu se rozvzlykala a Pantalaimon se změnil v neohrabaného mladého psa se svěšenýma ušima. Vrtěl ocasem a svíjel se v zahanbeném ponížení, až Will pochopil, že Lyra provedla něco, za co se natolik stydí, že mu to není schopná přiznat. Obrátil se k jejímu daemonovi.

“Co se stalo? Tak mi to přece pověz,” řekl.

“Šli jsme za tou doktorkou, ale byli tam další lidi, muž a žena, a ty nás úplně zmátli. Vyptávali se na spoustu věcí a pak se zeptali na tebe, a než jsme se vzpamatovali, přiznali jsme jim, že tě známe, a pak jsme utekli -”

Lyra se s tváří v dlaních tiskla k chodníku a Pantalaimon v rozpacích střídal podoby jednu za druhou: pes, pták, kocour, sněhobílý hranostaj. “Jak vypadal ten chlap?” zeptal se Will.

“Byl velký,” zamumlala Lyra zezdola. “Velký, silný a měl úplně světlý oči.”

“Viděl tě, jak se vracíš oknem sem?”

“Ne, ale…”

“Takže nás beztak nenajde.”

“Ale co alethiometr?” vykřikla a zprudka se posadila, tvář strnulou jako maska z antického dramatu.

“No povídej,” vybídl ji Will. “Co je s ním?”

S mnoha vzlyky a zatínáním zubů mu vypověděla, co se stalo: jak ji ten starý pán viděl den předtím v muzeu, kde pracovala s alethiometrem, jak kvůli ní dneska zastavil auto a pomohl jí upláchnout tomu světlovlasému člověku a jak pak schválně nechal zastavit tak, aby musela přelézt těsně kolem něj, a když jí pak podával batoh, nepochybně z něj nenápadně vytáhl alethiometr…

Will chápal, že je to pro ni strašlivá ztráta, ale nešlo mu do hlavy, proč by si to měla klást za vinu. Pochopil to, teprve když Lyra pokračovala.

“Wille, prosím tě, udělala jsem strašlivou pitomost, tak se na mě nezlob. Alethiometr mi řekl, že se mám vykašlat na Prach a pomoct tobě. Výslovně chtěl, abych ti pomohla najít otce. A já bych věděla, jak na to, uměla bych tě za ním dovést, kdybych měla alethiometr u sebe. Jenže já ho neposlechla. Šla jsem si za tím, co mě zajímalo víc, ale bylo to špatně…”

Will už dřív viděl, jak se s přístrojem radí, a věděl, že alethiometr říká vždycky pravdu. Odvrátil se od ní. Chytila ho za zápěstí, ale vytrhl se jí a popošel až na samý kraj vody. Na opačné straně přístavu si hrály děti. Lyra k němu doběhla. “Wille, mě to vážně mrzí -”

“A co já s tím? Kašlu ti na tvoje omluvy. Prostě jsi to udělala po svým.”

“Ale my si musíme pomáhat, Wille, ty a já, protože nikoho jinýho nemáme.”

“To mi pověz, jak bysme si mohli pomoct.”

“Já nevím, ale…”

Zarazila se uprostřed věty a oči se jí rozjasnily. Otočila se, rozběhla se zpátky k batohu zapomenutému na chodníku a horečně se prohrabovala jeho obsahem.

“Já vím, co je zač. A kde bydlí! Podívej!” podržela mu před očima úzkou bílou kartičku. “Dal mi v muzeu tuhle vizitku. Můžeme se tam vrátit a sebrat mu ho!”

Will vzal papírek do ruky a četl:

Sir Charles Latrom, CBE

Limefield House

Old Headington

Oxford

“Má titul,” poznamenal. “Je to rytíř. To znamená, že lidi budou věřit jemu, ne nám. Co bych měl podle tebe dělat? Jít na policii? Policie mě hledá. I kdyby po mě nakrásně nešli včera, dneska už je to jistý. A kdybys za nima zašla ty, stejně už vědí, kdo jsi, a že mě znáš, tak by to taky nebylo k ničemu.”

“Můžeme ho ukrást. Zajdeme k němu domů a ukradneme ho. Headington znám, ten je v mým Oxfordu taky. A není to daleko, za hodinku tam pěšky krásně dojdeme.”

“To je nesmysl.”

“Iorek Byrnison by šel rovnou za ním a utrhnul by mu hlavu. Škoda, že tu není s námi. Určitě by -”

Zarazila se a zmlkla. Willův upřený pohled ji zbavil sebevědomí. Znejistěla by zrovna tak, kdyby na ni podobným způsobem hleděl medvědí kyrysník, protože z Willových očích přes všechno mládí čišelo cosi, co jí Iorka nápadně připomínalo.

“Větší nesmysl jsem v životě neslyšel,” řekl. “To si představuješ, že si jen tak napochodujeme k jeho domu, vplížíme se dovnitř a ukradneme ho? Zkus trochu myslet. Zkus aspoň občas používat mozek, buď tak laskavá. Jestli má prachy, tak bude mít spousty poplašnejch zařízení a bůhví čeho, zvonky, který spustěj, když někdo vleze do dveří, a speciální zámky a infračervený čidla, který se zapínaj samy od sebe -”

“O ničem takovým jsem nikdy neslyšela,” ozvala se Lyra. “V našem světě tyhle vymoženosti nemáme. To jsem nemohla tušit, Wille.”

“No dobře, tak to ber takhle: může ho mít schovanej kdekoli po celým domě, a jak dlouho myslíš, že bude zloději trvat, než prohledá všechny skříně, šuplíky a skrýše v celý vile? Ty chlapi, co pátrali u nás, na to měli kolik hodin, a stejně nenašli, co hledali, a to bych se vsadil, že tenhle člověk bydlí v mnohem větším domě než my. A taky bude mít trezor. Takže i kdybysme se dostali dovnitř, nemáme šanci najít ten alethiometr dřív, než přijede policie.”

Lyra svěsila hlavu. Měl pravdu. “Tak co budeme dělat?” hlesla.

Will neodpověděl. Ale týkalo se jich to obou, o tom nebylo sporu. Patřili teď k sobě, ať se mu to líbilo nebo ne.

Sešel dolů k vodě, pak zpátky k terase a znovu na břeh. Tloukl pěstí do dlaně druhé ruky a snažil se najít řešení, ale nic ho nenapadalo. Vztekle zavrtěl hlavou.

“Tak tam prostě zajdeme,” řekl. “Zajdeme tam a podíváme se po něm. Žádat o pomoc tu doktorku nemá cenu, jestli u ní byla policie. Bude věřit spíš jim, než nám. Uvidíme, kdyby se nám povedlo dostat se dovnitř, aspoň se mrkneme, jak to tam vypadá. Někde začít musíme.”

Bez dalšího slova zašel do domu a uložil dopisy pod polštář v místnosti, kde spal. I kdyby ho chytili, dopisy budou v bezpečí.

Lyra zatím čekala na terase s Pantalaimonem v podobě vrabčáka na rameni. Vypadala o něco veselejší.

“Určitě ho dostaneme zpátky,” ujistila Willa. “Cítím to v kostech.” Neřekl na to nic a oba vykročili směrem k oknu.

Cesta do Headingtonu jim pěšky trvala půl druhé hodiny. Lyra je vedla oklikou, aby se vyhnuli centru, a Will se nepřestával mlčky rozhlížet. Tohle bylo mnohem těžší, než co Lyra kdy zažila, bylo to dokonce horší než její dobrodružství v Arktidě, protože tam s sebou měla Romuny a Iorka Byrnisona, a ačkoli v tundře hrozily spousty nebezpečí, bylo to alespoň nebezpečí, které dokázala rozpoznat. Tady, v tomhle městě, které znala i neznala, se i hrozba tvářila přátelsky a navoněná zrada se usmívala. Možná ji tu nechtějí zabít nebo odloučit od Pantalaimona, ale okradli ji o jejího nejspolehlivějšího průvodce. Bez alethiometru byla… byla jen obyčejná ztracená holčička.

Limfield House měl fasádu teplé medové barvy a průčelí zpola zarostlé psím vínem. Obklopovala ho velká udržovaná zahrada lemovaná z jedné strany živým plotem a k vstupním dveřím se táhla štěrkem vysypaná cesta. Před dvojitou garáží nalevo stál černý Rolls Royce, kterým se Lyra tak nešťastně svezla. Na Willa z toho všeho dýchalo ovzduší bohatství a moci, ona zažitá nadřazenost, kterou mnozí Angličané z horních vrstev dodnes pokládají za samozřejmou. Bezděky zaťal zuby, ačkoli sám nevěděl proč. Teprve po chvíli si vybavil zasutou vzpomínku z dávného dětství. Matka ho tehdy zavedla do podobné vily, oba se pro tu příležitost nastrojili do nejlepších šatů a on měl nakázáno vzorně se chovat, a jakýsi starý pár, muž a žena, tam dohnal jeho matku k slzám; dobře si vzpomínal, že plakala, ještě když odtamtud odcházeli.

Lyra si všimla, jak se mu zrychlil dech a zatíná pěsti, a měla dost rozumu, aby se nevyptávala, co mu je - byla to jeho soukromá věc, se kterou neměla nic společného. Vzápětí se zhluboka nadechl.

“No dobře,” zavelel. “Tak to teda zkusíme.”

Pustil se po štěrkové cestě a Lyra se držela těsně za ním. Měli nepříjemný pocit, že jsou na otevřeném prostranství všem na očích.

U dveří bylo staromódní táhlo ke zvonku, jaká se používala v Lyřině světě, a protože Will hledal jiné zařízení, musela mu Lyra ukázat, jak se s ním zachází. Zatáhli za něj a kdesi hluboko v domě se rozezněl zvonek.

Otevřel jim stejný sluha, který ráno řídil vůz, i když teď neměl na hlavě šoférskou čepici. Sjel pohledem po Willovi, a když si všiml Lyry, maličko změnil výraz.

“Rádi bychom mluvili se sirem Charlesem Latromem,” řekl Will.

Bradu měl odhodlaně vystrčenou, jako když včerejší noci čelil u věže dětem s kameny v rukou. Sluha přikývl.

“Počkejte tady,” řekl. “Hned to siru Charlesovi oznámím.”

Dveře z masivního dubu, které za sebou zavřel, byly opatřené dvěma mohutnými zámky a nahoře a dole zajištěné zástrčkou, ačkoli se těžko dalo čekat, jak si Will pomyslel, že by některého cti dbalého lupiče napadlo pokoušet se dostat dovnitř hlavním vchodem. Na průčelí domu mu navíc nemohlo ujít nápadně zavěšené poplašné zařízení a na rozích si všiml velkých reflektorů. Neměli by šanci vůbec se k domu přiblížit, natož vloupat se dovnitř.

Za dveřmi se ozvaly pravidelné kroky, a když se znovu otevřely, ocitl se Will tváří v tvář člověku, který měl tolik, a přesto chtěl víc. Působil klidným, vlídným dojmem a čišelo z něj sebevědomí vlivného muže, které Willa málem vyvedlo z míry - ten člověk se ani za mák nestyděl.

Všiml si, že Lyra vedle něj div nevybuchne netrpělivostí a vzteky, a tak rychle řekl: “Promiňte, ale Lyra si myslí, že když jste ji dopoledne vezl autem, něco si v něm omylem zapomněla.”

“Lyra? Já žádnou Lyru neznám. Zvláštní jméno, Lyra. Znám jenom jednu malou Lízu. A ty jsi kdo?”

Will v duchu zaklel, že se tak hloupě prořekl. “Já jsem Mark, její bratr.”

“Aha. Ahoj Lízo, nebo Lyro. Pojďte radši dál.”

Ustoupil stranou a Will s Lyrou, kteří takové přijetí nečekali, nejistě vešli dovnitř. V hale bylo šero a voněl tu včelí vosk a květiny. Všechny rovné plochy byly čisťounce naleštěné a v prosklené mahagonové skříni u stěny byly vystavené půvabné porcelánové figurky. V pozadí místnosti zahlédl Will sluhu, který zřejmě čekal na pánovy povely.

“Pojďte se mnou do pracovny,” vyzval je sir Charles a otevřel další dveře.

Choval se k nim zdvořile a přívětivě, ale něco v jeho vystupování nutilo Willa k ostražitosti. Pracovna byla velká a pohodlná a vypovídala o zálibě v kožených křeslech a kouři doutníků. Kam se podívali, viděli police s knihami, obrazy a lovecké trofeje. Ve třech nebo čtyřech prosklených skříních byly vystaveny starožitné vědecké přístroje - mosazné mikroskopy, dalekohledy potažené zelenou kůží, sextanty, kompasy… snadno si domysleli, proč ho alethiometr zaujal.

“Posaďte se,” vyzval je sir Charles a ukázal na koženou pohovku. Sám se usadil na židli za stolem a pokračoval: “Tak prosím, co jste mi přišli říct?”

“Ukradl jste -” vyhrkla Lyra bez rozmyslu, ale Will ji zpražil pohledem, takže okamžitě zmlkla.

“Lyra si myslí, že si něco zapomněla u vás v autě,” opakoval. “Rádi bychom si to vzali zpátky.”

“Máte na mysli tuhle věcičku?” otázal se sir Charles a vytáhl ze zásuvky ve stole sametový hadřík. Lyra vyskočila na nohy. Starý pán si jí nevšímal a dál nevzrušeně rozbaloval látku, až se mu na dlani zaleskl zlatý kotouč alethiometru.

“Ano!” neudržela se Lyra a sáhla po něm.

Ale sir Charles zavřel dlaň. Přes širokou desku stolu na něj Lyra nedosáhla, a než stihla udělat cokoli jiného, otočil se, uložil alethiometr do prosklené skříňky za sebou, zamkl ji a klíč si zastrčil do kapsičky u vesty.

“Není to tvoje, Lízo,” pravil. “Nebo Lyro, či jak se jmenuješ.”

“Je to moje! Je to můj alethiometr!”

Zavrtěl hlavou, pomalu a zasmušile, jako by ho samotného mrzelo, že ji musí pokárat, ale jako by to dělal pro její dobro. “Mně se zdá, že o tomhle tvrzení by se dalo přinejmenším pochybovat,” prohlásil.

“Ale ta věc je vážně její,” přidal se Will. “Na mou duši! Ukazovala mi ji. Můžu vám dosvědčit, že je její.”

“To ovšem budete muset nejdřív dokázat, abych tak řekl,” opáčil sir Charles. “Já nic dokazovat nemusím, protože je v mém držení, z čehož se dá usuzovat, že je moje, jako ostatně všechny další exempláře v této sbírce. Musím říct, Lyro, že jsi mě zklamala. Netušil jsem, že jsi podvodnice.”

“Nejsem!” ohradila se Lyra.

“Ale jsi. Řekla jsi mi, že se jmenuješ Líza, ale jak se ukázalo, není to pravda. Upřímně řečeno nemáš moc velkou šanci někoho přesvědčit, že tenhle drahocenný kousek patří tobě. Ale víš, co uděláme? Můžeme zavolat policii.”

Otočil hlavu, aby zavolal na sluhu.

“Ne, počkejte -” začal Will, ještě než sir Charles stačil promluvit, ale vtom se kolem stolu mihla Lyra. V náručí se jí jako kouzlem objevil Pantalaimon a v podobě divoké kočky cenil zuby a prskal. Starý pán překvapeně zamžikal očima, ale jinak se ani nepohnul.

“Ani sám nevíte, co jste ukrad,” běsnila Lyra. “Viděl jste mě, jak s ním pracuju, dostal jste na něj zálusk a štípnul jste mi ho. Jste ještě horší než moje matka, ta aspoň ví, jak je taková věc důležitá, jenže vy si ji chcete jen vystavit ve vitrínce a vůbec ji nevyužijete! Zasloužil byste umřít! Kdybych mohla, nechala bych vás zabít. Nezasloužíte si zůstat naživu, vy jeden -”

Nebyla schopná dalšího slova. Mohla mu jedině plivnout do tváře, což také udělala.

Will seděl bez hnutí a jen se rozhlížel kolem sebe a ukládal si do paměti, kde co je.

Sir Charles nevzrušeně roztřepí hedvábný kapesník a utřel si tvář.

“Copak se neumíš ani trochu chovat?” osopil se na Lyru. “Mazej si sednout, ty fracku špinavá.”

Lyra se vrhla na pohovku, roztřesená tak, až jí z očí odletovaly slzy. Pantalaimon, kočičí ocas hustě zježený, jí stál na klíně a nespouštěl ze starého pána planoucí oči.

Will mlčky seděl a nevěděl, co si o tom myslet. Sir Charles je přece mohl už dávno vyhodit. Co to na ně zkouší?

Najednou si všiml něčeho tak bizarního, že měl v první chvíli dojem, že se mu to jen zdá. Z rukávu sirova plátěného obleku se kolem sněhobílé manžety vysunula smaragdová hlavička hada. Černý jazýček vybíhal z tlamičky hned sem hned tam a šupinatá hlava se zlatě lemovanýma černýma očima těkala z Willa na Lyru a zase zpátky. Lyra si pro samý vztek ničeho nevšimla a i on sám to zahlédl jen na okamžik, než se hádek znovu stáhl do rukávu, ale překvapilo ho to, až vytřeštil oči.

Sir Charles zatím došel k sedátku u okna, posadil se a nenucené si upravil puky na kalhotách.

“Bylo by rozumnější poslechnout si, co vám chci povědět, než takhle bezhlavě vyvádět,” řekl. “Nemáte totiž na vybranou. Ten přístroj teď patří mně a já si ho hodlám ponechat. Chci ho. Jsem sběratel. Můžete si plivat, dupat a ječet jak je libo, ale než seženete někoho, kdo by si tu vaši historku vyslechl, opatřím si štosy dokladů o tom, že jsem ten přístroj koupil. To se dá snadno zařídit. A vy už ho víckrát neuvidíte.”

Oba poslouchali tiše jako pěna. Starý pán ještě nedomluvil. Lyře se samým napětím ztišilo rozbušené srdce a i vzduch v místnosti jako by strnul.

“Existuje ovšem jistá věc,” pokračoval sir Charles, “o kterou stojím ještě víc. A protože nemám možnost získat ji sám, jsem ochotný se s vámi dohodnout. Přinesete mi, oč vám řeknu, a já vám vrátím tenhle - jak že se to jmenuje?”

“Alethiometr,” vypravila ze sebe Lyra ochraptěle.

“Alethiometr. Zajímavé. Aletheia, pravda - a ty symboly - ano, chápu.”

“Co vám za něj máme přinést?” zeptal se Will. “A kde to je?”

“Ten předmět se nachází na určitém místě, kam já se nedostanu, ale vy ano. Je mi s jistotou známo, že jste někde našli průchod. Předpokládám, že nebude moc daleko od Summertownu, kam jsem dneska ráno vezl tady Lízu, vlastně Lyru. A že se tímhle průchodem vstupuje do jiného světa, kde nejsou žádní dospělí. Souhlasí? Totiž abyste rozuměli, muž, který udělal tenhle průchod, má jistý nůž. Právě teď se skrývá v tom světě na druhé straně a je k smrti vyděšený, po právu vyděšený, pokud mohu soudit. Jestli je tam, kde si myslím, najdete ho ve staré kamenné věži se sochami andělů kolem vchodu. Torre degli Angeli se jí říká.

Tam tedy půjdete a dál už je to na vás. Je mi jedno, jak to uděláte, ale chci ten nůž. Přineste mi ho a vrátím vám alethiometr. Bude mě mrzet, že o něj přijdu, ale na moje slovo se můžete spolehnout. Stačí udělat, co vám říkám: přineste mi ten nůž.”

VĚŽ ANDĚLŮ

“Co je zač ten člověk, co má ten nůž?” zeptal se Will.

Rolls Royce sira Charlese je vezl Oxfordem. Starý pán se na sedadle vedle řidiče napůl otáčel dozadu, kde seděli Will s Lyrou a Pantalaimonem, který se v podobě myšky choulil v konejšivém sevření jejích dlaní.

“Někdo, kdo na něj nemá větší nárok než já na alethiometr,” odpověděl sir Charles. “Bohužel pro všechny zúčastněné mám nyní alethiometr v držení já a nůž on.”

“Jak jste se vůbec o tom druhém světě dozvěděl?”

“Vím celou řadu věcí, o kterých vy nemáte tušení. Na tom není nic divného, ne? Jsem mnohem starší a mám nesrovnatelně lepší přístup k informacím. Mezi tímhle a tamtím světem existuje celá řada dveří a každý, kdo ví, kde je hledat, může beze všeho procházet sem tam. V Citt?gazze působí takzvaný Cech učených, kteří to dělali úplně běžně.”

“Vy nejste tady z toho světa!” vyhrkla Lyra znenadání. “Vy jste odtamtud, že jo?”

Znovu jako by se jí do vědomí drala jakási vzpomínka. Byla si skoro jistá, že ho už někde viděla. “Ne, nejsem,” zavrtěl hlavou.

“Jestli máme získat ten nůž,” ozval se znovu Will, “měli bysme o tom člověku vědět co nejvíc. Dobrovolně nám ho asi nedá, nemám pravdu?”

“To rozhodně ne. Je to jediný prostředek, jak se ubránit fantomům. Nebudete mít nijak lehký úkol.”

“Fantomové se toho nože bojí?”

“Bojí, a jak.”

“Proč napadají jenom dospělé?”

“To zatím nepotřebujete vědět. Není to podstatné. Lyro,” obrátil se sir Charles k děvčátku. “Pověz mi něco o tom tvém podivuhodném společníkovi.”

Myslel tím Pantalaimona a Will si v tu chvíli uvědomil, že onen hádek, kterého viděl mizet v rukávu starého pána, je nepochybně také daemon a že sir Charles pochází ze stejného světa jako Lyra. Na Pantalaimona se ptal jen proto, aby je zmátl. Znamenalo to, že si nevšiml, že Will jeho daemona viděl.

Lyra si přitiskla Pantalaimona pevněji k hrudi a ten se změnil v černou krysu. Dlouhým ocasem se jí několikrát pevně omotal kolem zápěstí a upřel na sira Charlese nenávistné červené oči.

“Správně jste ho neměl vidět,” řekla Lyra. “Je to můj daemon. Nejspíš si myslíte, že ve vašem světě daemony nemáte, ale není to pravda. Vy třeba byste měl hovnivála.”

“Pokud ani egyptským faraónům nevadilo mít ve znaku skarabea, nevím, proč by to mělo vadit mně,” pokrčil rameny. “Takže ty jsi ještě z nějakého dalšího světa, to je zajímavé. To odtamtud máš ten alethiometr, nebo jsi ho ukradla někde na cestách?”

“Já ho dostala,” ohradila se Lyra rozhořčeně. “Dal mi ho pan rektor z Jordánské koleje v našem Oxfordu. Patří mi právem. Beztak byste nevěděl, co s ním, vy hlupáku stará smradlavá, ani za sto let byste se nenaučil s ním zacházet. Berete ho jako hračku, ale já ho doopravdy potřebuju a Will taky. A taky ho dostaneme, abyste věděl.”

“To se ještě uvidí,” opáčil sir Charles. “Minule ses nechala vysadit tady. Máme vám zastavit?”

“Ne,” odpověděl Will, protože opodál zahlédl policejní vůz. “Vy do Ci’gazze tak jako tak nemůžete, kvůli fantomům, tak je úplně jedno, jestli víte, kde to okno je. Zajeďte ještě kousek dál, až k tomu kruhovému objezdu.”

“Jak je ctěná libost,” přikývl sir Charles a auto pokračovalo v cestě. “Až budete mít ten nůž, pokud se vám to podaří, zavolejte mi a Allan vás tu vyzvedne.”

Víc už nikdo nepromluvil až do chvíle, kdy řidič zastavil. Když oba vystoupili, stáhl sir Charles okénko a obrátil se k Willovi.

“Mimochodem, jestli ten nůž nezískáte, nemusíte se obtěžovat s návratem. Jestli se u mě ukážete bez něj, zavolám policii. Vsadil bych se, že přijedou jako na koni, když jim řeknu tvoje skutečné jméno. Jsi William Parry, viď? No jistě, myslel jsem si to. Ta fotografie, co vyšla v dnešních novinách, je opravdu vydařená.”

V příští chvíli se vůz znovu rozjel. Will stál jako zařezaný.

“Nic si z toho nedělej,” zatahala ho Lyra za ruku. “Nikomu to neřekne. Kdyby chtěl, udělal by to už dávno. Pojď.”

Za deset minut už stáli na náměstíčku u paty Věže andělů. Will pověděl Lyře o hadím daemonovi a ta strnula uprostřed ulice. Znovu v ní zahlodala neurčitá vzpomínka. Co je ten člověk zač? Kde už ho viděla? Ale nebylo to k ničemu - pořád si ne a ne vzpomenout.

“Před ním jsem o tom nechtěla mluvit,” řekla tiše, “ale včera večer jsem viděla tam nahoře nějakého muže. Díval se dolů, když tu ty děti dělaly ten randál…”

“Jak vypadal?”

“Mladý, kudrnatý. Vůbec nevypadal staře. Ale viděla jsem ho jen chviličku a až úplně nahoře, nakláněl se přes cimbuří. Napadlo mě, jestli to třeba není… Pamatuješ na Angeliku a Paola, ne? Ten kluk povídal, že mají ještě staršího bratra a že přišel taky do města, ale vtom ho Angelika zarazila, jako by to bylo tajemství. Tak si říkám, že by to mohl být on. Dost možná se taky shání po tom noži. A počítám, že ty ostatní děti o něm vědí taky. Podle mě sem přišly především proto.”

“Hmm,” zvedl Will pohled k věži. “Možná.”

Vzpomněla si na svůj ranní rozhovor s dětmi u šlapacích člunů: nikdo z dětí by se neodvážil dovnitř, říkaly, protože je to tam strašidelné. Vzpomněla si, že i jí samotné naskočila husí kůže, když s Pantalaimonem před odchodem z města nahlédli do otevřených dveří. Možná proto potřebovali někoho dospělého, kdo by se do věže odvážil. Její daemon se jí teď v podobě můry nervózně třepotal kolem hlavy, ačkoli kolem jasně zářilo slunce, a cosi jí vyplašeně špital.

“Buď zticha,” okřikla ho stejně tiše. “Nemáme na vybranou, Pantíku. Je to naše chyba. Musíme napravit, co jsme provedli, a tohle je jediná možnost.”

Will se zatím pustil podél věže o kousek doprava. Od rohu vedla mezi její stěnou a protější budovou úzká ulička a do té teď zašel, aby si věž důkladně prohlédl. Lyra se držela za ním. Will se zastavil pod oknem na úrovni druhého patra a obrátil se k Pantalaimonovi.

“Můžeš vyletět tam nahoru? Podíval by ses dovnitř?”

Okamžitě se proměnil ve vrabce a vyrazil vzhůru. Jen tak tak se k oknu dostal; jakmile doletěl k parapetu, zalapala Lyra po dechu a tiše vykřikla. Pantalaimon se na chviličku usadil na okenní římse a pak se zase rychle spustil dolů. Lyra si s úlevným povzdechem zhluboka nadechla jako tonoucí, vytažený na poslední chvíli z vody. Will nechápavě svraštil čelo.

“Je to hrozný pocit,” vysvětlila mu, “když se od tebe tvůj daemon vzdálí. Bolí to.”

“To je mi líto. Viděl jsi něco?” obrátil se k daemonovi.

“Hvězdy,” odpověděl Pantalaimon, “hvězdy a temné místnosti. Po zdech tam visí meče, kopí a štíty jako někde v muzeu. A jednoho muže jsem viděl. Myslím, že… tancoval.”

“Tancoval?”

“Přešlapoval dopředu dozadu a mával kolem sebe rukama. Připadalo mi, jako by se bránil něčemu neviditelnému… Viděl jsem ho jen skrze otevřené dveře, ne moc zřetelně.”

“Že by odrážel fantomy?” hádala Lyra.

Nemohli si ale její domněnku nijak ověřit, a tak šli dál. Vzadu za věží stála vysoká kamenná zeď posetá nahoře skleněnými střepy a za ní nevelká zahrádka s pravidelnými záhonky bylinek úpravně uspořádanými kolem vodotrysku, jak zjistil Pantalaimon, když znovu povyletěl do vzduchu. Další ulička, která začínala na jejím konci, je dovedla zpátky na náměstí. Okna kolem dokola věže byla maličká a zasazená hluboko do zdi jako podmračené oči.

“Tak budeme muset předním vchodem,” rozhodl Will.

Vyšel po schodech a otevřel dveře dokořán. Těžké veřeje zaskřípěly a dovnitř se vevalilo slunce. Will váhavě pokročil dovnitř, a když nikoho neviděl, pokračoval dál. Lyra se mu držela těsně v patách. Na podlaze ležely staletími ohlazené kamenné dlaždice a vzduch tu byl chladný.

Will sjel pohledem po schodišti svažujícím se dolů a odvážil se natolik daleko, že se mu otevřel výhled na nízkou místnost s ohromnou vychladlou taviči pecí na protější straně. Omítka na zdech tu byla začernalá sazemi, ale protože ani tady nikdo nebyl, vrátil se Will do vstupní haly. Lyra tu stála s prstem na rtech a dívala se kamsi nahoru.

“Slyším ho,” zašeptala. “Zní to, jako by mluvil sám pro sebe.”

Když se napjatě zaposlouchal, uslyšel to, co ona: polohlasné naříkavé brumlání přerušované tu a tam skřípavým smíchem nebo úsečným vzteklým výkřikem. Znělo to jako blábolení šílence.

Will si odfoukl a vykročil ke schodišti do patra. Bylo obrovské, široké, a jeho stupně ze začernalého dubu byly ošlapané stejně jako kamenné dlaždice, ale ještě pořád natolik pevné, že se nemusel bát, že by mu zavrzaly pod nohama. Jak postupovali nahoru, světla ubývalo, protože jeho jediným zdrojem byla úzká hluboká okénka na odpočívadlech. Tam se pokaždé zastavili a chvíli poslouchali, než pokračovali dál, a o patro výš se do mužova hlasu začal mísit rytmický zvuk šouravých kroků. Vycházel zpoza pootevřených dveří místnosti naproti schodům.

Will k nim po špičkách došel a maličko do nich strčil, aby viděl dovnitř.

Měl před sebou rozlehlý sál s hustou sítí pavučin u stropu. Stěny lemovaly police rozpadajících se knih s popraskanou, oprýskanou vazbou; mnohé byly zprohýbané vlhkem. Několik rozevřených svazků se válelo na podlaze nebo na širokých zaprášených stolech a zbylé kdosi nastrkal nazdařbůh do knihovny, jak mu přišly pod ruku.

Mladý muž uprostřed místnosti skutečně tančil, jak říkal Pantalaimon - opravdu to tak vypadalo. Stál zády ke dveřím a šouravými kroky se přesouval hned na tu, hned na onu stranu, přičemž nepřestával máchat pravou rukou ve vzduchu, jako by si razil cestu jakousi neviditelnou překážkou. Držel v ní nůž, na pohled nijak pozoruhodný nůž s matným, asi dvacet centimetrů dlouhým ostřím, a bodal jím před sebe, švihal do strany, ohledával hrotem vzduch před sebou nebo krátce kmital nahoru dolů - a to všechno do prázdna kolem sebe.

V jednu chvíli nakročil stranou, jako by se chtěl otočit, a Will se stáhl za dveře. Přiložil si prst ke rtům, mávl na Lyru a po schodech ji vyvedl o patro výš.

“Co dělá?” zeptala se šeptem.

Will jí co nejpřesněji vyložil, co viděl.

“Mluví a chechtá se jako blázen,” poznamenala Lyra. “Je hubený? Kudrnatý?”

“Ano. Zrzek, jako Angelika. Vypadá jako blázen, to se musí nechat. Já ti nevím, připadá mi to o dost podivnější, než říkal sir Charles. Podíváme se až nahoru a promluvíme s ním až pak.”

Bez námitek se nechala vést po širokém schodišti do nejvyššího patra. Světla tu bylo podstatně víc, protože poslední bíle natřená část schodiště vedla až na střechu - nebo lépe řečeno k prosklené dřevěné kostře, která připomínala nevelký skleník. Už dole pod schody cítili žár, který se v něm sbíral.

Nerozhodně se zastavili, když tu k nim shora dolehlo zasténání.

Oba překvapeně nadskočili. Až dosud byli přesvědčení, že v celé věži je jen jeden muž. Pantalaimon se samým leknutím vmžiku změnil z kočky v ptáka a vyletěl se přitisknout Lyře na hruď. Ona sama si v tu chvíli uvědomila, že se s Willem bezděky chytili za ruce, a v rozpacích sevření pomalu povolili.

“Radši se tam zajdeme podívat,” zašeptal Will. “Půjdu první.”

“První bych měla jít já,” namítla Lyra tiše. “Nezapomeň, že jsem to všechno spískala.”

“Právě proto, žes to spískala, bys mě teď měla poslouchat.”

Rozmrzele se zašklebila, ale poslušně se vydala za ním.

Vyšel po schodech do slunečního svitu. Uvnitř skleněné stavby byla jeho zář oslepující a navíc tu bylo vedro jako ve skleníku, takže Will stěží viděl a jen s námahou lapal po vzduchu. Nahmatal kliku, stiskl ji a rychle vyšel ven; rukou si přitom clonil oči před prudkým svitem.

Ocitl se na střeše pokryté olověnými deskami a obehnané tupými zuby kamenného cimbuří. Prostřední část se skleněnou stavbou byla nepatrně vyvýšená a olověné pláty se po celém obvodu svažovaly k žlábku v hrazení, odkud čtverhrannými otvory odtékala za deště voda.

Na rozpálené střeše tu v plném slunečním žáru ležel bělovlasý stařec. Tvář měl samý šrám a modřinu, jedno oko měl zavřené, a když k němu přišli blíž, uviděli, že má ruce spoutané za zády.

Slyšel je přicházet, znovu zasténal a pokusil se natočit tak, aby se co nejvíc chránil před útokem.

“Nebojte se,” uklidňoval ho Will, “my vám nic neuděláme. To vám provedl ten s tím nožem?”

“Mmmm,” zabrblal stařec nezřetelně.

“Pojď, rozvážeme ten provaz. Nedal si na těch uzlech dvakrát záležet.”

Konce provazu do sebe byly zamotané neobratně a ve spěchu, takže Will rychle zjistil, kudy na ně. Jakmile se provaz svezl na zem, pomohli starci vstát a odvedli ho do stínu hradby.

“Kdo jste?” zeptal se Will. “Netušili jsme, že tu jsou dva lidi. Věděli jsme jen o tom druhém.”

“Jsem Giacomo Paradisi,” procedil stařík mezi zpřeráženými zuby. “Nositel jsem já, nikdo druhý. Ten mladík mi ho ukradl. Vždycky se najde dost bláznů ochotných kvůli tomuhle noži riskovat, ale tenhle je schopný všeho. Zabije mě…”

“To teda ne,” skočila mu do řeči Lyra. “Co je ten nositel? Co to znamená?”

“Je teď dole,” řekl Will. “Šli jsme kolem a viděli jsme ho, ale on si nás nevšiml. Mával tím nožem ve vzduchu…”

“Pokoušel se prokrojit na druhou stranu, jenže to se mu nepovede. A až -”

“Pozor!” hlesla Lyra.

Will se otočil. Mladík stoupal po schodech k podivnému skleníku. Ještě je neviděl, ale nebylo kam se schovat, a když se napřímili, zahlédl jejich pohyb a prudce se k nim obrátil čelem.

Pantalaimon se bleskurychle změnil v medvěda a vztyčil se na zadních. Nikdo kromě Lyry nevěděl, že se nemůže jiného člověka ani dotknout, a mladý muž skutečně na vteřinku strnul a překvapeně zamrkal, i když mu vůbec nedocházelo, co se kolem něj děje, jak si Will všiml. Byl šílený. Rezavé kudrny měl zcuchané, po bradě mu tekly sliny a kolem zorniček vytřeštěných očí vystupovalo bělmo.

Navíc držel nůž, a oni žádnou zbraň neměli.

Will popošel na střeše o něco výš, stranou od zuboženého starce, a přikrčil se, připravený skočit, rvát se, nebo uhnout z cesty.

Mladý muž se po něm vrhl a nepřestával přitom mávat nožem nalevo napravo. Rychle se blížil a Will před ním ustupoval, až se zarazil v místě, kde se stěny věže sbíhaly - nikam dál už nemohl.

Lyra se s provazem v ruce po čtyřech blížila k mladíkovi zezadu. Will znenadání vyrazil proti němu, stejně jako to udělal tehdy doma, a také protivníkova reakce byla stejná: překvapeně ucouvl, převalil se přes Lyru a tvrdě dopadl na olověnou střechu. Seběhlo se to tak rychle, že Will ani neměl čas se bát. Stihl si ale všimnout, že nůž vyletěl mladíkovi z ruky, špičkou napřed dopadl o kousek dál na střechu a zajel do ní hladce jako do másla až po rukojeť.

Muž se rychle překulil a sáhl po něm, ale to už mu Will skočil na záda a popadl ho za vlasy. Prát se uměl, protože jakmile spolužáci ve škole zjistili, že jeho matka není jako ostatní rodiče, byly rvačky na denním pořádku. Brzy se při nich naučil, že nejde o to získat body za čistý styl, ale přimět protivníka, aby se vzdal. A na to znal jediný účinný způsob: způsobit soupeři větší bolest, než on způsobí vám. Pochopil také, že je důležité opravdu chtít ublížit a že když dojde na věc, většina lidí není vědomé neurvalosti schopná. To ale nebyl jeho případ.

Tahle situace pro něj tedy nebyla neznámá, ale zároveň se ještě nikdy nemusel rvát se skoro dospělým člověkem, navíc ozbrojeným nožem. Věděl, že když už se mu povedlo vyrazit mu zbraň z ruky, nesmí za žádnou cenu dopustit, aby ji zase sebral.

Zabořil prsty do mladíkovy husté zcuchané kštice a vší silou mu škubl hlavou dozadu. Muž zachrčel a převalil se na stranu, ale Will sevření ještě zesílil, až jeho protivník zařval bolestí a vzteky. S námahou se zvedl a celou vahou se vrhl dozadu. Skřípnutý mezi jeho zády a hradbou cimbuří už Will nevydržel. Náraz z něj vyrazil dech, sevření rukou povolilo a muž se mu vytrhl.

Will dopadl na kolena do stružky, otřesený a bez dechu, ale věděl, že tu nemůže zůstat. Zvedl se do kleku a pokusil se vstát, když vtom mu noha sklouzla do odtokového otvoru. Na děsivý okamžik měl dojem, že má za zády volný prostor, a zoufale se zaryl prsty do teplé střechy, ale nic dalšího se nestalo. Levá noha trčela do vzduchu, ale žádný pád nehrozil.

Přitáhl ji zpátky a s námahou se postavil. Muž se zatím znovu natáhl po noži zabodnutém do střechy, ale než ho stačil vytáhnout, skočila mu na záda Lyra. Škrábala ho, kopala kolem sebe a kousala jako divoká kočka, ale protože se jí nepodařilo dosáhnout na vlasy, jak měla v úmyslu, snadno ji odhodil stranou. Když se pak napřímil, nůž už zase třímal pevně v ruce.

Lyra dopadla na bok a Pantalaimon, divoká kočka se zježenými chlupy a vyceněnými zuby, přistál vedle ní. Will stál přímo proti mladíkovi a teprve teď mu zřetelně viděl do tváře. Byl to skutečně Angeličin bratr, o tom nebylo sporu, a byl bez sebe vzteky. Celou svou vyšinutou pozornost soustředil na Willa a v ruce měl nůž.

Ale ani Will už nebyl úplně bezbranný.

Sebral provaz, který Lyra upustila, a omotal si ho kolem levé ruky na ochranu před ostřím. Ustoupil stranou, zády k slunci, aby jeho protivník musel mhouřit oči proti prudkému svitu. A nejen to, do tváře mu teď mířily paprsky odražené od skla skleníku, takže v jedné chvíli prakticky neviděl.

Willovi to neušlo. Přiskočil těsně k němu, zleva, aby byl z dosahu nože, zdviženou levou rukou se chránil před případnou ránou a ze všech sil kopl muže do kolena. Mířil dobře a trefil přesně. Mladík se s hlasitým zasténáním zkroutil a neohrabaně se odšoural stranou.

V příští chvíli byl Will u něj, bušil do něho oběma rukama a kopal do něj, znovu a znovu, kopal všude, kam se mu podařilo dosáhnout, a postupně muže zaháněl zpátky ke skleníku. Kdyby se mu podařilo dostat ho až na vrchol schodiště…

Tentokrát dopadl mladík na zem ztěžka, až pravá ruka s nožem zaduněla o olověné pláty kousek od Willových nohou a ten na ni bez váhání vší silou dupl. Rukojeť přimáčkla sevřené prsty bolestivě k podlaze a Will, poté, co si přitáhl provaz kolem dlaně pevněji, dupl ještě jednou. Muž vykřikl, upustil nůž a Will ho bleskurychle odkopl stranou. Špička boty k jeho velkému štěstí zasáhla rukojeť a roztočila nůž po plátech střechy, až přistál v žlábku kousek od odtokové díry. Provaz kolem dlaně se znovu povolil a na šedé pláty střechy i Willovy boty se bůhvíodkud rozstříkly spousty krve. Mladík se znovu zvedal na nohy -

“Pozor!” vykřikla Lyra, ale Will byl připravený.

Počkal si na chvíli, kdy muž ještě nestál pevně, rozběhl se a celou vahou mu vrazil do břicha. Mladík se pozpátku zřítil na sklo, které se roztříštilo a spolu s ním vzala za své i křehká dřevěná kostra. Ve změti trosek dopadl na nejvyšší stupně zejícího schodiště. V poslední chvíli hmátl po rámu dveří, ale protože už je nemělo co držet, strhl je s sebou, když se v další spršce skla zřítil dolů.

Will se bez meškání rozběhl k dešťovému kanálku, sebral nůž a bylo po boji. Když se potlučený, pořezaný mladík vydrápal po schodech a uviděl nad sebou Willa s nožem v ruce, chvíli ho bez hnutí propaloval pohledem plným chorobné zášti, ale pak se obrátil a utekl.

“Uf,” ulevil si Will a ztěžka se posadil.

Něco nebylo v pořádku, ale dřív neměl kdy si toho všimnout. Pustil nůž a přitáhl k sobě levou ruku. Chuchvalec provazu byl nacucaný krví, a když ho stáhl z dlaně -

“Tvoje prsty!” vydechla Lyra. “Probůh, Wille -”

Malíček a prsteníček se odlouply od dlaně spolu s provazem.

