Philip Pullman

Jeho temné esence 03. Jantarové kukátko

V údolí stíněném rododendrony, na dosah spodního okraje sněhu na vrcholech hor, kde šplíchal potůček zbarvený mléčně bílým odstínem roztálé vody a kde mezi obrovitými borovicemi poletovali holubi a čečetky, ležela jeskyně, skrytá před zvědavými pohledy shora skalním převisem a odspodu těžkými, tuhými listy hustého podrostu.

Lesy zvučely pestrou škálou zvuků: mezi kameny bublal potůček, jehličím borovic svištěl vítr, do bzíkání a povrzávání hmyzu se mísily občasné hlásky stromových zvířat a vytrvalý zpěv ptáků, a když někdy silnější poryv otřel dvě větve cedru či borovice o sebe, zazněly táhlým, hlubokým tónem cella.

Bylo to místo zalévané jasnou sluneční září, drobenou za každého počasí do nepravidelných skvrnek. Mezi pruhy a jezírky hnědozeleného stínu pronikaly k zemi paprsky citrónově žlutého svitu a světlo tu nikdy nebylo stejné či neměnné, protože mlžný opar táhnoucí se co chvíli mezi vrcholky stromů tlumil sluneční jas do třpytně perleťového závoje a potahoval šišky borovic vrstvičkou vláhy, lesknoucí se ve slunci poté, co mlha ustoupila. Někdy se oblačná vlhkost srážela do drobounkých kapiček, které se v podobě napůl mlhy, napůl deště spíše snášely než padaly dolů a tichounce šelestily mezi miliony zelených jehliček.

Hned vedle potůčku se táhla úzká stezička vedoucí z vesnice, čítající sotva pár pasteveckých chatrčí, k polorozpadlé svatyni na úbočí jen kousek od ledovce, kde se v neutuchajícím horském větru třepetaly vybledlé hedvábné praporky a kam pobožní vesničané přinášeli obětiny v podobě sladových koláčků a sušeného čaje. Díky zvláštní hře světla v těsném sousedství ledu se v parách zahalujících vystouplé čelo údolí bez ustání mísily všechny barvy duhy.

Jeskyně ležela ve svahu o něco výš nad stezkou. Kdysi v ní přebýval jakýsi světec, meditoval tu, postil se a modlil, a úcta k jeho památce se přenesla na celé okolí. Jeskyně byla přibližně deset metrů hluboká a díky suchému podloží mohla poskytnout dokonalé přístřeší medvědu nebo vlkovi, ale po dlouhá léta tu hnízdili jen ptáci a netopýři.

Stvoření, které se teď krčilo v jejím ústí a s nastraženýma ušima těkalo černými očky sem a tam, však nepatřilo ani k jedněm, ani k druhým. Do husté zlatavé srsti se mu ztěžka opíral sytý sluneční svit a v hbitých opicích prackách převracelo borovou šišku, špičatými prsty odlupovalo šupinu za šupinou a vyškrabovalo zpod nich sladká jadérka.

Za ním, na samé hranici dosahu slunce, ohřívala paní Coulterová v mělkém hrnci na petrolejových kamínkách trochu vody. Její daemon krátce varovně zarepetil a paní Coulterová zvedla hlavu.

Po lesní stezičce se sem od vesnice blížilo děvčátko. Paní Coulterová ho dobře znala: Ama sem nosila jídlo už pěknou řádku dní. Hned jak sem dorazila, postarala se paní Coulterová, aby se rozneslo, že je svatá žena zabraná v meditacích a modlitbách a že se přísahou zavázala nikdy nepromluvit s mužem. Ama byla ze všech místních jediná, čí návštěvy byla ochotná přijmout.

Tentokrát však děvčátko nepřicházelo samo. Otec, který ji doprovázel, se ale držel stranou a nechal holčičku vystoupat k jeskyni samotnou.

U vchodu do jeskyně se Ama poklonila.

„Otec vzkazuje uctivé pozdravení a přání všeho dobrého,“ řekla.

„Zdravím tě, dítě,“ odpověděla paní Coulterová.

Děvčátko přinášelo raneček zabalený ve vybledlém bavlněném hadříku. Položilo ho paní Coulterové k nohám a nesměle jí podalo skromnou kytičku, asi tucet sasanek svázaných bavlnkou. Rychle, nervózně přitom něco drmolilo. Paní Coulterová jazyku místních horalů trochu rozuměla, ale soudila, že je lepší nedávat najevo, jak dalece je schopná se domluvit. Usmála se tedy a gestem holčičce naznačila, aby byla zticha a sledovala jejich dva daemony. Zlatý opičák nastavoval drobnou černou dlaň a Amin daemon se k ní v podobě motýla obezřetně třepotal blíž a blíž, až se nakonec usadil na zrohovatělém ukazováčku.