Točila se mu hlava. Z pahýlů po prstech se řinula krev; džíny i boty už měl úplně promáčené. Musel si na chvíli lehnout na záda a zavřít oči. Nijak zvlášť to nebolelo, jak si s otupěle lhostejným podivem uvědomil, rozhodně ne oním ostrým, pronikavým způsobem, jakým se hlásí povrchní řezné rány. Tohle připomínalo spíš dunivé, pravidelné údery kladiva.

Ještě nikdy se necítil tak slabý. Dokonce nejspíš na okamžik usnul. Lyra mu něco dělala s rukou. Posadil se, aby se podíval na zranění, a udělalo se mu špatně. Bělovlasý stařec byl kousek od něj, ale Will neviděl, co dělá. Uvědomil si, že na něj Lyra mluví.

“Škoda že nemáme hojínek,” říkala, “tím zastavují krev medvědi. Ten by se hodil, mohla bych tě ošetřit a - víš co, Wille? Stáhnu ti ruku provazem, aby ti tolik nekrvácela, ale musím až tady nahoře, protože kolem těch prstů - tam ho není na co uvázat. Počkej, nehýbej se.”

Nechal ji, ať dělá, co umí, a rozhlédl se po prstech. Ležely opodál, zkroucené jako krvavé otazníky na šedém pozadí střechy. Zasmál se.

“Hele,” ozvala se, “nech toho. Vstávej. Pan Paradisi má nějakou mast nebo co, ale musíme za ním dolů. Ten druhý člověk už je pryč, viděli jsme ho utíkat ze dveří. Je pryč. Porazil jsi ho. Tak pojď, Wille, pojď se mnou -”

Dotírala na něj a přemlouvala ho tak dlouho, až s ní sešel ze schodů a nánosem střepů a třísek se nechal odvést do chladného pokojíku, kam vedly dveře z odpočívadla. Na policích podél stěn tu byly vyrovnané lahve, sklenice, džbánky, hmoždíře, třecí misky s paličkami a laboratorní váhy. U kamenného dřezu pod špinavým oknem stál stařec a roztřesenou rukou přeléval cosi z velké lahve do malé.

“Posad se a vypij to,” vybídl Willa a nalil mu do skleničky jakousi tmavou tekutinu.

Will si sedl a vzal skleničku do ruky. Hned při prvním doušku měl pocit, jako by mu v krku hořelo. Lyra jen tak tak zachytila skleničku, aby neupadla. Will zalapal po dechu.

“Vypij to všechno,” nařídil mu stařec.

“Co je to?”

“Pálenka ze švestek. Vypij to.”

Tentokrát usrkl mnohem opatrněji. Zraněná ruka ho začínala škaredě bolet.

“Víte, jak ho uzdravit?” zeptala se Lyra nešťastně.

“Žádné strachy, máme tu léky na všechny neduhy. Doběhni tamhle k tomu stolu, děvče, a podej mi ze zásuvky obvazy.”

Na stole uprostřed místnosti zahlédl Will nůž, který to všechno způsobil, ale než ho stačil zvednout, starý muž už se k němu belhal s miskou vody.

“Napij se ještě,” vybídl ho.

Will sevřel skleničku a pevně stiskl oči. Stařec se zatím věnoval jeho ruce - nejdřív to strašlivě pálilo a pak ucítil na zápěstí drsné tření ručníku a cosi jemnějšího mu otřelo ránu. Na okamžik bolest zmírnilo cosi příjemně chladivého, ale vzápětí propukla nanovo.

“Tohle je tuze vzácná mast,” podotkl stařec. “Těžko se získává, ale na rány je k nezaplacení.”

Držel v ruce zaprášenou, oprýskanou tubičku obyčejné dezinfekční mastičky, jaká byla ve Willově světě k dostání v každé lékárně, ale zacházel s ní, jako by to byl zázračný balzám. Will odvrátil pohled.

Zatímco muž ovazoval Willovi ránu, všimla si Lyra, že ji Pantalaimon mlčky přivolává k oknu. Seděl v podobě poštolky na otevřené okenici a upoutal ho jakýsi pohyb dole. Lyra se vyklonila a uviděla známou postavu: rusovlasá Angelika běžela ke svému staršímu bratrovi, který stál na protější straně úzké uličky opřený zády o zeď a mával kolem sebe rukama, jako by mu do tváře nalétávalo hejno netopýrů. Pak se obrátil ke zdi a začal přejíždět rukama po kamenech, zkoumal jejich hrany, prohlížel si je a počítal, a přitom nepřestával potřásat hlavou, ramena nahrbená, jako by se chránil před čímsi za svými zády.

Angelika byla zoufalá a malý Paolo za ní zrovna tak. Doběhli k bratrovi, popadli ho za ruce a pokoušeli se ho odvléct pryč od onoho neviditelného nepřítele, který na něj dorážel.

Teprve teď si Lyra uvědomila, co se děje, a udělalo se jí mdlo: na mladíka pod ní útočili fantomové. Angelika to dobře věděla, i když je samotné samozřejmě neviděla, a malý Paolo s pláčem tloukl do vzduchu, jako by je chtěl zahnat, ale nebylo to k ničemu - Tulliovi nebylo pomoci. Pohyboval se čím dál pomaleji, až nakonec úplně strnul. Angelika se k němu tiskla jako klíště a cloumala mu paží, ale Tullio se neprobíral, i když Paolo pořád dokola volal bratrovo jméno, jako by ho tím mohl přivést k vědomí.

Angelika znenadání zvedla hlavu, jako by na sobě ucítila Lyřin pohled, a na okamžik se obě střetly očima. Lyra sebou trhla, jako by ji děvče uhodilo do tváře. Z Angeliky sálala zuřivá nenávist a Paolo, když se podíval stejným směrem jako sestra, začal vykřikovat dětským hláskem:

“Za tohle tě zabijeme! Podívej, co jste udělali Tulliovi! Zabijeme vás!”

Pak se obě děti otočily, odběhly a strnulého bratra nechaly jeho osudu. Lyra se směsicí obav a výčitek ustoupila do místnosti a zavřela okno. Kromě ní nikdo neslyšel, co se venku odehrálo. Giacomo Paradisi opatrně nanášel na ránu mastičku a Lyra, aby nemusela myslet na to, co viděla, obrátila pozornost k Willovi.

“Měl byste mu uvázat něco kolem ruky,” navrhla, “aby se krvácení zastavilo. Jinak to nepřestane.”

“Ano, já vím,” pokývl stařec, ale znělo to smutně.

Will s odvráceným pohledem trpělivě čekal, až mu ránu ovážou, a po malých doušcích upíjel pálenku. Netrvalo dlouho a rozlil se v něm příjemný klid, jako by všechno sledoval odkudsi z dálky, i když ruka nepřestávala pekelně bolet.

“Tak prosím,” prohlásil Giacomo Paradisi nakonec. “Vezmi si ten nůž. Je tvůj.”

“Já ho nechci,” zavrtěl hlavou Will. “Nechci s ním mít nic společného.”

“Nemáš na vybranou,” řekl stařec. “Teď jsi nositelem ty.”

“Neříkal jste, že jste to vy?” zeptala se Lyra.

“Můj čas vypršel,” zněla odpověď. “Nůž sám pozná, kdy je čas opustit jednu ruku a najít si jinou, a já zas poznám, kdy ta chvíle nastala. Vy mi nevěříte? Tak se podívejte.”

Zvedl levou ruku. Chyběl na ní malíček a prsteník, zrovna jako na Willově.

“Přesně tak,” přikývl, “prošel jsem tím taky. Bojoval jsem a přišel o prsty, což je znamení nositele. Taky jsem se to dozvěděl až pak.”

Lyra s vykulenýma očima ztěžka dosedla na židli a Will se zdravou rukou přidržel hrany stolu. Nevěděl, co na to říct.

“Ale já - přišli jsme sem jen proto, že - jeden člověk Lyře něco ukradl a chtěl za to tenhle nůž. Slíbil, že když mu ho přineseme, vrátí nám -”

“Já vím, koho myslíš. Je to lhář a podvodník. Nic vám nevrátí, nedělejte si naděje. Jde mu o tenhle nůž, a jakmile ho bude mít, zradí vás. Nikdy nebude nositelem. Ten nůž patří po právu tobě.”

Willa stálo hodně sebezapření, aby se na nůž vůbec podíval. Přitáhl ho k sobě. Obyčejná dýka s dvacet centimetrů dlouhou oboustrannou čepelí z matného kovu, krátkou příčkou ze stejného materiálu a jílcem z růžového dřeva. Při bližším pohledu si všiml, že dřevo je vyložené zlatými drátky tvořícími jakýsi obrazec, který nedokázal dost dobře rozeznat. Teprve když dýku obrátil špičkou k sobě, uviděl obrys anděla se složenými křídly. Na druhé straně jílce byl rovněž anděl, tentokrát s křídly rozevřenými vzhůru. Drátky nepatrně vystupovaly z povrchu, takže nůž v dlani neklouzal, a když ho Will vzal do ruky, překvapilo ho, jak je lehký, ale přitom spolehlivý a dobře vyvážený. Všiml si také, že čepel není matná, jak se mu prve zdálo. Spatřil vířící spirály zamžených barev, které jako by se těsně pod povrchem bez přestání prolínaly a vpíjely do sebe: odstíny fialové, jaké hrají na potlučené kůži, temná i průzračně modrá barva mořské vody, hnědé odstíny země, oblačná šeď i tmavě zelené tóny zpod hustých korun stromů, barvy večerních stínů slévajících se v ústí hrobky na opuštěném hřbitově - být na světě něco jako stínová barva, byla by čepel tohoto nože jejím dokonalým příkladem.

Jeho břity ale byly jiné, a lišily se navíc i jeden od druhého. Jeden byl z jasné, lesklé oceli, která se záhy prolínala s oněmi stínovými odstíny, ale byla to ocel ostřejší, než si Will vůbec dokázal představit - byla tak ostrá, že při pohledu na ni bezděky uhnul pohledem. Druhé ostří bylo stejně vybroušené, ale mělo stříbřitou barvu a Lyra, která si nůž prohlížela přes Willovo rameno, při pohledu na něj vyhrkla: “Tuhle barvu jsem už viděla! Přesně takovou mělo to ostří, co mě s ním chtěli odříznout od Pantalaimona - úplně stejnou!”

“Tohle ostří,” dotkl se Giacomo Paradisi držadlem lžíce ocelové strany, “pronikne každou hmotou. Sledujte.”

Přitiskl stříbrnou lžíci k ostří. Will, který nůž držel v ruce, stěží ucítil slabounký odpor kovu, a vzápětí už špička stříbrného držadla spadla na stůl, hladce uříznutá.

“To druhé ostří,” pokračoval stařec, “je ještě jemnější. Dá se s ním vyříznout otvor do úplně jiného světa. Zkus to. Poslechni mě - jsi teď nositel. Musíš to vědět. Nikdo jiný než já tě to nenaučí, a mně nezbývá moc času. Postav se a poslouchej.”

Will odstrčil židli a zvedl se na nohy. Nůž volně držel v ruce. Točila se mu hlava, dělalo se mu špatně a měl chuť se vzepřít.

“Já nechci -” začal, ale Giacomo Paradisi zavrtěl hlavou.

“Ticho buď! Nechceš, nechceš - nemáš na vybranou. Dobře mě poslouchej, protože nemáme moc času. Podrž ten nůž přímo před sebou - takhle. Tenhle řez nevedeš jen nožem, musíš přitom zapojit i hlavu. Musíš se do něj vmyslet. Dávej pozor: soustřeď se na špičku toho nože, na tu úplně nejtenčí špičičku. Soustřeď se, chlapče. Zaměř pozornost. Nemysli na ránu, ta se zahojí. Mysli na špičku nože. Musíš s ní splynout. A teď s ní zkus hmatat před sebou, jemňounce. Hledáš dírku tak maličkou, že bys ji očima neviděl, ale špička nože ji najde, když k ní přidáš soustředěnou mysl. Hmatej ve vzduchu, dokud neucítíš tu nejmenší dírku na světě…”

Will se pokusil postupovat podle jeho pokynů, ale třeštila mu hlava a v levé ruce mu bolestivě cukalo. V duchu se mu vynořily před očima ty dva prsty na šedé střeše a pomyslel na matku. Co by tomu říkala, chudinka malá? Jak by ho konejšila? A jak bude moct on kdy ukonejšit ji? Odložil nůž na stůl, svezl se na bobek, zdravou rukou obejmul poraněnou paži a rozplakal se. Bylo toho na něj už moc. Z hrdla se mu draly vzlyky, lomcovaly mu hrudí a pro samé slzy skoro neviděl. To pro ni plakal, chudinku ustrašenou, nešťastnou, milovanou, kterou tak hanebně opustil.

Zaplavovaly ho nejčernější výčitky, ale vtom ucítil něco dosud nepoznaného. Přejel si hřbetem zápěstí pravé ruky přes oči a uviděl, že se mu o koleno opírá Pantalaimonova hlava. Daemon se k němu v podobě vlkodava obracel smutnýma, soucitnýma očima, ze kterých Willovi usedalo srdce. Znovu a znovu mu jemně olizoval poraněnou ruku a pak mu opět položil hlavu na koleno.

Will neměl tušení, že nejpřísnější tabu v Lyřině světě člověku zapovídá dotýkat se daemona druhých a neudělal to nikdy dřív jen proto, že mu v tom bránily zdvořilé ohledy. Lyra teď nevěřila vlastním očím. Její daemon jednal z vlastního popudu, a když se o chvíli později od Willa stáhl, proměnil se v maličkou můrku a třepotavě se jí usadil na rameni. Stařec celý výjev se zájmem sledoval, ale nevypadal příliš překvapeně. Nesetkával se s daemonem poprvé; také on měl za sebou cesty do jiných světů.

Pantalaimonův zásah přinesl své ovoce. Will ztěžka polkl, otřel si oči a postavil se.

“Tak dobře,” řekl. “Zkusím to znovu. Říkejte mi, co mám dělat.” Tentokrát se silou vůle přiměl sledovat, co mu Giacomo Paradisi radí, i když přitom zatínal zuby a samým vypětím se třásl a potil. Lyra měla co dělat, aby se mezi ně nevložila. Měla s tímhle postupem spousty zkušeností, stejně jako doktorka Maloneová a básník Keats, ať to byl kdokoli -, všichni tři věděli, že nedosáhnou cíle, když se k němu budou příliš upínat. Ale držela jazyk za zuby a pevně sepnula ruce.

“Počkej,” zarazil Willa stařec vlídně. “Uvolni se. Nespěchej. Tohle je jemný nůž, ne těžký meč. Svíráš ho moc pevně. Povol prsty. Zkus putovat myslí skrze paži do zápěstí, pak do rukojeti a teprve potom do čepele. Hezky zvolna, klidně, do ničeho se nenuť. Pomaličku bloumej. Až tam budeš, posunuj se po čepeli dál, až se dostaneš na špičku, kde je hrot nejostřejší. Musíš cítit, že jsi splynul se špičkou nože. Zkus to takhle. Pusť se do toho, prociť to a pak se vrať zpátky.”

Will to zkusil znova. Lyra viděla napětí v jeho těle, viděla, jak zatíná čelisti, ale pak jako by to všechno překryla jakási moc, spolu s níž na něj sestoupil klid, uvolnění a pochopení. Moc, která vycházela z něho samého - nebo možná z jeho daemona. Určitě mu takový daemon musí chybět. Musí si připadat strašně osamělý… Není divu, že se rozplakal, a Pantalaimon se zachoval správně, i když pro ni samou to byl hrozně divný pocit. Zvedla ruku k svému milovanému daemonovi a on jí v podobě hranostaje seskočil do klína.

Společně sledovali, jak se Will přestal chvět. Nepovolil v soustředění, ale zaměřil ho jiným směrem, a i nůž najednou vypadal jinak. Možná to dělaly ty zamžené barvy na čepeli, možná to bylo tím, jak přirozeně seděl Willovi v ruce, ale pohyby, kterými šátral špičkou nože ve vzduchu před sebou, už nepůsobily nahodile - bylo znát, že ví, co dělá. Chvíli hmatal v jednom směru, pak nůž otočil a hmatal v jiném, vždycky stříbrnou stranou napřed. Najednou jako by ve vzduchu o cosi zadrhl.

“Co je to?” zeptal se chraplavě. “Je to ono?”

“Ano. Nespěchej, nech věci plynout. Radši se teď vrať. Vrať se do sebe.”

Lyra v duchu viděla, jak Willova duše klouže podél čepele a paže zpátky do srdce. O krok ucouvl, spustil ruku a zamrkal.

“Něco jsem tam cítil,” obrátil se ke starému muži. “Nůž nejdřív hladce klouzal vzduchem, ale pak to tam najednou bylo…”

“Výborně. Tak to zkus ještě jednou. A až to tentokrát ucítíš, zasuneš špičku dovnitř a sjedeš do strany. Řízneš. Neváhej a nenech se zaskočit. Pozor, ať ten nůž neupustíš.”

Will si musel na chvíli dřepnout. Několikrát se zhluboka nadechl a podepřel si pravačku levou rukou, ale nemohl se dočkat, až bude pokračovat. Netrvalo ani pár vteřin a zase se napřímil, nůž připravený před tělem.

Tentokrát to šlo snáz. Jakmile na otvor jednou narazil, věděl, co hledat a našel tu podivnou štěrbinku ani ne za minutu. Bylo to trochu jako opatrně šátrat špičkou skalpelu v mezírce mezi dvěma stehy. Našel ji, maličko ucouvl, znovu se jí dotkl, aby měl jistotu a pak, přesně podle starcovy rady, řízl stříbrným ostřím do strany.

Ještě štěstí, že ho Giacomo Paradisi varoval, aby se nenechal zaskočit. Jedině proto udržel nůž v ruce a mohl ho odložit na stůl, než se poddá úžasu. Lyra už byla na nohou, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo, protože přímo uprostřed zaprášené komůrky zelo najednou stejné okno, jaké viděli tam pod platany: otvor uprostřed prázdnoty a za ním úplně jiný svět.

Protože stáli vysoko ve věži, také na druhé straně byli vysoko nad severní částí Oxfordu. Přímo nad hřbitovem, přesně vzato, takže jim město leželo za zády. Kousek před sebou viděli povědomé platany a kolem nich domy, stromy, ulice, a v dálce věže a věžičky v centru města.

Kdyby neviděli podobné okno už dřív, mohli by si myslet, že se jedná o nějaký optický klam. Tenhle jev se ale neomezoval na zrakové vjemy: proudil tudy vzduch, který k nim přinášel pach výfukových plynů - nic takového v Citt?gazze nebylo. Pantalaimon v podobě vlaštovky proletěl na druhou stranu, s rozkoší se sklouzl na závanu venkovního větru, a než se vrátil na Lyřino rameno, chytil do zobáku mouchu.

Giacomo Paradisi přihlížel s podivným, posmutnělým úsměvem. “Tak otvírání bychom měli,” řekl pak. “Teď se ještě musíš naučit, jak ho zase zavřít.”

Lyra ustoupila, aby měl Will dost prostoru, a stařec se mu postavil po bok místo ní.

“Na to si připrav prsty,” poučoval ho. “Stačí jedna ruka. Nejdřív nahmatej okraj, jako když jsi nožem hledal tu škvírku. Musíš se soustředit na konečky prstů, přesunout do nich svou duši, jinak ho neucítíš. Opatrně hmatej před sebou, zkoušej to kousek po kousku, dokud nenarazíš na hranu, a pak špičkami prstů stáhneš okraje k sobě. To je všechno. Zkus to.”

Ale Will se chvěl po celém těle. Nedařilo se mu zklidnit mysl do rozpoložení, jaké potřeboval, a byl z toho čím dál zoufalejší. Lyra pochopila, jak mu asi je.

Vstala a vzala ho za pravou ruku. “Víš co, Wille, posaď se. Povím ti, jak na to. Na chvilku se posaď, protože tě bolí ta rána a ruší tě to v soustředění. Není divu, ale za chvilku to bude lepší, uvidíš.”

Stařec zvedl ruce, ale pak si to rozmyslel, pokrčil rameny a znovu se posadil.

Také Will si sedl a podíval se na Lyru. “Co dělám špatně?” zeptal se.

Byl celý od krve, třásl se a v očích měl divoký, nepřítomný pohled. Držel se z posledních sil - Lyra viděla, jak zatíná čelisti, poklepává nohou a prudce oddychuje.

“To dělá ta rána,” uklidňovala ho. “S tebou to nemá nic společného. Děláš to dobře, ale ta ruka ti brání se soustředit. Dost dobře nevím, jak se s tím vypořádat, ale možná by pomohlo, kdyby ses nesnažil to okno zavřít…”

“Jak to myslíš?”

“Podívej, ty myslíš na dvě věci najednou: snažíš se nevšímat si bolesti a zároveň zavřít okno. Vzpomínám si, že jednou jsem byla hrozně vyděšená a ptala jsem se na něco alethiometru. Možná jsem na to tou dobou už byla zvyklá, já nevím, ale ten strach mě při tom nepřešel. Nejdřív se zkus zklidnit a pak si přiznej, že to bolí. Nesnaž se to vytěsnit.”

Na chvíli zavřel oči a dech se mu o něco zpomalil.

“Tak dobře,” prohlásil, “já to zkusím.”

Najednou šlo všechno mnohem snáz. Sáhl do prázdna po hraně otvoru, do minuty ho našel a udělal, co mu radil Giacomo Paradisi: prsty stáhl okraje k sobě. Bylo to jako nic. Pocítil okamžik podivně klidného rozjaření a v příští chvíli nebylo po okně ani památky. Přístup do sousedního světa se uzavřel.

Stařec mu podal kožené pouzdro vyztužené tvrdou rohovinou a opatřené přezkami, které držely nůž na místě, protože kdyby sebenepatrněji sklouzl stranou, čepel by snadno proťala i tu nejtlustší kůži. Will zasunul nůž dovnitř a přitáhl přezky co nejpevněji, jak jen s neohrabanou levou rukou dokázal.

“Měl by to být mnohem slavnostnější okamžik,” podotkl Giacomo Paradisi. “Kdybychom na to měli dny a týdny, vylíčil bych ti celou historii jedinečného nože, cechu z Torre degli Angeli a celého tohohle nešťastného, zkaženého, lehkomyslného světa. Za fantomy neseme vinu my, my a nikdo jiný. Objevili se, protože moji předchůdci, alchymisté, filozofové a další učení muži, hledali nejhlubší podstatu věcí. Začali se zajímat o vazby, které drží pohromadě nejmenší částečky hmoty. Víš, co myslím těmi vazbami? Druh spojení?

Abys věděl, tohle bylo kupecké město. Město obchodníků a bankéřů. Mysleli jsme, že o spojení a vazbách víme první poslední. Mysleli jsme, že spojení je věc dohody, že se dá koupit, prodat, vyměnit a přepočítat. Jenže o těchhle vazbách nic z toho neplatí. Rozpojili jsme je a vpustili dovnitř fantomy.”

“Odkud se ale fantomové berou?” zajímal se Will. “A proč zůstalo to okno tam pod stromy otevřené, to, kterým jsme se sem dostali? Existují ještě další?”

“Odkud se fantomové berou, to je záhada. Z některého jiného světa nebo z temnot vesmíru, kdo ví. Podstatné je, že jsou tady a že nás zničili. A jestli existují jiná okna? Ano, pár jich je, protože tu a tam nositel nože zapomene nebo nestihne okno jaksepatří zavřít, ať už z lehkomyslnosti nebo z roztržitosti. Pokud jde o to okno pod platany, kterým jste vešli vy, to jsem nechal otevřené já, a byla to ode mě neodpustitelná pošetilost. Ten člověk, co jste o něm mluvili - napadlo mě, že bych ho mohl nalákat sem, do města, a fantomové že by se s ním vypořádali. Ale vypadá to, že je moc chytrý, než aby se nechal nachytat. Chce získat tenhle nůž a já vás prosím - nedopusťte, aby se mu dostal do rukou.”

Will s Lyrou si vyměnili pohled.

“Nuže,” rozhodil stařec rukama, “jediné, co můžu udělat, je předat ti ten nůž a naučit tě, jak se s ním zachází. To jsem učinil a zbývá jen seznámit tě s pravidly, kterými se cech řídil, než propadl rozkladu. Za prvé nikdy neotvírej, aniž bys po sobě zavřel. Za druhé nikdy nedovol nikomu dalšímu, aby nůž užíval. Za třetí, nikdy ho nepoužívej z nízkých pohnutek. A za čtvrté, drž ho v tajnosti. Jestli jsou ještě nějaká další pravidla, už jsem je zapomněl, a jestli jsem je zapomněl, znamená to, že nejsou důležitá. Teď máš nůž ty. Jsi jeho nositelem. Bylo by lepší, kdybys byl dospělý, ale náš svět je v troskách a znak nositele mluví jednoznačně. Nevím ani, jak se jmenuješ. Už běžte. Já zanedlouho zemřu, protože vím, kde se uchovávají prudké jedy a nemám v úmyslu čekat, až sem vtrhnou fantomové. A to nepochybně udělají, jakmile bude nůž pryč. Běžte.”

“Ale pane Paradisi -” začala Lyra, ale stařec zavrtěl hlavou.

“Není čas. Přišli jste sem s určitým záměrem, a i když možná sami nevíte, jaký má hlubší účel, vědí to andělé, kteří vás sem dovedli. Běžte. Jsi statečný a tvoje kamarádka je chytrá. A máš teď nůž. Běžte.”

“Ale neotrávíte se, že ne?” zeptala se Lyra stísněně.

“Pojď,” napomenul ji Will.

“Jak jste to myslel s těmi anděly?” nedala se odbýt. Will ji zatahal za ruku.

“Tak už pojď,” opakoval. “Musíme jít. Děkuju vám, pane Paradisi.”

Vztáhl špinavou, krví zacákanou pravici a starý muž mu s ní jemně potřásl. Podal ruku i Lyře a kývl na pozdrav Pantalaimonovi, který v podobě hranostaje na oplátku sklonil hlavu.

Will pevně stiskl pouzdro s nožem a s Lyrou za zády se pustil po širokých tmavých schodech dolů. Na náměstí nemilosrdně pražilo slunce a panovalo tu hrobové ticho. Lyra se obezřetně rozhlédla, ale ulice byla jako vymetená. Aby Willovi nepřidělávala starosti, rozhodla se nechat si zatím pro sebe, co viděla z okna - i bez toho měli starostí ažaž. Vedla ho na druhou stranu od ulice, kde viděla děti a kde ještě pořád stál jako bez života Tullio.

“Chtěla bych -” řekla Lyra a než vyšli z náměstí, ještě jednou se otočila k věži. “Když si pomyslím… Je to hrůza. Měl chudák zuby nadranc a na to oteklé oko stěží viděl… Jen si představ, spolkne teď nějaký jed a umře, a já bych tak chtěla..,.”

Měla slzy na krajíčku.

“Nech toho,” okřikl ji Will. “Nebude ho to bolet. Prostě usne, to je všechno. Lepší než fantomové, říkal přece.”

“Co teď budeme dělat, Wille?” pokračovala Lyra. “Co budeme dělat? Jsi hrozně raněný a ten chudák stará… nenávidím tohle město, vážně, nemůžu ho vystát. Nejradši bych ho vypálila do základů. Tak co teď uděláme?”

“To je celkem jasná věc,” pokrčil rameny. “Musíme získat alethiometr zpátky a to nepůjde jinak, než že ho ukradneme. Takže ho jdeme ukrást.”

KRÁDEŽ

Ze všeho nejdřív se vrátili do kavárny, aby si trochu odpočinuli a převlékli se. Bylo nad slunce jasnější, že Will nemůže chodit po světě zakrvácený od hlavy k patě, a protože i jeho už přešly výčitky z toho, že si bere v obchodě věci bez zaplacení, vybavil se zbrusu novým oblečením i botami a Lyra mu je odnesla až domů, protože chtěla být užitečná. Zároveň se nepřestávala rozhlížet po ostatních dětech.

Ohřála pak vodu a Will si ji odnesl do koupelny, svlékl se a chystal se důkladně se vydrhnout. Tupá bolest v dlani ani na okamžik nepolevovala, ale alespoň to byl čistý řez - těžko mohl být čistší, vzhledem k tomu, čeho byl nůž schopný.

Pahýly po prstech ale nepřestávaly krvácet. Když se na ně podíval, udělalo se mu špatně a srdce se mu rozbušilo prudčeji, v důsledku čehož krvácení ještě zesílilo. Posadil se na kraj vany, zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl.

Zanedlouho se vzpamatoval a pustil se do mytí. Vypořádal se s tím, jak nejlépe za daných okolností mohl, a utřel se do čím dál zakrvácenějších ručníků. Pak si oblékl nové šaty, opatrně, aby nepotřísnil od krve i je.

“Budeš mi to muset znovu zavázat,” obrátil se k Lyře. “Klidně to pořádně utáhni, hlavně aby ta rána přestala krvácet.”

Lyra roztrhala prostěradlo a důkladně, co nejpevněji obtočila pruh látky kolem poraněné dlaně. Will zatínal zuby, ale i tak mu bolestí vytryskly slzy. Beze slova je setřel a Lyra to nekomentovala.

“Děkuju,” řekl, když skončila, a pak dodal: “Poslyš, potřeboval bych, abys mi něco vzala k sobě do batohu, pro případ, že bysme se sem už nevrátili. Je to jen pár dopisů. Klidně si je přečti, jestli chceš.”

Vytáhl zelený kožený penál a podal jí listy tenkého papíru.

“Ani mě nenapadne je číst, leda bys -”

“Mně je to fuk. Jinak bych to neříkal.”

Lyra dopisy složila a Will se natáhl na postel, odstrčil kočku stranou a usnul.

Noc už byla skoro na sklonku, když se Will s Lyrou krčili v uličce, podél níž se pod korunami stromů táhl živý plot v zahradě sira Charlese. V Citt?gazze odpovídal tomuhle místu travnatý park obklopující vilu v antickém stylu, která v měsíčním světle bělostně zářila. Trvalo jim dlouho, než se dostali až k domu sira Charlese, a pohybovali se přitom převážně v Citt?gazze - co chvíli se zastavili, prořízli otvor do Willova světa, aby se zorientovali, a pak okno zase zavřeli.

Mourovatá kočka je provázela - nešla sice přímo s nimi, ale držela se jen o kousek opodál. Prospala celou dobu od chvíle, kdy ji zachránili před kamenováním, a když teď byla vzhůru, nechtělo se jí nechat je odejít. Možná si myslela, že v jejich společnosti bude v bezpečí, o čemž Will značně pochyboval, ale protože měl plnou hlavu jiných starostí, přestal si zvířete všímat. Začínal se s nožem postupně sžívat a používal ho s čím dál větší jistotou, ale rána ho bolela hůř než dřív, bez přestání mu v ní škubalo a obvaz, který mu Lyra převázala poté, co se probudil, byl už zase nasáklý krví.

Prořízl okno nedaleko bíle zářící vily a oba se protáhli do tiché uličky v Headingtonu. Potřebovali vymyslet, jak se co nejlépe dostat do pracovny, kam sir Charles uložil alethiometr. Jeho zahradu osvětlovaly dva silné reflektory a v předních oknech se svítilo, ale stranu s pracovnou osvětloval jen měsíc a její okna byla tmavá.

Ulička pokračovala mezi stromy a napojovala se na větší, neosvětlenou ulici. Pro zloděje by nebylo nic těžkého dostat se nepozorovaně k živému plotu a skrze něj do zahrady, nebýt toho, že kolem celé zahrady se táhl bytelný kovový plot dvakrát vyšší než Will a zakončený nahoře ostrými hroty. Pro jedinečný nůž ovšem nepředstavoval žádnou překážku.

“Podrž tuhle tyč a já ji uříznu,” zašeptal Will. “Chyť ji, až bude padat.”

Lyra poslechla, a když se stejně vypořádali se třemi dalšími pruty, měli volnou cestu. Lyra v tichosti poskládala uříznuté tyče do trávy a vzápětí už byli mezi keři na druhé straně.

Jakmile se jim otevřel volný výhled na dům a od psím vínem zarostlého okna pracovny je dělil jen zastřižený trávník, Will tiše řekl:

“Proříznu se teď do Ci’gazze a nechám okno otevřené, najdu místo, kde nejspíš bude pracovna a proříznu se zpátky sem. Pak vytáhnu z té skříňky alethiometr, tamto okno zavřu a vrátím se k tomuhle. Zůstaň zatím v tomhle světě a hlídej. Jakmile uslyšíš, že tě volám, prolezeš tímhle oknem do Ci’gazze a já ho zase zavřu. Jasný?”

“Jo,” zašeptala. “Budeme tu s Pantíkem hlídat.”

Její daemon byl v podobě malé hnědé sovičky takřka k nerozeznání od skvrnitých stínů stromů. Jeho velkým bledým očím neušel jediný pohyb.

Will se zvedl a napřáhl nůž. Jemnými pohyby začal šátrat ve vzduchu a po minutě našel bod, ze kterého mohl vést řez. Rychlým trhnutím otevřel okno do měsíčním svitem zalitého parku v Ci’gazze a na chvíli poodstoupil, aby odhadl, kolika kroky se dostane na místo, kde v tomto světě leží pracovna, a zapamatoval si správný směr.

Pak beze slova prošel na druhou stranu a zmizel.

Lyra se přikrčila kousek od okna. Pantalaimon seděl na větvi nad její hlavou a bez hlesu otáčel hlavou sem tam. K nastraženým uším jí doléhaly zvuky provozu v Headingtonu za jejími zády, tiché kroky chodce spěchajícího po ulici na konci uličky a dokonce i lehounké pohyby hmyzu mezi větvičkami a listím u jejích nohou.

Uběhla minuta a po ní další. Kde může být Will teď? Napínala oči k oknu pracovny, ale neviděla víc než temný, okenními příčkami rozdělený čtverec zakrytý převislými šlahouny psího vína. Vzpomněla si, jak se u něj sir Charles dopoledne usadil, a než překřížil nohy, srovnal si puky na kalhotách. Kterým směrem od okna ležela ta správná skříňka? Dostane se Will dovnitř, aniž by si ho v domě všimli? Na pozadí ostatních zvuků Lyra slyšela, jak jí tluče srdce.

Vtom Pantalaimon tichounce zahoukl a z přední strany domu po Lyřině levici se zároveň ozvalo cosi dalšího. Na vchod neviděla, ale neušlo jí, jak se mezi stromy pohybuje jakési světlo a slyšela pravidelné chroupání: zvuk pneumatik na štěrku. Motor auta nebyl slyšet vůbec.

Podívala se na Pantalaimona, ale ten už nehlučně klouzal vzduchem, kam až mu neviditelné pouto mezi nimi dovolovalo. Pak se otočil, snesl se tmou až k ní a posadil se jí na sevřenou pěst.

“Sir Charles se vrací,” zašeptal. “A někdo přijel s ním.”

Znovu se vznesl a tentokrát se Lyra pustila po špičkách za ním. Co nejopatrněji našlapovala na měkkou zem, kryla se mezi keři a nakonec se spustila na všechny čtyři a vykoukla mezi listy vavřínu před sebe.

Před vchodem do domu stál černý Rolls Royce a řidič právě přecházel k dvířkům na straně spolujezdce, aby je otevřel. Sir Charles s úsměvem čekal vedle něj a podával rámě jakési ženě, která právě vystoupila. Vzápětí vyšla na světlo a Lyru jako by v tu chvíli udeřil přímo do srdce - větší otřes nezažila od chvíle, kdy unikla z Bolvangaru. Hostem sira Charlese nebyl nikdo jiný než její matka, paní Coulterová.

Will pozorně kráčel po měsíčním světlem zalité trávě v Citt?gazze, počítal kroky a snažil se co nejpřesněji vybavit umístění pracovny s ohledem na polohu nedaleké vily, jejíž bíle omítnuté sloupy vystupovaly na pozadí přísně symetrické zahrady se sochami a vodotrysky. Zároveň si uvědomoval, jak je na otevřeném, osvětleném trávníku strašlivě nápadný.

Jakmile usoudil, že je na správném místě, zastavil se, znovu vytáhl nůž a jemnými pohyby zápěstí hmatal ve vzduchu před sebou. Nepatrné mezírky, které hledal, se nacházely leckde, ale zdaleka ne všude - jinak by se dalo okno do sousedního světa vykrojit libovolným tahem nože.

Otevřel nejdřív maličkou škvíru ne větší než dlaň a nakoukl do ní. Uviděl černočernou tmu, ve které nepoznal, kde je. Zase okénko zavřel, obrátil se o devadesát stupňů a otevřel jiné. Tentokrát na druhé straně narazil na látku, na těžký zelený samet, kterým byla zastíněná okna pracovny. Ale jak daleko od oken stála ta skříňka, do které se chtěl dostat, a kterým směrem? Pro jistotu zavřel i tenhle otvor, otočil se na druhou stranu a zkusil to znovu. Čas ubíhal.

Napotřetí mu přálo štěstí o něco víc: v matném světle, proudícím sem otevřenými dveřmi z chodby, měl před sebou celou pracovnu jako na dlani. Tamhle je stůl, tady pohovka a tamhle ta skříňka! Viděl dokonce slabý odraz světla na bočnici mosazného mikroskopu. V místnosti nebyla živá duše a celý dům v tichosti odpočíval. Nic lepšího si nemohl přát.

Pečlivě odhadl vzdálenost, zavřel kukátko, popošel o čtyři kroky dopředu a znovu pozvedl nůž. Jestli se nespletl, měl by být přesně na místě, kde mu stačí proříznout se sklem dovnitř skříňky, popadnout alethiometr, stáhnout se zpátky do Citt?gazze a zavřít za sebou.

V patřičné výšce vyřízl ve vzduchu otvor. Skleněná dvířka skříňky měl teď před sebou na pouhou šířku dlaně. Naklonil se k nim a pozorně prohlížel jednu poličku za druhou, odshora až dolů.

Alethiometr tu nebyl.

V první chvíli Willa napadlo, že si možná spletl skříňky. V místnosti byly celkem čtyři, jak si dopoledne spočítal, a dobře si pamatoval, kde která stojí. Vypadaly jedna jako druhá - vysoké hranaté vitríny z tmavého dřeva s prosklenými boky a předními dvířky a opatřené sametem potaženými policemi, aby se na nich daly vystavovat vzácné předměty z porcelánu, slonoviny či zlata. Že by se snad prokrojil před některou jinou? Ale na horní polici stála ta velká neforemná věc s mosaznými kolečky, kterou si při dopolední návštěvě schválně vryl do paměti. A na prostřední polici, kam sir Charles odložil alethiometr, bylo volné místo. Stál před správnou skříní, a alethiometr v ní nebyl.

Will ustoupil o krok dozadu a zhluboka se nadechl.

Nezbude mu, než do pracovny doopravdy projít a pořádně se porozhlédnout. Otevírat namátkou škvírky a nakukovat sem tam by mohlo klidně trvat celou noc. Zavřel okénko před skříní, otevřel jiné, ze kterého měl rozhled po celé pracovně, a když si místnost pečlivě prohlédl, zase ho zavřel a prořízl si v skrytu za pohovkou jiné, větší, kterým se v případě potřeby snadno nenápadně vzdálí.

Ve zraněné ruce mu už zase děsivě škubalo a obvaz se uvolnil a plandal mu kolem dlaně. Přitáhl si ho, jak nejlíp dokázal, a volný konec zastrčil dovnitř. Pak odhodlaně překročil neviditelný práh do domu sira Charlese, přikrčil se za koženou pohovku a s nožem v ruce se napjatě zaposlouchal.

Neslyšel nic, a tak se pomalu napřímil a rozhlédl se po místnosti. Dveře do chodby byly napůl otevřené a dopadalo jimi dovnitř dost světla, aby se zorientoval. Vitríny, police s knihami, obrazy, všechno bylo na stejném místě jako dopoledne, nic se nezměnilo.

Popošel dál na měkký koberec, který tlumil jeho kroky, a pozorně prozkoumal popořadě všechny skříně. Alethiometr tu nebyl. Nebyl ani na stole, mezi úhledně vyrovnanými knihami a papíry, ani na římse krbu zarovnané pozvánkami na nejrůznější premiéry a recepce, ani na polstrovaném sedátku u okna, ani na osmihranném stolku u dveří.

Vrátil se ke stolu a chystal se prohledat zásuvky, byt bez valného očekávání, ale vtom se k němu zvenčí doneslo slabé skřípání štěrku pod pneumatikami vozu. Bylo tak tiché, že si nebyl jistý, jestli si něco nenamlouvá, ale pro jistotu strnul a zaposlouchal se. Skřípání ustalo.

Vzápětí uslyšel, jak se otevírají přední dveře.

Bez váhání zamířil zpátky k pohovce a přikrčil se za ní, těsně vedle okna, za kterým bylo vidět měsíčním svitem zalitý trávník v Citt?gazze. Stihl to právě včas, protože v příští chvíli k němu ze světa za oknem dolehly rychlé kroky spěchající po trávě, a když nahlédl dovnitř, uviděl, že k němu běží Lyra. Rychle na ni s prstem na rtech zamával a ona zvolnila tempo, když pochopila, že si návratu sira Charlese všiml.

“Nemám ho,” zašeptal, když k němu došla. “Není tam. Nejspíš ho má u sebe. Budu tady poslouchat a uvidíme, třeba ho tam vrátí. Zůstaň tady.”

“Počkej, je to daleko horší!” chrlila ze sebe Lyra, zmatená a strašlivě vyděšená. “Je s ním ona - paní Coulterová, moje matka. Nevím, jak se sem dostala, ale jestli mě zahlídne, Wille, je se mnou nadobro konec. A taky už vím, co je zač ten chlápek! Konečně jsem si vzpomněla, kde jsem ho viděla. Jmenuje se lord Boreal, Wille, a viděla jsem ho na tom večírku, co pořádala, ten večer, co jsem utekla. Určitě věděl, kdo jsem, celou tu dobu to musel vědět…”

“Psst. Běž radši pryč, jestli nevydržíš zticha.”

Ztěžka polkla, ale ovládla se a zavrtěla hlavou.

“Promiň. Radši zůstanu s tebou,” zašeptala. “Chci slyšet, o čem se budou bavit.”

“Ticho!”

Z chodby už bylo slyšet hlasy. Lyra s Willem stáli na dosah od sebe, on ve svém světě, ona v Citt?gazze, a když si všimla jeho povoleného obvazu, poklepala mu na paži a pohybem naznačila, že mu ho přitáhne. Napřáhl k ní ruku a zůstal tak, přikrčený a s nakloněnou hlavou, aby dobře slyšel.

V místnosti se rozsvítilo. Slyšel, jak sir Charles propouští sluhu, vchází do pracovny a zavírá dveře.

“Mohu ti nabídnout sklenku tokajského?” řekl.

Tichý, melodický ženský hlas odpověděl: “To je od tebe nesmírně milé, Carlo. Neměla jsem tokajské už kolik let.”

“Přijmi prosím místo u krbu.”

Následovalo slabé šplouchnutí nalévaného vína, bylo slyšet cinknutí karafy o okraj skleničky a nezřetelné poděkování, a pak se sir Charles usadil na pohovku jen kousek od Willa.

“Na tvoje zdraví, Mariso,” řekl a usrkl ze sklínky. “A teď bys mi snad mohla povědět, co tě přivádí.”

“Zajímalo by mě, kde jsi vzal ten alethiometr.”

“Proč?”

“Protože ho měla Lyra a já bych ji ráda našla.”

“Nechápu, proč bys to dělala. Je to příšerný spratek.”

“Nezapomínej, že je to moje dcera.”

“V tom případě je o to příšernější, protože se musela vymknout tvému okouzlujícímu vlivu z vlastní vůle. Neumím si představit, že by mu někdo odolal bezděky.”

“Kde je?”

“Řeknu ti to, neměj obavy. Ale nejdřív chci něco slyšet já od tebe.”

“Pokud to bude v mých silách,” odpověděla tónem, v němž Will vytušil varování. Měla podmanivý hlas, konejšivý, melodický a mladý. Rád by se podíval, jak vypadá, protože Lyra nikdy nemluvila o jejím zevnějšku, a tvář přináležející k podobnému hlasu rozhodně nemohla být tuctová. “Co bys chtěl vědět?”

“Co má v plánu Asriel?”

Chvíli bylo ticho, jako by žena zvažovala, co na to odpovědět. Will se ohlédl na Lyru. Ve svitu měsíce měla oči dokořán strachy, kousala se do rtu, aby udržela jazyk za zuby, a stejně jako on napínala uši, aby jí nic neušlo.

“Dobře, povím ti to,” řekla paní Coulterová nakonec. “Lord Asriel sbírá armádu a chystá se dovést do konce boj, který se na nebesích vedl už před dávnými časy.”

“Nesmírně středověký náhled. Nicméně jak se zdá, má k dispozici ty nejmodernější metody. Co to udělal s magnetickým pólem?”

“Přišel na způsob, jak otevřít hranici mezi naším a jinými světy. Závažně tím narušil magnetické pole Země, což se nepochybně projevilo i v tomhle světě. Ale jak to víš? Tak se mi zdá, Carlo, že mi dlužíš odpověď na pár otázek. Co je zač tenhle svět? A jak jsi mě sem přivedl?”

“Je to jeden z milionů světů. Existují mezi nimi průchody, ale je těžké je najít. Já sám vím zhruba o deseti, ale místa, kam vedou, se posunula, pravděpodobně v důsledku Asrielova zásahu. Vypadá to, že je teď možné projít z tohoto světa přímo do našeho a zřejmě i do mnoha dalších. Původně vedly všechny dveře do jediného světa, který fungoval jako jakási křižovatka. Jistě si umíš představit, jak mě překvapilo, že potkávám právě tebe, když jsem dnes prošel na druhou stranu, a jak jsem byl rád, že tě mohu uvést přímo sem, aniž bychom museli riskovat průchod přes Citt?gazze.”

“Citt?gazze? Co je to?”

“To právě bývala ta křižovatka. Svět, v němž mám jistou pohledávku, Mariso. Ale v tuhle chvíli bychom se v něm vystavovali zbytečnému nebezpečí.”

“Co je na něm tak nebezpečného?”

“Je nebezpečný pro dospělé. Děti tam mohou vstoupit bez obav.”

“Cože? O tom mi musíš povědět víc, Carlo,” řekla žena a Willovi v jejím hlase neušla dychtivá netrpělivost. “V tom je jádro všeho, v rozdílu mezi dětmi a dospělými. Právě v tom spočívá tajemství Prachu! A právě proto musím najít tu malou. Divoženky pro ni dokonce mají zvláštní jméno - už jsem se to od jedné divoženky skoro dozvěděla, byla jsem na dosah, ale zemřela příliš náhle. Musím tu malou najít. To ona je klíč ke všemu, i když nevím proč a jak, ale musím to zjistit.”

“Brzy to zjistíš, žádné obavy. Tenhle přístroj ji ke mně přivede. A jakmile od ní dostanu, co potřebuju, je tvoje. Ale pověz mi o svém podivném strážci, Mariso. Nikdy jsem podobné vojáky neviděl. Co jsou zač?”

“Lidé, obyčejní muži. Jen jsme na nich provedli izolaci. Nemají daemony, takže neznají strach, chybí jim představivost a svobodná vůle. Budou bojovat do roztrhání těla.”

“Nemají daemony… To je ovšem nanejvýš pozoruhodné. Když dovolíš, rád bych se pokusil o jistý experiment, pokud můžeš jednoho z nich postrádat. Zajímalo by mě, jestli o ně projeví zájem fantomové. Pokud ne, možná by bylo přece jen možné do Citt?gazze vstoupit.”

“Fantomové? Co je to?”

“K tomu se ještě dostaneme, má milá. To kvůli nim nemohou dospělí do toho sousedního světa. Prach, děti, fantomové, daemoni, izolace… Ano, to by se mohlo povést. Dej si ještě trochu vína.”

“Chci vědět všechno,” podotkla, zatímco bylo slyšet nalévání vína. “Ještě se k tomu vrátíme. Ale teď mi pověz, co děláš v tomhle světě? To tady jsi pobýval, když jsme měli za to, že cestuješ po Brazílii nebo Indii?”

“Našel jsem cestu sem už dávno, a bylo to tak úžasné tajemství, že jsem se o něj nemohl s nikým podělit, Mariso, dokonce ani s tebou ne. Zařídil jsem si tu velice příjemné živobytí, jak sama vidíš. Jako člen státní rady v našem světě jsem snadno přišel na to, jak se dostat k moci.

Po pravdě řečeno jsem se stal vyzvědačem, i když jsem svým chlebodárcům nikdy neřekl všechno, co jsem se dozvěděl. Tajné služby v tomhle světě se dlouho zaměřovaly především na Sovětský svaz - to je obdoba naší Muskvy. A i když nebezpečí z téhle strany opadlo, ještě pořád máme odposlouchávací stanice a přístroje nastavené v jejich směru a já jsem nadále ve styku s lidmi, kteří mají na starosti špionážní síť.

Nedávno jsem se tedy doslechl o značném narušení magnetického pole Země. Tajné služby jsou pochopitelně znepokojeny. Všechny státy, které financují výzkum elementární fyziky - což je naše experimentální teologie - naléhají na své vědce, aby zjistili příčinu. Oni totiž vědí, že se něco děje, a mají podezření, že to nějak souvisí s dalšími světy.

Někteří jsou už na stopě, dalo by se říct. Probíhá jistý výzkum zaměřený na Prach. No ano, i tady o něm vědí. Jedno z pracovišť, které se jím zabývá, je přímo v tomhle městě. A ještě něco: někdy před deseti nebo dvanácti lety zmizel kdesi na severu jistý člověk a tajné služby se domnívají, že měl určitou informaci, na které jim nanejvýš záleží, totiž že věděl, kde se nachází průchod mezi světy podobný tomu, kterým jsme dnes prošli sem. Vědí jen o tom jediném, který našel tenhle člověk, a jak jistě chápeš, já jim nic dalšího neprozradil. V souvislosti s touhle novou magnetickou poruchou po něm začali horečně pátrat.

Pochopitelně to zajímá i mě, Mariso. Velice rád si rozšířím obzory.”

Will seděl jako přimražený a srdce mu bušilo, až se bál, že ho dospělí uslyší. Sir Charles mluvil o jeho otci! Konečně se dozvěděl, kdo byli ti muži a co hledali!

Zároveň ho ale po celou dobu, co sir Charles rozmlouval s hostem, rozptylovalo ještě něco dalšího. Po podlaze pracovny, nebo alespoň po té části, na kterou měl výhled zpoza pohovky a nohou osmibokého stolku u dveří, se pohyboval jakýsi stín, ačkoli sir Charles i ona žena seděli. Klouzal po zemi rychlými, kradmými přískoky a Will z něj nedokázal spustit oči. Jediným zdrojem světla v místnosti byla stojací lampa u krbu, v jejíchž paprscích se stín rýsoval v jasných, zřetelných obrysech, ale nikdy se nezastavil natolik dlouho, aby Will rozeznal, co ho vrhá.

Vtom se udály dvě podstatné věci. Nejprve sir Charles promluvil o alethiometru.

“Například bych velice rád věděl,” pokračoval v řeči, “něco víc o tomhle přístroji. Co kdybys mi pověděla, jak se s ním pracuje?”

S těmi slovy položil alethiometr na osmiboký stolek na konci pohovky, kde ho měl Will zřetelně na očích - bezmála na něj dosáhl.

V tu chvíli nastal druhý důležitý okamžik - tajemný stín se zastavil. Stvoření, které ho vrhalo, se podle všeho usadilo na opěradle křesla paní Coulterové, protože světlo lampy teď vrhalo na zeď jeho zřetelný obrys. Ve chvíli, kdy se stín zastavil, si Will uvědomil, že má před sebou daemona té ženy - opici, která se přikrčená na křesle rozhlížela do všech stran, jako by něco hledala.

Will slyšel, jak se Lyra za jeho zády při pohledu na zvíře zajíkla. Tiše se k ní pootočil.

“Běž k tomu druhému oknu a prolez do zahrady,” zašeptal. “Vezmi pár kamenů a házej je do okna pracovny, aby se podívali tím směrem a já mohl sebrat alethiometr. Pak se rychle vrať tam k tomu oknu a počkej na mě.”

Přikývla, otočila se a tiše se rozběhla po trávníku. Will se znovu soustředil na dění v místnosti.

“…rektor Jordánské koleje je starý hlupák,” říkala právě žena. “Nechápu, co ho napadlo dávat ho právě jí. Trvá to celé roky pilného studia, aby se s ním člověk naučil aspoň trochu zacházet. Ale na něco jsi mi ještě neodpověděl, Carlo. Jak jsi ho našel? A kde je ta malá?”

“Viděl jsem, jak s ním pracovala v muzeu tady ve městě. Samozřejmě jsem ji hned poznal, viděli jsme se tehdy na večírku u vás, a pochopil jsem, že našla nějaký průchod. A pak jsem si uvědomil, že bych ji mohl využít pro svoje vlastní záměry. Takže když jsem na ni příště narazil, prostě jsem jí ho ukradl.”

“Mluvíš velice otevřeně.”

“Není proč se upejpat, jsme oba dospělí.”

“A kde je teď? Co dělala, když zjistila, že ho nemá?”

“Přišla mě navštívit. Řekl bych, že jí to muselo stát hodně přemáhání.”

“Odvaha jí nechybí, to je pravda. A jak hodláš v té věci postupovat dál? Čeho se týká ten tvůj osobní zájem?”

“Řekl jsem jí, že jí ten přístroj vrátím, pokud mi opatří jistou věc - něco, k čemu já sám nemám přístup.”

“Co je to?”

“Nevím, jestli ti -”

Právě v tu chvíli rozrazil okno pracovny první kámen. Vysypalo se s vítaným řinčením skla, nad kterým dospělí překvapeně zalapali po dechu, ale opičí stín bez meškání seskočil z křesla. Následovala druhá rána a po ní další. Will ucítil, jak se pohovka pohnula, když sir Charles prudce vstal.

Will se natáhl, popadl ze stolečku alethiometr, strčil ho do kapsy a bleskurychle se protáhl oknem do sousedního světa. Jakmile stál oběma nohama na trávě v Citt?gazze, sáhl do vzduchu po mihotavých okrajích otvoru a přiměl se zhluboka dýchat a zklidnit mysl, byt na pouhou stopu od něj hrozilo jemu i Lyře obrovské nebezpečí.

Vtom prořízlo večerní vzduch pronikavé zavřeštění, ani lidské, ani zvířecí, ale o to úděsnější; musela to být ta odporná opice. Stihl už zavřít větší část otvoru, ale zhruba na úrovni prsou mu ještě zbývala nevelká skulina - a vzápětí polekaně odskočil, protože škvírou se protáhla drobná, zlatými chlupy porostlá ruka s černými nehty a hned za ní tvář, obličej z noční můry. Zlatá opice na něj cenila zuby a z očí jí šlehala zloba tak čirá a zhuštěná, že měl pocit, jako by se mu do prsou zabodl oštěp.

V příští vteřině se opice užuž chystala proskočit dovnitř a byl by s nimi konec, ale Will ještě pořád držel nůž. Rychle ho napřáhl a pohotově jím švihl přes vytřeštěnou opičí tvář - či spíš přes místo, kde by byla, kdyby s ní opice nestačila rychle ucuknout. Právě taková chvilička Willovi stačila, aby sáhl po okrajích otvoru a pevně jej zavřel.

Jeho svět zmizel. Stál sám v měsíčním svitem zalitém parku v Citt?gazze, udýchaný, roztřesený a bez sebe hrůzou.

Především ale musel ještě zachránit Lyru. Rozběhl se k otvoru pod živým plotem a nakoukl na druhou stranu. Tmavé listy vavřínu a cesmíny mu bránily ve výhledu, ale když se natáhl a odhrnul je stranou, otevřel se mu výhled na celý dům i s rozbitými okny v pracovně.

Viděl, jak zpoza rohu vyskočila opice, rychle jako kočka proběhla trávou a hned za ní následoval sir Charles se svou návštěvnicí. Sir Charles držel v ruce pistoli. Žena byla překrásná, tak krásná, až to Willa zarazilo. Tmavé oči se jí ve svitu měsíce uhrančivě leskly a její štíhlá postava se pohybovala s ladnou lehkostí, ale když vzápětí luskla prsty a opice se na místě zarazila a vyskočila jí do náruče, pochopil, že ta půvabná tvář a zlovolná opice jsou jedna a tatáž bytost. Ale kde je Lyra?

Dospělí se rozhlíželi kolem sebe. Žena položila opici na zem a zvíře začalo pobíhat sem tam a čenichalo v trávě, jako by hledalo stopy. Všude bylo hrobové ticho. Jestli se Lyra stačila schovat v živém plotě, nemohla se ani pohnout, protože by ji hluk prozradil.

Sir Charles cvakl čímsi na pistoli: odjistil západku. Zadíval se do živého plotu a na okamžik jako by hleděl přímo na Willa, ale pak pokračoval pohledem dál.

Pak se on i žena otočili doleva, kde opice podle všeho cosi zaslechla. Vyskočila a vrhla se dopředu, k místu, kde se nepochybně schovávala Lyra, a v příštím okamžiku -

Vtom ale vyskočila z živého plotu mourovatá kočka a zasyčela.

Opice ji zaslechla a ještě ve vzduchu se překvapeně otočila, stěží udivenější než sám Will. Dopadla na všechny čtyři tváří ke kočce a ta vyhrbila hřbet, naježený ocas vztyčený do vzduchu, a natočená bokem syčela a prskala, připravená k boji.

Opice se po ní vrhla. Kočka se vztyčila na zadní, sekala ostrými drápy zleva i zprava tak rychle, že ji Will nestačil sledovat, a vtom už byla Lyra těsně u něj a s Pantalaimonem po boku se překulila oknem na druhou stranu. Kočka vřeštěla a vřeštěla i opice, když se jí drápy zaťaly do tváře, a v příští chvíli se otočila a vyskočila paní Coulterové do náruče, zatímco kočka zaběhla rychle jako blesk do křoví svého světa a zmizela.

Will s Lyrou už stáli na správné straně okna a Will znovu našel takřka nehmatné okraje otvoru a rychle je přitiskl k sobě. Otvor mezi světy rychle mizel a zmenšující se štěrbinou k nim doléhalo praskání větviček pod blížícími se kroky -

A pak už zbývala jen mezírka velká jak Willova dlaň, a když i ta zmizela, ponořil se svět do ticha. Will padl na kolena do trávy vlhké rosou a šátral po alethiometru.

“Tumáš,” obrátil se k Lyře.

Vzala si ho od něj. Rozechvělýma rukama zasunul nůž zpátky do pouzdra a pak se natáhl na zem. Celý se třásl, ale zároveň cítil, jak ho měsíc zalévá stříbrem a jak mu Lyra jemně odvazuje a znovu přikládá obvaz.

“Díky, Wille,” slyšel ji říkat, “děkuju za všechno, cos pro mě udělal…”

“Doufám, že ta kočka bude v pořádku,” zamumlal. “Připomíná mi moji Moxie. Nejspíš už teď bude doma, ve svém světě. Tam už se o sebe postará.”

“Víš, co mě napadlo? V jednu chvíli jsem myslela, že je to tvůj daemon. Každopádně udělala přesně to, co by měl udělat každý správný daemon. Zachránili jsme ji a ona zachránila nás. Pojď, Wille, nelež tady, tráva je mokrá. Měl by sis vlézt do postele, jinak nastydneš. Můžeme zajít tamhle do toho velkého domu, tam bude postelí a jídla dost a dost. Pojď, udělám ti nový obvaz, uvařím kafe, udělám omeletu, nebo co budeš chtít, a vyspíme se. Když teď máme alethiometr zase u sebe, nic se nám nemůže stát, uvidíš. Pomůžu ti najít tátu, slibuju, a ani mě nenapadne pouštět se do něčeho jiného.”

Pomohla mu vstát a pomalu se pustili přes zahradu k velké budově bělostně zářící ve svitu měsíce.

ŠAMAN

Lee Scoresby vystoupil z lodi v přístavu v ústí řeky Jenisej a shledal, že tu panuje strašlivý zmatek. Rybáři se pokoušeli prodat hubený úlovek neznámých druhů ryb konzervárnám, majitelé lodí se rozhořčovali nad přístavními poplatky, které úřady zvýšily vzhledem k nedávným záplavám, a lovci se stahovali do města, protože na rychle roztávající půdě v lesích těžko mohli klást pasti, zvlášť když i v chování zvířat přestal panovat obvyklý řád.

Dostat se do vnitrozemí nebude jen tak, to bylo jasné. Za normálních okolností se putovalo po vyčištěném průseku zmrzlé země, a když teď roztávaly i věčně zmrzlé oblasti, změnila se cesta v rozbředlou bažinu rozdupaného bahna.

A tak Lee uložil balón i ostatní vybavení do úschovy a za ztenčující se úspory zlata si pronajal motorový člun, nakoupil několik nádrží paliva a zásoby a vyrazil proti proudu vzedmuté řeky.

Zpočátku to šlo pomalu. Proud byl prudký a voda s sebou navíc unášela nejrůznější naplaveniny a trosky: kmeny stromů, klestí, utopená zvířata a jednou minul i nafouklou mrtvolu člověka. Musel manévrovat s největší obezřetností, a i když maličký motor běžel na plné obrátky, sotva se sunul dopředu.

Měl namířeno k vesnici Grummanova kmene. Jeho jediným vodítkem byla vzpomínka na let, který ho před několika roky zavedl nad tyto končiny, ale naštěstí měl dobrou paměť a nečinilo mu potíže vybrat z rychle tekoucích přítoků ten správný, i když břehy místy mizely pod mléčně hnědou hladinou záplav. V teplém podnebí se dařilo hmyzu a všechny pevné obrysy se rozpíjely v mihotavých oblacích drobných mušek. Lee si natřel tvář a ruce mastí z durmanu a kouřil jeden čpící doutník za druhým, aby se uchránil jejich nejhorších útoků.

Hester mlčky seděla na přídi, dlouhé uši složené na hubeném hřbetě a oči přimhouřené. Byl na její nemluvnost zvyklý, stejně jako ona na jeho. Mluvili spolu, jen když bylo potřeba.

Třetího dne ráno zabočil Lee s loďkou proti proudu potoka, který stékal do hlavního řečiště z úbočí nízkých vrchů, které jindy bývaly hluboko pod sněhem, ale dnes na nich prosvítaly skvrny a dlouhé pásy hnědé půdy. Zanedlouho se potok zanořil mezi nízké borovice a jedle a po několika mílích dopluli k velké oblé skále vysoké jako dům, kde Lee vystoupil na břeh a uvázal loďku.

“Tady někde bylo přistávací molo,” obrátil se k Hester. “Povídal to ten lovec tuleňů z Novoj Zembly, pamatuješ? Teď bude tak šest stop pod hladinou.”

“Tak doufejme, že měli dost rozumu, aby si postavili vesnici jaksepatří vysoko,” podotkla zaječice a vyskočila na břeh.

Za necelou půlhodinu už Lee složil batoh u dřevěného domku náčelníka vesnice a obrátil se k nevelkému hloučku místních, aby je pozdravil. Použil gesto, kterým se na celém severu naznačuje přátelství: položil pušku před sebe na zem.

Starý sibiřský Tatar s očima skoro ztracenýma ve vějířcích vrásek odložil vedle ní svůj luk. Samička rosomáka, jeho daemon, si přišla očichat Hester, a ta na oplátku zastříhala ušima. Pak náčelník promluvil. Lee odpověděl, a když vyzkoušeli asi půl tuctu jazyků, dobrali se jednoho, ve kterém se domluvili.

“Uctivé pozdravy vám i vašemu kmeni,” začal Lee. “Mám s sebou trochu dýmkového listí, což je chabý dar, ale bylo by mi ctí vám ho nabídnout.”

Náčelník uznale přikývl a jedna z jeho žen převzala od Leeho balíček, který vytáhl z batohu.

“Hledám muže jménem Grumman,” pokračoval Lee. “Slyšel jsem, že jste ho přijali mezi sebe. Možná užívá jiné jméno, ale je to Evropan.”

“Ááá,” protáhl náčelník. “Čekali jsme na vás.”

Ostatní vesničané, shromáždění v řídkých paprscích slunce na rozbláceném prostranství mezi stromy, sice nerozuměli slovům, ale viděli, že se náčelník tváří potěšené. Potěšené a ulehčené, vyčetl Lee Hesteřinu myšlenku.

Náčelník několikrát kývl hlavou.

“Čekali jsme na vás,” opakoval. “Přišel jste odvést doktora Grummana do jiného světa.”

Lee udiveně zvedl obočí, ale řekl jen: “Jak pravíte, pane. Je tady?”

“Pojďte za mnou,” vyzval ho náčelník.

Vesničané se uctivě rozestoupili. Lee zvedl Hester do náruče, protože dobře chápal, s jakou nechutí by se brodila kluzkým bahnem, hodil batoh na ramena a následoval náčelníka po lesní pěšince k mýtině mezi modříny, vzdálené od vesnice na deset dlouhých dostřelů šípu.

Náčelník se zastavil před chatrčí. Tvořila ji dřevěná kostra potažená kůží a její okolí bylo vyzdobené kančími kly a parožím losů a sobů. Nebyly to ale pouhé lovecké trofeje, protože na nich visely sušené květiny a pečlivě propletené borové větvičky, jako by sloužily jakýmsi rituálním účelům.

“Musíte s ním mluvit uctivě,” upozornil náčelník tiše. “Je to šaman. A jeho srdce je nemocné.”

Lee znenadání ucítil mrazení v páteři a Hester v jeho náruči ostražitě ztuhla, protože si všimli, že je celou dobu kdosi pozoruje. Mezi sušenými květy a větvičkami borovice na ně zahlíželo jasně žluté oko. Byl to daemon, a ve chvíli, kdy si ho Lee všiml, jemně uchopil do silného zobáku borovou větvičku a zatáhl ji přes otvor jako závěs.

Náčelník cosi zavolal ve svém jazyce a Leeovi neušlo, že muže oslovuje jménem, které slyšel od starého lovce tuleňů: Čopari. Vzápětí se otevřely dveře.

Stál v nich vyhublý muž s planoucíma očima, oblečený v kůžích a kožešinách. Černé vlasy mu prokvétaly stříbrem, měl výraznou vystouplou čelist a mořská orlice, která mu seděla na zápěstí, na ně zahlížela pronikavým pohledem.

Náčelník se třikrát uklonil a odporoučel se, takže Lee zůstal sám ve společnosti šamana s akademickým titulem, kterého přišel najít.

“Doktore Grummane,” řekl, “jmenuju se Lee Scoresby. Pocházím z Texasu a profesí jsem vzduchoplavec. Jestli dovolíte, abychom spolu krátce poseděli a pohovořili, povím vám, co mě sem přivádí. Nemýlím se, doufám? Jste doktor Stanislaus Grumman z berlínské akademie?”

“Jsem,” přikývl šaman. “A vy jste, jak říkáte, z Texasu. Vítr vás zavál daleko od rodné země, pane Scoresby.”

“Ve světě dnes vanou velice podivné větry, pane.”

“Pravda. Slunce hřeje, jak se zdá. Uvnitř chatrče najdete lavici. Když mi ji pomůžete vynést ven, můžeme se posadit v tomhle příjemném světle a pohovořit si tady. Mám hotovou kávu, kdybyste měl chuť se se mnou napít.”

“Jste velice laskav, pane,” odpověděl Lee a vynesl ven dřevěnou lavici, zatímco Grumman poodešel ke kamnům a nalil do dvou plechových hrnků vřelou kávu. Nemluvil s německým přízvukem, pokud mohl Lee posoudit, ale čistě britskou angličtinou. Ředitel observatoře měl pravdu.

Usadili se, Hester s přimhouřenýma očima, netečně uložená vedle vzduchoplavce, a orlice s nazlobeným pohledem upřeným do slunce, a Lee spustil. V krátkosti vylíčil, jak se v Trollesundu setkal s Johnem Faa, králem všech Romunů, jak najali medvědího kyrysníka Iorka Byrnisona a společně putovali do Bolvangaru zachránit Lyru a ostatní děti, a pokračoval tím, co se během letu na Svalbard dozvěděl od Lyry a Serafiny Pekkaly.

“Takže mi to tak připadá, doktore, podle toho, jak to ta malá líčila, že lord Asriel prostě zamával scholárům před nosem uříznutou hlavou v ledu a tak je vyděsil, že je ani nenapadlo pořádně si ji prohlídnout.

Tehdy mě napadlo, že jste možná ještě pořád naživu. A musí se nechat, pane, že pokud jde o znalost těchhle zvláštních jevů, máte namouduši slušnou reputaci. Po celým pobřeží Arktidy se o vás povídá, jak jste si nechal provrtat lebku, jak se vyznáte ve všem od vykopávek na mořským dně po zkoumání polární záře, jak jste se před deseti dvanácti lety zničehonic vynořil bůhví odkud… samý náramně zajímavý věci se povídaj. Ale ve skutečnosti mě sem přivádí víc než pouhá zvědavost, doktore Grummane. Dělám si starosti o tu holčičku. Připadá mi, že na ní hodně záleží, a divoženky si to myslej taky. Jestli něco víte ať už o ní, nebo o tom všem, co se kolem děje, rád bych si to poslechnul. Jak říkám, mám důvody věřit, že jste ten právej, na koho se obrátit, proto jsem taky tady.

Ale jestli se nepletu, náčelník zmínil něco v tom smyslu, že jsem vás přišel odvést do jinýho světa. Je to pravda, nebo jsem mu špatně rozuměl? A ještě jednu otázku bych na vás měl, pane Grummane: co to bylo za jméno, kterým vás oslovil? Neznamená to nějakou kmenovou hodnost, označení kouzelníka nebo tak něco?”

Grumman se letmo usmál, než odpověděl: “Oslovil mě mým pravým jménem, John Parry. Ano, jste tady, abyste mě dopravil do jiného světa. A pokud jde o to, co vás přivádí, myslím, že je to tohle.”

S těmi slovy otevřel dlaň, ale jakkoli Lee dobře viděl, co na ní leží, ničemu nerozuměl. Měl před sebou prsten s navažským vzorem ze stříbra a tyrkysu, viděl ho do nejmenších podrobností a s jistotou věděl, že patřil jeho matce, znal jeho váhu na dlani, pamatoval si na dotyk hladkého kamene, přesně si vybavoval místo, kde řemeslník přehrnul stříbrný lem o něco těsněji přes odštípnutou plošku na hraně a vzpomínal si dokonce, že je tohle místečko ohlazené od toho, jak po něm kdysi co chvíli přejížděl prsty, kdysi před dávnými lety, kdy jako malý žil na širých pláních svého rodného kraje.

Ani nevěděl, kdy se zvedl na nohy. Také Hester se napřímila, rozechvělá a s ušima vztyčenýma. Nevšiml si ani, že se mořská orlice někdy mezitím přesunula mezi něj a Grummana, aby šamana chránila, ale Lee neměl na útok ani pomyšlení. Připadal si podivně nehotový, jako by se vrátil do dětských let, a když promluvil, napjatý hlas se mu třásl. “Kde jste k tomu přišel?”

“Vezměte si ho,” vybídl ho Grumman - totiž Parry. “Svůj úkol splnil. Přivedl mi vás sem. Už ho nepotřebuju.”

“Ale jak -” zajíkl se Lee, když sbíral z Grummanovy dlaně milovanou ozdobu. “Nechápu, jak můžete mít… copak… Jak jste k němu přišel? Neviděl jsem ten prstýnek už čtyřicet let.”

“Jsem šaman. Dokážu řadu věcí, které nemůžete pochopit. Posaďte se, pane Scoresby. Jen klid. Řeknu vám, co byste měl vědět.”

Lee se znovu posadil, ale prsty nepřestával přejíždět po ozdobném kroužku.

“Musím přiznat,” řekl, “že mě to pěkně vzalo, pane. Myslím, že bych si měl poslechnout, co mi hodláte svěřit.”

“Výborně,” přikývl Grumman. “Tak do toho. Jmenuji se Parry, jak už jsem řekl, a nenarodil jsem se v tomhle světě. Lord Asriel zdaleka není první, kdo prošel mezi světy, i když je pravda, že nikdo před ním neotevřel cestu s tak mohutným efektem. Ve svém původním světě jsem byl vojákem a pak výzkumníkem. Před dvanácti lety jsem doprovázel jistou expedici na místo, které ve vašem světě odpovídá Beringově zemi. Moji společníci měli svoje vlastní záměry, ale já hledal úkaz, o kterém jsem se dozvěděl ze starých legend: trhlinu v tkanině, z níž je utkán svět, otvor, který se kdysi objevil mezi naším a jiným světem. Stalo se ovšem, že se část mých společníků ztratila, a když jsme je hledali, prošel jsem ještě s dvěma dalšími muži právě tímhle otvorem, i když jsme si ho vůbec nevšimli. Bezděky jsme tak vyšli z našeho světa, ale nějaký čas nám vůbec nedošlo, co se stalo. Šli jsme dál, dokud jsme nenarazili na město, a teprve tehdy jsme to zjistili - byli jsme v jiném světě.

Inu, dělali jsme, co jsme mohli, ale ty dveře, kterými jsme přišli, jsme nedokázali najít. Prošli jsme jimi za sněhové bouře, víc jistě nemusím zkušenému polárníkovi jako vy vykládat.

Neměli jsme tedy na vybranou, museli jsme zůstat v tomhle novém světě a brzy se ukázalo, že je to svět nadmíru nebezpečný. Přebýval v něm jakýsi zvláštní druh přízračných upírů, děsivých démonů, před nimiž nebylo úniku. Moji dva společníci záhy zemřeli, padli za oběť právě fantomům, jak se jim říká.

Žádný div, že se mi jejich svět znechutil a ze všech sil jsem se snažil dostat odtamtud. Cestu zpátky do toho svého jsem neměl naději ještě někdy najít. Ale vedly odtamtud jiné průchody do jiných světů, a po krátkém hledání jsem našel jeden vedoucí sem.

A tak jsem se ocitl tady. A ve chvíli, kdy jsem sem vkročil, pane Scoresby, mě potkalo něco neuvěřitelného. Světy se od sebe náramně liší a já v tomhle poprvé uviděl vlastního daemona. Vážně, neměl jsem o Sayan Kötör tušení, dokud jsem se neocitl tady. Pro vás jako obyvatele tohohle světa je nejspíš nepředstavitelné, že existují světy, kde daemon není víc než tichý hlásek v hlavě, ale tím spíš jistě chápete moje ohromení, když jsem zjistil, že část mojí osobnosti tvoří ženský princip, a ještě k tomu v podobě ptáka - překrásného ptáka, nutno dodat.

Se Sayan Kötör po boku jsem tedy začal putovat po polárních krajích a leccos jsem se od místních obyvatel dozvěděl, zejména od svých dobrých přátel dole ve vesnici. Pověděli mi o svém světě mnohé, co mi pomohlo zaplnit mezery ve vědomostech, které jsem si přinesl ze svého světa, a postupně jsem začal nacházet odpovědi na nejrůznější záhady a taje.

Pod jménem Grumman jsem odcestoval do Berlína. Nikomu jsem neprozradil, odkud pocházím, bylo to mé tajemství. Předložil jsem akademii svoji vědeckou práci a obhájil jsem ji v diskusi, jak vyžaduje tamní zvyklost. Měl jsem zevrubnější informace než ostatní členové akademie, takže nebylo nic těžkého stát se jedním z nich.

Díky svému novému postavení jsem mohl začít pracovat v tomto světě a musím říct, že jsem byl po většinu času velice spokojený, ačkoli jisté aspekty mého původního života mi přece jen chyběly. Jste ženatý, pane Scoresby? Ne? Já ženatý byl a nesmírně jsem svoji ženu miloval, stejně jako synka, svoje jediné dítě. Nebyl mu ani rok, když jsem nedopatřením vyšel ze svého světa. Hrozně se mi po nich stýskalo. Ale i kdybych hledal tisíc let, cestu zpátky bych nenašel. Byli jsme rozděleni na věky věků.

Ponořil jsem se nicméně cele do práce. Hledal jsem jiné zdroje poznání. Nechal jsem se zasvětit do kultu lebek a stal jsem se šamanem. Podařilo se mi dokonce několik užitečných objevů: přišel jsem například na to, jak vyrobit z hojínku mast, která si plně zachovává léčivé vlastnosti čerstvé rostliny.

Vím už o tomhle světě víc než dost, pane Scoresby. Vím například, jak se to má s Prachem. Vidím, podle toho, jak se tváříte, že o tomhle úkazu neslyšíte poprvé. Vaši teologové z něj mají smrtelnou hrůzu, ale na druhou stranu právě oni nahánějí hrůzu mně. Vím, čím se zabývá lord Asriel a vím také, co tím sleduje, a právě proto jsem vás sem přilákal. Chci mu pomoct, abyste rozuměl, protože se podjal největšího úkolu v historii lidstva, toho největšího, do čeho se člověk pustil za celých pětatřicet tisíc let své existence, pane Scoresby.

Sám toho moc nezmůžu. Srdce mi sžírá nemoc, na kterou nikdo v tomhle světě nezná lék. Možná zbývá poslední věc, kterou mi bude dopřáno vykonat. Vím ale něco, co lordu Asrielovi není známo a potřebuje to vědět, pokud má jeho mise uspět.

Abyste rozuměl, velice mě zaujal ten strašidelný svět, kde se fantomové napájejí lidským vědomím. Chtěl jsem zjistit, co jsou zač a odkud se vzali. A protože jako šaman mám schopnost přenést se duchem do míst, kam moje tělo nemůže, často jsem se v transu pouštěl právě tam. Zjistil jsem, že před dávnými stoletími místní filozofové sami vytvořili nástroj, který přinesl jejich světu zkázu - říkají mu jedinečný nůž. Má celou řadu schopností, víc než sami tušili, když ho vyrobili, a mnohé z nich neodhalili dodnes. Každopádně když ho začali užívat, nějakým záhadným způsobem vpustili do svého světa fantomy.

Soustředil jsem se tedy na tenhle nůž a zjistil, co všechno umí. Vím také, kde se nachází, jak rozpoznat toho, kdo je oprávněn ho používat, a jakým způsobem může přispět k Asrielovým snahám. Doufám, že je to osoba schopná vypořádat se s tak závažným úkolem. Takže proto jsem vás povolal až sem a očekávám, že mě dopravíte na sever, do světa, který lord Asriel otevřel. V něm bych totiž měl najít nositele jedinečného nože.

Nezastírám ovšem, že je to velice nebezpečný svět. Fantomové, kteří tam žijí, jsou nesrovnatelně horší než cokoli, s čím se můžete setkat ve vašem nebo v mém světě. Neobejdeme se tam bez velké opatrnosti a velké odvahy. Já už se odtamtud nevrátím a vy, pokud chcete ještě někdy spatřit rodnou zemi, budete potřebovat veškerou svou odvahu, obratnost a štěstí.

To je tedy úkol, který před vámi stojí, pane Scoresby. Proto jste mě vyhledal.”

S těmi slovy šaman zmlkl. Tvář měl bledou a lehce se mu leskla potem.

“Větší pitomost jsem jakživ neslyšel,” ozval se Lee Scoresby.

Rozčíleně vyskočil na nohy a přecházel dlouhými kroky sem tam. Hester zůstala ležet na lavičce a bez mrknutí ho pozorovala. Grumman seděl s přivřenýma očima a daemon, který mu seděl na koleni, nespouštěl z Leeho ostražitý pohled.

“Chcete peníze?” zeptal se po chvíli. “Jestli vám jde o zlato, snadno ho můžu opatřit.”

“Kvůli zlatu tu rozhodně nejsem, sakra práce,” rozčílil se Lee. “Přišel jsem… přišel jsem, abych zjistil, jestli jste naživu, protože jsem si myslel, že nejspíš ano. Takže v tomhle ohledu jsem si udělal jasno, dalo by se říct.”

“To rád slyším.”

“Jenže celá tahle záležitost má ještě další stránku,” pokračoval Lee, načež Grummanovi pověděl o radě divoženek u jezera Enara a o usnesení, ke kterému dospěly. “Jde o tu malou Lyru, jak jistě chápete,” zakončil svou řeč. “To kvůli ní se paktuju s divoženkama a pomáhám jim. Říkal jste, že jste mě sem přilákal tím navažským prstýnkem. No budiž, možná je to tak, možná není. Z mýho hlediska se to má tak, že jsem sem přišel, protože jsem myslel, že tím třeba Lyře prospěju. V životě jsem neviděl podobný dítě. Kdybych měl dceru, moh bych si jen přát, aby byla aspoň zpola tak silná, statečná a laskavá. Na cestách jsem se doslechnul, že víte o nějakým předmětu, i když nemám ponětí, co přesně to je… Každopádně se povídá, že ochrání každýho, kdo ho má u sebe. Jestli jsem dobře pochopil, co jste říkal, nemůže to bejt nic jinýho než ten tajemnej nůž.

Takže abyste věděl, doktore Grummane, to je moje cena za to, že vás dopravím do jinýho světa - ne zlato, ale jedinečnej nůž, a nechci ho pro sebe, chci ho pro Lyru. Když mi odpřísáhnete, že ji dostanete pod jeho ochranu, odvezu vás třeba na kraj světa.”

Šaman pozorně naslouchal. “Jak si přejete, pane Scoresby,” řekl potom. “Přísahám. Věříte mému slovu?”

“Na co přísaháte?”

“Vyberte si sám.”

Lee se zamyslel. “Přísahejte na to, kvůli čemu jste odmítl lásku té divoženky. Hádám, že jestli vám na něčem záleží, je to právě tohle.”

Grumman zprudka otevřel oči. “Hádáte správně, pane Scoresby. Milerád vám odpřísáhnu, oč žádáte. Máte moje slovo, že se postarám, aby Lyra Belacqua byla pod ochranou jedinečného nože. Ale musím vás varovat: nositel tohoto nože má vlastní úkol a může se stát, že ji jeho počínání přivede do ještě většího nebezpečí.”

Lee věcně přikývl. “To je možný” řekl, “ale jestli ji něco může jen trochu ochránit, chci jí to dopřát.”

“Máte moje slovo. A teď se vypravíme do toho nového světa. Dopravíte mě tam.”

“A co vítr? Neřek bych, že jste na tom tak zle, abyste si nevšimnul, co se děje s počasím.”

“Vítr nechte na mně.”

Lee přikývl. Znovu se posadil na lavičku, přejížděl prsty po tyrkysovém kroužku a čekal, až si Grumman sbalí pár nejnutnějších věcí do jelenicové brašny. Společně se pak pustili po lesní pěšince k vesnici.

Náčelník pronesl dlouhou řeč, během níž přicházeli další a další vesničané. Uctivě se dotýkali Grummanovy ruky, zamumlali pár slov a na oplátku dostali cosi jako požehnání. Lee zatím sledoval počasí. Na jihu se obloha rozjasnila a větvičky na vrcholcích borovice se začínaly pohupovat v čerstvém větříku. Nad vzedmutou řekou na severu ještě pořád visel těžký závoj mlhy, ale i tak se poprvé za řadu dní zdálo, že by se mohla zvednout.

U skalky, kde dřív bývalo přistávací molo, naložil do člunu Grummanův vak, dolil do motoru palivo a na první pokus nastartoval. Vyrazili od břehu, šaman usazený na přídi, a vzápětí je prudký proud hnal pod korunami stromů k hlavnímu toku tak rychle, že si Lee začal dělat starosti o Hester, která se krčila těsně pod bočnicí loďky - jako by nevěděl, jaká je zkušená cestovatelka. Co to s ním sakra je, že je tak nervózní?

Když dorazili do přístavu v ústí řeky, ukázalo se, že všechny hotely, penziony i soukromé domy mezitím zrekvírovala armáda. A nebyli to jen tak obyčejní pěšáci, nýbrž Muskovská carská stráž, oddíly nejbezohledněji vycvičeného a nejštědřeji vyzbrojeného vojska na světě, k jehož prvořadým úkolům patřila podpora moci Magisteria.

Lee původně hodlal v přístavu přespat, než se vypraví na další cesty, protože Grumman vypadal, že si potřebuje odpočinout, ale neměli šanci najít volný pokoj.

“Co se děje?” zeptal se, když vracel majiteli zapůjčenou loďku.

“Nevíme. Včera sem zničehonic přitrhnul tenhle pluk a zrekvíroval všechno bydlení, jídlo a lodě, co jich ve městě máme. Sebrali by i tenhle člun, kdybyste si ho neodvez.”

“Nevíte, kam mají namířeno?”

“Na sever,” odpověděl muž. “Chystá se válka, to už je jasná věc, největší válka všech dob.”

“Na sever? Do toho novýho světa?”

“Přesně tak. A přijdou další vojska, tohle je jenom předvoj. Do tejdne nezbyde široko daleko ani kůrka chleba, ani kapka špiritusu. Měl jsem kliku, že jste byl s tou lodí pryč. Už teď si za ni můžu říct dvojnásobek.”

Na odpočinek už nebylo pomyšlení, ani kdyby nakrásně našli ubytování. Lee si dělal starosti o balón, a tak zamířil rovnou ke skladišti, kde ho nechal. Grumman s ním statečně držel krok. Nevypadal dobře, ale nechyběla mu houževnatost.