Opice si ho pomalu přiložila k uchu a paní Coulterové dolehl do vědomí tenounký pramínek porozumění, v jehož světle začala dívčina slova dávat zřetelný smysl. Vesničany těšilo, že se v jeskyni usadila svatá žena, ale proslýchalo se, že s ní přebývá jakýsi podle všeho mocný a nebezpečný společník.

Právě jeho přítomnost dělala vesničanům těžkou hlavu. Je ta druhá bytost sluha paní Coulterové, nebo její pán? Nemá ona sama v úmyslu škodit okolí? A proč vůbec přišla právě sem? Jak dlouho tu hodlají zůstat? Ama proplétala svěřené dotazy tisícem vlastních obav a pochybností.

Zatímco paní Coulterová vstřebávala daemonovým prostřednictvím smysl otázek, začalo se jí v mysli rýsovat krajně nezvyklé řešení: vždyť může děvčátku říct pravdu! Pochopitelně ne celou, ale přinejmenším část ano. Nejradši by se při tom pomyšlení rozesmála, ale když promluvila, nezněla v jejím hlase ani špetka pobavení.

„Ano, je tu se mnou ještě někdo další. Ale bát se jí opravdu nemusíte. Je to moje dcera a je zakletá do spánku. Proto jsme přišly sem, ukrýváme se před čarodějem, který ji zaklel, a já se pokouším přijít na to, jak jí pomoci. Jestli chceš, pojď se na ni podívat.“

Její vlídný hlas už Amu zpola upokojil, ale přece jen se ještě trochu bála, zvlášť po všech těch řečech o kouzelnících a čárech. Zlatý opičák ale držel jejího daemona jemně jako peříčko, a navíc byla zvědavá. Opatrně vešla za paní Coulterovou do jeskyně.

Otec na pěšince pod nimi o krok postoupil a jeho vraní daemon jednou dvakrát máchl křídly, ale oba zůstali na místě.

Paní Coulterová zapálila svíčku, protože světla rychle ubývalo, a vedla děvčátko až dozadu do jeskyně. Holčička v šeru poplašeně blýskala očima do všech stran a prsty obou rukou se střídavě dotýkala palců, aby zmátla a zahnala zlé duchy.

„Vidíš?“ řekla paní Coulterová. „Nikomu neublíží. Nemáte se čeho bát.“

Ama sklopila oči k postavě zachumlané ve spacím pytli. Leželo před ní děvče o nějaké tři čtyři roky starší než ona, s vlasy, jaké jakživa neviděla – byly světlé, ale jejich zvláštní sytý odstín připomínal ze všeho nejvíc lví hřívu. Rty měla dívka pevně stisknuté a skutečně spala, o tom nebylo pochyb, protože stejně zhluboka oddychoval i její daemon, stočený do klubíčka těsně u jejího hrdla. Vypadal trochu jako promyka, jen barvu měl zlatavě rezavou a byl o něco menší. Zlatý opičák se spícímu zvířátku láskyplně probíral srstí mezi ušima a Amě neušlo, jak sebou druhý daemon neklidně zavrtěl a slabounce, chraplavě zakníkl. Amin daemon se v podobě myšky přitiskl děvčátku na krk a vystrašeně jí vykukoval zpod vlasů.

„Tak tatínkovi pěkně pověz, co jsi viděla,“ nabádala ji paní Coulterová. „Žádného zlého ducha tu nemám. Je tu jen má dcerka, uvržená kouzlem do spánku, a já na ni dávám pozor. Ale nezapomeň otci říct, prosím tě, že to musí zůstat mezi námi. Kromě vás dvou se nesmí nikdo dozvědět, že je Lyra tady. Kdyby se k tomu čaroději doneslo, kde ji najít, přišel by sem a zahubil ji, ji i mě a všechno v okolí. Tak koukej mlčet. Tatínkovi to pověz, ale jinak nikomu.“

Přiklekla vedle Lyry, dlaní jí shrnula z obličeje zavlhlé vlasy a pak se sklonila a políbila dceru na tvář. Když znovu zvedla hlavu a statečným úsměvem zakryla lítost, spatřila Ama v jejím pohledu tolik smutku a lásky, že se jí samotné zalily oči slzami.

Paní Coulterová holčičku za ruku odvedla k ústí jeskyně a neušlo jí, že je otec zdola nepřestává ustaraně sledovat. Sepjala ruce a uklonila se jeho směrem, načež muž odpověděl stejným gestem. Bylo znát, jak se mu ulevilo, když se jeho dcerka uklonila ženě v jeskyni i očarované spící dívce, otočila se k nim zády a rozběhla se v houstnoucím šeru po pěšince dolů. Otec i dcerka se ještě jednou uklonili směrem k jeskyni a pustili se ze svahu, kde zanedlouho zmizeli v temných stínech květy obtěžkaných rododendronů.

Paní Coulterová se vrátila ke svému rendlíku. Voda už se skoro vařila.

Přidřepla si a začala do ní drolit suché listí, dvě špetky z jednoho pytlíčku, jednu z druhého, a k tomu tři kapky bledě žlutého oleje. Energicky všechno promíchala a v duchu počítala, dokud neuplynulo pět minut. Pak odstavila rendlík z plotny a položila ho na zem, aby odvar vychladl.

Všude kolem leželo vybavení z tábora u modrého jezera, kde zemřel sir Charles Latrom: spací pytel, batoh s náhradním oblečením a pomůckami na praní a tak podobně. Byl tu také plátěný kufřík s pevným dřevěným rámem a vyložený látkou z vláken kapoku, kde přechovávala nejrůznější nástroje, a kožené pouzdro s pistolí.

Odvar v řídkém vzduchu rychle chladl, a sotva dosáhl tělesné teploty, paní Coulterová ho opatrně přelila do plechového pohárku a odnesla dozadu do jeskyně. Opičák zahodil šišku, ze které vybíral semínka, a pustil se za ní.

Paní Coulterová si odložila pohárek na plochý kámen a přiklekla k Lyře. Zlatý opičák se jí přikrčil k druhému boku, připravený chytit Pantalaimona, kdyby se náhodou probudil.

Lyra měla vlhké vlasy a oči se jí pod víčky pohybovaly. Začínala sebou vrtět. Už když ji předtím políbila, ucítila paní Coulterová slabé zakmitání řas a věděla, že když si nepospíší, Lyra se co nevidět probudí.

Zajela jí dlaní pod hlavu a druhou rukou odhrnula dceři z čela zavlhlý pramínek vlasů. Lyra pootevřela rty, slabounce zasténala, a Pantalaimon se jí přisunul o kousek blíž k hrudníku. Zlatý opičák nespouštěl z Lyřina daemona oči a drobnými černými prstíky přitom nervózně poškubával lemem spacího pytle.

Pod přísným pohledem paní Coulterové pustil látku a nepatrně ucouvl. Žena dceři jemně nadzvedla ramena a Lyře se bezvládně svezla hlava do strany, ale vzápětí se spící dívka prudce nadechla, zaškubala ztěžklými víčky a pootevřela oči.

„Rogere,“ mumlala nezřetelně. „Rogere, kde jsi? Nevidím tě…“

„Pssst,“ konejšila ji matka šeptem. „Pssst, zlatíčko, hezky vypij tohle.“

Naklonila Lyře pohárek k ústům a nechala jí na rty stéct pár kapek. I v polospánku je jazyk ucítil, pohnul se a slízl je, a paní Coulterová nalila dceři do úst druhý drobný doušek a po něm další a další, pomalu a trpělivě, aby Lyra měla dost času každý spolknout.

Trvalo to několik minut, ale nakonec byl pohárek prázdný a paní Coulterová Lyru znovu uložila. Sotva se hlavou dotkla země, přesunul se jí Pantalaimon opět ke krku. Nazlátle rezavou srst měl vlhkou, podobně jako Lyra vlasy. Oba dva už zase tvrdě spali.

Zlatý opičák se lehkými poskoky vrátil k ústí jeskyně a jako prve se usadil s pohledem upřeným na pěšinku pod sebou. Paní Coulterová namočila v umyvadle studené vody žínku a otřela Lyře tvář. Pak rozepnula spací pytel a omyla jí paže, krk a ramena, protože Lyra byla v jednom ohni. Nakonec vzala hřeben a jemně rozčesala zcuchané prameny, shrnula je dívce z čela a uprostřed rozdělila úhlednou pěšinkou.

Nechala spací pytel rozepnutý, aby se Lyra trochu ochladila, a rozbalila raneček od Amy. Bylo v něm pár chlebových placek, kotouček lisovaných čajových lístků a trocha lepkavé rýže zabalené ve velkém listu. Bylo načase rozdělat oheň.

Chlad z hor sem v noci doléhal obzvlášť pronikavě. Zručnými pohyby naškrabala nožem troud, připravila ohniště a škrtla sirkou. I tohle bylo třeba mít na paměti: sirky docházejí, a stejně tak petrolej do kamínek. Od téhle chvíle musí myslet na to, aby nenechala oheň vyhasnout ve dne ani v noci. Její daemon byl rozladěný. Nezamlouvalo se mu, co se v jeskyni děje, ale kdykoli se pokusil s ní promluvit, rázně ho odbyla. Obrátil se k ní zády, v každé křivce tělíčka jasně čitelné pohrdání, a rozmrzele cvrnkal do tmy oloupané šupiny z šišky. Nevěnovala mu pozornost a dál se soustředila na práci. Zkušeně rozdělala oheň a dala nad něj vařit trochu vody na čaj.