Skladník právě odpočítával náhradní díly, které si na něm vyžádal seržant carské stráže, a na vzduchoplavcův dotaz jen krátce zvedl pohled od bloku.

“Balón? To máte smůlu, včera ho zrekvírovali,” řekl. “Vidíte přece, jak to chodí. Neměl jsem na vybranou.”

Hester zastříhala ušima a Lee se dovtípil, co mu chce naznačit.

“Už jste jim ho předali?” zeptal se.

“Přijdou si ho vyzvednout dneska odpoledne.”

“Tak to bohužel,” zavrtěl hlavou Lee, “protože můj zájem je přednější.”

Ukázal skladníkovi prsten, který stáhl mrtvému Skraelingovi v Novoj Zembli a seržant, který stál u pultu vedle něj, při pohledu na církevní odznak všeho nechal a uctivě zasalutoval, i když mu přes tvář přelétl překvapený výraz.

“Vezmeme si ten balón hned teď,” pokračoval Lee. “Pošlete prosím vás pár lidí, ať ho připraví. A když říkám hned, myslím hned, včetně jídla, vody a zátěže.”

Skladník se nejisté podíval po seržantovi, a když viděl, že jen krčí rameny, odběhl vykonat Leeovy rozkazy. Ten se zatím s Grummanem přesunul na molo, kde byly nádrže s plynem, aby dohlédl na plnění balónu.

“Kde jste k tomu prstenu přišel?” zeptal se Gumman tiše.

“Stáhnul jsem ho jednomu mrtvýmu. Bylo krapet riskantní začít s ním mávat, ale jinak bych už svůj balón víckrát neviděl. Myslíte, že ten seržant něco tuší?”

“To nepochybně. Ale je to voják a disciplína je pro něj zákon. Neodváží se projevit pochybnosti o zástupci církve, a i kdyby něco nahlásil, budeme dávno pryč, než se zmůžou něco podniknout. Slíbil jsem vám přece příznivý vítr, pane Scoresby, tak doufám, že jste spokojený.”

Na modré obloze nad nimi jasně zářilo slunce. O něco víc na sever se nad mořem jako horský pás ještě pořád držela hradba husté mlhy, ale svižný větřík ji bez přestání zaháněl dál a dál. Lee už se nemohl dočkat, až bude zase ve vzduchu.

Balón se rychle plnil plynem a zanedlouho už se začal zvedat nad střechu skladiště. Lee prohlédl koš a dal si obzvlášť záležet, aby bylo vybavení bezpečně uložené, protože kdo ví, jaké turbulence je můžou čekat v tom sousedním světě. Přístroje pečlivě upevnil na kostru koše a neopomněl ani kompas, byť se střelka bezcílně komíhala po ciferníku a nebyla mu k ničemu. Nakonec přivázal kolem koše pytle s pískem jako zátěž.

To už byl balón plný a škubal sebou v nárazech větru směrem k severu, až se kotvicí lana napínala. Lee zaplatil skladníkovi posledním zlatem, které mu zbývalo, a pomohl Grummanovi do koše. Pak se obrátil k pomocníkům a pokynul jim, aby povolili lana.

Než stačili poslechnout, zarazil je ale nečekaný hluk. Z uličky u skladiště k nim dolehl rychlý dusot nohou a ozval se úsečný výkřik: “Halt!”

Muži u provazů strnuli. Někteří se ohlíželi po hlase, jiní zvedali oči k Leeovi.

“Povolit lana!” zvolal vzduchoplavec rázně. “Odlet!”

Dva z mužů poslechli a balón poskočil šikmo vzhůru, ale druzí dva sledovali vojáky, kteří se k nim hnali zpoza rohu budovy, a provazy dosud drželi napnuté kolem sloupků. Balón se nebezpečně nakláněl do strany, až se Lee musel chytit závěsného kruhu. Také Grumman se držel a jeho daemon zatínal do kruhu ostré pařáty.

“Tak pusťte, vy nemehla!” volal Lee. “Stoupáme!”

Vztlak plynu skutečně nepřestával zdvíhat balón do výšky a i když muži táhli ze všech sil, nebylo v jejich moci udržet ho na zemi. Jeden povolil sevření a lano vystřelilo kolem sloupku, ale druhý ucítil, že ho provaz táhne do výšky, a místo aby ho pustil, instinktivně sevřel dlaně o to pevněji. Lee už něco podobného jednou zažil a při každém startu se téhle chyby děsil. Nešťastníkův daemon, statný husky, zůstal na zemi a vyl strachy a bolestí, zatímco balón prudce stoupal k obloze; během pěti nekonečných vteřin bylo po všem: muže opustily síly a on se polomrtvý zřítil do vody.

Vojáci už ale zatím opírali pažby o ramena a kolem koše prosvištěla salva kulek. Jedna z nich zajiskřila o závěsný kruh, až Leeho zabrnělo v dlaních, ale jinak nezpůsobily žádnou škodu. Než stačili vystřelit podruhé, byl už balón téměř z dosahu. Stoupal k modré obloze, až vzduch kolem svištěl, a vítr ho unášel daleko nad moře. Lee cítil, jak jeho srdce radostně plyne vzduchem spolu s balónem. Řekl jednou Serafině Pekkale, že mu na létání nezáleží a dělá to čistě pro obživu, ale nebyla to pravda. Když se teď řítil k obloze a příznivý vítr ho unášel do nového světa, neuměl si představit nic krásnějšího.

Pustil se kruhu a mrkl po Hester, která se s přivřenýma očima krčila ve svém obvyklém koutku. Kdesi hluboko pod nimi a notný kus jižněji houkly další bezcílné výstřely. Město jim rychle mizelo z očí a v paprscích slunce se pod nimi blyštěl široký oblouk ústí řeky.

“No prosím, doktore Grummane,” obrátil se vzduchoplavec se svému společníkovi, “nevím jak vy, ale já se takhle nahoře cejtím o dost líp. Mrzí mě jen, že ten trouba nepustil provaz včas. Taková maličkost, ale jakmile člověk prošvihne tu správnou chvíli, už mu nikdo nepomůže.”

“Díky, pane Scoresby,” řekl šaman. “Provedl jste to báječně. Teď už si můžeme v klidu udělat pohodlí, než budeme na místě. Když dovolíte, ocenil bych něco z vašich kožešin, tady nahoře je přece jen zima.”

ALTÁNEK

Will neklidně podřimoval ve velké bílé vile, sužovaný sny, ve kterých se stejnou měrou mísila úzkost a příjemné pocity, takže sotva se s vypětím sil probudil, už zase toužil znovu usnout. I s otevřenýma očima se samou otupělostí sotva hýbal, a když se posadil, zjistil, že mu obvaz spadl a postel má promáčenou krví.

Ztěžka se zvedl a táhl se po chodbách, skvrnitých v záři slunce zrnky prachu a ztěžklých nerušeným tichem, do kuchyně. Vybrali si s Lyrou ke spaní podkrovní pokoje pro služebnictvo, protože v přepychových komnatách s okázalými postelemi s nebesy si připadali nesví, a když teď vrávoral dolů, připadalo mu schodiště nekonečné.

“Wille!” vyjekla Lyra starostlivě, sotva ho uviděla, a odskočila od plotny, aby mu pomohla na židli.

Točila se mu hlava. Ztratil asi spoustu krve, i když jaképak “asi”, s tak očividnými důkazy všude kolem. A rána pořád nepřestávala krvácet.

“Vařím zrovna kávu,” řekla Lyra. “Dáš si hned, nebo ti mám nejdřív obvázat ruku? Řekni si sám. A v chladíme jsem našla vajíčka, jen tu nemají žádné zapečené fazole.”

“V takovýchhle domech zapečené fazole nejedí. Nejdřív ten obvaz. Teče z kohoutku teplá voda? Rád bych se umyl. Hrozně mi vadí mít na sobě tohle…”

Natočila mu trochu teplé vody a Will se svlékl do spodků. Pro samou slabost a závrať ho ani nenapadlo stydět se před ní, ale kupodivu se zastyděla a vyšla ven ona. Will se umyl, jak nejlépe mohl, a otřel se utěrkami, které visely u kamen.

Lyra se vrátila s náručí čistého oblečení - přinesla mu košili, plátěné kalhoty a pásek. Natáhl si je a ona zatím roztrhala čistou utěrku na proužky a znovu mu ruku pevně obvázala. Jeho rána jí dělala starosti - nejenže nepřestávala krvácet, ale celá ruka byla zarudlá a naběhlá. On sám si ale nestěžoval, a tak si nechala obavy pro sebe.

Uvařila kávu, opekla pár krajíčků chleba a odnesla jídlo do velkého salonu vpředu, odkud byl výhled na celé město. Když se najedli a napili, cítil se Will trochu lépe.

“Radši se zeptej alethiometru, co máme dělat,” vybídl Lyru. “Už jsi se ho na něco ptala?”

“Ne,” zavrtěla hlavou. “Od teďka budu dělat jen to, co řekneš ty. Včera večer mě napadlo, že bych to mohla zkusit, ale na nic jsem se nezeptala. A nezeptám se, leda bys chtěl něco vědět ty.”

“Dobře, tak ho radši vytáhni,” řekl. “Nejsme tu ve větším bezpečí, než v mým světě. Už jenom ten Angeličin bratr, například. A kdyby -”

Zarazil se, protože Lyra začala něco říkat, ale najednou zmlkla. Pak se vzpamatovala.

“Wille, včera se stala jedna taková věc, a já ti to neřekla. Měla jsem, ale dělo se toho tolik… Promiň.”

Vypověděla mu, co viděla z okna věže, zatímco Giacomo Paradisi ošetřoval Willovo zranění: jak Tullia napadli fantomové, jak ji Angelika zahlédla v okně a div ji namístě nepropálila pohledem, i jak jim Paolo vyhrožoval.

“Vzpomínáš si,” pokračovala Lyra, “jak jsme s ní mluvili poprvé? Její bráška tenkrát začal o tom, co všichni dělají. Povídal, že si Tullio chce něco opatřit, ale Angelika ho nenechala domluvit a plácla ho přes pusu, pamatuješ? Určitě chtěl říct, že si Tullio chce opatřit ten nůž a že všechny děti jsou tu taky kvůli němu. Protože kdyby měly tenhle nůž, mohly by si dovolit, co je napadne, a nemusely by se bát fantomů ani až vyrostou.”

“Jak to vypadalo, když ho napadli?” zeptal se Will. Lyra nechápala, proč ho to tak zaujalo, ale předklonil se na židli a z jeho pohledu četla dychtivou zvědavost.

“Nejdřív…” snažila se rozpomenout, “nejdřív začal počítat kameny ve zdi. Všelijak po nich sahal, ale pak ho to pomalu přecházelo, až zůstal stát, jako by ho to přestalo bavit. Nakonec už se vůbec nehýbal,” uzavřela, a když viděla, jak se Will tváří, zeptala se: “Proč se ptáš?”

“Protože… napadlo mě, jestli třeba přece jen nepřišli z mýho světa, myslím fantomové. Jestli mají na lidi tenhle vliv, ani bych se nedivil, kdyby byli z našeho světa. Třeba když tenkrát cechmistři otevřeli první okno, prořízli se k nám a fantomové nalezli sem.”

“Ale ve vašem světě fantomové nejsou! Nikdy jsi o nich neslyšel, nebo snad jo?”

“O fantomech ne, to máš pravdu. Ale možná se jim u nás říká jinak.”

Lyra dost dobře nechápala, jak to myslí, ale nechtěla na něj dotírat. Byl celý rozpálený a oči se mu leskly.

“Ať je to jak chce,” odvrátila se od něj, “nesmíme zapomínat, že mě Angelika viděla v okně. Takže teď ví, že máme ten nůž a určitě to všem poví. Myslí si, že za to můžeš ty, že jejího bratra dostali fantomové. Promiň, Wille. Měla jsem ti to říct dřív, ale dělo se toho tolik, že nebylo kdy…”

“Ale co,” mávl rukou Will. “Stejně by to asi vyšlo nastejno. Viděla jsi, co si od něj ten chudák stará vytrpěl, a kdyby věděl, jak se s tím nožem zachází, beze všeho by nás oba zabil. Museli jsme se mu postavit.”

“Já jen že z toho mám hrozně špatný pocit, Wille. Jednou to byl její bratr. A vsadím se, že na jejich místě bysme ten nůž taky chtěli získat.”

“Máš pravdu,” přikývl, “ale teď už nemůžeme vrátit, co se stalo. Potřebovali jsme ten nůž, abysme získali zpátky alethiometr, a kdyby se to obešlo bez boje, ani by nás nenapadlo na někoho útočit.”

“To ne,” přitakala Lyra.

Will byl bojovník tělem i duší, stejně jako Iorek Byrnison, takže když řekl, že by bylo lepší obejít se bez boje, beze všeho s ním souhlasila - věděla, že to není zbabělost, nýbrž strategie. Trochu se mezitím uklidnil a tváře měl už zase bledé. Zamyšleně se díval před sebe a mlčel.

“Měli bysme se teď nejspíš zaměřit na sira Charlese a paní Coulterovou,” řekl po chvíli, “ať víme, co chtějí dělat. Jestli skutečně má tu podivnou stráž, jak o tom mluvili, ty vojáky s odseknutým daemonem, tak má možná sir Charles pravdu a nemusejí brát na fantomy ohled. Víš, co si myslím? Mně se zdá, že fantomové lidem žerou jejich daemony.”

“Ale děti taky mají daemony, a fantomové je nechávají na pokoji. V tom to nebude.”

“Tak jde možná o to, že daemoni dětí a dospělých se od sebe liší,” uvažoval Will. “Jsou přece trochu jiní, ne? Říkala jsi, že daemoni dospělých se nemůžou měnit. Podle mě to bude souviset právě s tímhle. Jestli ti její vojáci nemají daemony vůbec, třeba to vyjde nastejno…”

“To jo,” souhlasila Lyra. “To je možné. A ona sama by se fantomů určitě taky nebála. Ta se totiž nebojí ničeho. A je děsně chytrá, Wille, vážně, a taky krutá a bezohledná, takže by si je klidně omotala kolem prstu. Prostě by jim poručila, jako poroučí lidem, a oni by museli dělat, co jim řekne, vsaď se. Lord Boreal je silný a chytrý, ale stačí chvilička, a už tancuje, jak ona píská. Stačí když si představím, čeho je schopná, Wille, a naskakuje mi husí kůže. Zeptám se alethiometru, to byl dobrý nápad. Zaplať pánbu, že ho máme zpátky.”

Rozbalila sametový hadřík a láskyplně přejela prsty po těžkém zlatě.

“Zeptám se na tvého otce,” řekla, “a jak ho najdeme. Podívej, nastavím ručičky na -”

“Počkej. Nejdřív se mi zeptej na mámu. Chci vědět, jestli je v pořádku.”

Lyra přikývla, nastavila ručičky na příslušné symboly a pak si položila přístroj do klína a zastrčila vlasy za uši, aby jí nepřekážely v soustředění. Will přihlížel, jak lehounká střelka cílevědomě kmitá po ciferníku, zastavuje se a znovu rozbíhá, jako když vlaštovka chytá mouchy, ale pak ho upoutaly Lyřiny modré oči, soustředěné a plné porozumění. Vtom zamrkala a podívala se na něj.

“Je v bezpečí,” řekla. “Ta přítelkyně, co se o ni stará, je hrozně hodná. Nikdo neví, kde se tvoje matka schovává, a ta paní ji neprozradí.”

Teprve teď si Will uvědomil, jakou měl starost. V celém těle najednou cítil, jak se mu díky dobré zprávě ulevilo, ale zároveň s uvolněním se bolest v ruce ozvala o to prudčeji.

“Díky,” řekl. “A teď se zeptej na tátu.”

Lyra ještě ani nezačala, když se zvenčí ozval křik.

Oba se otočili po zvuku. Ve spodní části odděloval park od prvních domů města pás vzrostlých stromů a právě mezi nimi se cosi hýbalo. Pantalaimon se pohotově změnil v rysa, na měkkých tlapkách došel ke dveřím a ostrýma očima se zahleděl ke stromům.

“Jsou to ty děti,” řekl.

Oba vstali. Mezi stromy se jedno po druhém začínaly vynořovat drobné postavičky, nějakých čtyřicet nebo padesát dětí. Rada z nich měla v ruce hůl. Jako první šel chlapec v pruhovaném tričku, ale to, co držel, nebyla hůl; byla to pistole.

“Tamhle je Angelika,” zašeptala Lyra a ukázala prstem.

Angelika šla hned vedle chlapce v čele, tahala ho za ruku a cosi mu naléhavě vykládala. Za jejími zády rozrušením vřeštěl její bratříček Paolo a i ostatní děti pokřikovaly a hrozily pěstí. Dvě z nich s sebou vlekly těžké pušky. Will už zažil tlupu v podobném rozpoložení, ale nikdy tak početnou, a děti v jeho městě navíc nebyly ozbrojené.

Ve všeobecném křiku a halasu rozeznal Will Angeličin hlas: “Zabili jste mi bratra a ukradli jste mu ten nůž! Vrahové! To kvůli vám ho fantomové dostali! Zabili jste ho a my za to zabijeme vás! Teď už nám neupláchnete. Zabijeme vás, jako jste vy zabili jeho!”

“Wille, můžeš přece proříznout okno,” vzpomněla si Lyra a naléhavě ho popadla za zdravou paži. “Utečeme a bude to.”

“Jo? A dostaneme se do Oxfordu, za bílého dne a pár kroků od domu sira Charlese. Navíc nejspíš uprostřed hlavní ulice přímo před autobusem. To nejde, proříznout se, kde tě napadne a myslet si, že se nám nic nestane. Nejdřív bych se musel podívat, kde jsme, a na to teď není čas. Vzadu za domem je nějaký les, nebo co to je. Když se schováme mezi stromy, nedostanou se k nám tak snadno.”

Lyra se podívala z okna. “Měla jsem ji včera zabít!” zuřila. “Je stejně hrozná, jako ten její brácha. Nejradši bych -”

“Nech řečí a pojď,” okřikl ji Will.

Přesvědčil se, jestli má u pasu připnutý nůž a Lyra si hodila na záda batůžek s alethiometrem a dopisy Willova otce. Proběhli chodbou, kde se jejich kroky hlasitě rozléhaly, a skrze kuchyni a přístěnek vyběhli na dlážděný dvůr za domem. Branka ve zdi vedla na užitkovou zahrádku, kde se ve sluneční výhni smažily záhonky bylinek a zeleniny.

Okraj lesa začínal o několik set metrů dál, na vrcholku travnatého svahu děsivě otevřeného všem pohledům. Na pahorku kousek nalevo, o něco blíž než první stromy, stála nevelká budova, okrouhlá stavba ve stylu antického chrámu, z jejíhož nekrytého horního podlaží se jako z balkonu nabízel pohled na celé město.

“Poběž,” zavelel Will, i když neměl na běh ani pomyšlení; nejradši by si lehl na zem a zavřel oči.

S Pantalaimonem jako hlídkou vysoko nad hlavou se rozběhli před otevřené prostranství, ale mezi po kotníky vysokými trsy trávy to nebylo nic snadného. Po pár krocích se Willovi zatočila hlava a musel zpomalit do kroku.

Lyra se otočila. Děti si jich ještě nevšimly, byly pořád vpředu před domem. Možná se zdrží, až budou prohledávat pokoje…

Vtom ale Pantalaimon poplašeně začiřikal. V otevřeném okně ve druhém patře vily stál jakýsi hošík a ukazoval na ně. Zaslechli výkřik.

“Tak dělej, Wille,” naléhala Lyra.

Tahala ho za zdravou paži, podpírala ho a pobízela k pohybu. Snažil se spolupracovat, ale neměl na to sílu. Nedokázal víc než jít.

“No dobře,” řekl. “Ke stromům to nestihneme, jsou moc daleko. Zkusíme to k tomu chrámu. Když zavřeme dveře, třeba si je udržíme od těla dost dlouho, abych našel cestu na druhou stranu.”

Pantalaimon vyrazil dopředu, až Lyra zalapala po dechu a křikla na něj, aby se zastavil. Will bezmála viděl pouto mezi nimi na vlastní oči: daemon táhl dopředu a dívka se musela přizpůsobit. Klopýtal hustou trávou a Lyra se střídavě rozbíhala dopředu, rozhlížela se a zase se vracela, aby mu pomohla. Nakonec dorazili na kamenný chodníček vedoucí po obvodu stavby.

Dveře pod mělkou stříškou nebyly zamčené, a když vběhli dovnitř, ocitli se v okrouhlé holé místnosti, kde ve výklencích uviděli několik soch antických bohyní. Uprostřed se ke stropu stáčelo schodiště z tepaného železa vedoucí otvorem ve stropě do dalšího patra. Dveře neměly klíč a nedaly se tudíž zamknout, a tak vystoupali po schodech na dřevěnou podlahu patra; byla to opravdu vyhlídka, kam se lidé chodili nadýchat čerstvého vzduchu a rozhlédnout po městě, protože namísto oken a stěn podpíraly střechu po celém obvodu jednoduché otevřené oblouky. V každém z nich se ve výši pasu nabízel široký parapet, o který se dalo opřít, a tašky na střeše pod nimi se kolem dokola svažovaly k okapu.

Když vyhlédli ven, viděli téměř na dosah blízko mučivě nedostupný les, pod sebou vilu a za ní otevřený park, červenohnědé střechy města a kousek nalevo vztyčený prst Věže andělů. Nad šedým cimbuřím kroužilo hejno vran a Willovi se div nezvedl žaludek při pomyšlení, co asi mrchožravce přilákalo právě sem.

Na dlouhé rozhlížení ale nebyl čas; ze všeho nejdřív se museli vypořádat s dětmi, které se se vzteklým, vzrušeným křikem hnaly k chrámu. Chlapec v čele trochu zpomalil, zvedl pistoli a bez míření vypálil směrem k budově dvě nebo tři rány. Pak se všichni znovu rozběhli.

“Zloději!” zaznívalo z jejich řad.

“Vrahové!”

“Zabijeme vás!”

“Ten nůž patří nám!”

“Nejste odsud!”

“My vám ukážeme!”

Will si jich nevšímal. Držel nůž v ruce, rychle vykrojil nevelké okénko, aby se podíval, kde jsou - a vzápětí ucouvl. Lyra nakoukla dovnitř hned po něm a zklamaně se stáhla. Byli asi deset metrů nad zemí, vysoko nad rušnou silnicí.

“No jasně,” povzdechl si Will. “Šli jsme do kopce… Tak jsme v háji. Musíme je nějak zadržet, jinou možnost nemáme.”

V příštích vteřinách už se do dveří začaly hrnout první děti. Jejich křik se v okrouhlé místnosti hlasité rozléhal a podněcoval je k ještě větší zuřivosti; ozval se výstřel, v uzavřeném prostoru bezmála hromový, a po něm další, načež řev nabral nové obrátky a schodiště se zachvělo pod nohama prvních odvážlivců.

Lyra se krčila u zdi neschopná pohybu, ale Will ještě pořád držel v ruce nůž. Přelezl k otvoru v podlaze, natáhl se a jediným pohybem odkrojil horní železný schod, jako by byl z papíru. Jakmile přišlo o horní oporu, schodiště se začalo pod tíhou dětí pozvolna naklánět, až se najednou prudce zhouplo a s mohutným řinčením se zřítilo na zem.. Následoval další vřískot a zmatek a do toho další výstřel, tentokrát zřejmě nedopatřením, protože kulka někoho zasáhla a ten křičel bolestí. Když se Will podíval dolů, uviděl zmítající se propletenec těl pokrytých omítkou, prachem a krví.

Tohle nebyla skupina dětí - byla to jednolitá masa podobná přílivové vlně. Vzdouvala se pod ním, vztekle se vzpínala a chňapala, hrozila, ječela a plivala, ale byl mimo její dosah.

Pak kdosi zavelel, všichni se ohlédli ke dveřím, a kdo se mohl hýbat, vyrazil tím směrem. Uvnitř zůstalo jen pár nešťastníků uvězněných pod zborceným schodištěm nebo natolik zmatených, že se teprve vyhrabávali z troskami zanesené země.

Will si brzy uvědomil, proč vyběhli. Na střeše pod oblouky vyhlídky cosi zaškrábalo, a když se rozběhl k parapetu, uviděl, jak se na okrajích střechy zachycují první ruce a po nich hlavy a ramena další řady, která se drala vzhůru po zádech svých kumpánů vespod. Zanedlouho už se děti hemžily po střeše jako mravenci.

Na kluzkých taškách se ale nedalo dost dobře chodit a první odvážlivci se drápali vzhůru na všech čtyřech, oči upřené na Willovu tvář. Lyra si přišla stoupnout vedle něj a Pantalaimon se v leopardi podobě opřel tlapami o parapet a prskal tak divoce, až děti v první řadě zaváhaly, ale za nimi se nepřestávaly hrnout nahoru další a další.

“Na ně! Na ně! Na ně!” křičel někdo a další se k němu přidávali čím dál hlasitějším pokřikem. Děti na střeše začaly bušit a dupat do rytmu, ale daemonovy vyceněné zuby je ještě pořád udržovaly v uctivé vzdálenosti. Pak se pod jedním z chlapců rozlomila taška a on uklouzl a spadl dolů, ale další v pořadí odlomený kus sebral a hodil ho po Lyře.

Svižně uhnula, taška se rozletěla o sloup vedle a zasypala ji deštěm úlomků. Willovi už před chvílí padl pohled na zábradlí lemující otvor v podlaze; uřízl z něj dva pruty dlouhé jako meč a jeden podal Lyře, která se vzápětí rozmáchla a vší silou uhodila nejbližšího chlapce ze strany do hlavy. Svezl se dolů, ale na jeho místě se objevil kdosi další: Angelika s rezavými vlasy, bledou tváří a zběsilýma očima. Vydrápala se až k parapetu, ale Lyra proti ní prudce vyrazila kovovou tyčí a ona se stáhla.

Will si vedl stejně. Nůž uklidil do pochvy u pasu a teď sekal, máchal a bodal prutem zábradlí, jenže i když několik dětí zahnal na ústup, na jejich místo se hrnuly další a zdola se bez přestání soukaly na střechu nové posily.

Pak předstoupil chlapec v pruhovaném tričku; pistoli už někde ztratil, nebo ji možná zahodil, protože byla prázdná, ale když se s Willem setkal očima, oba věděli, co přijde: utkají se spolu a bude to krutý boj na život a na smrt.

“Tak pojď,” houkl na něj Will bojechtivě, “tak se ukaž!”

Chyběla už jen vteřina a byli by se pustili do sebe.

Vtom se ale stalo cosi, co nikdo nečekal: z oblohy se na rozepjatých křídlech snesl velký sněžný houser a jeho hlasitý křik přehlušil dokonce i divoký tartas dětí na střeše; umlkly a obrátily se po něm.

“Kaiso!” vykřikla Lyra nadšeně, protože to nebyl nikdo jiný, než daemon Serafiny Pekkaly.

Sněžný houser znovu zakejhal tak pronikavě, že jeho hlas jako by rozezněl celou oblohu, a obloukem proletěl těsně kolem chlapce v pruhovaném triku. Ten polekaně uskočil, uklouzl a sjel ze střechy na zem, a v tu chvíli se dali do zděšeného křiku i všichni ostatní, protože po nebi se sem blížilo cosi dalšího. Jakmile Lyra rozeznala drobné černé postavičky, které se tu zčistajasna vynořily, radostně zahalekala a rozesmála se.

“Serafino Pekkalo! Tady! Pomozte nám! Tady jsme, v chrámu!”

Zasvištělo to, zasyčelo, a vzduchem se přihnal tucet šípů a hned po něm další a ještě jeden, všechny vystřelené tak rychle za sebou, že letěly vzduchem zároveň a vzápětí začaly s mohutným bubnováním pršet na střechu chrámu nad vyhlídkou. Z dětí pod ochozem v tu ránu vyprchala všechna divokost a celé vyděšené a zmatené propadly panice - co jsou zač ty černě oblečené ženské, které se k nim ženou povětřím? Co se to děje? Jsou to snad další strašidla, nějaký nový druh fantomů?

S nářkem a pofňukáváním seskakovaly ze střechy, některé šikovně, některé, neohrabanější, dopadaly hůř a pak se kvapně belhaly pryč, další se kutálely ze svahu a střelhbitě mířily do úkrytu, ale po rozvášněné tlupě už nezbylo ani památky, zůstala jen spousta poděšených, zahanbených dětí. Ani ne minutu poté, co se objevil šedý houser, nezůstalo v chrámu jediné dítě a bylo slyšet jen svištění vzduchu v jehličí, jak divoženky kroužily nad střechou.

Will nechápavě zvedl hlavu, samým úžasem neschopný slova, ale Lyra už nadšeně poskakovala a vykřikovala: “Serafino Pekkalo! Jak jste nás našly? Děkujeme, strašně moc děkujeme. Oni nás chtěli zabít! Poleťte sem, na zem…”

Ale Serafina i ostatní zavrtěly hlavou, znovu nabraly výšku a zakroužily ve vzduchu. Serafinin daemon se obloukem snesl ke střeše, máchl velkými křídly k tělu, aby zpomalil, a s chřestěním drápů na taškách přistál pod vyhlídkou.

“Zdravím tě, Lyro,” řekl. “Serafina Pekkala se nemůže snést dolů, ani žádná z ostatních divoženek. Všude kolem se to hemží fantomy. Kolem domu jich je nejmíň sto a další se sem stahují přes trávník. Copak je nevidíte?”

“Ne, nevidíme je, vážně.”

“Už nás připravili o jednu divoženku, nemůžeme nic riskovat. Dostanete se nějak dolů?”

“Můžeme skočit ze střechy, jako to udělali oni. Ale jak jste nás našli? A kde -”

“To necháme na jindy. Blíží se další nepříjemnosti, a podstatně horší. Slezte jak nejopatrněji můžete a utíkejte mezi stromy.”

Přelezli přes parapet a opatrně se svezli po rozbitých taškách k okapu. Nebylo to nijak vysoko a pod sebou měli mírně se svažující travnatou louku. Lyra skočila první a Will hned po ní, opatrně, aby si chránil ruku, která už zase krvácela a škaredě bolela. Páska, na které ji měl zavěšenou, se mu uvolnila a povlávala za ním. Když se ji pokoušel smotat, přistál na trávě vedle něj sněžný houser.

“Kdo je tohle, Lyro?” zeptal se Kaisa.

“To je Will. Půjde s námi.”

“Proč se ti fantomové vyhýbají?” obrátil se daemon přímo k Willovi.

Will už se ničemu nedivil. “Nevím,” odpověděl. “My je nevidíme. Vlastně ne, počkejte!” Zvedl se na nohy. “Kde jsou teď?” zeptal se, protože ho něco napadlo. “Kde je ten nejbližší?”

“Deset kroků od tebe, dole na svahu,” řekl daemon. “Blíž si netroufnou, to je jasné.”

Will vytáhl nůž a podíval se směrem, který mu houser naznačil. Slyšel, jak daemon překvapeně zasyčel.

Nestačil už ale udělat, co měl v úmyslu, protože v tu chvíli na trávě vedle něj přistála borová větev s divoženkou. Nezarazila ho ani tak její schopnost létat jako spíš její ohromující ladnost, nádherný, chladně pronikavý, a přesto přívětivý pohled a její bledé, nahé paže a nohy. Působila nesmírně mladě, ale zároveň cítil, že o mládí nemůže být řeč.

“Ty se jmenuješ Will?” zeptala se.

“Ano, ale -”

“Proč se tě fantomové bojí?”

“Protože mám tenhle nůž. Kde je nejbližší? Řekněte mi to. Chci ho zabít!”

Ale než divoženka stačila odpovědět, přihnala se k ní Lyra.

“Serafino Pekkalo!” vykřikla, vrhla se jí kolem krku a stiskla tak pevně, že se divoženka nahlas rozesmála a políbila ji na temeno hlavy. “Serafino, kde jste se tu tak najednou vzaly? Byli jsme… ty děti… Byly to děti, a přitom nás chtěly zabít, viděla jste je? Už jsme mysleli, že je s námi konec, a… Já jsem tak ráda, že jste přiletěly. Myslela jsem, že už vás neuvidím!”

Serafina Pekkala se přes Lyřinu hlavu zadívala k místu opodál, kde se podle všeho shlukovali fantomové, a pak se obrátila k Willovi.

“Dobře mě poslouchej,” řekla. “Nedaleko odtud je v lesích jeskyně, stačí vyjít vzhůru do svahu a pak vlevo kolem hřebene. Lyru bychom zvládly kousek cesty poponést, ale ty jsi moc těžký, tak budete muset jít po svých. Fantomové nás nechají na pokoji. Nahoře ve vzduchu nás nevidí a z tebe mají strach. Sejdeme se tam, je to tak půlhodinka cesty.”

S těmi slovy se znovu vznesla do vzduchu. Will si zastínil oči a díval se, jak spolu s ostatními postavami v černých rozevlátých šatech zakroužila ve vzduchu a vyrazila nad vrcholky stromů pryč.

“Wille, teď už se nemusíme ničeho bát. Už nám nic nehrozí, jakmile je Serafina Pekkala tady,” spustila Lyra. “Vůbec mě nenapadlo, že se s ní ještě někdy potkám, ale přiletěla právě včas, viď? Zrovna jako tenkrát v Bolvangaru…”

Spokojeně dál vedla svou, jako by už přestálé nebezpečí pustila z hlavy, a přitom šlapala do svahu směrem k lesu. Will mlčky kráčel za ní. V ráně mu bolestivě škubalo a s každým úderem srdce ztrácel další krev. Přitiskl si zraněnou ruku na prsa a snažil se na to nemyslet.

Cesta jim netrvala půl hodiny, ale hodinu a tři čtvrtě, protože Will musel několikrát zastavit a odpočinout si. Když konečně dorazili k jeskyni, hořel před ní oheň, opékal se králík a Serafina Pekkala cosi míchala v malém železném kotlíku.

“Ukaž mi tu ránu,” bylo první, co Willovi řekla, a on k ní otupěle napřáhl ruku.

Pantalaimon v podobě kocoura zvědavě přihlížel, ale Will radši odvrátil hlavu. Pohled na zmrzačené prsty mu nedělal dobře.

Divoženky se chvíli tiše dohadovaly a pak se Serafina Pekkala zeptala: “Jaká zbraň ti ji způsobila?”

Will sáhl pro nůž a beze slova jí ho podal. Její družky si nůž podezíravě prohlížely. Nikdy neviděly tak zvláštní čepel a tak pronikavé ostří.

“Na tohle bylinky nestačí,” řekla Serafina Pekkala. “Bude to chtít kouzlo. Ale neboj, my ho připravíme. Až vyjde měsíc, bude hotové. Zatím se trochu prospi.”

Podala mu kostěný kalíšek s nápojem, jehož hořkost mírnila sladká chuť medu, a sotva ho vypil, lehl si na záda a tvrdě usnul. Divoženka ho zakryla listím a obrátila se k Lyře, která hladově okusovala králičí pečínku.

“Teď mi pověz, Lyro,” řekla, “co je ten chlapec zač a co víš o jeho světě a o tom zvláštním noži.”

A tak se Lyra zhluboka nadechla a spustila.

SLOVA NA OBRAZOVCE

“Můžeš mi to převyprávět ještě jednou?” zeptal se doktor Oliver Payne v nevelké laboratoři s výhledem do parku. “Buď jsem špatně slyšel, nebo plácáš nesmysly. Dítě z jiného světa?”

“Tak to aspoň říkala. No dobře, je to nesmysl, ale poslouchej mě, Olivere, buď tak hodný,” naléhala doktorka Maloneová. “Věděla o Stínech. Říkala jim Prach, ale jinak je to totéž. Myslela naše stínové částice. A povídám ti, když na sobě měla elektrody propojené s Jeskyní, objevovaly se na obrazovce neskutečné věci, obrázky a symboly. Měla u sebe takový zvláštní přístroj, vypadal trochu jako kompas ze zlata, ale kolem dokola byly nakreslené všelijaké symboly. Povídala, že je čte úplně stejným způsobem, a věděla taky, do jakého stavu musíš vyladit mozek, všechno to uměla.”

Bylo časné dopoledne. Lyřina známá doktorka Maloneová měla oči zarudlé nevyspáním a její kolega, který se právě vrátil z Ženevy, na ni naléhal s podrobnostmi, skeptický a ponořený do vlastních představ.

“Hlavní je to, Olivere, že s nimi komunikovala. Ty částice jsou opravdu svébytné. Mají vědomí a reagují. A ještě něco, vzpomínáš na ty svoje lebky? Ta holčička mluvila o lebkách z Pitt-Riversova muzea. Zjistila pomocí toho svého přístroje, že jsou mnohem starší, než se píše na popiskách a že Stíny -”

“Počkej, počkej. Tohle nemá hlavu ani patu. Co mi tím chceš říct? Znamená to, že nám potvrdila to, co už víme, nebo že jsme se od ní dozvěděli něco nového?”

“Obojí. Já nevím. Ale dejme tomu, že se něco odehrálo před nějakými třiceti čtyřiceti tisíci let. Stínové částice se nepochybně vyskytovaly i dřív, datují se už od dob Velkého třesku, ale neexistoval způsob, jak zesílit jejich účinnost na naší, antropogenetické úrovni. Na úrovni lidských bytostí. Jenže pak se něco stalo, nemám ponětí, co to mohlo být, ale souviselo to s evolucí. Jen si na ty lebky vzpomeň - před tímhle datem žádné Stíny, ale po něm spousty. A ty lebky, co ta malá objevila v muzeu a zkoumala tím svým kompasem, či co to je - řekla mi přesně totéž. Chci tím říct, že přibližně touhle dobou se stal lidský mozek ideálním nástrojem k jejich zesilování. Najednou jsme nabyli vědomí.”

Doktor Payne přiložil ke rtům plastový kelímek a hodil do sebe zbytek kávy.

“Proč by k tomu mělo dojít právě tehdy?” zeptal se. “Proč tak najednou, před pětatřiceti tisíci let?”

“Jak to mám vědět? Nejsme paleontologové. Vážně nevím, Olivere, jen se dohaduju. Nepřipadá ti to přinejmenším jako dobrá teorie?”

“A co ten policajt? Pověz mi o něm.”

Doktorka Maloneová si promnula oči. “Jmenuje se Walter,” řekla. “Říkal, že je z oddělení pro zvláštní úkoly. To se zabývá politikou nebo tak něčím, ne?”

“Terorismem, podvratnou činností, tajnými službami… Dělají do lecčeho. Pokračuj. Co chtěl? Proč sem přišel?”

“Kvůli té holčičce. Říkal, že hledá nějakého přibližně stejně starého kluka, proč, to mi nepověděl, a že ho někdo viděl ve společnosti té holčičky, co za mnou přišla. Ale rozhodně to nebylo všechno, Olivere, protože věděl o našem výzkumu, dokonce se vyptával -”

Zazvonil telefon. Zmlkla a pokrčila rameny, doktor Payne zvedl sluchátko. Chvíli poslouchal, načež stručně odpověděl a zavěsil. “Máme návštěvu.”

“Koho?”

“To jméno mi nic neříká. Nějaký sir, či co. Poslyš, Mary, já tady končím, chápeš to, ne?”

“Dostal jsi lepší nabídku.”

“No právě. Musím to přijmout, to je ti snad jasné.”

“Tak v tom případě to tady můžeme zabalit.”

Bezmocně rozhodil rukama. “Upřímně řečeno, dost dobře nechápu, proč ztrácet čas s tím vším, o čem jsi právě mluvila. Děti z jiného světa, fosilní Stíny… Vždyť je to na hlavu. Nemůžu si dovolit v tom pokračovat. Přece nezahodím svoji kariéru, Mary.”

“A co ty lebky, co jsi zkoumal? Co Stíny kolem té slonovinové figurky?”

Zavrtěl hlavou a otočil se k ní zády. Než stačil odpovědět, kdosi zaklepal na dveře a on šel skoro s úlevou otevřít.

“Zdravíčko vespolek,” zahlaholil sir Charles. “Doktor Payne? Doktorka Maloneová? Jmenuju se Charles Latrom. Jste velice laskaví, že mě můžete přijmout bez předchozí domluvy.”

“Pojďte dál,” vyzvala ho unaveně doktorka Maloneová. “Sir Charles, jak říkal Oliver?” dodala zmateně. “Co pro vás můžeme udělat?”

“Možná spíš co můžu udělat já pro vás,” opravil ji. “Jestli tomu dobře rozumím, čekáte na výsledky řízení ohledně vaší žádosti o financování.”

“Jak to víte?” zeptal se doktor Payne.

“Pracoval jsem ve státních službách. Přesně řečeno, měl jsem na starosti zaměření vědeckého výzkumu. Ještě pořád mám v téhle oblasti jisté kontakty a doslechl jsem se… Můžu se posadit?”

“Promiňte, jistě,” pospíšila si doktorka Maloneová. Přisunula mu židli a sir Charles se usadil, jako by předsedal schůzi.

“Děkuji. Jistý přítel - jméno si raději nechám pro sebe, služební tajemství se vztahuje na spoustu nesmyslů - mě informoval, že příslušná místa zvažují vaši žádost, a její obsah mě natolik zaujal, přiznám se, že jsem požádal, abych směl vidět ukázku vaší práce. Uznávám, že mi do toho nic není, ale vzhledem k tomu, že ještě pořád vykonávám jisté neoficiální poradenství, využil jsem téhle záminky A musím říct, že co jsem viděl, je naprosto fascinující.”

“Znamená to, že podle vašeho názoru máme šanci uspět?” předklonila se doktorka Maloneová na židli, dychtivá slyšet dobrou zprávu.

“Bohužel ne, pokud mám mluvit otevřeně. Příslušná místa nemají v úmyslu váš grant obnovit.”

Doktorce Maloneové poklesla ramena. Doktor Payne sledoval starého pána s ostražitou zvědavostí.

“V tom případě nechápu, proč za námi přicházíte,” řekl.

“Totiž, abyste rozuměli, oficiální rozhodnutí ještě nepadlo. Nevypadá to dobře, to vám říkám zcela upřímně. Chybí obecný zájem financovat v budoucnu podobný výzkum. Nedá se ovšem vyloučit, že kdyby váš požadavek někdo podpořil, mohla by komise změnit názor.”

“Přímluvce? To myslíte sebe? Nejsem si jistá, jestli to funguje takhle,” napřímila se doktorka Maloneová v židli. “Myslela jsem, že vycházejí z odborného posudku a tak podobně…”

“V zásadě máte samozřejmě pravdu,” přikývl sir Charles, “ale není od věci vědět, jak podobné komise pracují v praxi. A znát ty, kdo v nich zasedají. Nuže, proto jsem tady. Vaše práce mě nesmírně zajímá, domnívám se, že by mohla přinést cenné výsledky a rozhodně bych si přál, abyste v ní mohli pokračovat. Dovolíte, abych vaši žádost podpořil menším neformálním ozřejměním?”