Jeho pochybnosti ji ale přece jen nakazily, a zatímco drolila tmavě šedou kostku čaje do vody, vrtalo jí hlavou, co ji to vlastně napadlo, jestli se snad úplně nezbláznila, a hlavně jedna stále se vracející otázka: co se stane, až to zjistí církev? Zlatý opičák měl pravdu. Nejenže tu schovávala Lyru, skrývala i skutečnost sama před sebou.

Chlapeček se vynořil ze tmy, vystrašený a plný naděje. „Lyro… Lyro… Lyro…“ šeptal pořád dokola.

Za jeho zády viděla další postavy, ještě přízračnější než on, a ještě tišší. Připadalo jí, že patří všichni k témuž společenství, že jsou téhož druhu, ale neměli tváře viditelné jejím očím ani hlasy, kterými by promluvili. Ani jeho hlas nikdy nepřesáhl sotva slyšitelný šepot a tvář měl zastíněnou a rozmlženou jako napůl zapomenutou vzpomínku.

„Lyro… Lyro…“

Kde to byli?

Na jakési rozlehlé pláni, kam olověná obloha nepropouštěla žádné světlo a obzor byl kolem dokola zahalený mlhou. Pod sebou měli holou půdu, na mlat udupanou miliony nohou, byt tyhle nohy nevážily ani tolik co pírko; musel ji tedy upěchovat čas, i když čas v tomhle místě už odedávna znehybněl, takže to nejspíš byla daná věc. Tohle byl konec všeho prostoru, poslední ze všech světů.

„Lyro…“

Proč jsou tady?

Jsou uvěznění. Kdosi se něčím provinil, i když nikdo nevěděl, jaký zločin to byl, kdo ho spáchal ani jaká instance vynesla ortel.

Proč ten klučík pořád volá Lyřino jméno?

Naděje.

Co jsou zač?

Duchové.

Lyra se jich nemohla dotknout, byt se o to snažila ze všech sil. Bezradně tápající ruce procházely znovu a znovu skrze ně, a ten hošík se jí pořád nepřestával doprošovat.

„Rogere,“ řekla, ale i její hlas zněl jako tlumený šepot, „Rogere, kde to jsi? Co je to za místo?“

„To je svět mrtvých, Lyro,“ odpověděl. „Vůbec nevim, co mám dělat… nevim, jestli tu zůstanu navěky, nevim, jestli jsem třeba neproved nějakou špatnost nebo co, sice jsem se vždycky snažil chovat dobře… ale nemůžu to tu vystát, nahání mi to všechno hrůzu, nesnáším to tady –“

A Lyra řekla: „Já…

„Buďte zticha,“ řekl Will. „Buďte prosím vás zticha. Nerušte mě.“

Bylo to vzápětí po tom, co Lyru unesli, vzápětí po tom, co Will sešel z vrcholku hory, vzápětí po tom, co mu divoženka zabila otce. Will pomocí suchých sirek nalezených v otcově brašně rozsvítil plechovou lucerničku, kterou nesl tamtéž, přikrčil se do závětří převisu a otevřel Lyřin batůžek.

Zdravou rukou zašátral uvnitř a nahmátl těžký, v sametu zabalený alethiometr. Zatřpytil se ve svitu lucerny, když Will napřáhl ruku a ukázal ho těm dvěma, kteří mu stáli po boku, dvěma nezřetelným obrysům, které se nazývaly anděly.

„Umíte s tím zacházet?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl hlas. „Pojď s námi. Musíš. Hned s námi pojď za lordem Asrielem.“

„Kdo po vás chtěl, abyste sledovali mého otce? Říkali jste, že o vás nevěděl, ale není to pravda,“ pokračoval Will rozhorleně. „Řekl mi, abych vás očekával. Věděl toho víc, než jste vůbec tušili. Kdo vás poslal?“

„Nikdo nás neposlal. Přišli jsme sami,“ promluvil znovu hlas. „Chceme sloužit lordu Asrielovi. A ten mrtvý – co po tobě chtěl? Jak máš s tím nožem naložit?“

Will se neubránil rozpakům.

„Říkal, že ho mám donést lordu Asrielovi,“ připustil.

„Tak pojď s námi.“

„Ne. Nejdřív musíme najít Lyru.“

Zavinul alethiometr do sametu a uložil ho do svého batohu. Zavřel chlopeň, přehodil přes sebe otcův těžký plášť, aby se chránil před deštěm, a ještě pořád přikrčený na místě upřel na oba stíny pevný pohled.

„Mluvíte pravdu?“ zeptal se.

„Ano.“

„Jak to tedy s vámi je, jste silnější než lidé, nebo slabší?“

„Slabší. Vy jste z opravdového masa, my ne. Ale stejně musíš jít s námi.“

„Ne. Jestli jsem silnější, musíte mě poslouchat. A krom toho, nůž mám já. Proto vám nařizuji: pomozte mi najít Lyru. Je mi jedno, jak dlouho to bude trvat, ale nejdřív najdeme ji a teprve pak půjdu za lordem Asrielem.“

Obě postavy se na několik vteřin odmlčely. Pak poodpluly o kousek dál a o něčem se dohadovaly, i když Will z jejich hovoru nezaslechl ani slovo.