Doktorka Maloneová si připadala jako tonoucí námořník, kterému někdo hodí záchranný pás. “Ale… Samozřejmě! Jak by ne, proboha! A děkujeme… Totiž, vy vážně myslíte, že to k něčemu bude? Já netvrdím, že snad… Vlastně sama nevím, co chci říct. Souhlasíme, samozřejmě.”

“Co pro to máme udělat?” zeptal se doktor Payne.

Doktorka Maloneová k němu překvapeně zvedla oči. Neříkal Oliver před chvílí, že odchází pracovat do Ženevy? Ale podle všeho chápal záměry sira Charlese lépe než ona, protože mezi nimi probleskla jiskřička porozumění. Oliver si přitáhl židli blíž.

“Těší mě, že si rozumíme,” řekl starý pán. “Máte naprostou pravdu. Měl bych jistou představu o směřování vašeho výzkumu, a pokud se dohodneme, možná bych věděl i o dalším, naprosto nezávislém zdroji financování.”

“Tak moment,” zarazila ho doktorka Maloneová, “počkat. Směr našeho výzkumu je výhradně naše záležitost. Jsem ochotná zodpovídat se z dosažených výsledků, ale o směru nehodlám diskutovat. Jistě chápete -”

Sir Charles rozhodil rukama, jako by chtěl vyjádřit politování, a zvedl se. Oliver Payne horlivě vyskočil zároveň s ním.

“Počkejte, sire Charlesi, prosím vás,” řekl. “Pevně věřím, že si doktorka Maloneová váš návrh ráda vyslechne. Mary, proboha, co ti to udělá. Mohlo by to naprosto změnit naši situaci.”

“Já myslela, že odcházíš do Ženevy,” podotkla.

“Do Ženevy?” zbystřil sir Charles. “To je skvostné město. Nabízí spousty příležitostí. A spousty peněz. Takové možnosti nemohu konkurovat.”

“Ale ne, to ještě není nic jistého,” vysvětloval doktor Payne spěšně. “Spoustu otázek jsme ještě nedořešili, je to takříkajíc v procesu. Sire Charlesi, posaďte se, prosím. Mohu vám nabídnout trochu kávy?”

“To byste byl velmi laskav.” Sir Charles se usadil, na tváři samolibý úsměv spokojeného kocoura.

Teprve teď si ho doktorka Maloneová pořádně prohlédla. Muži před ní mohlo táhnout na sedmdesátku - zámožný, sebevědomý, vybraně oblečený, zvyklý spokojit se jen s nejlepším, pohybovat se ve vlivných kruzích a našeptávat vlivným uším. Oliver měl pravdu, ten člověk něco chtěl, a pokud mu nevyhoví, nemůžou počítat s jeho podporou.

Založila ruce na prsou.

Doktor Payne podal muži hrnek. “Omlouvám se za tyhle primitivní podmínky.”

“Ale prosím vás. Mám pokračovat v tom, o čem jsme mluvili?”

“Buďte tak laskav,” přikývl doktor Payne.

“Tak tedy jak jsem vyrozuměl, učinili jste převratné objevy v otázce vědomí. Pravda, nic z toho ještě nebylo publikováno a není tu přinejmenším na první pohled patrná souvislost s vaším primárním výzkumem. Každopádně mluví se o lecčems a musím říct, že právě tenhle aspekt mě velice zajímá. Potěšilo by mě například, kdybyste svůj další výzkum zaměřili na možnosti manipulace vědomí. A za druhé, pokud jde o hypotézu mnoha paralelních světů - Everettova teorie, jak si jistě vzpomínáte, nebo tak někdy - podle mě jste na stopě něčemu, co by tuto teorii mohlo výrazně posunout dopředu. Na práci v tomto směru by pravděpodobně bylo možné získat prostředky z ministerstva obrany, které, jak možná víte, ani v dnešních dobách netrpí nedostatkem fondů a jejich čerpání navíc nepodléhá žádnému otravnému schvalovacímu řízení.

Nečekejte, že vám prozradím zdroj svých informací,” zvedl ruku, když se doktorka Maloneová naklonila na židli dopředu a chystala se vpadnout mu do řeči. “Už jsem se zmínil o zákonu na ochranu služebního tajemství; je to byrokratická vymyšlenost, ale nemá smysl někoho dráždit. Jsem pevně přesvědčen, že ve výzkumu paralelních světů můžeme očekávat průkazné výsledky. Myslím, že jste ti praví, kdo s ním můžou pohnout. A za třetí je tu ještě další vazba, která souvisí s konkrétní osobou. Jde o jisté dítě.”

Na chvíli se odmlčel a napil se kávy. Doktorka Maloneová nebyla mocná slova. Zbledla jak stěna, což pochopitelně nemohla vědět; uvědomila si ale, že se jí udělalo mdlo.

“Z řady důvodů,” pokračoval sir Charles, “udržuji styky s tajnými službami. A ty se zajímají o jedno dítě, děvčátko, která u sebe má jistý podivuhodný předmět. Jedná se o starožitný vědecký přístroj, nepochybně kradený, a je v zájmu vědy, aby se dostal do povolanějších rukou. Pátrají také po chlapci přibližně v jejím věku - přibližně kolem dvanácti let, který je hledaný v souvislosti s vraždou. Je pochopitelně diskutabilní, jestli je takhle malé dítě schopné vraždy, ale ten chlapec prokazatelně někoho zabil. A byl spatřen ve společnosti toho děvčátka.

Je dost možné, paní doktorko, že jste s některým z těch dětí náhodou přišla do styku. A dost možná zvažujete, zcela správně, podotýkám, že byste řekla policii všechno, co o nich víte. Mnohem užitečnější by ale bylo, kdybyste se s tím svěřila ve vší důvěrnosti mně. Můžete se spolehnout, že se postarám, aby příslušná místa podnikla rychlé a účinné kroky, aniž by se komukoli dostalo nežádoucí pozornosti bulváru. Včera za vámi byl inspektor Walter a dokonce se tu s tou dívenkou potkal - jak vidíte, vím, o čem mluvím. Dozvěděl bych se například, kdybyste se s ní sešla znovu a doneslo by se mi také, kdybyste mě o tom opomněla informovat. Bylo by nanejvýš rozumné zvážit, co jsem vám právě řekl, a vybavit si v paměti, co přesně to děvčátko řeklo a udělalo, když jste spolu mluvily. Je to v zájmu národní bezpečnosti, abychom si rozuměli.

Tak to by myslím prozatím stačilo. Tady máte moji vizitku a očekávám, že se mi ozvete. Na vašem místě bych s tím příliš neotálel. Grantová komise zasedá už zítra, jak jistě víte. Ale na tomhle čísle mě kdykoli zastihnete.”

Podal Oliveru Payneovi papírovou kartičku, a když viděl, že doktorka Maloneová ještě pořád sedí s rukama založenýma na prsou, položil druhou na lavici před ní. Doktor Payne mu zdvořile podržel dveře a sir Charles si posadil na hlavu slamák, zlehka na něj poklepal, na oba se zářivě usmál a odešel.

Když za ním zavřel dveře, obrátil se doktor Payne ke kolegyni. “Mary, tobě snad přeskočilo. Co tě to napadlo? Chovala ses jak malá!”

“To myslíš vážně? Nevykládej mi, že tě ten slizoun stará dostal.”

“Takovouhle nabídku nemůžeš jen tak odmítnout! Záleží ti na tom projektu, nebo ne?”

“Tohle nebyla žádná nabídka,” rozpálila se doktorka. “To bylo ultimátum. Buď uděláte, co chci já, nebo to tu můžete zabalit. Olivere, proboha, všechny ty nepokryté výhrůžky, jak se oháněl národní bezpečností a bůhví čím - copak nechápeš, kam by to vedlo?”

“Řekl bych, že do toho vidím víc než ty. Když ho odmítneš, stejně naši laboratoř nezavřou, jen ji převezmou. Jestli je náš výzkum tolik zajímá, jak říkal, budou v něm chtít pokračovat. Ovšem za vlastních podmínek.”

“No právě, a jejich podmínky… vždyť se na to podívej, ministerstvo obrany, Olivere - šlo jim snad někdy o něco jiného, než vymyslet nový způsob, jak zabíjet lidi? Slyšel jsi přece, co říkal o vědomí: zajímá je, jak ho manipulovat. S tímhle já nechci mít nic společného, Olivere, na to zapomeň.”

“Stejně nakonec bude po jejich, a ty zbytečně přijdeš o práci. Když tu zůstaneš, budeš mít aspoň možnost něco ovlivnit. A hlavně budeš moct dokončit, co jsi začala. Zůstaneš ve hře.”

“Co že ti to najednou tolik leží na srdci?” zeptala se. “Já myslela, že s tou Ženevou je to jistá věc.”

Prohrábl si vlasy rukama. “Úplně jisté to zatím není, ještě jsme nic nepodepsali. A tohle je přece jen něco jiného. Nerad bych odsud odcházel, když to začíná vypadat, že přece jen k něčemu směřujeme.”

“Co tím chceš říct?”

“Nic nechci říct, já jen -”

“Něco tady naznačuješ. O co ti jde?”

“No dobře…” Nervózně přecházel po laboratoři, rozhazoval rukama, krčil rameny a vrtěl hlavou. “Podívej, ty si dělej, co chceš, ale já mu zavolám,” prohlásil nakonec.

Chvíli bylo ticho. “Jak myslíš,” hlesla nakonec.

“Mary, musím přece myslet na -”

“To jistě musíš.”

“Já vůbec nechci -”

“Ne, vůbec.”

“Ty nechápeš -”

“Ale chápu. Je to úplně jasné. Slíbíš, že budeš dělat to, co ti řekne, a dostaneš peníze. Já odejdu a ty to tu povedeš místo mě. Co je na tom k nepochopení? Budeš mít dost peněz, nakoupíš si krásné nové přístroje a budeš mít pod sebou půl tuctu doktorů. Skvělý nápad. Jdi do toho, Olivere. Klidně to vezmi. Ale já končím. V tomhle nejedu. Podle mě to smrdí.”

“Nemůžeš přece…”

Při pohledu na její výraz se zarazil. Doktorka Maloneová si sundala bílý plášť, pověsila ho na dveře, zastrčila do tašky hromádku papírů a beze slova vyšla ven. Jakmile se za ní zavřely dveře, vytáhl doktor Payne vizitku sira Charlese a zvedl sluchátko.

O několik hodin později, vlastně jen chvíli před půlnocí, zaparkovala doktorka Maloneová před budovou ústavu a otevřela si postranní vchod. Než ale stačila dojít ke schodišti, objevil se ve vedlejší chodbě jakýsi muž a vylekal ji, div neupustila aktovku. Měl na sobě uniformu.

“Kam jdete?” zeptal se.

Zatarasil jí cestu, chlap jako hora s očima schovanýma pod štítkem čepice.

“Do laboratoře. Pracuju tady. Kdo jste vy?” řekla, zpola dopálená, zpola vystrašená.

“Ostraha. Máte nějaký průkaz?”

“Ostraha? Když jsem ve tři hodiny odcházela, byl tady jenom vrátný, jako vždycky. To vy mně byste se měl prokázat! Kdo vás najal? A proč?”

“Tady je můj průkaz,” mávl jí muž před očima kartičkou tak rychle, že nestihla přečíst ani slovo. “A teď mi ukažte svůj.”

Všimla si, že muž má v pouzdru na opasku pověšený mobil. Nebo to byla pistole? To snad ne, začíná být paranoidní. A na její otázky vůbec neodpověděl. Jenže když bude trvat na odpovědi, jen vzbudí jeho podezření, a to nemohla potřebovat. Hlavní je dostat se do laboratoře. Musíš ho uchlácholit jako psa, umínila si. Sáhla do tašky a po chvíli hledání našla peněženku.

“Stačí tohle?” vytáhla kartičku, kterou si otvírala závoru na parkovišti.

Podíval se na ni.

“Co tu děláte takhle v noci?” zeptal se.

“Běží mi pokus. Musím pravidelně kontrolovat počítač.”

Chvíli otálel, jako by hledal důvod, proč ji nepustit dovnitř, ale možná si jen vychutnával okamžiky moci. Nakonec přikývl a ustoupil stranou. Usmála se na něj, když ho míjela, ale tvářil se pořád stejně komisně.

Třásla se, ještě když otvírala dveře své laboratoře. Bezpečnostní opatření v budově ústavu odjakživa tvořil zámek na dveřích a starý vrátný; dobře si uvědomovala, odkud se berou tyhle novoty. Znamenalo to také, že jí nezbývá moc času. Musí uspět hned napoprvé, protože jakmile přijdou na to, co dělá, už se sem víckrát nedostane.

Zamkla za sebou a zatáhla rolety. Zapnula vyhledavač, vytáhla z kapsy disketu a zasunula ji do počítače, která ovládal Jeskyni. V příští minutě už přehazovala čísla na obrazovce - využívala dílem logiku, dílem intuici a dílem program, na kterém pracovala celé odpoledne. Čekal ji úkol podobně složitý, jako sestavit z tří polovin celek.

Konečně si odhodila vlasy z očí, připevnila si na hlavu elektrody, cvičně zahýbala prsty a začala ťukat do klávesnice. Připadala si strašlivě nejistá.

Zdravím. Ani přesně nevím, co dělám.

Asi je to hloupost.

Slova se seřadila v levé části obrazovky, což bylo první překvapení. Nepoužívala žádný textový procesor, vlastně úmyslně obcházela většinu operačního systému, takže pokud se slova formátovala, nebylo to jejím přičiněním. Cítila, jak se jí začínají ježit jemné chloupky na zátylku a najednou si uvědomila temnou budovu kolem sebe: pusté chodby, nečinné přístroje, různé automaticky probíhající pokusy, počítače sledující průběh testů a zapisující výsledky, klimatizace upravující na základě vzorků vlhkost a teplotu vzduchu a k tomu pletenec trubek, kabelů a drátů procházející jako žíly a nervy celou touhle bez přestání bdělou, ostražitou budovou… člověk by skoro věřil, že je obdařená vlastním vědomím. Zkusila to znovu.

Snažím se převést do slov, čeho jsem předtím dosahovala uvolněním mysli, ale

Nestačila ani dokončit větu, když se kurzor sám od sebe přesunul na druhou stranu obrazovky.

Polož otázku.

Písmena naskočila prakticky okamžitě.

Doktorka Maloneová měla pocit, jako by bez varování vykročila do prázdna. Byla otřesená do hloubi duše. Nějaký čas jí trvalo, než se upokojila natolik, aby mohla pokračovat. Když začala psát, vyskakovaly odpovědi na protější straně obrazovky skoro dřív, než stačila dokončit větu.

Vy jste Stíny? Ano.

Jste totéž, co Lyřin Prach? Ano.

Totéž, co temná esence? Ano.

Má temná esence vědomí? Má, jak je vidno.

To, co jsem dopoledne říkala Oliverovi, ta myšlenka s evolucí, je to Správně. Ale měla by ses ptát víc.

Zarazila se, zhluboka se nadechla, odsunula se s židlí od stolu a procvičila si prsty. Srdce jí bušilo jako splašené. Nic z toho, co se kolem ní odehrávalo, nebylo možné, každá jednotlivá podrobnost se vzpírala zdravému rozumu. Její vzdělání, její myšlenkové návyky, její představa sebe sama jako vědkyně ji o tom přesvědčovaly: Tohle je špatně! volaly na ni bez hlesu. Nic z toho není pravda! Jen se ti to zdá! Ale zároveň je měla na obrazovce přímo před sebou - svoje otázky a vedle nich odpovědi přicházející z jiného vědomí.

Vzchopila se a znovu začala psát, a odpovědi znovu naskakovaly bez patrné prodlevy.

Neodpovídá mi lidská mysl, že ne? Ne. Ale lidé o nás odjakživa vědí.

O vás? Je vás víc než jeden? Nesčetné biliony.

Ale kdo vlastně jste? Andělé.

Mary Maloneové třeštila hlava. Byla vychovaná v katolické víře. A nejen to, jak Lyra zjistila, byla kdysi jeptiškou. Z víry už jí moc nezbývalo, ale o andělech věděla. Jak pravil svatý Augustin: “Anděl je v první řadě název úkolu, ne bytostné podstaty. Chceme-li nazvat jejich podstatu, je to duch; nazýváme-li jejich úkol, je to anděl. Podle toho, čím jsou, duchové; podle toho, čemu slouží, andělé.” Celá zmatená a rozechvělá napsala:

Jsou andělé bytosti složené z hmoty Stínů? Z Prachu? Struktury. Složité komplexy. Ano.

Je hmota Stínů to, co nazýváme duchem? Podle toho, čím jsme, duch.

Podle toho, co činíme, hmota Hmota a duch jsou jedno a totéž.

Zachvěla se. Oni naslouchali jejím myšlenkám.

Zasáhli jste do vývoje lidstva? Ano.

Proč? Pomsta

Pomsta za - aha! Vzbouření andělé! Válka na nebesích, Satan a rajská zahrada - ale to přece není pravda, nebo ano?

Tak proto jste - ale proč? Najdi to děvče a toho chlapce. Neztrácej čas. Musíš sehrát roli hada.

Zvedla ruce z klávesnice a promnula si oči. Když se podívala podruhé, slova byla na obrazovce pořád.

Kde Jdi na ulici jménem Sunderland Avenue a najdi stan. Obelsti strážného a projdi dovnitř. Vezmi si zásoby na dlouhou cestu. Budeš pod ochranou. Fantomové se tě nedotknou.

Ale já Než půjdeš, znič tohle zařízení.

Nerozumím - proč já? Kam se mám vydat? A Připravuješ se na tenhle úkol celý život.

Tvoje práce tady je hotová. V tomhle světě zbývá už jen zabránit, aby se zařízení zmocnil nepřítel. Znič ho. Udělej to hned a bez meškání se vydej na cestu.

Mary Maloneová odsunula židli a vstala. Nohy se jí třásly. Přitiskla si ruce k spánkům a zjistila, že má na kůži ještě pořád připevněné elektrody. Automaticky je sundala. Mohla by pochybovat o tom, co udělala i o tom, co ještě pořád viděla na obrazovce, ale během poslední půlhodiny překročila hranice víry i pochybností. Stalo se něco, co ji vybudilo k činu.

Vypnula vyhledavač a zesilovač. Pak obešla bezpečnostní kódy a přeformátovala pevný disk počítače, čímž smazala všechna data. Vysunula speciálně upravenou kartu s rozhraním mezi vyhledavačem a zesilovačem, položila ji na lavičku, a protože jiný těžký předmět neměla po ruce, rozdrtila ji podpatkem. Rozpojila kabely mezi elektromagnetickým štítem a vyhledavačem a v zásuvce skříně na spisy našla plánek zapojení a zapálila ho. Ještě něco může udělat? Na to, co o programu věděl Oliver Payne, neměla žádný vliv, ale speciálně vyvinutý hardware se jí podařilo dokonale zničit.

V rychlosti nacpala do aktovky hrst papírů ze zásuvky a nakonec sundala plakát s hexagramy i-ťingu, složila ho a zastrčila do kapsy. Pak zhasla světlo a odešla.

Strážný stál dole u schodiště a s někým právě telefonoval. Sotva ji uviděl, odložil mobil, mlčky ji doprovodil k postrannímu vchodu a skleněnými dveřmi sledoval, jak odjíždí.

O půldruhé hodiny později zastavila poblíž Sunderland Avenue. Musela si ji nejdřív vyhledat na mapě Oxfordu, protože tuhle část města neznala. Až dosud ji poháněla energie potlačovaného vzrušení, ale když teď uprostřed temné noci vystoupila z auta do chladného, nehybného ticha, přepadly ji pochybnosti. Co když se jí to jen zdálo? Co když to byl nějaký rafinovaný vtip?

Na tyhle obavy už ale bylo pozdě. Jednou se do toho pustila. Zvedla batoh, se kterým často vyrážela stanovat do Skotska nebo do Alp, a připomněla si, že si přinejmenším umí poradit ve volné přírodě. Kdyby došlo na nejhorší, může vždycky utéct a schovat se v horách…

Směšná představa.

Nahodila si batoh na záda, auto nechala, kde bylo, a po Banbury Road prošla nějakých dvě stě tři sta metrů k místu, kde se z kruhového objezdu odkláněla doleva Sunderland Avenue. Nevzpomínala si, že by si kdy v životě připadala tak směšně.

Ale když zabočila za roh a spatřila ony podivné, dětským náčrtkům podobné obrysy stromů, které kdysi upoutaly Willovu pozornost, zjistila, že přinejmenším něco z toho všeho je pravda. Na protější straně silnice stál na trávě pod stromy malý hranatý stan z červenobílého nylonu, podobný, jakým se při práci chrání před deštěm elektrikáři. Opodál viděla stát neoznačenou bílou dodávku s tmavými skly.

Radši nebude otálet. Rázně přešla přes silnici a zamířila ke stanu. Když byla skoro u něj, zadní dvířka dodávky se otevřela dokořán a vystoupil policista. Bez přilby vypadal velice mladě a pouliční lampa mu pod hustou klenbou listí svítila přímo do tváře.

“Můžu se vás zeptat, madam, kam jdete?” řekl.

“Do toho stanu.”

“Je mi líto, madam, ale to není možné. Mám rozkazy, abych k němu nikoho nepouštěl.”

“Správně,” přikývla. “Jsem ráda, že to tu nechali hlídat. Ale jsem z oddělení fyzikálních věd a sir Charles Latrom nás požádal, abychom provedli předběžný průzkum a podali mu zprávu, než se na to přijdou podívat pořádně. Trval na tom, abychom se do toho pustili hned, dokud není kolem moc lidí. Jistě chápete, co ho k tomu vede.”

“To ano,” zaváhal. “Ale můžete mi nějak prokázat svoji totožnost?”

“Samozřejmě,” odpověděla a shodila batoh ze zad, aby mohla vytáhnout peněženku. Mezi dokumenty, které sebrala v laboratoři ze zásuvky, byla i prošlá legitimace do knihovny vystavená na jméno Olivera Paynea. Za čtvrt hodiny se jí s pomocí vlastní pasové fotografie podařilo vytvořit u kuchyňského stolu dokument, který, jak doufala, vypadal dostatečně oficiálně.

“Doktorka Olivie Payneová,” četl policista. “Neznáte náhodou doktorku Mary Maloneovou?”

“Jistěže ano. Je to moje kolegyně.”

“Nevíte, kde je teď?”

“Doma v posteli, jestli má rozum. Proč?”

“Jak mi bylo řečeno, vaše organizace s ní rozvázala pracovní poměr a tudíž sem nemá přístup. Dostali jsme dokonce instrukce zadržet ji, kdyby se tu objevila. Když jsem vás uviděl, pochopitelně mě napadlo, jestli snad nejste ona, jestli mi rozumíte. Omlouvám se, paní doktorko.”

“Aha, chápu,” odpověděla Mary.

Policista se ještě jednou zahleděl na kartičku.

“Tohle bude nejspíš v pořádku,” řekl a průkazku jí vrátil. Byl očividně nervózní a rád by si popovídal. “Víte, co je pod tím stanem?”

“Osobně jsem to ještě neviděla, takže vlastně ne,” odpověděla. “Proto jsem ostatně tady.”

“To máte pravdu. Tak prosím, paní doktorko.”

Ustoupil, aby mohla rozvázat chlopně stanu, a Mary Maloneová jen doufala, že si nevšimne, jak se jí třesou ruce. S batohem na prsou vešla dovnitř. Obelsti strážného - tak to bychom měli, ale pořád neměla tušení, co ji uvnitř stanu čeká. Představovala si nějaké archeologické vykopávky, možná meteorit nebo dokonce mrtvolu, ale nic, co kdy v životě zažila, ji ani zdaleka nepřipravilo na ten zhruba čtvereční metr velký otvor ve vzduchu ani na tiché spící město na břehu moře, které našla, když prošla na druhou stranu.

?SAH?TTR

Když vyšel měsíc, započaly divoženky se zaklínáním, které mělo zahojit Willovu ránu.

Probudily ho a požádaly, aby položil nůž na zem na místo, kde na něj bude dopadat svit hvězd. Lyra se usadila opodál, míchala v kotlíku vroucí vody bylinky a Serafina Pekkala, doprovázená rytmickým tleskáním, podupáváním a výkřiky svých družek, přidřepla nad nožem a vysokým, pronikavým hlasem zazpívala:

Milý noži, ostrý noži!

Tvoji ocel matce Zemi

vyrvali a v ohni prudkém

tavili, až v slzách tekla,

perlíkem pak do ní bili,

do ledové vody vrhli.

V žáru pece ostří plálo,

barvou krve řeřavělo.

Pak tě do hladiny vody

zatínali zas a znovu,

až pára jak kaše houstla,

voda milost žadonila.

Jediný stín jsi pak rozťal

do třicítky tisíc stínů.

Tehdy seznali, žes hotov,

nazvali tě jedinečným.

Cos však učinil teď, noži?

Brány krve otevřel jsi,

dokořán je šklebit nechal.

Poslyš, jak tě matka volá

ze samého nitra země,

z hloubi dolů, z hloubi slují,

kde se v lůně ocel skrývá.

Poslyš!

Serafina znovu zadupala a zatleskala do rytmu s ostatními divoženkami. Všechny společně pak rozechvěly hrdlo a vyrazily ze sebe divoké zavytí, jež proniklo vzduchem jako ostré pařáty. Willa, který seděl v jejich středu, zamrazilo v zádech.

Pak se Serafina obrátila k němu a vzala do dlaní jeho poraněnou ruku. Když zazpívala tentokrát, v první chvíli se jí div nevyškubl, polekaný divokostí jejího vysokého jasného hlasu a planoucíma očima, ale udržel se a zůstal nehnuté sedět, zatímco zaklínání pokračovalo.

Krvi! Na můj rozkaz zastav!

Místo řeky staň se tůní.

Čerstvý vzduch až ovane tě,

zastav, v pevný val se shlukni,

pevnou hrází příval zadrž.

Krvi!

Klenba lebky je tvým nebem,

otevřené oko sluncem,

větrem dech, co sviští v plicích.

Drž se hranic svého světa!

Willovi připadalo, jako by na její výzvu reagovaly všechny atomy jeho těla. Přidal se k jejich zpěvu a spolu s divoženkami vyzýval unikající krev, aby poslechla Serafínin rozkaz.

Ta teď pustila jeho ruku a obrátila se k železnému kotlíku nad ohněm. Valila se z něj trpce vonící pára a Will slyšel, jak voda uvnitř divoce bublá. Serafina zazpívala:

Pavoučí hedvábí,

polštáři mechu,

sítino, kůro z dubu!

Zachyť, stáhni,

zastav, zacel,

zamkni dveře, přiraz bránu,

zpevni hráz!

Zadrž příval krve!

Pak vytáhla svůj vlastní nůž a rozštípla mladičkou olši od vrcholku až ke kořenům. Ve svitu měsíce se jasně rozevřela bílá dřeň poraněného dřeva. Divoženka nakapala do rozštěpené rány trochu kouřící tekutiny, sevřela obě části k sobě, lehce přejela rukou po celé délce - a stromek byl zase celý.

Will slyšel, jak se Lyra poplašeně zajíkla, a když se otočil, uviděl, že jiná divoženka drží v silných rukou svíjejícího se zajíce. Zvíře prudce oddychovalo, koulelo očima a kopalo ze všech sil, ale sevření bylo neúprosné. Divoženka ho držela za přední nohy, druhou popadla zadní a natáhla strachy šíleného ušáka vzdouvajícím se břichem vzhůru.

Serafínin nůž se zableskl v jednom rychlém švihnutí. Willovi se zatočila hlava a Lyra pevně objímala Pantalaimona, který sebou divoce házel v jejím náručí, sám z účasti v zaječí podobě. Skutečný zajíc strnul. Oči mu lezly z důlků, hruď se prudce zdvíhala a v otevřené ráně se leskly vnitřnosti.

Ale Serafina znovu nabrala trochu odvaru, pokropila jím zející otvor a prsty přitáhla kůži k sobě. Když pak přejela po vlhké srsti dlaní, nebylo po ráně ani památky.

Divoženka, která zvíře držela, povolila sevření a jemně ho postavila na zem. Zajíc se oklepal, olízl si bok, zastříhal ušima a začal oždibovat stéblo trávy, jako by byl docela sám. Vzápětí si ale zřejmě uvědomil kruh postav kolem sebe a vyrazil jako šíp, už zase živý a zdravý. Pelášil pryč, dokud jim nezmizel ve tmě.

Lyra přestala konejšit Pantalaimona a zvedla oči k Willovi. Oba si domysleli, co to znamená: lék je připravený. Will nastavil ruku a Serafina mu opatrně nanesla kouřící tekutinu na zkrvavené pahýly prstů. Odvrátil hlavu a několikrát sykl bolestí, ale rukou neuhnul.

Jakmile byla otevřená rána důkladně namočená, přitiskla divoženka na krvavou tkáň trochu rozmáčených bylinek a pevně je přitáhla proužkem hedvábí.

A to bylo všechno, zaklínání skončilo.

Zbytek noci Will spal, jako když ho do vody hodí. Byla zima, ale divoženky na něj navršily bohatou vrstvu listí a Lyra se mu stulila těsně za záda. Ráno mu Serafina ránu převázala. Snažil se z jejího výrazu vyčíst, jestli už se hojí, ale tvářila se klidně a nezúčastněně.

Když se najedli, pověděla Serafina dětem, na čem se divoženky mezi sebou dohodly. Vzhledem k tomu, že přišly do tohohle světa najít Lyru, provázet ji a chránit, pomůžou jí v úkolu, který jí okolnosti uložily, totiž dovést Willa k jeho otci.

A tak vyrazili. Cesta ubíhala většinou nerušeně a v tichosti. Lyra se na začátku poradila s alethiometrem, i když nanejvýš opatrně, a zjistila, že se mají vydat směrem, kde se za širokou zátokou v dálce rýsovaly hory. Protože takhle vysoko nad městem nikdy dřív nebyli, nemohli si všimnout, jak se pobřeží stáčí, a hory byly skryté za obzorem. Teprve teď, když stromy čas od času prořídly nebo když se ocitli nad klesajícím svahem, se jim otevřel výhled na pusté modré moře a vysoké modravé vrcholy, za nimiž ležel cíl jejich cesty. Zdály se nekonečně daleko.

Moc toho nenamluvili. Lyru zaměstnávalo pozorování lesních tvorů, od datlů a veverek až po drobné zelené hádky s klikatícími se kosočtverci na hřbetě, a Will musel soustředit všechnu sílu na to, aby vydržel jít dál. Lyra se o něm donekonečna dohadovala s Pantalaimonem.

“Mohli bysme se na ten alethiometr přece jen podívat,” navrhl Pantalaimon, když jednou zůstali pozadu, aby zjistili, jak blízko se dostanou k pasoucímu se kolouchovi, než si jich všimne. “Neslíbili jsme, že to neuděláme. Mohli bysme zjistit spoustu věcí, co by mu třeba pomohly. Tady nejde o nás, bylo by to pro jeho dobro.”

“Neplácej nesmysly,” okřikla ho Lyra. “Dělali bysme to pro sebe, protože on to po nás nechce. Jsi zvědavec, Pantíku, a přeháníš to.”

“To jsou mi novinky. Obvykle to přeháníš ty, se zvědavostí i vším ostatním, a já tě musím krotit, aby z toho nebyl malér. Třeba v tom kuřáckým salonku v Jordánu. Od začátku jsem ti říkal, ať tam nelezeme.”

“Kdybych tě poslechla, myslíš, že by se tohle všechno stalo?”

“Ne, protože pan rektor by otrávil lorda Asriela a bylo by po všem.”

“Nejspíš máš pravdu… Co myslíš, co je ten Willův otec zač? Proč je tak důležitý?”

“O to mi právě jde! Můžeme to zjistit raz dva.”

Zamyšleně se na něj podívala. “Dřív bych to možná udělala,” řekla. “Ale asi se měním, nebo co.”

“Nepovídej!”

“Ty možná ne, ale… Poslyš, Pantíku, až se změním já, tak ty s tím přestaneš. Co budeš?”

“Blecha, doufám.”

“Počkej, copak ty vážně netušíš, co z tebe bude?”

“Ne. Ani mě to nezajímá.”

“Vztekáš se, protože ti nechci vyhovět.”

Změnil se v prase a chrochtal a kníkal tak dlouho, až se musela rozesmát, a pak si v podobě veverky vyskočil do větví u její hlavy.

“Ale co myslíš, kdo je ten Willův otec?” začal nanovo. “Myslíš, že už jsme se s ním někdy setkali?”

“Kdo ví. Ale určitě je to někdo důležitý, skoro tak důležitý jako lord Asriel, to je jistá věc. Víme přece, že co děláme my, důležité rozhodně je.”

“To teda nevíme,” nesouhlasil Pantalaimon. “Myslíme si to, ale jistě to nevíme. Jen jsme se rozhodli pátrat po Prachu, protože Roger kvůli němu umřel.”

“Náhodou víme, že to je důležité.” Lyra se tak rozohnila, že zadupala. “A divoženky to taky vědí. Táhly se sem takový kus cesty jen proto, aby mě provázely a chránily. A musíme pomoct Willovi najít jeho otce. To přece je důležité. Víš to stejně dobře jako já, jinak bys ho nešel olizovat, když byl zraněný. Proč jsi to vůbec udělal? Ani ses mě nedovolil. Nevěřila jsem vlastním očím, když jsi za ním přišel.”

“Udělal jsem to, protože on žádného daemona nemá a v tu chvíli ho potřeboval. A kdybys byla z poloviny tak chápavá, jak si myslíš, věděla bys to i bez ptaní.”

“Vždyť já to věděla,” přiznala Lyra.

Zmlkli, protože se blížili k Willovi, který odpočíval na kameni u cesty. Pantalaimon se změnil v lejska a odletěl do korun stromů, a Lyra se obrátila k Willovi.

“Co myslíš, co teď budou dělat ty děti?”

“Za náma se nepustí, na to je divoženky moc vyděsily. Možná se budou zase jen tak potloukat po městě.”

“Asi jo… Ale co když budou chtít ten nůž? Kvůli němu by se za náma mohly pustit.”

“To si můžou zkusit. Já jim ho nedám, teď už ne. Zkraje jsem o něj nestál, ale když teď vím, že dokáže zabít fantomy…”

“Já jsem Angelice nikdy nevěřila, hned od začátku,” poznamenala Lyra svatouškovsky.

“Ale věřila.”

“No dobře, věřila. Ale to město jsem nakonec nemohla vystát.”

“Připadalo mi jako ráj na zemi, když jsem do něj přišel poprvé. Neuměl jsem si představit nic lepšího. A přitom bylo celou dobu zamořené fantomy, jenže my to nevěděli…”

“Už víckrát nebudu žádným dětem věřit,” řekla Lyra. “Tenkrát v Bolvangaru jsem si myslela, že dospělí možná dělají spousty špatností, ale děti jsou jiné. Ty že by se těchhle krutostí nedopustily. Ale teď už si nejsem tak jistá. Co dělaly tyhle děti, to jsem jakživa neviděla, na mou duši.”

“Já jo,” poznamenal Will.

“Kdy? Ve tvým světě?”

“Ano,” přiznal neochotně. Lyra mlčky seděla a čekala, až bude pokračovat. “Bylo to jednou, kdy na tom moje máma nebyla nejlíp, víš? Žili jsme spolu sami, jen my dva, protože táta s náma pochopitelně nebyl. A občas se jí stávalo, že si vzala do hlavy něco, co nebyla pravda, a pak musela dělat věci, co nedávaly smysl, aspoň mně ne. Prostě musela, protože jinak by se strašně rozrušila, a to ji pak děsilo úplně všechno, a tak jsem jí s tím radši pomáhal. Museli jsme se třeba dotknout všech tyčí u zábradlí v parku, spočítat listy na keři a tak podobně. Časem se to pak zase zlepšilo. Ale bál jsem se, aby někdo nezjistil, jak na tom je, protože by ji mohli někam odvézt, a tak jsem na ni dával pozor a hlídal ji. Nikdy jsem to nikomu nepověděl.

Ale jednou se takhle vyděsila a já u toho nebyl, byl jsem ve škole. Vyběhla ven jen tak nalehko, moc toho na sobě neměla, jenže to ona nevěděla. A pár kluků od nás ze školy na ni natrefilo a začali…”

Will byl celý rozpálený. Už nevydržel na místě. Zvedl se a začal přecházet sem tam, tvář odvrácenou, aby Lyra neviděla, že se mu do očí hrnou slzy. Hlas se mu třásl, když pokračoval.

“Trápili ji, zrovna jako ty děti trápily tenkrát u věže tu kočku. Mysleli, že je bláznivá, a chtěli jí ublížit, snad by ji i zabili, vůbec bych se nedivil. Byla prostě jiná a jim to hrozně vadilo. Každopádně jsem ji našel a odvedl domů. Den na to jsem se ve škole porval s tím klukem, co je vedl. Porvali jsme se a já mu zlomil ruku a myslím, že přerazil zub nebo co, už nevím. Klidně bych si to rozdal se všema, ale už takhle jsem měl malér a uvědomil jsem si, že bych se měl držet zpátky, nebo se to provalí. Že by si třeba učitelé nebo někdo z úřadu přišel za mámou stěžovat, jak se chovám, a až by zjistili, jak na tom je, dali by ji někam zavřít. Tak jsem se radši tvářil hrozně zkroušeně, slíbil jsem učitelům, že už to víckrát neudělám, a když mě potrestali, že se peru, radši jsem byl zticha. Ale o mámu jsem se postaral, rozumíš? Nevěděl to nikdo, jen ty kluci, a ty taky věděli, co by se stalo, kdyby o tom někde cekli. Příště bych je zabil, ne jen zmlátil. A jí se pak časem udělalo zase líp. Nikdo se o tom nedozvěděl, nikdy.

Ale já od tý doby nevěřil dětem o nic víc než dospělým. Dělá jim stejně dobře někomu ubližovat. Takže mě nijak nepřekvapilo, když se do nás tam v Ci’gazze takhle pustily.

Každopádně jsem byl rád, když se objevily divoženky.”

Znovu se posadil, tentokrát zády k Lyře, a otřel si rukou oči. Tvářila se, že to nevidí.

“Wille,” řekla, “jak jsi mluvil o mamince… A když fantomové dostali Tullia… Včera jsi říkal, že fantomové možná přišli z vašeho světa, pamatuješ?”

“Ano. Protože jinak to nedává smysl, co se s ní děje. Ona není blázen. Ty děti si to možná myslely, vysmívaly se jí a ubližovaly jí, ale není to pravda, nebyla bláznivá. Jen se bála věcí, které já nevidím. A musela dělat věci, které vypadají potrhle, když nevíš, k čemu to je dobré, ale ona věděla, proč je dělá. Třeba když počítala ty listy, nebo jak Tullio včera osahával kameny ve zdi. Třeba se tím snažil udržet fantomy od těla. Možná když člověka v tomhle stavu něco vyděsí, je nejlepší otočit se k tomu zády a soustředit se na něco jiného, třeba jak drží kameny pohromadě nebo kolik je na keři listů … prostě když se na tu věc opravdu soustředí, jako by to bylo to nejdůležitější na světě, nemůže se mu nic stát. Já nevím, připadá mi to tak. Něco z toho, co ji děsilo, bylo skutečné, třeba ty lidi, co nás přišli vykrást, ale bála se i věcí, co pro ostatní neexistovaly. Takže možná vážně máme fantomy i v našem světě, jen je nevidíme a nemáme pro ně jméno, ale jsou tam a útočí na moji mámu. Proto jsem měl včera takovou radost, když ti alethiometr pověděl, že je v pořádku.”

Rychle oddychoval a pravou rukou tiskl rukojeť nože v pouzdře. Lyra mlčela a i Pantalaimon seděl jako pěna.

“Kdy tě napadlo, že máš jít hledat otce?” zeptala se po chvíli.

“Hrozně dávno,” odpověděl. “Už jako mrňous jsem si hrál, že je táta ve vězení a já mu pomáhám utéct. Vydržel jsem si tak hrát strašně dlouho, celé dny, jen já sám. Třeba jsem si vymyslel, že je na opuštěným ostrově a já za ním dopluju na plachetnici a přivezu ho domů. Vyznal by se úplně ve všem, jsem si představoval, hlavně by přesně věděl, jak pomoct mamince, takže by se uzdravila a on by se staral jak o ni, tak o mě, a já bych neměl žádný starosti, jen bych chodil do školy, našel si kamarády a k tomu bych měl mámu i tátu. Odmalička jsem si říkal, že až vyrostu, vypravím se za ním a najdu ho. Máma mi taky vždycky říkala, že jednou oblíknu tátův plášť. Chtěla mi tím udělat radost. Nevěděl jsem, jak to myslí, ale znělo to ohromně důležitě.”

“Copak ty jsi neměl kamarády?”

“Kamarády? Jak asi?” Upřímně ho ta otázka udivila. “Kamarády… Ty přece choděj k vám domů, znají tvoje rodiče a… Tu a tam mě někdo z kluků pozval na návštěvu a já buď šel, nebo nešel, ale nemoh jsem jim to pozvání oplatit. Takže jsem opravdový kamarády vlastně nikdy neměl, i když bych rád… Měl jsem kočku,” rozpomněl se. “Doufám, že se má dobře. Že se o ni někdo hezky stará.”

“Co ten člověk, jak jsi ho zabil?” odvážila se Lyra zeptat, i když jí srdce bušilo jako zvon. “Kdo to byl?”

“Nevím. Ale je mi fuk, že jsem ho zabil. Zasloužil si to. Byli dva, v jednom kuse k nám chodili a doráželi na mámu, až byla zase celá vyděšená a zmatená, hůř než kdy dřív. Vyptávali se horem dolem na tátu, ne a ne dát jí pokoj. Ani nevím, jestli byli od policie, nebo co byli zač. Nejdřív jsem si myslel, že patřej k nějaký zločinecký bandě a myslej si, že táta vyloupil banku nebo tak něco, a peníze někam ulil. Ale jim nešlo o peníze, chtěli nějaké papíry. Chtěli dopisy, co nám táta kdysi poslal. Nakonec se k nám vloupali, tak jsem si řekl, že by pro mámu bylo lepší, kdyby bydlela někde jinde. Na policii jsem se obrátit nemoh, pochop, protože by ji zavřeli někam do ústavu. Vůbec jsem si nevěděl rady.