Nakonec se znovu vrátily k němu a on uslyšel: „Tak dobrá. Děláš chybu, ale nemáme na vybranou. Pomůžeme ti najít to děcko.“

Will napínal oči do tmy, aby je viděl zřetelněji, ale do tváře se mu řinul déšť.

„Uvidím vás ve dne líp?“

„Ne, hůř. Nepatříme k andělům vyššího řádu.“

„Dobře, to znamená, že když vás neuvidím já, nevšimne si vás ani nikdo jiný, takže se snadno ztratíte. Pokuste se tedy zjistit, kam se poděla Lyra. Určitě nebude daleko. Byla tu jedna žena, a Lyra bude nejspíš – to ona ji unesla. Dejte se do hledání a přijďte mi pak povědět, co jste zjistili.“

Andělé se zvedli do bouřlivého větru a zmizeli. Will cítil, jak na něj doléhá nesmírná tupá tíha. Už před tím, než zápasil s otcem, mu nezbývalo moc sil, a teď už byl téměř u konce. Přál si jedině zavřít oči bolavé pláčem, sklopit přes ně ta neuvěřitelně těžká víčka.

Přetáhl si plášť přes hlavu, na prsa přitiskl batoh a v tu ránu usnul.

„Nikde nic,“ ozvalo se.

Hlas dolehl do hlubin Willova spánku, a ten se ztěžka vytrhl do bdění. Po chvíli (trvalo to skoro minutu, natolik byl ponořený do nevědomí) přece jen otevřel oči do svěžího jitra, které se před ním rozprostíralo.

„Kde jste?“ zeptal se.

„Vedle tebe,“ odpověděl anděl. „Tady.“

Slunce vyšlo teprve před nedávnem a skály i lišejníky a mechy, kterými byly porostlé, zářily v ranním světle křehkou čerstvostí, ale žádná postava nebyla široko daleko k vidění.

„Říkal jsem ti, že v denním světle nebudeme moc k rozeznání,“ mluvil dál hlas. „Nejlíp nás uvidíš v polosvětle, za svítání nebo soumraku. Ve tmě je to o něco horší a za slunečního svitu jsme vidět úplně nejmíň. Hledali jsme s mým společníkem od úbočí hor níž, ale nenašli jsme žádnou ženu ani dítě. Objevili jsme ale jezero s modrou vodou, u kterého nepochybně tábořila. Zůstal tam jeden mrtvý muž a divoženka vysátá fantomem.“

„Mrtvý muž? Jak vypadá?“

„Mohlo mu být tak kolem šedesáti, tělnatý, s hladkou pletí. Stříbřitě šedé vlasy. Oblečený v drahých šatech, a táhla z něj nějaká těžká voňavka.“

„Sir Charles,“ dovtípil se Will. „To musí být on. Paní Coulterová ho nejspíš zabila. Tak přece aspoň nějaká dobrá zpráva.“

„Nechala za sebou stopy. Můj společník je sleduje, a až zjistí, kam vedou, vrátí se za námi. Já zatím zůstanu s tebou.“

Will vstal a rozhlédl se kolem sebe. Bouřka pročistila vzduch a ráno bylo vymyté a svěží, což ovšem vrhalo okolní scénu do ještě děsivějšího světla – nedaleko totiž ležela mrtvá těla několika divoženek, které je s Lyrou doprovázely vstříc jeho setkání s otcem. Ve tváři jedné z nich už se činila černá vrána s ukrutným zobanem a Willovi neušlo, že nahoře krouží jakýsi větší pták a vyhlíží si nejtučnější hodovní tabuli.

Will všechny mrtvoly popořadě prohlédl, ale Serafinu Pekkalu, královnu jednoho z divoženčích klanů a Lyřinu oddanou přítelkyni, mezi nimi nenašel. Pak si vzpomněl – neodletěla snad krátce před soumrakem za nějakou jinou záležitostí?

To znamená, že je možná ještě pořád naživu. Trochu ho to pomyšlení vzpružilo a rozhlédl se po obzoru, jestli ji snad v dálce nezahlédne, ale ať se díval na kterou stranu chtěl, všude se táhlo jen modré nebe prošpikované ostrými vrcholky skal.

„Kde jsi?“ obrátil se k andělovi.

„Vedle tebe,“ odpověděl hlas, „jako vždycky.“

Will se ohlédl doleva, odkud k němu hlas doléhal, ale neviděl nic.

„Takže vidět nejsi. Může tě někdo kromě mě slyšet?“

„Když budu šeptat, tak ne,“ odpověděl anděl jízlivě.