Tak jsem nakonec zašel za jednou starou paní, co mě dřív učila na piáno. Nikoho jinýho jsem nevymyslel. Poprosil jsem ji, jestli by u ní maminka nemohla bydlet a pak jsem ji tam odvedl. Řekl bych, že tam o ni bude dobře postaráno. No a pak jsem se vrátil domů, že se podívám po těch dopisech, protože jsem věděl, kde je schovává, a taky jsem je našel, jenže tou dobou se tam zase objevili ty dva, vloupali se do domu. Bylo to někdy v noci nebo brzy k ránu. Schoval jsem se nahoře nad schodama a právě v tu chvíli vyšla z ložnice Moxie, ta moje kočka. Vůbec jsem si jí nevšim a ten člověk taky ne, ale když jsem do něj strčil, zakopnul o ni a spadnul ze schodů…

A já pak utek, to je všechno. Nechtěl jsem ho zabít, ale nijak mě nemrzí, že se to stalo. Utekl jsem, odjel do Oxfordu a tam jsem náhodou narazil na to okno. Vlastně jsem ho našel jen díky tomu, že jsem zahlíd tamtu mourovatou kočku, a jak jsem na ni koukal, zrovinka našla to okno. Kdybych si jí nevšimnul… Nebo kdyby Moxie nevyšla z ložnice v tu pravou chvíli…”

“To teda byla klika,” přikývla Lyra. “Zrovna před chvílí jsme si s Pantíkem říkali, že neschovat se tehdy na Jordánu do skříně v kuřárně a nevidět, jak rektor sype jed do vína, nestalo by se ani nic z toho dalšího…”

Oba zůstali mlčky sedět na mechem porostlém balvanu, kam se mezi vzrostlými borovicemi prodíraly šikmé sluneční paprsky, a hlavou se jim honilo, kolik nepatrných náhod se muselo v pravý čas propojit, aby je dovedly na tohle místo. Každá z těch maličkostí mohla proběhnout úplně jinak. Co jestli si v jiném světě jiný Will toho okénka u Sunderland Avenue nevšiml a vlekl se unavený a ztracený dál směrem k Midlands, dokud ho nechytili? A v ještě dalším světě jiný Pantalaimon třeba stačil vyhnat jinou Lyru z kuřárny včas, takže jiného lorda Asriela opravdu otrávili a jiný Roger naopak zůstal naživu a dodnes s tou druhou Lyrou dovádějí na střechách a v uličkách svého neměnného Oxfordu.

Zanedlouho ale Will nabral dost sil a mohli s Lyrou znovu vykročit po pěšince vedoucí tichým, nekonečným lesem.

Putovali tak celý den, odpočívali, pokračovali v cestě a znovu odpočívali, až stromy kolem začaly řídnout. Půda tu byla mnohem kamenitější a Lyra se pro jistotu poradila s alethiometrem. Jděte dál, potvrdil jim, tohle je správný směr. V poledne došli do vesnice, kam fantomové dosud nedorazili. Na stráních se tu pásly kozy, kamenitou půdu stínila skupinka citronovníků a děti, které se cachtaly v potoce, se s křikem rozběhly ke svým matkám, sotva spatřily děvče v otrhaných šatech, bledého chlapce s tvrdým pohledem a krvavými skvrnami na šatech a elegantního šedého chrta, který je doprovázel.

Dospělí se tvářili ostražitě, ale bez okolků jim za jeden z Lyřiných zlaťáků prodali chleba, sýr a trochu ovoce. Divoženky se držely stranou, ale obě děti věděly, že kdyby jim hrozilo nebezpečí, ve vteřině budou u nich. Po dalším smlouvání jim jedna stařena prodala dvě čutory z kozí kůže a košili z jemného plátna, takže Will mohl s úlevou zahodit špinavé tričko, umýt se v ledovém potoce a pak se natáhnout na sluníčku, aby oschl.

Osvěžení vyrazili na další cestu. Krajina byla čím dál drsnější. Namísto širokých korun stromů se museli spokojit se stínem velkých balvanů a i přes podrážky cítili, jak je země pod jejich nohama rozpálená. Slunce je nemilosrdně bodalo do očí. Stoupali teď do svahu a postupovali čím dál pomaleji, a když se slunce dotklo okraje hor a před nimi se objevilo otevřené údolíčko, rozhodli se dál nepokračovat.

Seškrábali se ze svahu, který jim ujížděl pod nohama, a museli se prodrat hustým houštím zakrslých rododendronů s tmavými lesklými listy a trsy jasně rudých květů, zahalenými do oparu včelího bzučení, ale nakonec je večerní soumrak zastihl na louce ohraničené potokem. Po kolena vysoká tráva byla plná chrp, mochny a hořců.

Will se u potoka dosyta napil a pak si lehl na zem. Nedokázal udržet otevřené oči, ale usnout také nemohl. Točila se mu hlava, všechno kolem vnímal mlhou podivného odcizení a v ruce mu tepala nesnesitelná bolest.

A co hůř, rána začala zase krvácet.

Serafina mu ji prohlédla, přiložila na ni další bylinky a pevně ji stáhla pruhem hedvábí, ale z jejího výrazu bylo znát, že si dělá starosti. Will se nechtěl vyptávat - k čemu by to ostatně bylo? Sám viděl, že zaříkání nezabralo a bylo zřejmé, že ona to ví také.

Když padla tma, uslyšel, jak se Lyra přišla uložit kousek od něj a vzápětí k němu dolehlo tichoučké předení. Její daemon dřímal v kočičí podobě na složených tlapkách jen kousek od něj.

“Pantalaimone?” zašeptal Will.

Daemon otevřel oči, ale Lyra se ani nepohnula. “Copak?” odpověděl tiše.

“Umřu, Pantíku?”

“Divoženky tě nenechají umřít. A Lyra to taky nedopustí.”

“Ale to zaříkání nepomohlo. Ztrácím pořád spousty krve. Už takhle mi jí moc nezbývá. A ta rána zase krvácí a nechce to přestat. Mám strach…”

“Lyra myslí, že nemáš.”

“Vážně?”

“Podle ní jsi ten nejstatečnější bojovník, jakého kdy viděla, stejně statečný jako Iorek Byrnison.”

“Tak to abych na sobě nedal znát, že se bojím,” poznamenal Will. Na chvíli se odmlčel a pak řekl: “Já myslím, že Lyra je statečnější než já. Nikdy jsem neměl lepšího kamaráda, než je ona.”

“To ona si myslí o tobě taky,” zašeptal daemon.

Will zavřel oči.

Lyra ležela bez hnutí, ale pohled měla vytřeštěný do tmy a srdce jí divoce bušilo.

Když Will znovu přišel k sobě, byla už úplná tma a ruka ho bolela víc než kdy dřív. Opatrně se posadil a uviděl, že u ohníčku opodál opéká Lyra na rozvětveném klacíku kousek chleba. Vedle se na rožni otáčeli dva ptáci, a když se Will přišel posadit blíž, sletěla k zemi i Serafina Pekkala.

“Wille,” řekla. “Než budeš jíst, dej si tyhle lístky.”

Podala mu hrst křehkých hořkých rostlinek podobných šalvěji a on je mlčky rozkousal a spolkl. Byly trpké, ale připadal si po nich bdělejší a přestala mu být taková zima, což bylo příjemné.

Najedli se pečeného ptačího masa ochuceného citrónovou šťávou a jedna z divoženek pak přinesla trochu borůvek, které nasbírala pod štěrkovým polem. Všechny se pak sesedly kolem ohně a tiše rokovaly. Při výzvědném letu zahlédla jedna z nich nad mořem balón. Lyra zbystřila.

“Balón pana Scoresbyho?”

“Byli v něm dva muži, ale na tu dálku se nedalo rozeznat, kdo to je. V zádech se jim sbírala bouře.”

Lyra nadšeně tleskla do dlaní. “Jestli se blíží pan Scoresby,” řekla, “určitě nás sveze v balónu, Wille! Kéž by to tak byl on! Ani jsem se s ním nerozloučila, a to na mě byl tak hodný… Moc ráda bych se s ním zase viděla, vážně.”

Divoženka Juta Kaimanenová pozorně poslouchala a její daemon, červenka s krásně vybarvenou hrudí, zvědavě přihlížela z místa na jejím rameni. Při zmínce o Leeovi Scoresbym se Jutě vybavilo, jaký úkol si vzduchoplavec uložil. To ona byla kdysi zamilovaná do Stanislause Grummana, jenže ji odmítl, a Serafina Pekkala ji přibrala na výpravu do tohohle světa jen proto, že měla obavu, aby na něj Juta v jejich vlastním světě náhodou nenatrefila a nezabila ho.

Serafina by si toho možná všimla, ale její pozornost v tu chvíli upoutalo něco jiného. Pozvedla ruku a napřímila hlavu; ostatní divoženky zmlkly a zaposlouchaly se. Také k Willovi a Lyře dolehl odkudsi z severu slabý výkřik jakéhosi nočního ptáka. Ale pták to nebyl, jak divoženky okamžitě poznaly - to volal daemon. Serafina Pekkala vstala a upřela oči na nebe.

“Mně se zdá, že je to Ruta Skadiová,” řekla.

Mlčky, s napjatýma ušima a hlavami zvrácenými dozadu hleděly do nedozírné tiché oblohy.

Zanedlouho se k nim donesl další výkřik, teď už o něco blíž, a po něm třetí. V tu chvíli jako na povel sáhly po svých větvích a vyhouply se do vzduchu, všechny až na dvě, které s napjatými tětivami zůstaly, aby hlídaly Willa s Lyrou.

Kdesi ve tmě nad nimi se strhl boj a během několika vteřin, jak se jim alespoň zdálo, se vzduch zaplnil šumem letu, svištěním šípů, bolestnými výkřiky, vzteklým mručením a pronikavým voláním povelů.

A hned na to, tak rychle, že ani nestačili vyskočit na nohy, jim přímo k nohám žuchlo z nebe jakési podivné stvoření, nestvůra s drsnou kůží a zcuchanou srstí, ve které Lyra rozeznala útesového běsa, nebo přinejmenším cosi velice podobného.

Při pádu si netvor musel zpřelámat všechny kosti v těle a z boku mu trčel šíp, ale navzdory tomu se vzepjal a neohrabaně, nicméně o to urputněji skočil po Lyře. Divoženky nemohly vystřelit, aby ji nezasáhly, ale Will už byl u ní, jedinkrát se rozmáchl nožem a odpornému stvoření odletěla hlava, jen se ještě jednou dvakrát překulila. Z plic vybublaly poslední zbytky vzduchu a bezhlavé tělo se sesulo k zemi.

Znovu obrátili oči k obloze, protože boj se přesouval níž a v odlescích ohně bylo vidět víření hedvábných říz, bledých údů, zelených větví borovic a šedohnědé strupaté kůže. Willovi nešlo do hlavy, jak mohou divoženky udržet rovnováhu, když bez ustání střelhbitě mění směr, zadržují větve v pohybu a zase vyrážejí k útoku, a jak k tomu stihnou ještě mířit a střílet.

Do potoka dopadl další útesový běs a po něm na skaliska třetí, oba mrtví, načež se zbytek ve zmatku a s rozčíleným vřeštěním obrátil do tmy na severu.

Za okamžik se snesla na zem Serafina Pekkala se svoji družinou a v doprovodu další divoženky, černovlasé krasavice s planoucíma očima a tvářemi zardělými zlostí a rozčilením.

Nová divoženka spatřila bezhlavého běsa a odplivla si.

“Z našeho světa nejsou,” řekla, “ani tady z toho, hnusota hnusná. Jsou jich tisíce, množí se jak mouchy… Kdo je tohle? Není to ta malá Lyra? A kdo je ten kluk?”

Lyra nepohnutě snesla její pohled, i když cítila, jak se jí krev v žilách rozběhla rychleji, protože Ruta Skadiová vyzařovala nesmírnou živoucí energii, která rezonovala v nervech každého, kdo se jí ocitl nablízku.

Po ní se divoženka obrátila k Willovi a jeho se zmocnilo podobné rozechvění, ale stejně jako Lyra na sobě nedal nic znát. V ruce ještě pořád držel nůž, a když Ruta uviděla, k čemu ho použil, usmála se. Will zabodl nůž do země, aby z něj otřel krev nechutného stvoření, a pak ho opláchl v potoce.

“Serafino Pekkalo,” mluvila už zase Ruta Skadiová, “dozvídám se spousty novinek. Staré pořádky se mění, zanikají a ztrácejí obsah. Mám hlad.”

Hltala jako zvíře, rvala maso ze zbytků pečených ptáků, cpala do sebe chleba plnými ústy a všechno zapíjela mocnými doušky vody z potoka. Část divoženek zatím odklízela mrtvé běsy, přikládala na oheň a rozestavovala hlídky. Ostatní se rozesadily kolem Ruty Skadiové, aby si vyslechly, jaké přináší zprávy. Povyprávěla jim, jak proběhlo její setkání s anděly a jak spolu s nimi letěla navštívit pevnost lorda Asriela.

“Sestry, je to hrad, jaký si snad ani nedovedete představit. Hradby z ohromných bloků čediče se tyčí až k nebi a do všech stran se rozbíhají široké silnice plné povozů se střelným prachem, zásobami jídla, pláty kyrysů - jak to všechno dokázal? Připadá mi, že se k tomu musel připravovat už strašně dávno, od nepaměti. Připravoval se k tomu, ještě než jsme se my narodily, sestry, ačkoli je o tolik mladší. Jak je to možné? To opravdu nevím, nechápu to. Připadá mi, jako by měl na povel čas a mohl ho zkracovat a nastavovat, jak se mu zamane.

K jeho pevnosti se stahují bojovníci všeho druhu a ze všech stran světa. Muži i ženy, jistě, váleční démoni a nevídaní tvorové v plné zbroji, ještěři a lidoopi, obrovští ptáci s jedovými drápy a další zvěř tak podivuhodná, že pro ni nedokážu najít jméno. A představte si, sestry, že divoženky žijí i v jiných světech, věděly jste to? Mluvila jsem s divoženkami ze světa, jako je náš, a přitom úplně odlišného, protože tyhle divoženky nežijí o nic déle než u nás krátkověké plemeno a jsou mezi nimi i muži, diví muži, kteří létají stejně jako my…”

Divoženky z klanu Serafiny Pekkaly naslouchaly jejímu vyprávění ohromeně, se strachem a nevírou, ale Serafina věřila každému jejímu slovu a pobízela ji k dalšímu vyprávění.

“Viděla jsi lorda Asriela, Ruto? Dostala ses k němu?”

“Ano, dostala, i když to nebylo snadné. Přebývá v samém středu nesčetných kruhů činorodého dění a všechno řídí a usměrňuje. Ale díky kouzlu neviditelnosti jsem prošla až dovnitř, do komnaty, kde se právě ukládal k spánku.”

Všechny přítomné divoženky věděly, co bylo dál, a Will s Lyrou o tom neměli nejmenší ponětí, takže Ruta mohla rovnou přejít k dalším událostem.

“Potom jsem se ho zeptala, proč sbírá tak mocnou sílu a jestli je pravda, že se chce postavit přímo Nejvyššímu, jak jsem se doslechla, a on se rozesmál.

‚Tak ono se o tom mluví i na Sibérii?’ zeptal se a já řekla že ano, a na Svalbardu a ve všech koutech severu - našeho severu, a řekla jsem mu také o naší úmluvě a o tom, že jsem odešla z našeho světa, abych ho našla a zjistila, jak se věci mají.

A on nás vyzval, ať se k němu přidáme, sestry. Máme se spolu s jeho armádou postavit Nejvyšší autoritě. A já si ze srdce přála, abych mohla na místě přijmout za nás za všechny. Do téhle války bych bez váhání uvrhla celý svůj klan, okamžitě a s klidným svědomím, protože Asriel mi ukázal, že vzpoura je správná, že je spravedlivá, stačí se podívat, co všechno napáchali ve jménu Nejvyšší autority její zástupci. Pomyslela jsem na děti v Bolvangaru a na všechno strašlivé mrzačení v jižních krajích našeho světa a on mi vyprávěl o ještě horších ukrutnostech, které se páchají ve jménu Nejvyššího. Jak v některých světech chytají divoženky a zaživa je upalují za čarodějnictví, jen si představte, sestry, divoženky, jako jsme my!

Otevřel mi oči. Ukázal mi věci, o kterých jsme neměla tušení, zvěrstva a ukrutnosti páchané ve jménu Nejvyšší autority, jejichž jediným cílem je vymýtit ze života všechnu radost a opravdovost.

Sestry moje, ani nevíte, jak jsem si přála přidat se s celým svým klanem na jeho stranu! Ale věděla jsem, že nejdřív se musím poradit s vámi a pak zaletět do našeho světa a promluvit s Jevou Kaskuovou, Reinou Minovou a dalšímu královnami.

A tak jsem pod kouzlem neviditelnosti odešla z jeho ložnice, našla svou borovou větev a odletěla. Ale nedostala jsem se daleko, protože se přihnal strašlivý vichr a zahnal mě vysoko do hor. Nezbylo mi, než přečkat nejhorší nečas na špici útesu, a protože vím, co za bestie v takových místech žije, znovu jsem se zahalila neviditelností a ve tmě jsem pak slyšela jejich hlasy.

Zřejmě jsem náhodou padla na doupě nejstaršího z útesových běsů. Byl slepý a ostatní mu nosili potravu, páchnoucí mršiny odkudsi zezdola. A ptali se ho na radu.

‚Praotče,’ ptali se, ‚kam až sahá tvoje paměť?’

‚Daleko, předaleko,’ odpovídal chabým, roztřeseným hlasem, ‚daleko před lidské plemeno.’

‚Je pravda, praotče, že brzy přijde největší bitva, jaká se kdy odehrála?’

‚Pravda, děti,’ řekl jim. ‚Dokonce větší než ta minulá. Pro našince učiněný hodokvas. Budou to časy dostatku a radovánek pro všechny běsy ve všech světech.’

‚A kdo vyhraje, praotče? Porazí lord Asriel Nejvyššího?’

‚Armáda lorda Asriela čítá miliony,’ odpověděl jim ten starý běs. ‚Scházejí se ze všech světů. Je početnější než ta, která se Nejvyššímu postavila minule, a má lepší vedení. Síly Nejvyššího, na druhou stranu, jsou co do počtu stonásobně větší, ale Nejvyšší je už stařičký, mnohem starší než já, děti moje, a jeho šiky jsou vystrašené, nebo naopak ukolébané ve vlastní výlučnosti, ti, co se nebojí. Bude to vyrovnaný boj, ale zvítězí lord Asriel, protože jde do boje srdcem, má odvahu a věří, že právo je na jeho straně. Jen jediné může výsledek zvrátit, a to je ?sah?ttr. Pokud ho lord Asriel nezíská, jsou on i jeho vojsko odsouzeni k porážce. A my si pak užijeme celé roky hodování, děti moje.’

Pak se zasmál, začal okusovat smrdutou kost, kterou mu donesli, a ostatní vřeštěli radostí.

Umíte si představit, jak dychtivě jsem poslouchala, abych se o tom tajemném ?sah?ttrovi dozvěděla víc, ale v kvílení větru jsem zaslechla jen, jak se jeden z mladých běsů zeptal: ‚Ale když lord Asriel toho ?sah?ttra tolik potřebuje, proč ho k sobě nepovolá?’

A starý na to odpověděl: ‚Lord Asriel o něm totiž neví o nic víc než ty, dítě, v tom je celý vtip! Ostatně, naposled se stejně nasmějeme my, a jak.’

Jenže jak jsem se pokoušela k těm odporným smraďochům dostat blíž, abych dobře slyšela, opustily mě síly a už jsem se nedokázala udržet neviditelná. Pár těch mladších si mě všimlo, zavřískli a já musela utéct a vrátit se tou neviditelnou branou ve vzduchu. Pár se jich za mnou pustilo až sem a ty nejvytrvalejší vidíte samy - jsou to ty mrtvoly kolem.

Teď už je ovšem jisté, sestry, že nás lord Asriel potřebuje. Ať je ten ?sah?ttr kdokoli, lord Asriel nás potřebuje. Ze všeho nejradši bych se rozletěla rovnou za ním a řekla mu: ‚Ničeho se neboj, jdeme s tebou, všechny divoženky ze severu, a dopomůžeme ti k vítězství.’ Pojďme se domluvit, Serafino Pekkalo, svoláme velkou radu všech divoženek do posledního klanu a vypravíme se do války!”

Serafina Pekkala se ohlédla po Willovi, jako by ho žádala o svolení, i když netušil k čemu. Nevěděl, jak reagovat, a tak se Serafina obrátila zpátky k Rutě Skadiové.

“My ne,” řekla. “Máme teď za úkol pomáhat Lyře, a jejím úkolem je dovést Willa k otci. Beze všeho leť zpátky, nemám nic proti, ale my musíme zůstat s Lyrou.”

Ruta Skadiová netrpělivě pohodila hlavou.

“Když tedy musíte,” pokrčila rameny.

Will si lehl. Rána ho bolela mnohem víc, než když byla čerstvá, a celou dlaň měl nateklou. Také Lyra se stulila na zem. S Pantalaimonem stočeným kolem krku se zpod přivřených víček dívala do ohně a ospale poslouchala tlumené hlasy divoženek.

Ruta Skadiová se vydala kousek proti proudu potoka a Serafina Pekkala se k ní přidala.

“Kdybys teď lorda Asriela viděla, Serafino Pekkalo,” začala lotyšská královna potichu. “Je to největší velitel všech dob. Má přehled o všem, co se mezi jeho vojskem děje, do nejmenších podrobností. Jen si představ tu odvahu, pustit se do války proti stvořiteli! Ale kdo může být ten ?sah?ttr, co myslíš? Jak to, že jsme o něm nikdy neslyšely? A jak ho přimět, aby se k lordu Asrielovi přidal?”

“Třeba to není jedna osoba, sestro. Víme stejně málo, jako ten mladý útesový běs. Třeba právě proto se mu ten starý smál, že ničemu nerozumí. Podle zvuku bych řekla, že to znamená něco jako ‚boží záhuba’, nepřipadá ti?”

“Tak to třeba opravdu máme být my, Serafino Pekkalo! Kdyby to tak bylo, víš oč silnější bude jeho vojsko, až se k němu přidáme? Už se nemůžu dočkat, aby můj luk pobil všechny nepřátele z Bolvangaru, ze všech Bolvangarů ve všech světech. Proč to dělají, sestro? Ve všech světech obětují zástupci Nejvyššího svému krutému bohu nevinné děti! Proč? Proč?”

“Bojí se Prachu,” odpověděla Serafina Pekkala, “i když sama nevím, co to vlastně je.”

“A ten chlapec, co jsi ho našla, co je zač? Ze kterého světa pochází?”

Serafina Pekkala jí pověděla všechno, co o Willovi věděla. “Nevím, proč je tak důležitý,” dodala, “ale sloužíme Lyře. A ten její přístroj říká, že tohle je její úkol. Snažily jsme se zahojit mu ránu, sestro, ale nepodařilo se nám to. Vyzkoušely jsme zacelující zaříkávání, ale neuspěly jsme. Možná nejsou bylinky v tomhle světě tak účinné jako ty naše. Je tu moc horko a hojínek tu neroste…”

“Je zvláštní,” zamyslela se Ruta Skadiová. “Je ze stejného těsta jako lord Asriel. Podívala ses mu do očí?”

“Abych pravdu řekla,” odpověděla Serafina, “nenašla jsem odvahu.”

Obě královny zůstaly mlčky sedět u potoka. Čas ubíhal, hvězdy zacházely a jiné se objevovaly na jejich místě. Od spáčů k nim v jednu chvíli dolehl tichý výkřik, ale to se jen Lyře něco zdálo. Divoženky naslouchaly hučení potoka a nad mořem a úpatím hor viděly prokmitávat blesky, ale to bylo daleko.

“Ta holčička, Lyra,” ozvala se Ruta Skadiová po čase. “Jakou roli v tom všem hraje? Jde jen o tohle? Aby toho chlapce dovedla za otcem? To přece nemůže být všechno, nebo ano?”

“V tuhle chvíli je její úkol tohle. Ale později toho bude ještě mnohem víc, máš pravdu. Mezi divoženkami se říká, že tohle dítě přinese konec předurčení. Známe také jméno, podle kterého by si paní Coulterová mohla dovodit její význam, a víme také, že ona ho nezná. Málem se ho už dozvěděla od divoženky, kterou mučila na lodi nedaleko Svalbardu, ale Yambe-Akka si pro naši sestru přišla včas.

Teď si ale říkám, jestli ten ?sah?ttr, co jsi o něm slyšela mluvit, není právě Lyra. Ani divoženky, ani andělé, ale spící dítě - rozhodující zbraň v tažení proti Nejvyššímu. Proč by po ní jinak paní Coulterová tak horlivě pátrala?”

“Paní Coulterová byla milenkou lorda Asriela,” zamyslela se Ruta Skadiová. “No jistě, a Lyra je jejich dítě… Serafino Pekkalo, kdybych to děvčátko porodila já, umíš si představit, co by to bylo za divoženku? Královna královen!”

“Ale no tak, sestro,” krotila ji Serafina Pekkala. “Poslouchej! A co je to za světlo?”

Vyskočily na nohy ve strachu, že snad někdo proklouzl kolem stráží, a uviděly na tábořišti zářit světlo. Plameny táboráku to ale nebyly, ani zdaleka ne.

Na neslyšných nohou se rozběhly zpátky, šípy nasazené na tětivu, ale najednou se zastavily jako vrostlé do země.

Divoženky do jedné spaly v trávě, stejně jako Will a Lyra. Spící děti ale obklopoval kruh asi tuctu andělů, hlavy skloněné k jejich tvářím.

V tu chvíli Serafina porozuměla čemusi, pro co divoženky neměly označení - pohnutkám k pouti. Chápala, proč jsou tyhle bytosti ochotné vyčkávat tisíce let a procestovat nekonečné vzdálenosti, aby byly nablízku událostem zásadního významu, a že jim i letmý okamžik stačí, aby je změnil až do konce jejich času. Přesně tak totiž působily tyhle bytosti, tihle krásní poutníci obklopení jemným svitem a shromáždění kolem ušmudlaného děvčátka v kostkované sukni a chlapce se zraněnou rukou, který se mračil ze spánku.

Lyře u krku se cosi pohnulo. Pantalaimon, sněhobílý hranostaj, ospale zamžoural černýma očkama a nebojácně se rozhlédl kolem sebe. Lyra sama si tenhle okamžik později vybaví jako výjev ze sna. Pantalaimon zřejmě usoudil, že ona upřená pozornost náleží Lyře, znovu se s k ní přitulil a zavřel oči.

Nakonec jedna z bytostí široce rozevřela křídla. Ostatní udělali totéž a ačkoli stáli těsně u sebe, jejich křídla se bez odporu prolnula, jako se prolnou křižující se světla, až oba spáče obklopil jednolitý zářící kruh.

Pak se diváci jeden po druhém vznesli do vzduchu, stoupali k obloze jako šlehající plameny a nabývali při tom na velikosti, až se rozrostli do ohromných rozměrů. Tou dobou už ale byli daleko a jako komety mizeli směrem k severu.

Serafina i Ruta Skadiová vyskočily na své větve a pustili se za nimi, ale zářící bytosti je brzy nechaly daleko za sebou.

“S nějakými podobnými bytostmi ses setkala tam nahoře, Ruto?” zeptala se Serafina Pekkala, když se snášely níž, aniž přitom spustily z očí plamínky mizející k obzoru.

“Tihle mi připadali větší, ale ano, jsou to oni. Nemají žádné tělo, všimla sis? Všechno je to světlo. Jak asi vnímají svět? Musí mít úplně jiné smysly… Vydám se teď svou cestou, Serafino Pekkalo, a svolám divoženky z celého severu. Příště se uvidíme ve válce. Hodně štěstí, sestřičko.”

Ve vzduchu se objaly, načež Ruta Skadiová obrátila větev a rychle se rozletěla k jihu.

Serafina se za ní chvíli dívala, a když otočila hlavu, spatřila zátřpyt posledního anděla mizejícího za obzorem. Bylo jí těch ohromných přihlížejících z celého srdce líto. O co všechno přicházejí - nikdy nepocítit pevnou půdu pod nohama, vítr ve vlasech ani šimrání hvězdného třpytu na holé kůži! Z větve, na níž seděla, ulomila tenký výhonek a lačně, rozkošnicky vdechla pronikavou vůni pryskyřice; teprve pak zvolna slétla k zemi a uložila se do trávy mezi ostatní spáče.

SOUTĚSKA ALAMO

Lee Scoresby přejel pohledem přes klidný oceán po levé straně k zelenému pobřeží napravo a se zastíněnýma očima zkoumal, zda neuvidí známky lidského osídlení. Od chvíle, kdy opustili Jenisej, už uplynul den a noc. “Tak tohle je nový svět?” zeptal se.

“Nový jen pro ty, kdo se v něm nenarodili,” odpověděl Stanislaus Grumman. “Jinak je stejně starý jako ten můj nebo vás. Asriel jen všechno rozkolísal, pane Scoresby, otřásl stávajícími pořádky jako ještě nikdo. Všechny ty průchody a okna, o kterých jsem mluvil, se otvírají na nečekaných místech. Člověk se těžko orientuje, ale vítr máme pořád příznivý.”

“Nový nebo starý,” ušklíbl se Lee, “mně se ten svět tam dole rozhodně nijak nezamlouvá.”

“Je zvláštní, uznávám,” přitakal Stanislaus Grumman. “Ale pro mnohé je to nepochybně rodný domov.”

“Není tu ani noha,” poznamenal Lee.

“To se vám jen zdá. Tamhle za tím výběžkem najdete město, kdysi mocné a bohaté, kde dodnes žijí potomci kupců a šlechticů. Posledních tři sta let zažívají nicméně krušné časy…”

Hned za pár minut, kdy se balón nesl správným směrem, zahlédl Lee nejprve maják, po něm křivku kamenného vlnolamu a vzápětí i věže, kupole a červenohnědé střechy výstavního města obklopující přístav. Uprostřed bujných zahrad zahlédl okázalou budovu, kterou odhadl na operu, a kolem široké bulváry s elegantními hotely a úzké uličky, kde květy obsypané koruny stromů stínily zdobné balkony.

Grumman měl pravdu, byli tu lidé. Když je ale vítr přihnal blíž, Lee překvapeně zaznamenal, že jsou to vesměs děti. Široko daleko neviděl jediného dospělého. Děti se cachtaly na pláži, honily se po kavárnách, jedly a pily nebo tahaly z domů a obchodů pytle nadité zbožím. O něco dál se za nadšeného povzbuzování rudovlasé dívenky rvala skupinka chlapců a jakýsi chlapeček si zřejmě usmyslel vytlouct kamením všechna okna nedaleké budovy. Lee měl pocit, jako by se díval na hřiště velikosti města, kde nedozírá jediný učitel; tohle byl výsadní svět dětí.

Kromě nich se tu ale pohybovalo ještě něco. Lee si musel protřít oči, když je uviděl, ale bylo to skutečné - jakési sloupy z mlhoviny nebo čehosi ještě řidšího, pouhá zhuštění vzduchu. Ať už to bylo cokoli, město jich bylo plné, vznášely se nad chodníky, vplouvaly do domů a shlukovaly se na náměstích a dvorech. Děti probíhaly mezi nimi, jako by je vůbec nezpozorovaly.

Neznamenalo to ovšem, že by samy byly nepozorovány. Cestou nad městem měl Lee dost času vysledovat v pohybu podivných sloupů určitý řád. Některé děti je očividně zajímaly víc než ostatní a za těmi se táhly v celých houfech. Pokud Lee dokázal dalekohledem rozeznat, byly to především starší děti, na samé hranici dospívání. Kolem jednoho z chlapců, hubeného čahouna s černými hustými vlasy, se drželi tak těsně, že jeho obrys celý jako by mihotal. Připomínalo to víření much kolem masa. Chlapec o nich ovšem nevěděl, i když si čas od času protřel oči nebo zatřepal hlavou, jako by mu cosi bránilo ve výhledu.

“Co je to, hrome, za potvory?” zeptal se Lee.

“Místní jim říkají fantomové.”

“Co přesně dělaj?”

“Slyšel jste někdy o upírech?”

“Leda v báchorkách.”

“Fantomové lidi vysávají, podobně jako když upír saje krev. Tihle se ale živí vnímáním, vědomým, poučeným zájmem o svět. Nezralé děti je tolik nepřitahují.”

“Takže pravý opak těch bídáků z Bolvangaru.”

“Vůbec ne. Absoluční komisi a fantomy netečnosti fascinuje jeden a tentýž aspekt lidského života, totiž že se nevinnost zásadně liší od zkušenosti. Absoluční komise nenávidí Prach, protože se ho bojí, fantomové se jím živí, ale v zásadě jim jde oběma právě o něj.”

“Kupí se kolem toho kluka tam dole…”

“Protože roste. Co nevidět se na něj vrhnou a dál ho čeká jen pustá, lhostejná apatie. Je s ním konec.”

“Prokristapána! Nemůžeme ho zachránit?”

“Ne. Fantomové by nás v tu ránu dostali. Tady nahoře na nás nedosáhnou. Nemůžeme dělat nic, jen se dívat a letět dál.”

“Ale kde jsou dospělí? Nevykládejte mi, že v tomhle světě žijou jen bezprizorné děti.”

“To všechno jsou fantomoví sirotci. Je jich v tomhle světě plno, drží se v tlupách, toulají se po kraji a živí se tím, co zbyde po dospělých, když utečou. Je toho dost a dost, jak sám vidíte, hlady rozhodně netrpí. Nejspíš jich sem do města vpadly celé houfy a dospělí odešli do bezpečí. Všimněte si ostatně, že v přístavu nejsou skoro žádné čluny. Dětem naproti tomu nic nehrozí.”

“Leda až povyrostou. Jako ten chudák kluk tam dole.”

“Pane Scoresby, takhle to v tomhle světě jednou chodí. Jestli chcete skoncovat s krutostí a bezprávím, musíme se přesunout dál. Čeká mě důležitá práce.”

“Já bych řek,” začal Lee zvolna, jak hledal správná slova, “já bych řek, že potírat krutost by člověk měl všude, kde ji vidí, a pomáhat by měl tomu, kdo to potřebuje. Nebo to vidím špatně, doktore Grummane? Jsem jen vzduchoplavec, prosťáček bez vzdělání. Dokonce jsem ve svý prostotě uvěřil, když mi říkali, že šamani maj schopnost lítat. Tady ovšem názorně vidím jednoho, co tu schopnost nemá.”

“Ale mám.”

“Jakpak to, pane doktore?”

Balón teď klesal níž, kdežto krajina se zvedala. Přímo v cestě měli hranatou kamennou věž, ale Lee jako by to neviděl.

“Potřeboval jsem si někam zaletět,” odpověděl Grumman klidně, “tak jsem si přitáhl vás. A prosím - letím.”

Dobře viděl, jaké jim hrozí nebezpečí, ale držel se, aby ani posunkem nenaznačil, že si ho vzduchoplavec snad není vědom. A skutečně, Lee Scoresby se v pravou chvíli naklonil přes okraj koše a povolil šňůru na jednom pytli se zátěží. Písek se vyvalil ven, balón se plavně vznesl výš a přeletěl věž s rezervou dobrých šesti stop. Vyrušili přitom něco kolem tuctu vran, a ty se jim s krákoráním zatřepotaly kolem balónu.

“Na tom něco bude,” uznal Lee. “Jste zvláštní člověk, doktore Grummane. Nežil jste někdy mezi divoženkama?”

“Žil,” přikývl Grumman. “Stejně jako mezi akademiky nebo ve světě duchů. Pošetilost kvete všude, ale v každém z proudů jsem našel pár zrnek moudrosti. Nemluvě o mnoha dalších, která jsem nerozpoznal. Život je tvrdý, pane Scoresby, ale stejně na něm všichni lpíme.”

“A co tahle naše cesta, to je pošetilost, nebo moudrost?”

“To je to nejmoudřejší, co mohu podniknout.”

“Můžete mi zopakovat, o co tu vlastně běží? Chcete najít nositele toho jedinečnýho nože, ale co dál?”

“Řeknu mu, co je jeho úkolem.”

“A že k tomu úkolu patří chránit Lyru,” připomněl mu vzduchoplavec.

“V důsledku ochrání nás všechny.” Letěli dál a město jim záhy zmizelo z očí.

Lee zkontroloval přístroje. Střelka kompasu nadále kmitala po ciferníku nazdařbůh, ale pokud mohl soudit, výškoměr fungoval správně a ukazoval, že letí asi tisíc stop nad pobřežím, jehož linii sledovali. O něco dál se před nimi v mlze zdvíhala řada vysokých zelených vrchů a Lee s uspokojením kvitoval, že nabral dostatek zátěže.

Při pravidelné obhlídce obzoru mu však najednou maličko zatrnulo u srdce, a stejný záškub cítila zřejmě i Hester, protože zastříhala ušima a natočila hlavu, aby mu jedním oříškově zlatým okem viděla do tváře. Zvedl ji do náruče, zastrčil pod klopu kabátu a znovu roztáhl dalekohled.

Ne, mýlka byla vyloučená. Daleko na jihu (pokud směr, odkud letěli, opravdu byl sever) se v mlžném oparu vznášel další balón. Na dálku nedokázal ve vzduchu tetelícím se vedrem rozeznat žádné podrobnosti, ale rozhodně byl druhý balón větší a letěl výš.

Také Grumman si ho všiml.

“Nepřátelé, pane Scoresby?” zeptal se, zatímco si stínil oči proti perleťovému světlu.

“Už to tak vypadá. Zvažuju jen, jestli bude lepší vyhodit zátěž a chytit nahoře rychlejší vítr, nebo se držet kde jsme, abysme nebyli tak nápadný. Máme kliku, že to není vzducholoď, ta by nás za pár hodin dohnala. Ale, k čertu s tím, doktore Grummane. Letíme nahoru, protože bejt v tom druhým balóně, už jsem si toho našeho všimnul, a jejich posádka bude mít oči na stopkách jakbysmet.”

Postavil Hester zpátky na zem, vyklonil se a vysypal tři pytle zátěže. Balón vmžiku nabral výšku a Lee znovu přiložil k oku dalekohled.

V příští minutě už s jistotou věděl, že je druhý balón zpozoroval, protože se v mlze cosi pohnulo; sedavý pramínek, který se v šikmém úhlu vzdaloval od koše a v dostatečné vzdálenosti se rozpukl do ohnivého květu. Na okamžik zaplál temně rudou září a vzápětí se rozplynul jako obláček šedého kouře, ale promlouval k nim stejně jasnou výstrahou jako poplašné zvonění uprostřed noci.

“Nešlo by opatřit rychlejší větřík, doktore?” zeptal se Lee. “Do večera bych rád měl ty kopce za sebou.”

Začínali se totiž vzdalovat od pobřeží a vítr je nesl přes třicet čtyřicet mil širokou zátoku. Na protější straně se rýsoval pás vrcholků, a když teď vystoupili o něco výš, musel Lee uznat, že mluvit o horách by bylo přece jen výstižnější.

Obrátil se ke Grummanovi, ale šaman seděl ponořený v hlubokém transu, oči měl zavřené, mírně se pohupoval zepředu dozadu a na čele se mu perlily kapičky potu. Z hrdla mu vycházelo jakési hluboké rytmické skučení a v transu byl i jeho daemon, pevně usazený na hraně koše.

A ať už to bylo tím, že vystoupili výš, nebo působením šamanova kouzla, Lee ucítil na tváři silnější závan větru, a když zvedl hlavu k balónu, uviděl, že se zlehka naklání směrem k vrcholkům.

Svižný větřík, který jim dodával rychlost, ale pomáhal i druhému balónu. Sice se nepřibližoval, ale ani ho nenechávali za sebou. Lee na něj znovu zamířil dalekohledem a spatřil v opalizujícím světle daleko za ním další obrysy, tmavší a o něco menší. Letěly v promyšlené formaci a s každou minutou nabývaly na zřetelnosti.

“Vzducholodě,” povzdechl si. “Tady se jim holt neschováme, marná snaha.”

Pokusil se odhadnout jejich vzdálenost a propočítat, jak daleko ještě mají k horám před sebou. Bezesporu teď letěli rychleji a na hladině pod nimi čeřil vítr bílé vrcholky vln.

Grummanův daemon si čechral peří a šaman sám odpočíval opřený v rohu koše. Oči měl zavřené, ale Lee věděl, že nespí.

“Situace se má následovně, doktore,” začal. “Nerad bych, aby nás ty vzducholodě dostihly ve vzduchu, protože se jim nemáme jak bránit, smetly by nás raz dva. A přistávat na vodě by se mi taky nechtělo, ať už dobrovolně nebo z donucení. Chvíli se sice na hladině udržíme, ale měli by nás pod sebou jak na dlani, stačilo by pár granátů a jsme v loji.

Takže bych nejradši přistál až tamhle v kopcích. Je tam kus lesa, jak jsem koukal, tak bysme se tam možná mohli schovat aspoň na chvíli, nebo třeba i na delší dobu, kdo ví.

Taky už se začíná šeřit. Jestli dobře počítám, zbývaj nám do západu slunce tak tři hodinky a odhaduju, že ty vzducholodě se k nám do tý doby dostanou na poloviční vzdálenost a my budeme někde u protějšího břehu.

Jen aby bylo jasno, hodlám teď vyletět někam mezi kopce a tam přistát, protože cokoli jinýho by byla jistá smrt. Touhle dobou už si ten prsten, co jsem jim ukázal, určitě dali dohromady s tím Skraelingem, co jsem ho zabil na Novoj Zembli, a těžko nás tak úporně honěj jen aby nám řekli, že jsme nechali na pultu šrajtofli.

Zkrátka a dobře, doktore Grummane, někdy v průběhu večera máme dolítáno. Už jste někdy přistával s balónem?”

“Ne,” zavrtěl šaman hlavou. “Ale věřím vašim zkušenostem.”

“Pokusím se vyletět na ten hřeben co nejvýš. Musíme to všechno dobře uvážit, protože čím dál se pustíme, tím blíž se k nám dostanou. Kdybysme je měli za patama, až přistaneme, budou vědět, kde nás najít, jenže na druhou stranu - když přistaneme moc brzo, nedostaneme se do krytu těch stromů. Tak či onak, jak to vidím já, nás co nevidět čeká krapet střílení.”

Grumman seděl, jako by se ho to netýkalo, a přendával si z ruky do ruky amulet. Lee viděl v jeho pohybech řád, který nepochybně směřoval k jakémusi účelu. Šamanův daemon zatím nespouštěl oči z pronásledovatelů.

Uplynuly hodina a po ní další. Lee žvýkal nezapálený doutník a upíjel z plechové čutory studenou kávu. Slunce se v jejich zádech schylovalo k obzoru, a i když balón a vrcholky hor ještě pořád zalévala jeho zlatavá záře, po pobřeží zátoky a nižších úbočích se už začínal protahovat večerní stín.

Drobné tečky vzducholodí za nimi se skoro ztrácely ve slunečním svitu, ale i tak bylo zřejmé, že se jejich obrysy zvětšují a jsou čím dál zřetelnější. Stačily už předstihnout nepřátelský balón a byly vidět i pouhým okem - čtyři zeppeliny v jedné řadě. Přes širou, mlčenlivou rozlohu zátoky už dokonce doléhalo vrčení jejich motorů, zatím sice tiché, ale naprosto zřetelné jako bzučení neodbytného komára.

K úpatí hor na břehu zátoky jim pořád ještě zbývalo několik minut, když si Lee vzadu za vzducholoděmi všiml ještě něčeho dalšího. Na obzoru se začínala sbírat hustá mračna a mohutný černý sloup tyčící se na dosud jasné obloze zvěstoval nadcházející bouři. Jak to, že si ho dřív nevšiml? Jestli se blíží bouřka, měli by radši přistát co nejdřív.

Vtom se z mraků spustil liják, visel z oblohy jako zelenkavá opona a zdálo se, že se bouře drží vzducholodím v patách stejně urputně, jako ony pronásledují Leeův balón. Déšť jako by se hnal z moře přímo na ně, a právě když slunce zmizelo za obzorem, zaburácel hrom tak strašlivě, že se plátno Leeova balónu rozechvělo a od hor se ještě dlouho vracela ozvěna jeho hřmění.

Znovu se zablesklo, ale tentokrát se klikatá žhoucí čára zabodla přímo do jedné ze vzducholodí. Plyn se vmžiku vzňal, na pozadí temných podlitin mraků vykvetl jasný ohnivý květ a vzdušné plavidlo se podobné zářícímu paprsku majáku pomalu sneslo dolů a ještě stále v plamenech se pohupovalo na hladině.

Teprve teď Lee vydechl dlouho zadržovaný dech. Grumman stál po jeho boku, jednou rukou se přidržoval závěsného kruhu a tvář měl zbrázděnou hlubokými vráskami vyčerpání.

“To vy jste přivolal tu bouři?” zeptal se Lee.

Grumman přikývl.

Obloha teď barvou připomínala tygří kůži. Zlaté pásy se prolínaly se skvrnami a pruhy v temných hnědočerných odstínech, ale jak se vlnily a měnily tvar, zlatá rychle ustupovala všepohlcující temnotě. Moře, které měli za zády, se změnilo v mozaiku černé hladiny s fosforeskující pěnou a poslední plameny hořící vzducholodi skomíravě dohasly, když její trup zmizel pod hladinou.

Zbývající tři nicméně letěly dál a navzdory silným poryvům větru udržovaly správný kurz. Blesky se kolem jen míhaly a protože se bouře začínala přibližovat, dělal si Lee starosti o vlastní balón. Stačil jediný zásah, aby se v plamenech poroučeli k zemi, a nedalo se očekávat, že by měl šaman bouři natolik pod kontrolou, aby se něco podobného nemohlo stát.

“Víte co, pane Grummane?” obrátil se k němu. “Pro tuhle chvíli nechám vzducholodi jejich osudu a vynasnažím se dostat nás v pořádku na pevnou zem. Vy se teď posaďte, pevně se držte a připravte se na to, že kdyby bylo nejhůř, musíte vyskočit. Dám vám včas vědět a budu se především snažit, aby všechno proběhlo pokud možno hladce, ale v těchhle podmínkách to chce nejen zkušenosti, ale taky pořádnou kliku.”

“Já vám věřím, pane Scoresby,” odpověděl šaman.

Uvelebil se v rohu koše a jeho daemon se usadil na závěsný kruh a pevně zaťal drápy do kožených výztuží.

Vítr je hnal plnou rychlostí, až se balón v jeho poryvech nadouval a nakláněl. Napjatá lana skřípěla, ale Lee se nebál, že by mohla povolit. Vyhodil další zátěž a pozorně sledoval výškoměr. V bouři poklesá atmosférický tlak a je zapotřebí počítat při odhadu výšky s odchylkou, jejíž velikost se většinou nedá zjistit jinak než zkušeností a odhadem. Lee přečetl údaje, pro jistotu je ještě překontroloval a vyhodil poslední pytle zátěže. Nadále už mohl balón ovládat jedině pomocí plynové záklopky. Výš už stoupat nemohl, zbývalo jedině klesání.

Když se soustředěně zahleděl do vířícího vzduchu, rozeznal před sebou pásmo vrcholů, rýsujících se jako temná masa proti jen o málo světlejší obloze. Zezdola k němu doléhal hlomoz podobný řevu příboje ženoucího vlny proti kamenitému pobřeží, ale Lee věděl, že je to vítr škubající listí ze stromů. Že už by byli tak daleko? Museli letět rychleji, než si myslel.

Teď už nemohl přistání dlouho odkládat. Od přírody byl nadaný flegmatickou povahou a nad nepřízní osudu neměl ve zvyku zbytečně zuřit, spíš jen pozvedl obočí a chladnokrevně přijímal věci tak, jak přicházely. Tentokrát se ale neubránil okamžiku zoufalství. Jediná spolehlivá taktika byla nechat se unášet bouří a počkat, až se přežene sama od sebe, jenže za stávajících okolností by to znamenalo nechat se dříve nebo později sestřelit.

Popadl Hester, zastrčil si ji za kabát a pevně ho zapnul, aby nevypadla. Grumman klidně seděl na místě a jeho daemon se zaťatými pařáty pevně držel okraje koše; v silném větru se orlici ježilo peří do všech stran.

“Jdeme na přistání, doktore,” křikl Lee, aby ho bylo ve větru slyšet. “Bylo by lepší, kdybyste si stoupnul a připravil se vyskočit. Až na vás houknu, chytněte se kruhu a vyhoupněte se ven.”

Grumman poslechl. Lee se podíval dolů, pak před sebe, znovu dolů a znovu před sebe, porovnával nezřetelné obrysy, které mu vyvstávaly před očima a pomrkával, aby vytřásl z očí kapky deště. Další náraz bouře totiž vrhl těžké kapky přímo proti nim, jako by lopatou házel štěrk, a jejich bubnování na plátně balónu se slévalo s vytím větru a svištěním listí pod košem, až výsledný rámus bezmála přehlušil i rachocení hromu.

“Tak jdem na to,” křikl Lee. “Že jste nám ale navařil bouřku jak se patří, šamane!”

Zatáhl za šňůru od plynové záklopky a omotal ji kolem úvazníku, aby zůstala otevřená. Jakmile jim začal vysoko nad hlavou unikat proud neviditelného plynu, spodní oblouk pláště se prohnul a na místě zaoblené koule balónu se nařasil nejprve první a rychle po něm další záhyb.

Koš sebou házel ze strany na stranu jako zběsilý, takže v podstatě ani nepozorovali, jestli opravdu klesají, a vichr se do nich opíral v tak dlouhých a nevyzpytatelných poryvech, že je mohl klidně vyfouknout vysoko do výšky, ani by si toho nevšimli. Přibližně za minutu ale Lee ucítil, jako by se cosi zadrhlo, a domyslel si, že se kotva zachytila o větve stromů. Nezadržela je dlouho, protože větev se ulomila, ale poznal z toho, jak jsou blízko zemi.

“Padesát stop nad stromama!” zavolal.

Šaman přikývl.

Koš sebou cukl znova, tentokrát prudčeji, protože náraz mrštil oběma muži o okraj košatiny. Lee na to byl zvyklý a rychle našel ztracenou rovnováhu, ale Grummana pád zaskočil. Naštěstí ale nepustil závěsný kruh a Lee viděl, že je připravený vyhoupnout se z koše ven.

Hned v příštím okamžiku přišel nejtvrdší náraz, jak se kotva zachytila na větvi, která nepovolila. Koš se naklonil a v příštím okamžiku se s praskotem řítil korunami a za mocného šlehání mokrého listí, praskání větviček a skřípění silnějších větví se nakonec zastavil ve vratkém stromovém hnízdě.

“Jste ještě tady, doktore?” zavolal Lee, protože nebylo vidět vůbec nic.

“Pořád, pane Scoresby.”

“Radši se teď ani nehněte, než se podívám, jak jsme na tom,” řekl Lee, protože vítr s nimi nepřestával divoce kymácet a vzduchoplavec cítil, jak se koš škubavě usazuje v opoře.

Plášť balónu je ještě pořád táhl do strany, protože skoro prázdné plátno teď zachycovalo vichr jako plachta lodi. Na okamžik Lee zauvažoval, jestli by ho nebylo lepší uříznout, ale pokud by neuletěl docela, mohl by se zachytit v korunách stromů a upozornit na ně nepřítele. Pokud to jen trochu půjde, bude lepší ho stáhnout.

Znovu šlehl blesk a vzápětí po něm následovalo zadunění hromu. Bouři teď měli skoro nad hlavou. V krátkém zákmitu světla uviděl Lee kmen dubu s dlouhou bílou jizvou na místě, kde jejich váha urvala mohutnou větev, ale protože se neulomila docela, podpírala teď koš na místě, kde ji poslední pletence dřeva a kůry ještě držely na kmeni.

“Vyhodím lano a sešplháme dolů,” zavolal Lee. “Jakmile budeme na zemi, rozmyslíme si, co podnikneme dál.”

“Jdu za vámi, pane Scoresby,” odpověděl Grumman. “Můj daemon říká, že jsme čtyřicet stop nad zemí.”

Lee ucítil víření mohutných křídel, jak se orlice znovu usazovala na okraji koše.

“To od vás může tak daleko?” podivil se, ale hned to pustil z hlavy a upevnil lano nejprve kolem závěsného kruhu a pak kolem větve, aby koš nespadl příliš hluboko, pokud by jeho opora povolila.

Zbytek lana pak přehodil přes okraj a s Hester na prsou šplhal dolů, dokud neucítil pod nohama pevnou zemi. Kmen byl hustě obrostlý větvemi a dub byl mohutný, skutečný velikán mezi stromy. Lee mu polohlasem poděkoval a zatahal za lano na znamení, že ho jeho společník může následovat.

Neozval se teď v okolní vřavě další zvuk? Ostražitě se zaposlouchal. Ano, takhle zní motor vzducholodi, a možná víc než jedné, a ozývá se odkudsi shora. Nedokázal určit, jak vysoko letí ani kterým směrem, ale bylo ho slyšet zhruba minutu a pak utichl.

Šaman seskočil na zem vedle něj.

“Slyšel jste to?” zeptal se ho Lee.

“Ano. Letí výš, někam do hor, mám ten dojem. Gratuluju k bezpečnému přistání, pane Scoresby.”

“Ještě jsme neskončili. Rád bych ten plášť schoval někam pod koruny stromů, než se rozední, jinak ho bude vidět na míle daleko a prozradí nás. Cítíte se na trochu chlapský dřiny, doktore?”

“Řekněte mi, co mám dělat.”

“Dobře. Vyšplhám zpátky a spustím pár věcí na zem, mimo jiné stan. Můžete ho postavit a já zatím zkusím vymyslet, jak ten balón co nejlíp schovat.”

Lopotili se dlouho a zažili nebezpečnou chvilku, když se větev, která podpírala koš, přece jen dolomila a strhla vzduchoplavce s sebou, ale naštěstí nespadl hluboko, protože plášť balónu zůstal zachycený v korunách stromů a držel koš nad zemí.

Díky pádu se jim nakonec schovával snáz, protože koš stáhl spodní část balónu hluboko mezi listí a když Lee při svitu blesků dost dlouho tahal, škubal a prosekával, podařilo se mu dostat celý plášť mezi spodní větve, kde už nebyl ze vzduchu vidět.

Vítr nepřestával ohýbat vrcholky stromů, ale než Lee usoudil, že víc už se dělat nedá, polevil aspoň nejhorší déšť. Slezl dolů a zjistil, že šaman mezitím stačil nejen postavit stan, ale nějakým zázrakem se mu dokonce podařilo rozdělat oheň a uvařil kávu.

“Na to máte taky kouzlo?” zeptal se Lee, když se celý ztuhlý a promočený nasoukal do stanu a vzal si hrnek, který mu Grumman podával.

“Kdepak, za to můžete děkovat skautům,” odpověděl šaman. “Máte ve vašem světě taky skauty? Vždy připraven. Když chcete rozdělat oheň, není nad suché sirky. Já bez nich nedám ani ránu. S tímhle tábořištěm jsme zdaleka nedopadli tak zle, pane Scoresby.”

“Slyšel jste ještě ty vzducholodě?”

Grumman zvedl ruku. Lee se zaposlouchal a skutečně, když teď déšť trochu polevil, bylo slyšet vrčení motorů.

“Přeletěli nad námi už dvakrát,” řekl Grumman. “Nevědí, kde jsme, ale tuší, že někde tady.”

O minutu později se ve směru, kterým vzducholoď zmizela, objevila slabá mihotavá záře. Nebyla tak jasná jako blesky, ale svítila vytrvale a Lee si domyslel, že je to světlice.

“Radši ten oheň uhasíme, doktore,” řekl, “i když mi bude chybět. Listí je tu sice hustý, ale člověk nikdy neví. Zkusím se teď prospat, i když jsem mokrý jako myš.”

“Do rána to uschne,” ujistil ho šaman.

Přitiskl na plameny hrst mokré hlíny a Lee se zatím uvelebil v malém stanu co nejpohodlněji a zavřel oči.

Zdály se mu podivné, živé sny. V jednu chvíli byl přesvědčen, že je vzhůru a vidí, jak šaman sedí na zkřížených nohou obtočený plameny, které mu rychle stravují maso, až zbyla jen bělostná kostra usazená na hromádce řeřavého popela. Lee se poplašeně ohlížel po Hester a zjistil, že spí, což se nikdy nestávalo, protože kdykoli byl vzhůru, bděla i ona. Když teď svoji nemluvnou, ráznou a věcnou zaječici uviděl spát a ona vypadala tak křehce a zranitelně, zmocnilo se ho z nezvyklé situace dojetí. V rozpacích se uložil vedle ní, a ačkoli spal, zdálo se mu, že je vzhůru a dlouho nemůže usnout.

Také v dalším snu viděl Grummana. Zdálo se mu, že šaman potřásá opeřeným chřestítkem a přikazuje čemusi, aby ho poslouchalo. Skoro se mu udělalo mdlo, když uviděl, co to je: jeden z fantomů, stejný jako ti, které viděli z balónu. Byl vysoký, skoro neviditelný, a Leeovi se z toho pohledu svíral žaludek natolik, že se div hrůzou neprobudil. Ale Grumman s ním jednal beze strachu a přízrak mu podle všeho nemohl nijak ublížit, naopak poslouchal každé jeho slovo a pak se vznesl jako mýdlová bublina a zmizel v korunách stromů.

Vzápětí nabrala vzduchoplavcova vyčerpávající noc další obrat, protože se ocitl v kokpitu vzducholodi a díval se na pilota. Seděl vlastně na místě druhého pilota, prolétali nad lesem a pozorovali divoce rozkymácené vrcholky stromů podobné vzdouvající se hladině větví a listí. A vzápětí byl fantom v kabině spolu s nimi.

Lee, uvězněný ve snu, se nemohl ani pohnout, nemohl vykřiknout, ačkoli spolu s pilotem zažíval děs, který se muže zmocnil, když si uvědomil, co se s ním děje.

Fantom se nakláněl nad pilotem a tváří, která nebyla tváří, se tiskl k jeho obličeji. Mužův daemon v podobě pěnkavy sebou s křikem třepotal a snažil se odtáhnout, ale nakonec padl napůl v mdlobách na palubní desku.

Pilot se otočil po Leeovi a natáhl ruku, ale ten se nedokázal pohnout. Mužův zmučený pohled mu rval srdce z těla. Fantom z něj vysával jeho živoucí, skutečnou podstatu. Ptačí daemon sebou ochable zmítal a vyrážel vysoký zoufalý křik, ale bylo jasné, že umírá.

Pak pěnkava zmizela, ale pilot zůstával naživu. Oči mu zmatněly, potáhly se nepřítomnou mázdrou a ruka, kterou vztahoval, dopadla s tupým zaduněním na plynovou páku. Byl živý a přitom nebyl; všechno mu bylo lhostejné.

Lee seděl a bezmocně sledoval, jak vzducholoď nalétává přímo do úbočí hor, které se před ní zdvíhaly. Pilot oknem přihlížel, jak se jejich masiv zvedá blíž a blíž, ale nic ho nedokázalo vyburcovat z letargie. Lee se zděšeně tiskl do sedadla. Nestalo se nic, co by katastrofě zabránilo, a tak jen ve chvíli nárazu vykřikl: “Hester!” A probudil se.

Ležel v bezpečí ve stanu a Hester mu oždibovala bradu. Koupal se v potu. Šaman seděl na zkřížených nohou a vzduchoplavce zamrazilo, když si uvědomil, že jeho orlici není nikde vidět. Tenhle les byl nepochybně strašidelný, plný děsivých přízraků.

Vzápětí si uvědomil, odkud se bere světlo, v jehož záři šamana viděl. Oheň už dávno uhasili a v lese panovala černočerná tma, ale odkudsi z dálky sem dopadalo mihotavé světlo, ozařovalo kmeny stromů a spodní stranu zmáčeného listí a Lee pochopil, odkud se bere. Ten sen byl skutečný a pilot vzducholodi opravdu narazil do úbočí hory.

“Sakra, Lee, klepeš se jako osika. Co je to s tebou?” poškubávala Hester podrážděně dlouhými slechy.

“Copak tobě se nezdá to co mě, Hester?” zamumlal.

“To nejsou sny, Lee, to je vidění. Kdybych věděla, že jsi vidomec, už dávno jsem tě z toho vykurýrovala. Ale už toho koukej nechat, slyšíš?”

Palcem ji pohladil po hlavičce a ona zastříhala ušima.

Vzápětí se bez sebemenšího přechodu vznášel ve vzduchu po boku šamanova daemona, orlice Sayan Kötör. Přítomnost cizího daemona, když jeho vlastní nebyl nablízku, probouzela v Leeovi strašlivé výčitky svědomí, ale zároveň i jakousi podivnou rozkoš. Klouzali povětřím, jako by i on byl ptákem, nesli se na vířících proudech vzduchu nad lesem a Lee se rozhlížel po temné obloze zalité právě bledým svitem úplňku pronikajícím trhlinou, která se čas od času na okamžik rozevřela v příkrovu mraků. Vrcholky stromů vypadaly jako postříbřené.

Šamanova orlice chraplavě zavřískla a odkudsi zdola jí odpověděl sbor tisíců hlasů nejrůznějšího ptactva: houkání sov, poplašené čiřikání vrabčáků, průzračný melodický hlas slavíka. Sayan Kötör je volala a oni přišli, všichni ptáci z celého lesa do posledního, ať už je vyrušila z neslyšného klouzavého letu za kořistí nebo ze spánku na větvi stromu.

Všichni se teď v rozbouřeném vzduchu vznesli nad les a sešli se v tisícihlavých hejnech.

I sám Lee, který teď sdílel něco z ptačí sounáležitosti, radostně spěchal splnit rozkaz orlí královny a ve zbytku své lidské podstaty cítil prazvláštní, hluboké uspokojení. Ta rozkoš, ochotně se podřídit síle, která člověka přesahuje a napírá se správným směrem. Zakroužil ve vzduchu a připojil se k obrovskému hejnu. Stovky druhů ptactva se obrátily jako jediná bytost poslušná magnetizující vůle šamanova daemona a Lee, který letěl spolu s nimi, uviděl na pozadí stříbřitého lemu mraků ohavný obrys pravidelného doutníku vzducholodi.

Všichni do jednoho věděli, co je potřeba udělat. Jako vzdušný příval se pustili přímo k zeppelinu, nejrychlejší letci v čele, i když žádný nebyl rychlejší než Sayan Kötör. Drobní střízlíci a pěnkavy, hbití rorýsi, tiché sovy - netrvalo ani minutu a obsypali celý plášť. Jejich drápky škrábaly po voskovaném hedvábí a ostřejší pařátky ho propichovaly, aby se udržely na hladké ploše.

Motoru se vyhnuli, i když několik jich vtáhlo sání vzduchu dovnitř a vrtule je rozsekaly na kousky. Většina hejna se ale usadila na plášti vzducholodi a ti, kdo přiletěli později, si sedali na ně, až pokrývali nejen celý trup zeppelinu (z něhož teď tisíci drobných dírek po drápcích unikal vodík), ale dokonce i okna kabiny, vzpěry a kabely. Na každém čtverečním centimetru povrchu visel jeden, dva, tři nebo víc ptáků.

Pilot byl bezmocný. Pod váhou ptačích tělíček začala vzducholoď klesat níž a níž a zanedlouho se před ní objevil další z nelítostných srázů. Tyčil se do tmy, milosrdně skrytý očím mužů v kabině, kteří v panice natáčeli hlavně pušek ze strany na stranu a naslepo pálili.

V poslední chvíli Sayan Kötör varovně vykřikla a bouře máchajících křídel přehlušila dokonce i vrčení motoru, protože všichni ptáci se v jediném okamžiku vznesli do vzduchu a letěli pryč. Muži v kabině si tak stihli v nekonečných čtyřech nebo pěti vteřinách uvědomit, co se děje, než vzducholoď narazila do stěny a začala hořet.

Oheň, žár, plameny… Lee se znovu probudil, tělo v jednom ohni, jako by ležel vystavený pouštnímu slunci.

Kolem stanu bylo ještě pořád slyšet cupkání nekonečných kapek, spadajících z mokrého listí, ale bouře už utichla. Dovnitř začínal pronikat bledý, sedavý přísvit, a když se Lee opřel o loket, uviděl Hester ospale mžourající vedle něj a šamana, který, zabalený do pokrývky, spal tak tvrdě, že nebýt Sayan Kötör podřimující na ulomené větvi před stanem, byl by ho Lee bezmála pokládal za mrtvého.

Jediné, co k němu kromě kapání vody doléhalo, byl obvyklý ranní sbor lesních ptáků. Žádné motory na obloze, žádné nepřátelské hlasy. Lee usoudil, že může bez obav rozdělat oheň. Po chvíli úsilí se mu to podařilo a za chvíli už nad plameny bublala čerstvá káva.

“Co teď, Hester?” zeptal se.

“Přijde na to. Ty vzducholodě byly čtyři, a zničil jen tři z nich.”

“Ty víš, na co se ptám. Vykonali jsme, k čemu jsme se zavázali?” Hester zastříhala ušima. “Nevzpomínám si, že bysme podepisovali nějakou smlouvu.”

“Tady nejde o smlouvu, ale o zásady.”

“Já osobně bych měla radši z krku tu poslední vzducholoď, než si začneme dělat hlavu se zásadama. Jde po nás nějakých třicet čtyřicet chlapů s flintama, Lee, a ne jen tak obyčejný kmáni, ale elitní carská stráž. Až se tohle vyřeší, bude čas na zásady, ale dřív ne.”

Měla samozřejmě pravdu.

Lee zvolna upíjel horkou kávu, kouřil doutník, a zatímco denní svit sílil, zkoušel si představit, jak by na místě velitele zbývající vzducholodi jednal on sám. Držel by se stranou a čekal na denní světlo, co jiného, a pak by v dostatečné výšce hlídkoval nad širokým pásem okraje lesa, protože Lee s Grummanem nepochybně dřív nebo později vyjdou z úkrytu.

Šamanova orlice Sayan Kötör se probrala ze spánku a kousek nad vzduchoplavcem si protáhla široké perutě. Hester natočila hlavu a podívala se po mohutném daemonovi nejprve jedním a pak druhým zlatým okem. Za okamžik vyšel ze stanu sám Grumman. “Že to ale byla rušná noc,” poznamenal Lee.

“A den nebude o nic lepší. Musíme okamžitě z lesa pryč, pane Scoresby. Chtějí ho spálit.”

Lee nevěřícně přejel pohledem po promáčené vegetaci. “Jak asi?”

“Používají směs petroleje s potašem, která chytne, jakmile přijde do styku s vodou. Rozstřikují ji nějakým zvláštním zařízením, které vyvinulo královské námořnictvo pro válku s Nipponem. Čím je les nacucanější, tím líp chytne.”

“Vy tyhle věci vidíte, je to tak?”

“Stejně zřetelně, jako jste vy viděl, co se v noci událo s těmi vzducholoděmi. Rychle sbalte, co chcete vzít s sebou, a musíme vyrazit.”

Lee si promnul bradu. Jeho nejcennější majetek, konkrétně navigační přístroje, se dal přenášet poměrně snadno. Odmontoval je tedy z koše, pečlivě uložil do batohu a zkontroloval, jestli je puška nabitá a suchá. Koš, lanoví i plášť balónu nechal tak, jak byly, zkroucené a zapletené ve větvích stromů. Tohle je konec jeho vzduchoplaveckého života, leda by nějakým zázrakem vyvázl živý a sehnal dost peněz na nový balón. Prozatím mu nezbývá než se plahočit po zemském povrchu jako hmyz.

Ještě dřív, než uslyšeli hukot plamenů, donesl k nim větřík vanoucí od moře do vnitrozemí pach kouře. Když docházeli k okraji lesa, bylo už temné hučení nenasytných plamenů slyšet naplno.

“Proč to neudělali včera v noci?” uvažoval Lee nahlas. “Mohli nás usmažit ve spaní.”

“Nejspíš nás chtějí dostat živé,” řekl Grumman a otrhával z příhodné větve listí, aby se o ni mohl opírat jako o hůl. “Čekají, kde vyjdeme z lesa.”

Měl pravdu. Záhy k nim dolehlo vrčení vzducholodi a sílilo čím dál víc, až ho bylo zřetelně slyšet i v hučení plamenů a jejich vlastním namáhavém oddychování. Spěchali teď ze všech sil, přelézali kořeny, balvany a padlé stromy a zastavovali se, jen když potřebovali nabrat dech. Sayan Kötör se jim vznášela vysoko nad hlavou a čas od času jim přilétala hlásit, kolik cesty urazili a jak daleko za sebou mají plameny, i když netrvalo dlouho a stačilo se obrátit, aby viděli nad stromy kotouče kouře a pak i šlehající korouhev ohně.

Lesní zvěř prchala spolu s nimi, veverky, ptáci a divoká prasata, a všude kolem se rozléhaly poděšené skřeky a pištění. Oba poutníci se vytrvale prodírali k nedalekému okraji lesa a nakonec stanuli u něj. Zezadu na ně dorážela vlna za vlnou žáru a hučící vzedmutá stěna plamenů dosahovala do výšky padesáti stop. Stromy planuly jako pochodně, pryskyřice v jejich kmenech vřela a trhala je na kusy, míza jehličnanů chytala jako petrolej a větvičky v jediném okamžení rozkvétaly dravými oranžovými květy.

Lee s Grummanem se bez dechu drali do kamenitého svahu, kde jim suť ujížděla pod nohama. Obloha byla zpola zastřená kouřem a odleskem plamenů, ale vysoko nad tím vším se vznášel bachratý doutník zbývající vzducholodi - příliš daleko, jak Lee doufal, než aby je vojáci mohli zahlédnout i s pomocí dalekohledu.

Horský sráz se před nimi zdvíhal do strmé, neproniknutelné výšky a z pasti, ve které se ocitli, vedla jediná cesta - úzká soutěska vybíhající z úžlabí útesů do vyschlého říčního koryta.

Lee na ni ukázal a Grumman kývl hlavou. “Přesně na to myslím, pane Scoresby.”

Jeho daemon, který jim v kruzích kroužil nad hlavou, sklopil křídla a na poryvu vzedmutého vzduchu zamířil k rokli. Muži bez oddechu spěchali dál, ale Lee si neodpustil otázku:

“Promiňte, jestli se ptám na něco nevhodnýho, ale jakživ jsem neviděl, aby něčí daemon tohle dokázal, jedině snad u divoženek, ale k těm vy nepatříte. Naučil jste se to nějak, nebo to přišlo samo od sebe?”

“Člověk nedostává nic zadarmo,” odpověděl Grumman. “Všechno, co umíme, se musíme učit. Sayan Kötör mi říká, že tahle rokle vede k nějakému průsmyku. Kdybychom se k ní dostali dřív, než si nás všimnou, možná se nám přece jen podaří uniknout.”

Orlice se znovu snesla níž a muži pokračovali v cestě. Hester se rozhodla hledat si cestu přes kameny sama a Lee se ochotně nechal vést. Vyhýbal se uvolněným kamenům a na velkých balvanech přidával do kroku, aby byl v úžlabí rokle co nejdřív.

Dělal si ale starosti o Grummana, protože jeho společník byl bledý jako stěna a těžce oddechoval. Noční úsilí ho nepochybně stálo spoustu energie. Lee si nechtěl připouštět otázku, jak dlouho ještě vydrží tohle tempo, ale když byli kousek od vstupu do rokle a před sebou měli vyschlé řečiště, uvědomil si, že motor vzducholodi zní nějak jinak.

“Viděli nás,” poznamenal.

Znělo to jako rozsudek smrti. Hester, dokonce i ta srdnatá Hester s vždycky tak jistým krokem, v tu chvíli klopýtla a opustila ji odvaha. Grumman se opřel o hůl, zastínil si oči a ohlédl se. Lee následoval jeho příkladu.

Vzducholoď rychle klesala a mířila k svahu přímo pod nimi. Bylo zřejmé, že je pronásledovatelé hodlají dostat živé, protože kdyby je chtěli zabít, stačilo by pár výstřelů. Místo toho pilot obratně zadržel vzducholoď těsně nad zemí, v nejvyšším bodě, kde byl takový manévr bezpečný, a ze dveří kabiny vyskákala na zem řada mužů v modrých uniformách. Vlčice, jejich daemoni, se jim držely po boku, a všichni se pustili co nejrychleji vzhůru do svahu.

Lee s Grummanem stáli asi šest set metrů nad nimi, kousek od ústí rokle. Jakmile se dostanou až tam, udrží si vojáky od těla přinejmenším tak dlouho, než jim dojde munice. Měli ale jen jedinou pušku.

“Jde jim o mě, pane Scoresby,” řekl Grumman, “ne o vás. Když mi dáte pušku a vzdáte se jim, nechají vás naživu. Tihle vojáci vědí, co je disciplína. Budete válečným zajatcem.”

Lee ho neposlouchal. “Hoďte sebou. Zapadněte do rokle a já je tady na kraji zdržím, dokud se nedostanete na druhou stranu. Dotáhnul jsem vás až sem, tak mě ani nenapadne, abych teď nečinně koukal a nechal vás chytit.”

Muži pod nimi postupovali rychle, protože byli zdatní a odpočinutí. Grumman přikývl.

“Na tuhle čtvrtou už jsem neměl sílu,” podotkl jen, než se rozběhli do krytu soutěsky.

“Jen mi řekněte poslední věc, než se rozloučíme,” ozval se Lee, “protože jinak nebudu mít klid. Sám nevím, na čí straně bojuju, a je mi to celkem jedno. Ale rád bych věděl jednu věc: to, co teď udělám, pomůže to tý holčičce, nebo jí to uškodí? Myslím tu malou Lyru.”

“Pomůžete jí,” odpověděl Grumman.

“A co ten váš slib? Nezapomenete na něj, že ne?”

“Nezapomenu.”

“Protože abyste věděl, doktore Grummane nebo Johne Parry nebo jak si budete říkat v bůhvíjakým světě, kde skončíte, chci vám říct jednu věc. Mám tu malou rád jako vlastní dceru. Ani kdybych měl svoje děti, neměl bych je radši než tuhle holčičku. Takže kdybyste nedodržel, co jste mi slíbil, spolehněte se, že ať ze mě zbyde cokoli, najdu si to, co zbyde z vás a do konce věčnosti budete litovat, že jste kdy žil. To jen abyste věděl, jak je tahle přísaha důležitá.”

“Rozumím. Máte moje slovo.”

“Tak to mi stačí. Hodně štěstí.”

Šaman mu podal ruku a rozloučili se. Pak se Grumman otočil a pustil se vzhůru soutěskou, a Lee se rozhlédl po vhodném stanovišti.

“Za tím velkým balvanem ne, Lee,” ozvala se Hester. “Neviděl bys napravo a mohli by nás zaskočit. Vyber si ten menší.”

Lee najednou zaslechl řev, který neměl nic společného s požárem lesa ani s těžkopádným hučením vzducholodi, která se pokoušela znovu vystoupat vzhůru. Tohle patřilo k jeho dětství a k pevnosti Alamo. Kolikrát si s kamarády v rozvalinách téhle staré bašty přehrávali dávnou hrdinskou bitvu, střídavě na straně Dánů a Francouzů. Dětství se k němu vracelo, jako by žádalo odvetu. Vytáhl matčin navažský prsten a položil ho na skálu vedle sebe. Když si tenkrát hrávali na Alamo, měnila se Hester obvykle v pumu nebo vlčici. Jednou nebo dvakrát ze sebe udělala chřestýše, ale nejradši byla drozdem. Teď…

“Nech toho snění a koukej zamířit,” vytrhla ho ze zamyšlení. “Tohle není hra, Lee.”

Muži na svahu se roztáhli do rojnice a postupovali pomaleji, protože odhadli situaci stejně dobře jako on. Věděli, že musí rokli dobýt, a věděli také, že jediný muž s puškou je v tomhle místě snadno zdrží. Vzducholoď za jejich zády, jak Lee překvapeně sledoval, se ještě pořád marně pokoušela nabrat výšku. Nevěděl, jestli jí dochází vztlak nebo má málo paliva, ale něco ho napadlo.

Usadil se pohodlněji, pečlivě zamířil svou starou winchesterovku na vystouplou záklopku levého motoru a vystřelil. Vojáci na svahu zvedli hlavu, když zaslechli prásknout výstřel, a vzápětí motor vzducholodi hlasitě zaburácel a pak stejně náhle zachrchlal a ztichl. Vzducholoď se naklonila na bok. Z druhé strany bylo slyšet kvílení druhého motoru, ale Lee věděl, že tenhle zeppelin se už nezvedne.

Vojáci se zastavili a kryli se, jak jen mohli. Na tuhle vzdálenost už by je Lee mohl spočítat, a také to udělal: pětadvacet. Kulek měl třicet.

Hester se mu přisunula k levému rameni.

“Budu hlídat tuhle stranu,” řekla.

Přikrčená na šedém kameni a s ušima složenýma na hřbetě vypadala sama jako kámen, nenápadná šedohnědá hrouda, na které poutaly pozornost jenom oči. Hester nebyla žádná krasavice, byla přesně tak nevýrazná a vyhublá, jak má vypadat správný zajíc, ale oči měla nádherné, zlatavě oříškové s paprsky v odstínech temné hnědi a lesní zeleni. Teď je upírala na poslední krajinu, kterou v životě uvidí, holý svah posetý hrubými úlomky skal a s hořícím lesem v pozadí. Nikde ani stéblo trávy, ani špetka zeleně, na které by mohla spočinout pohledem.

Zlehýnka zastříhala ušima.

“Dohadují se,” řekl. “Slyším je, ale slovům nerozumím.”

“Rusové,” poznamenal Lee. “Vyrazí proti nám rychle a všichni najednou. To nám dá zabrat nejvíc.”

“Miř přesně,” řekla.

“Budu. Ale kdybys věděla, jak nerad zabíjím lidi.”

“Buď oni, anebo my.”

“Právě že nejen to,” opravil ji. “Buď oni, anebo Lyra. Nevím, jak přesně to souvisí, ale můžeme teď pro tu malou něco udělat a já jsem moc rád.”

“Tam vlevo se jeden chystá vystřelit,” upozornila ho Hester. Ještě než domluvila, třeskl výstřel a kousek od místa, kde se krčila, se z balvanu odštípla sprška úlomků. Kulka odsvištěla kamsi do soutěsky, ale Hester se ani nehnula.

“Aspoň z toho nebudu mít tak špatný svědomí,” poznamenal Lee a pečlivě zamířil.

Vystřelil. Za cíl se mu nabízel jen nepatrný modrý flíček, ale strefil se přesně. Muž s překvapeným výkřikem přepadl dozadu a zemřel.

Vzápětí se boj rozpoutal naplno. Netrvalo ani minutu a celé horské úbočí i hluboká soutěska se rozezněly práskáním pušek, ozvěnou svištících kulek odrážejících se mezi kamením a rachocením odletujících odštěpků. Pach korditu se mísil s odérem spáleniny všude, kde zásah kulky rozdrtil kámen na prášek, a podbarvoval všudypřítomný zápach kouře z hořícího lesa, až se nakonec zdálo, jako by byl v plamenech celý svět.

Balvan, za kterým se krčil Lee, byl zanedlouho posetý šrámy a důlky po střelách, a Lee cítil každý náraz jako jemné zachvění. V jednu chvíli prosvištěla kulka tak těsně nad Hester, že jí zvířený vzduch zježil pruh srsti, ale zaječice nehnula ani brvou a Lee nepřestával pálit.

Nejhorší byla první minuta. Když pak boj na okamžik polevil, Lee zjistil, že je raněný Na balvanu pod tváří našel krvavou skvrnu a také pravou ruku a západku pušky měl rudé.

Hester se naklonila blíž, aby se podívala.

“To nic není,” řekla. “Kulka tě škrábla do hlavy.”

“Nepočítala jsi, Hester, kolik jich padlo?”

“Ne. Měla jsem co dělat, abych stihla uhýbat. Naláduj si, chlapče, dokud na to máš klid.”

Překulil se za balvan a zacvakal západkou. Byla rozpálená a zatuhlá zaschlou krví, která sem natekla z rány na hlavě. Opatrně na ni plivl a západka povolila.

Znovu se připravil ke střelbě, ale ještě než stačil zamířit, jedna z kulek ho zasáhla.

Měl pocit, jako by se mu levé rameno rozletělo na kusy. Na několik vteřin zůstal omráčený, a když se zase vzpamatoval, levou paži vůbec necítil a nemohl s ní pohnout. Skutečná bolest na sebe nenechá dlouho čekat, ale zatím teprve sbírala odvahu se na něj vrhnout, a jemu tohle pomyšlení dodalo sílu, aby se znovu soustředil na střelbu.

Opřel pušku o bezvládnou, mrtvou paži, která ještě před minutou překypovala životem, a chladnokrevně zamířil: jedna rána, druhá, třetí, a každá si našla svého muže.

“Jak si vedem?” zamumlal.

“Skvělá muška,” zašeptala mu těsně u tváře. “Nepřestávej. Za tím černým kamenem…”

Podíval se, zamířil a vystřelil. Postava padla k zemi. “Sakra, vždyť jsou to lidi jako já,” namítl. “A co z toho?” řekla. “Dělej.”

“Ty mu věříš? Grummanovi?”

“Jasně. Přímo před tebou, Lee.”

Prásk! Padl další muž a jeho daemon zhasl jako svíčka. Následovalo dlouhé ticho. Lee si prohrábl kapsy a našel ještě několik kulek. Když nabíjel, ucítil najednou něco tak nezvyklého, že mu div nevypovědělo srdce; Hester se mu tiskla čumáčkem k tváři a srst měla zmáčenou slzami.

“Lee, za to všechno můžu já,” naříkala.

“Jak to?”

“S tím Skraelingem přece. To já ti řekla, ať mu sebereš prsten. Kdybys to neudělal, nemuseli jsme se teď smažit v tomhle maléru.”

“Copak myslíš, že jsem na tebe někdy dal? Sebral jsem ho, protože ta divoženka -”

Nedomluvil, protože v tu chvíli ho zasáhla další kulka. Tentokrát se mu zaryla do levé nohy a nestačil ani mrknout, když mu další škrtla o hlavu, jako by mu na ni přiložil rozžhavený pohrabáč.

“Už to nebude dlouho trvat, Hester,” vypravil ze sebe a snažil se zůstat v klidu.

“Ta divoženka, Lee! Říkal jsi divoženka! Pamatuješ?”

Chudák Hester ležela bezvládně na zemi; poprvé od chvíle, kdy se její podoba ustálila, ztratila svou věčnou nervózní ostražitost. Krásné zlatohnědé oči se jí začínaly kalit.

“Pořád tak krásná,” zamumlal Lee. “Já už vím, Hester, ta divoženka. Dala mi…”

“No právě. Tu kytku…”

“V náprsní kapse. Podej mi ji, Hester, já se nemůžu pohnout.”

Šlo to ztěžka, ale nakonec se jí silnými zuby podařilo jasně rudý kvítek vytáhnout a položit mu ho k pravé dlani. S vypětím sil ho stiskl v pěsti. “Serafino Pekkalo, pomoz mi, prosím…”

Kousek pod nimi zahlédl jakýsi pohyb. Pustil kytičku, zamířil a vypálil. Postava znehybněla.

Hester rychle opouštěly síly.

“Hester, neodcházej dřív než já,” zašeptal Lee.

“Copak bych jenom na vteřinu vydržela bez tebe, Lee?” odpověděla slabě.

“Myslíš, že ta divoženka přijde?”

“Určitě. Měli jsme ji zavolat dřív.”

“Vůbec jsme měli udělat spoustu věcí.”

“Možná…”

Další výstřel a kulka, která se zaryla až kamsi hluboko do těla, jako by chtěla najít středobod jeho života. Tam ho nenajdeš, holka, pomyslel si. Můj život je Hester. O něco níž uviděl mihnout cosi modrého a napjal síly, aby tím směrem otočil hlaveň.

“To byl on,” špitla Hester.

Stisknout spoušť bylo strašlivě těžké. Všechno bylo těžké. Teprve na třetí pokus se mu to podařilo a modrá uniforma se bezvládně skutálela ze svahu.

Znovu bylo dlouho ticho. Bolest, která číhala opodál, se začínala osmělovat. Plížila se kolem něj jako smečka šakalů, čenichala ve stále se zužujících kruzích a Lee věděl, že si nedá pokoj, dokud ho neohlodá na kost.

“Zbyl ještě jeden,” zamumlala Hester. “Snaží se dostat ke vzducholodi.”

Jako v mlžném oparu uviděl posledního vojáka carské stáže, jak se snaží nepozorovaně vytratit z místa porážky.

“Nemůžu střelit člověka do zad,” řekl Lee.

“Nebyla by škoda umřít s poslední kulkou v pušce?”

Poslední ránu tedy namířil na samotnou vzducholoď, která se ještě pořád s urputným jekem zbývajícího motoru pokoušela vznést do výšky. Buď byla kulka doruda rozpálená, nebo možná poryv větru vynesl z hořícího lesa do vzduchu žhoucí větev, ale plášť vzducholodě se najednou vzedmul do oranžové ohnivé koule, i s kovovou kostrou maličko nadskočil a pak se pomaličku, vrávoravě snášel k zemi, plný ohnivé smrti.