„Jak se jmenuješ? Máte vůbec jména?“

„To máme. Já jsem Balthamos a můj společník se jmenuje Baruch.“

Will zvažoval, co podniknout dál. Jakmile si člověk zvolí jednu cestu z mnoha, všechny ostatní, jež si nevybral, v tu chvíli zhasnou jako svíčky, jako by nikdy neexistovaly. V tenhle okamžik měl Will všechny možnosti ještě pořád před sebou. Jenže dopřát jim všem život znamenalo nedělat nic. Málo platné, nezbývalo mu než volit.

„Vrátíme se po úbočí dolů,“ rozhodl. „Sejdeme k tomu jezeru. Třeba tam najdeme něco, co by se mi mohlo hodit. A krom toho začínám mít žízeň. Půjdu směrem, kterým podle mě leží, a kdybych sešel z cesty, navedeš mě zpátky.“

Teprve když měli za sebou několik minut chůze po kamenitém svahu, kudy nevedla ani stezička, Will si uvědomil, že ho nebolí ruka. Vlastně od chvíle, kdy se probudil, na ránu nepomyslel ani jedinkrát.

Zastavil se a prohlédl si hrubý hadřík, kterým mu ji otec po boji ovázal. Byl nasáklý onou mastí, jíž ránu potřel, ale po krvi nebylo ani stopy. Od chvíle, kdy přišel o prsty, neustalo krvácení ani na chvíli, a tohle byla tudíž tak úžasná novina, že mu srdce poskočilo téměř čirou radostí.

Zkusmo pohnul prsty. Rány ještě pořád bolely, pravda, ale nějak jinak, už to nebyla ona hluboká, zničující bolest, která z něj ještě včera vysávala život, ale mělčí, jakoby otupělý pocit. Připadalo mu, že se ruka hojí. A byla to zásluha jeho otce. Kouzlo divoženek selhalo, ale otec ho vyléčil.

V mnohem lepší náladě pokračoval ze svahu dolů.

Než dorazil k jezeru, uplynuly tři hodiny a anděl mu musel několikrát poradit. Byl už tou dobou vyprahlý žízní a v těžkém plášti mu bylo pod ostrými slunečními paprsky k nesnesení horko. Když si ho ale sundal, scházela mu jeho ochrana a holé paže a šíje ho co nevidět začaly pálit. Na dohled jezera odhodil plást i batoh na zem a poslední metry k vodě doběhl, svalil se na břicho a lačně lokal doušek za douškem mrazivého osvěžení. Voda byla tak studená, že mu z ní trnuly zuby a rozbolela ho celá lebka.

Jakmile uhasil žízeň, posadil se a rozhlédl se kolem sebe. Předchozího dne nebyl schopný vnímat okolí, ale dnes si jasně uvědomoval, jak je voda sytě modrá a jak pronikavě tu bzučí hmyz.

„Balthame?“

„Jsem pořád s tebou.“

„Kde je ten mrtvý?“

„Za tou vysokou skálou napravo.“

„Nejsou tu v okolí fantomové?“

„Nejsou.“

Will zvedl batoh a plášť a po břehu jezera došel až ke skále, o které mluvil Balthamos.

Hned za ní stál nevelký tábor čítající pět šest stanů a zbytky několika ohnišť. Will obezřetně sklouzl mezi ně, ve střehu, kdyby tu snad přece jen zůstal někdo naživu a číhal teď v záloze.

Panovalo tu ale naprosté ticho, které nedokázalo plně narušit ani vytrvalé cvrkání hmyzu. Stany stály bez hnutí a hladina byla klidná, jen z místa, kde před chvílí pil, se ještě pořád rozbíhaly do stran drobné vlnky. Na okamžik sebou škubl, když zahlédl kousek od nohy zákmit čehosi zeleného, ale byla to jen maličká ještěrka.

Stany byly z maskovací látky, a o to byly na pozadí jednotvárně červených skal nápadnější. Will nakoukl do prvního a zjistil, že je prázdný Stejně tak druhý, ale ve třetím přece našel něco užitečného: plechovou jídelní misku a krabičku sirek. Kromě toho tu byl pruh jakési tmavé hmoty, dlouhý a tlustý jako jeho předloktí. Nejdřív ho napadlo, že je to kus kůže, ale na denním světle poznal, že drží sušené maso.

A měl koneckonců svůj nůž. Ukrojil tenký plátek – byl tuhý a chutnal maličko slaně, ale stačilo chvíli žvýkat a rozvinula se hutná, příjemná chuť. Přidal maso, sirky i jídelní misku do batohu a prohledal i další stany, ale v těch nezbylo nic.

Největší si nechal nakonec.

„Tady je ten mrtvý?“ zeptal se nazdařbůh do vzduchu.