Zbytek oddílu - muž, který se plížil pryč i šest sedm dalších, kteří se neodvážili přiblížit k jedinému obránci soutěsky, zůstali pod ohnivým příkrovem, který se na ně zřítil shora.

Lee sledoval ohnivou kouli pohledem a skrze hučení v uších k němu pronikl Hesteřin hlásek: “Ti byli poslední, Lee.”

“Tohle si nezasloužili, chudáci,” řekl, nebo si to možná jen pomyslel. “A my taky ne.”

“Zadrželi jsme je,” připomněla mu. “Zvládli jsme to. Pomáháme Lyře.”

Přitiskla se mu drobným zuboženým tělíčkem co nejblíž k tváři, a tak zemřeli.

HOJÍNEK

“Dál,” radil alethiometr, “kupředu a výš.”

A tak pokračovali ve stoupání. Divoženky se jim vznášely nad hlavou a vyhledávaly nejlepší cestu, protože zvlněnou krajinu záhy vystřídaly strmější svahy s kamenitým podložím, a chvíli před polednem, než slunce vystoupalo do nejvyššího bodu své dráhy, se poutníci ocitli ve spleti vyschlých koryt, útesů a úžlabin posetých mohutnými balvany, kde nerostl jediný zelený lístek, a jediný zvuk, který je provázel, bylo cvrčení hmyzu.

Šli pořád dál a zastavovali jen na skromný doušek vody z kožené čutory a pár slov. Pantalaimon chvíli poletoval Lyře nad hlavou, ale brzy ho to omrzelo a změnil se v drobného horského berana. S pyšně vztyčenými rohy přeskakoval jistými kroky z kamene na kámen a Lyra se pracně drápala za ním. Will kráčel mlčky a zachmuřeně, oči přimhouřené v sálajícím slunci, a snažil se nebrat na vědomí vzrůstající bolest ve zraněné ruce. Nakonec dospěl do stavu, kdy pohyb vnímal jako dobrou věc a klid jako špatnou, takže odpočinek snášel hůř než nekonečné trmácení. Navíc měl pocit, že od doby, kdy se divoženkám nepovedlo zastavit jeho krvácení zaříkáním, dívají se na něj s jakousi bázní, jako by byl poznamenaný prokletím silnějším než jejich vlastní kouzla.

V jednu chvíli došli k jezírku, nějakých třicet metrů široké skvrně jasné modři uprostřed červených skal. Zastavili se tu, aby se napili, nabrali do čutor čerstvou vodu a ulevili bolavým nohám v ledové vodě. Po pár minutách pokračovali v cestě a brzy na to, když slunce stálo nejvýš a pálilo nejprudčeji, se k nim přihnala Serafina Pekkala. Byla rozrušená.

“Musím teď na chvíli jinam,” řekla. “Lee Scoresby mě potřebuje. Nevím proč, ale nevolal by, kdyby mě nutně nepotřeboval. Jděte dál, já už si vás najdu.”

“Pan Scoresby?” vyhrkla Lyra poplašeně. “Ale kde -”

Než stačila dokončit otázku, Serafina už byla pryč a mizela jim z dohledu. Lyra automaticky sáhla po alethiometru, aby se vyptala, co se vzduchoplavci přihodilo, ale včas nechala ruku zase klesnout, protože si vzpomněla, že jejím prvořadým úkolem je vést Willa.

Podívala se na něj. Seděl opodál, z ruky opřené o koleno mu nepřestávala zvolna odkapávat krev a tvář měl pod vrstvou spálené kůže sinavě bledou.

“Wille,” obrátila se k němu. “Víš vlastně, proč je tak důležité, abys našel otce?”

“To vím už odmalička. Maminka říkala, že jednou obléknu jeho plášť, to je všechno.”

“Co to znamená, oblíknout jeho plášť? Jakej plášť?”

“Nějakej úkol, nejspíš. Musím pokračovat v tom, čím se zabýval. Nedává to o nic horší smysl než spousta jinejch věcí.”

Pravou rukou si otřel z čela pot. Nemohl jí dost dobře přiznat, že touží po otci jako ztracené dítě touží po domově, a ani by ho takové přirovnání nenapadlo, protože domov pro něj nepředstavoval místo, kde by byl díky druhým v bezpečí; to on v něm vytvářel bezpečí pro matku. Od onoho sobotního dopoledne, kdy se zábavná hra v samoobsluze proměnila v krutou skutečnost, už ale uplynulo pět let, celá věčnost, a on celým srdcem toužil slyšet otcova slova: “Výborně, synku, výborně, nikdo na světě by to nezvládl líp než ty. Jsem na tebe pyšný. A teď už si konečně odpočineš…”

Will po tom toužil tolik, že ani sám nevěděl, jak moc si to přeje. Prostupovalo to všemi jeho pocity, celou jeho bytostí. Proto to teď Lyře nedokázal povědět, ale stejně mu to vyčetla z očí a i pro ni to byla nová zkušenost, taková vnímavost k pocitům druhých. Ale bylo to tak, pokud šlo o Willa, začínal se v ní vyvíjet jakýsi nový smysl, jako by se na něj prostě soustředila víc než na všechny, koho až dosud poznala. Všechno, co se dotýkalo jeho, jí připadalo jasné, blízké a bezprostřední.

Užuž mu to chtěla říct, když k nim z výšky slétla jedna z divoženek.

“Někdo je za námi,” hlásila. “Jsou dost daleko, ale pohybují se rychle. Mám tam zaletět a podívat se, co jsou zač?”

“Buď tak hodná,” přikývla Lyra. “Ale drž se nízko a schovávej se, aby tě neviděli.”

Will a Lyra se s námahou zvedli na nohy a pachtili se dál.

“Zimu už jsem zažila mockrát,” řekla Lyra, aby zahnala z hlavy obavy z pronásledovatelů, “ale takhle vedro mi v životě nebylo. Máte v tvým světě taky takhle horko?”

“Tam co jsem žil já ne, aspoň většinou. Ale podnebí se mění. Léta jsou teď teplejší než dřív. Prý je to tím, že lidi vypouštějí do atmosféry spousty chemikálií a počasí si začíná dělat, co ho napadne.”

“Na tom něco bude,” přikývla Lyra, “počasí si vážně dělá, co chce. A my to tu máme z první ruky.”

Willa trápilo vedro a žízeň, a tak mu nebylo do řeči. Bez dechu stoupali dál a vzduch se kolem nich chvěl žárem. Pantalaimon seděl v podobě cikády Lyře na rameni, příliš unavený, než aby se mu chtělo poskakovat nebo létat. Čas od času našly divoženky vysoko na úbočích horský pramen, a protože nebylo pomyšlení, aby k němu děti šplhaly, zaletěly jim nabrat do čutor vodu. Bez ní by dlouho nevydržely a v místech, kterými procházely, nebylo po vodě ani stopy. Každý pramínek, který se dokázal prodrat na povrch, brzy zase spolkla vyprahlá kamenitá půda.

A tak šly dál a večer se pomalu blížil.

Divoženka, která se vypravila dozadu na výzvědy, se jmenovala Lena Feldtová. Letěla nízko nad zemí, od jednoho skaliska k druhému, a když se slunce začalo chýlit k západu a skály se v jeho svitu barvily krvavě rudou červení, našla u modrého jezírka oddíl tábořících vojáků.

Jediný pohled na ně jí prozradil víc, než chtěla vědět: tihle vojáci neměli daemony. Přitom ale nepocházeli z Willova světa, ani ze světa, kde stálo Citt?gazze a kde byli lidé živoucí, i když nosili daemony v sobě a nebylo je tudíž vidět. Tihle lidé byli z jejího světa a vidět je bez daemonů ji naplňovalo hrůzou a odporem.

Pak ale z jednoho stanu na samém břehu přišlo vysvětlení. Vyšla z něj žena z krátkověkého plemene, půvabná žena v khaki loveckém úboru a plná života stejně jako zlatý opičák, který hopkoval okrajem vody po jejím boku.

Lena Feldtová se skryla mezi skály nad táborem a sledovala, jak paní Coulterová mluví s velitelem a on posílá své muže postavit stany, rozdělat ohně a ohřát vodu.

Divoženka patřila k oddílu Serafiny Pekkaly, který pomáhal vysvobodit děti z Bolvangaru, a měla teď tisíc chutí paní Coulterovou na místě zastřelit, ale ženu zřejmě provázelo neobyčejné štěstí, protože z místa, kde se divoženka skrývala, bylo na dostřel příliš daleko. Aby se dostala blíž, potřebovala být neviditelná. Odhodlaně se pustila do příprav, ale trvalo jí dobrých deset minut hlubokého soustředění, než si byla dostatečně jistá účinkem.

Pod ochranou kouzla se pak pustila po kamenném srázu k jezeru. Když procházela táborem, jeden dva vojáci k ní zvedli pohled prostý všeho výrazu, ale protože bylo příliš obtížné zabývat se tím, co spatřili, zase se bez zájmu odvrátili. Před stanem, do něhož vešla paní Coulterová, se divoženka zastavila a založila šíp do tětivy.

Chvíli přes stanové plátno pozorně naslouchala tichému hlasu, který uvnitř hovořil, a pak se opatrně přesunula k otevřenému vchodu s výhledem na jezero.

Paní Coulterová byla zabraná do hovoru s mužem, kterého Lena nikdy dřív neviděla. Byl postarší, statný a šedovlasý, a kolem zápěstí se mu vinul daemon v podobě hádka. Seděl na plátěné židli vedle ní a paní Coulterová se k němu nakláněla.

“Samozřejmě, Carlo,” říkala právě něžným hlasem. “Řeknu ti, co budeš chtít. Co by tě zajímalo?”

“Jak ty fantomy ovládáš?” zeptal se muž. “Nevěřil bych tomu, kdybych to neviděl na vlastní oči, ale běhají za tebou jako pejskové… Mají snad strach z tvého strážce? V čem to vězí?”

“To je úplně jednoduché,” odpověděla. “Vědí, že jim můžu opatřit dostatek potravy, když mě nechají na pokoji. Opatřím jim tolik obětí, kolik si jejich přízračné srdce může přát. Hned jak jsi mi o nich pověděl, věděla jsem, že je dokážu ovládnout, a měla jsem pravdu. A to se před těmi bledulemi celý svět třese hrůzou! Ale abys věděl, Carlo,” zašeptala, “tebe bych taky uměla potěšit, to přece víš. Chtěl bys?”

“Ale Mariso,” zamumlal, “mně stačí ke štěstí, že ti můžu být nablízku…”

“Ale nestačí, Carlo, jen se nedělej. Dobře víš, kolik potěšení ti můžu dopřát.”

Její daemon hladil černými mozolnatými pracičkami mužova hadího daemona, a ten pod jeho doteky pomalu vláčněl, až se nakonec začal po mužově předloktí sunout k opičákovi. Muž i žena drželi v rukou sklenky zlatavého vína. Paní Coulterová se napila a naklonila se o něco blíž ke svému společníkovi.

“Ach,” vydechl muž, když se mu hadí daemon pomalu sesmekl z ruky a celou vahou se uvelebil v prackách zlatého opičáka. Ten si ho zvolna zvedl k tváři a jemně přejel tváří po jeho smaragdové kůži. Hadí samička zakmitala černým jazýčkem a muž zavzdychal.

“Carlo, řekni mi, proč pronásleduješ toho chlapce,” zašeptala paní Coulterová hlasem jemným jako opičákovo laskání. “Proč ho potřebuješ najít?”

“Má u sebe něco, na čem mi záleží. Ach Mariso…”

“Co to je, Carlo? Co má?”

Muž zavrtěl hlavou, ale odolávat jejímu naléhání bylo čím dál těžší. Jeho daemon se něžně ovíjel opičákovi kolem prsou, projížděl hlavičkou jeho dlouhou lesklou srstí a nechal se hladit po pružném tělíčku.

Lena Feldtová stála nepozorována na dva kroky od nich a přihlížela. Tětivu držela napjatou a šíp připravený; netrvalo by ani vteřinu vystřelit a paní Coulterová by padla mrtvá dřív, než by se stačila nadechnout. Zvědavost jí ale nedala. Stála tiše, bez hnutí, a ostražitě sledovala, co bude dál.

Pro samé soustředění na paní Coulterovou ji ale nenapadlo podívat se na druhou stranu modravého jezírka. Na protějším břehu jako by v temnotě sám od sebe zničehonic vyrostl hájek podivně přízračných stromů, jejichž korunami čas od času projel záchvěv podobný vědomému směřování. Stromy to ovšem samozřejmě nebyly. Zatímco se tedy všechna pozornost Leny Feldtové a jejího daemona upírala k paní Coulterové, jeden z bledých stínů se odpojil od skupinky, a aniž by zčeřil jedinou vlnku, přenesl se přes hladinu ledové vody. Zastavil se teprve na úpatí skalky, kde seděl divoženčin daemon.

“Jen mi to řekni, Carlo, co ti to udělá,” naléhala paní Coulterová tiše. “Třeba to zašeptej. Můžeš se tvářit, jako bys jen mluvil ze spánku, za to přece nikdo nemůže. Stačí, když mi řekneš, co ten chlapec má a proč o to tolik stojíš. Můžu ti to opatřit, to by se ti nelíbilo? Jen mi to řekni, Carlo. Já to nechci. Mně jde o tu holčičku. Tak co to je? Stačí říct a bude to tvoje.”

Muž se zachvěl. Oči měl zavřené. “Je to nůž,” řekl nakonec. “Jedinečný nůž z Citt?gazze. Neslyšela jsi o něm, Mariso? Říká se mu také teleutaia makhaira, nůž posledních dní. Nebo také ?sah?ttr…”

“Co umí, Carlo? Čím je tak mimořádný?”

“Totiž… Je to nůž, který dokáže proříznout cokoli. Ani sami jeho tvůrci netušili, co všechno umí. Nic, nikdo, vzduch, hmota, duch ani anděl - jedinečnému noži nic neodolá. Je můj, Mariso, rozumíme si?”

“Jistě, Carlo. Slibuju. Ukaž, naliju ti ještě…”

Zlatý opičák nepřestával hladit smaragdového hádka po celém těle, jemně ho tiskl, nadzvedal a laskal, a sir Charles vzdychal rozkoší. Lena Feldtová ale viděla, o co tu jde: muž měl zavřené oči, a tudíž neviděl, jak mu paní Coulterová potají přidává do sklenice vína několik kapek z jakési malé lahvičky.

“Tumáš, lásko,” zašeptala. “Pojď, připijeme si na nás dva…”

Muž byl opojen už předem. Vzal sklenici a lačně se napil, jednou a pak zas a znovu.

V tu chvíli se paní Coulterová bez varování zvedla, otočila se a podívala se Leně Feldtové přímo do tváře.

“Tak co, divoženko?” řekla. “Myslíš si snad, že neznám ten váš trik, jak se udělat neviditelnou?”

Lena Feldtová strnula překvapením.

Muž v plátěné židli namáhavě lapal po dechu. Hrud se mu zdvíhala, tvář měl brunátnou a jeho daemon zplihle visel z opicích pracek jako bez života. Opičák ho pohrdavě setřásl na zem.

Lena Feldtová se pokusila zvednout luk, ale rameno jako by jí dočista ochrnulo, nedokázala jím ani pohnout. Nic takového se jí nikdy dřív nestalo. Krátce, polekaně vykřikla.

“Na to už je pozdě, divoženko,” poznamenala paní Coulterová suše. “Podívej se k jezeru.”

Lena Feldtová se otočila a spatřila, jak její daemon, sněhule severní, třepotá křídly a poplašeně piští, jako by byl uvězněn ve skleněné vývěvě, ze které kdosi vysává vzduch. Tloukl kolem sebe křídly, padal, slábl a ochaboval, doširoka otevřeným zobáčkem zoufale lapal po dechu, ale fantom ho obklopoval ze všech stran.

“Ne!” vykřikla a pokusila se pohnout k němu, ale nával nevolnosti ji zadržel na místě. Jakkoli ji ale zmáhala mdloba a děs, ještě pořád si uvědomovala, že paní Coulterová oplývá duševní silou, s jakou se divoženka nikdy nesetkala. Nepřekvapovalo ji, že fantom poslouchá její povely; neuměla si představit, že by téhle ženě někdo dokázal vzdorovat. Lena Feldtová se k ní zoufale obrátila.

“Pusťte ho! Prosím, ať ho pustí!” vykřikla.

“Uvidíme. Je ta malá s vámi? To děvčátko, Lyra?”

“Ano!”

“A ten kluk taky? Ten kluk s nožem?”

“Ano… Prosím vás -”

“Kolik divoženek je doprovází?”

“Dvacet. Jen už ho pusťte!”

“Všechny vzduchem? Nebo jdou některé s dětmi po zemi?”

“Většina vzduchem a tři nebo čtyři jsou vždycky na zemi. To je strašlivá trýzeň - pusťte ho, nebo mě zabijte rovnou!”

“Jak daleko do hor jste se dostali? Jdou ostatní dál, nebo odpočívají?”

Lena Feldtová jí všechno pověděla. Byla by odolala sebehoršímu mučení, ale to, co se dělo s jejím daemonem, nedokázala snést. Když se paní Coulterová dozvěděla všechno, co chtěla vědět o tom, kde se divoženky nalézají a jakým způsobem obě děti střeží, řekla: “Ještě jednu věc mi pověz. Vy divoženky o Lyře něco víte. Už jsem to z jedné z tvých sester málem dostala, ale zemřela dřív, než jsem byla hotova s mučením. Tady tě ale nikdo nezachrání. Řekni mi, co víš o mojí dceři.”

Lena Feldtová zalapala po dechu. “Stane se matkou… přinese život… matkou… Vzepře se… bude…”

“Jméno! Plácáš páté přes deváté, ale to nejdůležitější jsem ještě neslyšela. Její jméno mi pověz!” rozkřikla se paní Coulterová.

“Eva, matka všech! Druhá Eva. Pramáti Eva,” vyrážela ze sebe Lena mezi vzlyky.

“Ach tak,” protáhla paní Coulterová a zhluboka vydechla, jako by se jí konečně objasnil smysl vlastního života.

Teprve teď k divožence mlhou útrap pronikl dosah toho, co právě udělala. “Co jí chcete provést? Co s ní uděláte?” vykřikla s hrůzou.

“Co by, buduji muset zničit,” odvětila paní Coulterová, “abych předešla novému Pádu. Jak to, že mě to nenapadlo dřív? Nedohlédla jsem celý dosah…”

Pomalu, tiše spráskla rukama jako udivené dítě. Lena Feldtová tiše kvílela, ale přesto k ní doléhal její hlas.

“No jistě,” mluvila paní Coulterová pro sebe. “Asriel se pustí do boje proti Nejvyššímu a pak… No ovšem, samozřejmě. Jako tenkrát, to už tu přece jednou bylo. A Lyra je Eva. Jenže tentokrát nepadne, o to se postarám. Žádný další pád nebude.”

Paní Coulterová se napřímila a luskla prsty na fantoma, který se krmil na divoženčině daemonovi. Drobný ptáček s hnědou hlavičkou zůstal s poškubáváním ležet na kameni a fantom se přesunul přímo k Leně. Všechna muka, která divoženka až dosud zakusila, se v tu chvíli vrátila dvojnásobnou, trojnásobnou, stonásobnou silou. Celá duše se jí svíjela nevolností, nekonečným, nesnesitelným zoufalstvím, které ji malátně svíralo do morku kostí, až myslela, že samým smutkem zemře. Její poslední vědomá myšlenka patřila marnosti všeho žití - smysly ji od narození obelhávaly, protože svět není místo plné radosti a energie, nýbrž ohavnosti, zrady a lhostejnosti. Život je odporný a smrt není o nic lepší - to je jediná, první a poslední, věčná a nekonečná pravda.

Pak zůstala stát, luk v ochablé ruce, ke všemu netečná jako živoucí mrtvola.

A tak se stalo, že Lena Feldtová neviděla, jaké další kroky paní Coulterová podnikla, a i kdyby to viděla, bylo by jí to jedno. Šedovlasému muži zhroucenému v plátěné židli ani jeho daemonovi, který ležel se zmatnělou kůží zkroucený v prachu, už nevěnovala jediný pohled. Zavolala si kapitána vojáků a nařídila, aby se celý oddíl připravil na noční pochod do hor.

Pak došla ke břehu jezera a zavolala na fantomy.

Přesunuli se na její rozkaz přes vodu jako mlžné sloupy. Zvedla paže do vzduchu a přiměla je zapomenout, že je poutá země. Jeden po druhém se vznesli do vzduchu a nechali se jako zlovolné chmýří unášet vzduchem. Stoupali noční oblohou a vzdušné proudy je unášely k Willovi, Lyře a ostatním divoženkám, ale o tom všem už Lena Feldtová neměla ponětí.

Po setmění se prudce ochladilo, a sotva dojedli poslední krajíčky sušeného chleba, uložili se Will s Lyrou pod skalní převis, kde se drželo trochu tepla, a snažili se spát. Lyře to moc práce nedalo - netrvalo ani minutu a spala jako dudek, stočená do klubíčka kolem Pantalaimona, ale Will ne a ne usnout, byť mu připadalo, že leží celou věčnost. Mohla za to částečně jeho ruka, která nepříjemně natekla a vyrážela z ní bolest až k lokti, částečně tvrdá země a chlad, strašlivá únava a v neposlední řadě stesk po matce.

Měl o ni pochopitelně strach a říkal si, oč bezpečnější by měla život, kdyby se o ni mohl starat, ale zároveň si přál, aby se ona starala o něj, jako to dělala, když byl ještě docela malý Přál si, aby ho obvázala a uložila do postele, aby mu zpívala a zbavila ho všech starostí, aby ho zahrnula vřelou, láskyplnou mateřskou něhou, která mu tolik chyběla, jenže věděl, že to se nikdy nestane. Přece jen byl přinejmenším v hloubi srdce ještě pořád malý chlapeček. A tak plakal, ale dával si pozor, aby se přitom ani nepohnul a neprobudil Lyru.

Stále ale nespal. Byl dokonce bdělejší než kdy dřív. Nakonec si protáhl ztuhlé údy a tichounce vstal, celý roztřesený. S nožem za pasem se pustil vzhůru po úbočí, aby se trochu zklidnil.

Sameček červenky, daemon divoženky, která držela stráž, po něm otočil hlavu a vzápětí se po něm podívala i ona. Sáhla po borové větvi, tiše se vznesla do vzduchu a pustila se za Willem, dost vysoko na to, aby ho nerušila, ale natolik blízko, aby ho mohla v případě potřeby ochránit.

Chlapec si jí nevšiml. Neklid ho nutil k pohybu, a tak se pachtil do svahu stále výš. Bolest ruky přitom skoro nevnímal. Měl pocit, že by takhle vydržel šlapat celou noc, celý den, na věky věků, protože nic jiného nedokáže ztišit horečku, která mu spalovala nitro. A jako by příroda cítila s ním, začal se zvedat vítr. V pustině kolem sice nerostlo listí, kterým by mohl poškubávat, ale Will vnímal jeho poryvy v celém těle a vlasy mu povlávaly; jeho vnitřní nepokoj jako by se přenesl do okolí.

Šplhal výš a výš, aniž se staral, jak najde cestu zpátky k Lyře, až došel na nevelkou plošinu skoro na vrcholu světa, jak se mu zdálo. Rozhlédl se kolem dokola, ale žádná z hor na obzoru nesahala do větší výše. V jasném svitu měsíce zůstala ze všech barev jen uhlově černá střídaná mrtvolně bílou, všechny hrany se ježily ostrými zuby a všechny plochy před ním ležely holé a obnažené.

Prudký vítr nejspíš přivál vrstvu mraků, které znenadání zakryly měsíc a krajina se propadla do černého příkrovu. A že to musela být pořádně hustá mračna, protože skrze ně nezasvítí ani paprsek světla. Ve zlomku minuty se Will ocitl v takřka neproniknutelné tmě.

Zároveň ucítil na pravé paži pevný stisk.

Vykřikl leknutím a pokusil se vykroutit, ale sevření jen zesílilo. Will byl v tu chvíli schopen všeho. Měl pocit, že je u konce své cesty a pokud to mělo znamenat i konec jeho života, hodlal bojovat do posledního dechu.

Zmítal sebou, kopal a kroutil se, ale ruka ho držela pevně a protože mu svírala pravici, nemohl ani sáhnout po noži. Zkusil ho vytáhnout levou rukou, ale i kdyby s ním protivník neškubal, těžko by se mu to bolavou, naběhlou dlaní povedlo. Nezbývalo mu, než se jedinou holou, zraněnou rukou bránit dospělému muži.

Zaryl zuby do ruky, která ho držela za předloktí, ale vysloužil si tím jen omračující úder do týla. Kopal jako o život, a i když mnohdy minul, řada kopanců našla svůj cíl, a zároveň sebou házel, škubal, kroutil se a zmítal, ale stisk byl jako ze železa.

Jako ve snách slyšel vlastní oddechování a mužovy kletby a supění. Pak se mu náhodou podařilo protáhnout nohu za jeho koleno a když se mu celou vahou vrhl proti hrudi, protivník se skácel na zem a Will mu ztěžka dopadl na prsa. Stisk ale ani na okamžik nepovolil a Will, který se prudce převaloval na kamenité zemi, ucítil kolem srdce chladné sevření strachu - tenhle člověk ho nepustí. I kdyby ho zabil, bude ho mrtvá ruka držet pořád stejně vytrvale.

Docházely mu síly a dokonce se rozplakal. Hořce vzlykal, ale nepřestával kopat, škubat a bušit do muže hlavou, i když věděl, že mu svaly zanedlouho vypovědí službu. Vtom si ale uvědomil, že se muž nehýbá. Silné prsty ho držely pořád stejně pevně, ale ať do něj Will kopal a bil sebezuřivěji, vůbec se nebránil. Jakmile to chlapec uviděl, zbytek sil ho opustil a on se bezmocně svalil vedle protivníka, omráčený, rozbolavělý a s nervy drnčícími vypětím.

Po chvíli se s námahou nadzvedl a rozhlédl kolem sebe. V černé tmě zahlédl na zemi u mužova boku jakousi bílou šmouhu, a když se podíval blíž, rozeznal bílou hlavu a hruď velké mořské orlice, mužova daemona. Také ona ležela bez hnutí. Will se pokusil vyprostit a muž, který ho ještě stále pevně držel, se v odezvě na jeho chabý pohyb pomalu pohnul. Volnou rukou zlehka ohmatával Willovu pravou dlaň. Willovi naskočila husí kůže.

“Ukaž tu druhou,” vyzval ho muž.

“Opatrně,” hlesl Will.

Muž lehkými dotyky klouzal po jeho paži od lokte dolů, jemně osahal zápěstí a naběhlou dlaň a s nejvyšší opatrností se dotkl pahýlů po dvou uříznutých prstech.

V tu chvíli povolil sevření druhé ruky a posadil se.

“Ty máš ten nůž,” vyhrkl. “Jsi jeho nositel.”

Měl zvučný, chraplavý hlas, ale dýchal mělce a ztěžka. Will vycítil, že je těžce raněný. Způsobil snad on svému tajemnému protivníkovi nějakou ránu?

Sám ještě pořád ležel na kamenech a vyčerpáním se nemohl pohnout. Viděl, jak se nad ním mužův obrys naklání, ale tvář nerozeznal. Muž se pro cosi nahnul do strany a za chvíli Will ucítil, jak se mu z pahýlů prstů rozlévá do celé ruky báječný konejšivý chlad.

“Co to děláte?” zeptal se.

“Ošetřím ti tu ránu,” odpověděl muž a dál mu vtíral do kůže hojivou mast. “Lež klidně.”

“Kdo jste?”

“Jsem jediný člověk na světě, který ví, k čemu ten nůž slouží. Zvedni tu ruku a nehýbej se.”

Vítr teď dorážel čím dál větší silou a Willovi pleskly do tváře dvě tři kapky deště. Třásl se po celém těle, ale poslušně si pravačkou podepřel levou ruku a nechal si ránu natřít mastí a pevně ovázat pruhem plátna.

Jakmile byl obvaz na místě, sesul se muž stranou a sám se uložil k odpočinku. Will, ještě pořád ohromený nádherným chladem, který zaháněl bolest v ráně, se zpola posadil a chtěl si muže prohlédnout, ale tma byla ještě hustší než předtím. Natáhl pravou ruku a ucítil pod prsty mužův hrudník. Srdce v něm tlouklo rychle a divoce, jako když pták tluče o mříže klece.

“Tak vidíš,” řekl muž chraplavě. “Tohle zkus vyléčit. Jen do toho.”

“Vy jste nemocný?”

“To už brzy přejde. Tak ty máš ten nůž, je to tak?”

“Ano.”

“A umíš s ním zacházet?”

“Umím. Ale vy nepocházíte z tohohle světa, nebo ano? Jak o něm víte?”

“Dobře mě poslouchej,” řekl muž a ztěžka se posadil. “Nepřerušuj mě. Jestli jsi nositel nože, čeká tě větší úkol, než si dokážeš představit. Jsi ještě dítě… Jak to mohli dopustit? Ale budiž, tak to je… Blíží se válka, chlapče, největší válka všech dob. Jednou už se něco podobného událo, ale tentokrát musí vyhrát ta správná strana. Dějiny lidstva nejsou nic než tisíce let lží, překrucování, násilí a podvodů. Je načase začít nanovo, ale tentokrát líp…”

Odmlčel se a několikrát se chraplavě nadechl.

“Ten nůž,” pokračoval po chvíli. “Ti filozofové, co ho kdysi vyrobili, neměli vůbec ponětí, co mají v rukou. Vymysleli nástroj, který dokáže rozpůlit nejmenší částečky hmoty, a oni s jeho pomocí kradli cukrátka. Vůbec je nenapadlo, že je to jediná zbraň v celém vesmíru, která může porazit největšího ze všech tyranů. Nejvyšší autoritu. Boha. Odbojní andělé prohráli, protože nic podobného neměli, ale teď…”

“Já ho nechci! Já už ho nechci!” vykřikl Will. “Jestli o něj stojíte, vemte si ho! Je příšernej, hnusí se mi, co dělá -”

“Na to je pozdě. Nemáš na vybranou, jsi nositel. Nůž si tě sám zvolil. A co víc, oni vědí, že ho máš, a jestli ho nepoužiješ proti nim, vyrvou ti ho z rukou a použijí ho proti nám ostatním, bez váhání a na věčné časy.”

“Ale proč bych proti nim měl bojovat? Už jsem se nabojoval dost a mám toho po krk, chtěl bych -”

“Vyhrál jsi v těch bojích?”

Will se zarazil. “Ano, nejspíš ano,” odpověděl po chvíli. “Bojoval jsi o ten nůž?”

“Ano, ale -”

“Takže jsi bojovník, s tím nic nenaděláš. Můžeš vzdorovat celému světu, ale sobě samému se nevzepřeš.”

Will věděl, že muž má pravdu, ale nijak se mu tahle pravda nezamlouvala. Byla příliš tíživá, příliš bolestivá. Také jeho společník to zřejmě věděl, protože čekal, dokud Will neskloní hlavu na souhlas. Teprve pak pokračoval.

“Existují dvě hlavní síly,” mluvil dál, “a ty spolu soupeří od počátku věků. Každý pokrok, každý ždibec poznání, moudrosti a mravnosti, který máme, musela jedna ze stran vyrvat té druhé ze spárů. O každý stupínek ke svobodě se vedly líté boje mezi těmi, kdo chtějí, abychom byli vzdělanější, moudřejší a silnější, a tou druhou stranou, která nás chce mít poslušné a pokorné, bez vlastní vůle.

Tyhle dvě mocnosti se teď hotoví k boji. A každá z nich touží získat ze všeho nejvíc právě tvůj nůž. Musíš si vybrat, chlapče. Osud nás svedl oba sem, na tohle místo - tebe, protože máš nůž, a mě, abych ti vyložil, k čemu slouží.”

“Ne, tak to není!” rozkřikl se Will. “Já nic takového nehledal! Vůbec jsem nehledal tohle!”

“To si možná myslíš, ale jednou jsi to našel,” odpověděl ze tmy muž. “Ale co mám teda dělat?”

V tu chvíli Stanislaus Grumman, Džopari, John Parry zaváhal. Bolestně si uvědomoval slib, který dal Leeovi Scoresbymu, a chvíli zápolil se svědomím, než ho porušil, nicméně ho porušil.

“Musíš jít za lordem Asrielem,” řekl. “Povíš mu, že tě posílá Stanislaus Grumman a že máš zbraň, kterou potřebuje ze všeho nejvíc. Tohle je tvůj úkol, chlapče, ať se ti to líbí nebo ne. Na nic jiného se neohlížej, byť se ti to zdálo důležité. Jdi a udělej, co ti říkám. Někdo se ukáže a povede tě, noc je plná andělů. Tvá rána se už zahojí. Ale počkej. Rád bych si tě ještě pořádně prohlédl, než se rozejdeme.”

Sáhl po brašně, kterou nesl přes rameno, cosi vytáhl, a když rozbalil několik vrstev voskovaného plátna, škrtl sirkou a zapálil malou plechovou lucerničku. V jejím světle si ve větru a šlehání deště pohlédli do tváře.

Will uviděl planoucí modré oči ve strhané tváři stažené bolestí, několik dní neholené strniště na umíněné bradě, šedé vlasy a vyhublé tělo krčící se pod těžkým pláštěm zdobeným peříčky.

Šaman měl před sebou štíhlého chlapce ještě mladšího, než čekal. Třásl se v roztrhané plátěné košili zimou a v unavené tváři měl divoký, ostražitý výraz, ale čišela z ní zároveň nezkrotná zvídavost a v široce otevřených očích pod rovným černým obočím, kterým se tolik podobal matce…

V obou naráz proskočila první nesmělá jiskřička jakéhosi nového, dosud nepoznaného pocitu.

Jenže v tu samou chvíli, kdy světlo lucerny ozářilo tvář Johna Parryho, se cosi mihlo z temné vichrné oblohy k zemi a muž se zvrátil mrtvý na záda, než stačil říct jediné slovo. Z prsou mu trčel opeřený šíp. Jeho daemon, mořská orlice, se vmžiku rozplynul.

Will seděl, neschopný jediného pohybu.

Koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb a pravá ruka mu vyletěla do vzduchu, ani nevěděl jak. V hrsti svíral poplašenou, zmatenou červenku.

“Ne, počkej!” křikla Juta Kaimanenová. S rukou na srdci se řítila k zemi za svým daemonem, neohrabaně žuchla na kamenitou zem a pomalu se sbírala na nohy.

Will byl u ní, než se stačila zvednout, a přiložil jí jedinečný nůž ke krku.

“Proč jsi to udělala?” křičel. “Proč jsi ho zabila?”

“Protože jsem ho milovala a on mnou opovrhl. Jsem divoženka! Neumím odpouštět!”

A protože byla divoženka, neměla proč bát se obyčejného chlapce, za normálních okolností. Ale Willa se bála. Z mladé zraněné postavy před ní vyzařovala větší síla a odhodlání, než kdy spatřila v lidské bytosti, a všechna odvaha ji opustila. Svalila se na záda, ale přiskočil k ní a levou rukou ji popadl za vlasy. Necítil bolest, vnímal jen strašlivé, nekonečné zoufalství.

“Vůbec nevíš, kdo to byl!” křičel. “Byl to můj otec!” Zavrtěla hlavou. “Ne,” zašeptala. “To nemůže být pravda! To není možné!”

“Myslíš, že záleží na tom, co je možné? Hlavní je, co je skutečné! Byl to můj otec, a ani jeden jsme to nevěděli do chvíle, kdy jsi ho zabila! Celý život jsem čekal, divoženko, urazil jsem tuhle dlouhou cestu a když jsem ho nakonec našel, ty ho zabiješ…”

Zatřásl jí hlavou, jako by to byl kus hadru, a odhodil ji na tvrdou zem, div neztratila vědomí. Byla ohromená snad ještě víc, než nakolik se ho bála, a že to byl opravdový strach. Napůl omráčená se pozvedla a prosebně ho chytila za košili, ale srazil jí ruku stranou.

“Co ti udělal, žes ho musela zabít?” houkl na ni. “Pověz mi to, jestli můžeš.”

Divoženka pohlédla na mrtvého muže. Pak zvedla oči k Willovi a zavrtěla hlavou.

“Nedokážu to vysvětlit,” řekla. “Jsi moc mladý, nechápal bys to. Milovala jsem ho, to je všechno. To stačí.”

A než ji Will mohl zadržet, pomalu se překulila do strany, v ruce rukojeť nože, který vytáhla z vlastního opasku, a vrazila si ho mezi žebra.

Will necítil zděšení, jen prázdnotu a zmatek.

Pomalu se postavil a podíval se na mrtvou divoženku. Viděl bohatou hřívu černých vlasů, rozpálené tváře, hladké bledé údy zmáčené deštěm a rty pootevřené jako k polibku.

“Ničemu nerozumím,” řekl nahlas. “Nechápu to.”

Obrátil se zpátky k mrtvému muži, svému otci.

Do hrdla se mu tlačily tisíce slov a horkost v očích dokázaly zchladit jen provazy deště. Lucernička ještě pořád poblikávala, plamínek se komíhal, jak netěsnícími dvířky pronikal průvan, a Will v jeho svitu poklekl a vztáhl ruce k mrtvému. Dotýkal se jeho tváře, jeho ramen, hrudi. Zavřel mu víčka, odhrnul mokré šedé vlasy z čela, přitiskl dlaně na jeho drsné tváře, zavřel mu ústa a stiskl ruce.

“Otče,” řekl. “Tati, tatínku… Otče… Já nechápu, proč to udělala. Je to všechno strašně divné. Ale slibuju, přísahám, že udělám všechno, co jsi po mně chtěl. Budu bojovat. Stanu se válečníkem, věř mi. Odnesu tenhle nůž lordu Asrielovi, ať je, kde je, a pomůžu mu postavit se nepříteli. Udělám to. Můžeš odpočívat v klidu, spolehni se. Můžeš klidně spát.”

Vedle mrtvého muže ležela kožená brašna s voskovaným plátnem a malou kostěnou krabičkou s hojínkovou mastí. Will ji zvedl. Pohled mu padl na otcův plášť zdobený peříčky, který ležel zmuchlaný pod jeho tělem, těžký a zmáčený, ale teplý. Otci už k ničemu nebude, a Will se třásl zimou. Rozepnul bronzovou sponu na jeho krku, hodil si přes rameno brašnu a zabalil se do pláště.

Sfoukl lucernu a ohlédl se po nezřetelných obrysech mrtvého muže a divoženky. Ještě naposledy spočinul pohledem na otci a pak se otočil a pustil se po úbočí dolů.

V bouřlivém vzduchu se jako praskot elektřiny nesly ševelící hlasy a skrze svištění větru doléhaly Willovi k uším ještě další zvuky - zmatené ozvěny výkřiků a zpěvu, třaskání kovu o kov a dunivé bušení křídel, které v jednu chvíli zaznívalo tak blízko, že si nebyl jistý, jestli nezní jen v jeho hlavě, a vzápětí tak daleko, jako by přicházelo z jiné planety. Kluzké kameny mu ujížděly pod nohama a šlo se mu mnohem hůř, než když stoupal nahoru, ale pokračoval odhodlaně dál.

Když ale zamířil poslední mělkou strží k místu, kde spala Lyra, prudce se zarazil. Ve tmě viděl dvě mužské postavy, které tu nehybně stály, jako by na něj čekaly. Sáhl po noži.

V tu chvíli jeden z mužů promluvil.

“Ty jsi ten chlapec s nožem?” Jeho hlas zněl stejně zvláštně, jako onen tlukot křídel. Ať to byl kdokoli, člověk to nebyl. “Kdo jste?” zeptal se Will. “Jste lidé, nebo -”

“Ne, lidé nejsme. Jsme strážci. Bene elim. Andělé, jak nám říkají v tvém jazyce.” Will mlčel.

“Ostatní andělé mají jiné poslání a jiné pravomoci. Náš úkol je prostý: potřebujeme tě. Sledovali jsme šamana na každém kroku, doufali jsme, že nás k tobě dovede, a stalo se. Teď jsme tu, abychom tě dovedli k lordu Asrielovi.”

“Vy jste byli bez přestání s mým otcem?”

“V každém okamžiku.”

“Věděl to?”

“Neměl o nás tušení.”

“Tak proč jste tu divoženku nezadrželi? Proč jste dopustili, aby ho zabila?”

“Stát se to dřív, byli bychom zasáhli. Ale dovedl nás k tobě a tím jeho úkol skončil.”

Will to nechal bez odpovědi. V hlavě mu hučelo; nedokázal to pochopit o nic snáz, než spoustu dalších věcí.

“Tak dobře,” řekl nakonec. “Půjdu s vámi. Ale nejdřív musím vzbudit Lyru.”

Ustoupili, aby mohl projít. V jejich blízkosti ucítil zvláštní chvění vzduchu, ale pustil to z hlavy a soustředil se, aby našel na kluzkém srázu cestu k převisu, kde spala Lyra.

Pak se ale znenadání zarazil.

V šeru viděl, že všechny divoženky, které Lyru hlídaly, sedí nebo stojí bez jediného pohybu. Vypadaly by jako sochy, nebýt toho, že dýchaly, ale nedalo se říct, že by byly naživu. Několik těl oděných v černém hedvábí leželo na zemi a když se Will podíval pozorněji, s hrůzou si domyslel, co se tu stalo. Fantomové je napadli ve vzduchu a divoženky, lhostejné ke všemu kolem, spadly na zem a zabily se.

Ale -

“Kde je Lyra?” vykřikl.

Díra pod převisem byla prázdná. Lyra zmizela.

Něco tu ale po ní přece jen zbylo - její plátěný batůžek. Když ho zvedl, nemusel ho ani otvírat, aby podle váhy poznal, že alethiometr je pořád uvnitř.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. Nemohl tomu uvěřit, ale bylo to tak: Lyra zmizela, zajali ji. Byl s ní konec.

Dvě temné postavy bene elim stály po celou dobu na místě. Teď ale promluvily:

“Musíš jít hned s námi. Lord Asriel tě potřebuje co nejdřív. Nepřítel sbírá síly s každou minutou. Šaman ti vysvětlil, co je tvým úkolem. Přidej se k nám a pomoz nám zvítězit. Pojď s námi, tudy. Pojď teď hned.”

Will těkal pohledem z podivných postav na Lyřin batůžek a zase zpátky, a z toho, co mu říkaly, neslyšel ani slovo.