„Ano,“ přitakal Balthamos. „Otrávený.“

Will stan obezřetně obešel až ke vchodu obrácenému k jezeru. Vedle překocené plátěné židle leželo na zemi mrtvé tělo muže, jenž byl ve Willově světě znám jako sir Charles Latrom a v Lyřině coby lord Boreal, muže, který jí ukradl alethiometr a v důsledku přiměl Willa získat jedinečný nůž. Sir Charles, úlisný podvodník vládnoucí v obou světech značnou mocí, byl mrtvý. Jeho nehezky zkřivené tváři se Will vyhýbal pohledem, ale i letmé nakouknutí do stanu mu prozradilo, že by se tu dalo leccos sebrat. Překročil mrtvolu a pustil se do zevrubnější obhlídky.

Jeho otec, zkušený voják a badatel, by jistě věděl, co stojí za to vzít s sebou. Will se mohl jenom dohadovat. Vzal malou lupu v ocelovém pouzdře, protože tou se dá zapálit oheň a on aspoň ušetří sirky, klubko pevného provázku, polní láhev z jakési tenké slitiny, mnohem lehčí než čutora z kozí kůže, kterou až dosud používal, malý triedr, v papíru zavinutou ruličku zlatých mincí velikosti palce, lékárničku, tablety na čištění vody, sáček kávy, tři balíčky lisovaného sušeného ovoce, pytlík ovesných sušenek, šest tubiček měkkých mentolových bonbonů, pytlíček háčků na ryby i s vlascem a nakonec zápisník, několik tužek a příruční baterku.

Zabalil všechno do batohu, ukrojil si další plátek masa a naplnil si po řadě žaludek i polní láhev vodou z jezera.

„Myslíš, že by se mi hodilo ještě něco?“ obrátil se k Balthamovi.

„Trocha rozumu by neškodila,“ zněla odpověď. „Aspoň abys rozeznal, co je moudré, a nahlédl, že se máš podvolit a jednat podle toho.“

„Ty jsi moudrý?“

„Mnohem moudřejší než ty.“

„To já nemůžu vědět, chápej. Co jsi zač? Podle hlasu bych myslel, že muž.“

„Baruch byl muž, já ne. Teď je z něj anděl.“

„Takže…“ Will zvedl hlavu od batohu, kde právě přerovnával obsah, aby měl nejtěžší věci u dna, a pokoušel se Balthama zahlédnout. Neviděl ale vůbec nic.

„Takže byl muž,“ pokračoval v řeči, „a pak… Znamená to, že se z lidí po smrti stanou andělé? Je to tak?“

„Ne vždycky. V naprosté většině případů ne. Stává se to opravdu mimořádně.“

„Kdy teda žil?“

„Zhruba před čtyřmi tisíci lety, tak nějak. Já jsem mnohem starší.“

„A žil v mém světě, nebo v Lyřině? Nebo v tomhle?“

„Ve tvém. Ale světů je nesčetně, sám to víš.“

„Jak se tedy může z člověka stát anděl?“

„Co to má za smysl, tyhle metafyzické spekulace?“

„Prostě mě to zajímá.“

„Radši si hleď svého úkolu. Vybrakoval jsi tomu mrtvému pozůstalost a máš všechny tretky, co potřebuješ, aby ses udržel naživu. Tak můžeme jít dál?“

„Až budu vědět, kudy se dát.“

„Ať půjdeme kamkoli, Baruch nás najde.“

„V tom případě nás najde stejně dobře, když tu zůstaneme. Ještě potřebuj u pár věcí udělat.“

Posadil se na místě, ze kterého nebylo na mrtvé tělo sira Charlese vidět, a snědl tři mentolové bonbony. Bylo až neuvěřitelné, jak báječně ho jídlo osvěžilo a posílilo. Pak se znovu zahleděl na alethiometr. Každý z šestatřiceti drobounkých obrázků vymalovaných na slonovině byl naprosto zřetelný: tohle například bylo docela určitě malé dítě, tohle loutka, pecen chleba a tak dál. Zjistit, co který znamená, bylo ale mnohem složitější.

„Jak to s ním Lyra dělala?“ zeptal se Balthama.

„Dost možná si jenom vymýšlela. Učenci musí studovat dlouhou řadu let, aby se s ním naučili zacházet, a i pak k tomu potřebují spousty knih s výkladem.“

„Nic si nevymýšlela, opravdu z něj uměla číst. Řekla mi věci, o kterých by jinak nemohla vědět.“

„V tom případě to nechápu o nic líp než ty, to mi věř,“ odpověděl anděl.

Při pohledu na alethiometr si Will vzpomněl, jak mu jednou Lyra popisovala stav, do kterého se musí dostat, aby mohla s přístrojem komunikovat. Právě tahle zkušenost mu ohromně pomohla, když se učil procítit dotyk stříbrného ostří.

Ze zvědavosti vytáhl nůž a prořízl přímo před sebou malé okýnko. Viděl jím jen nekonečnou modravou oblohu, ale pod ním, hluboko dole, se rozkládaly stromy a pole úrodné krajiny – nepochybně to byl jeho vlastní svět.

To znamená, že se místní hory nekryjí s horami jeho světa. Znovu okno zavřel, tentokrát poprvé levou rukou. Ta radost, že je už zase k užitku!

V tu chvíli mu, nečekaně jako rána elektrickým proudem, vytanula na mysli otázka. Jestli existuje nekonečně různých světů, proč mu nůž otevírá okna jen mezi tímhle a jeho vlastním?

Musí se přece umět dostat kamkoli!

Znovu ho pozvedl a nechal vědomí volně plynout až do samé špičky ostří, jak ho to učil Giacomo Paradisi, až se duchem ocitl mezi jednotlivými atomy a cítil každou nepatrnou nerovnost, sebemenší hrbolek ve vzduchu.

Místo aby řízl hned při prvním zadrhnutí, jak to obvykle dělával, nechal nůž klouzat k další a další trhlině. Bylo to jako sledovat řádku stehů, jen musel mít dostatečně lehkou ruku, aby žádný neporušil.

„Co to děláš?“ vytrhl ho ze soustředění hlas odkudsi z prázdna.

„Chci něco vyzkoušet,“ odpověděl Will. „Buď zticha a nepleť se moc blízko. Když si nedáš pozor, můžeš se říznout raz dva, a já tě nevidím, takže se ti nemůžu vyhnout.“

Balthamos jen polohlasem nespokojeně zabrblal. Will znovu zvedl nůž a hmatal ostřím po drobounkých zarážkách a přeryvech. Bylo jich mnohem víc, než vůbec tušil. A když je teď zkoumavě ohmatával, aniž se snažil proříznout dál, všiml si, jak výrazně se od sebe liší – jeden byl zřetelný, s jasným ohraničením, další rozmlžený, třetí se kluzce smekal a čtvrtý působil křehce a lomivě.

Uvědomil si, že některé body nachází snáz než ostatní, a i když tušil, co to znamená, přece jen prokrojil další okno, aby se přesvědčil: ano, byl za ním jeho svět.

Znovu otvor zavřel a zapátral špičkou nože po místě s jinými vlastnostmi. Narazil na jedno, které pod tlakem pružilo a kladlo odpor, a nechal špičku nože proklouznout skrze něj.

A skutečně! Svět, který se objevil v novém okně, nebyl ten jeho. Země neležela tak hluboko pod ním a netvořila ji zelená pole a křoviny, nýbrž protáhlé písečné duny pouště.

Zavřel ho a otevřel další: zakouřené nebe nad průmyslovým městem a dole řada do řetězů zakovaných dělníků vlekoucích se zachmuřeně do továrny.

Zavřel i tohle okno a vymanil se ze soustředění. Trochu se mu točila hlava. Teprve teď začínal aspoň vzdáleně chápat, co všechno tenhle nůž umí. Zlehka ho položil na kámen před sebou.

„To tu chceš trčet celý den?“ ozval se Balthamos.

„Přemýšlím. Z jednoho světa do druhého se dá bez potíží přejít jen tehdy, když je země stejně vysoko. Dost možná je takových míst celá řada, a třeba se v nich lidé prořezávají sem tam často… A taky člověk musí po hmatu poznat svůj vlastní svět, jinak by se vůbec nemusel dostat zpátky. Ztratil by se navždycky.“

„Správně. Ale co takhle –“

„A taky musí vědět, ve kterých světech je země na stejné úrovni, jinak ani nemá cenu otvírat okno,“ pokračoval Will stejně tak pro sebe jako pro anděla. „Takže to není tak snadné, jak jsem si myslel. Nejspíš jsme v Oxfordu a Citt?gazze měli prostě kliku. Ale stejně…“

Znovu sáhl po noži. Kromě jasného, jednoznačného pocitu, kterým vnímal body propojené s jeho vlastním světem, ho na řadě dalších míst zarazil podobně intenzivní dojem. Cítil z nich určitou rezonanci, jako by udeřil do těžkého dřevěného bubnu, byť to samozřejmě byla, stejně jako v jiných případech, ozvěna neslyšná, tenounce se chvějící v prázdném vzduchu.

Tohle je přesně ono! Ucouvl, zašátral o kousek dál a našel znovu totéž.

Prořízl se na druhou stranu – tušení ho neklamalo. Ozvěna označovala místa, kde je v protilehlém světě země stejně vysoko jako ve výchozím. Měl před sebou travnatou náhorní plošinu, na níž se pod zataženou oblohou poklidně páslo stádo zvířat, jaká ještě v životě neviděl – byla velká asi jako bizon a vyznačovala se rozložitými rohy, kosmatou modrou srstí a hřebenem tuhých chlupů, který se jim táhl po celé délce hřbetu.

Prošel na druhou stranu. Nejbližší tvor po něm bez zájmu obrátil hlavu, načež se nevzrušeně vrátil k pastvě. Will nechal okno otevřené a špičkou nože zkusil nahmatat povědomé škvírky.

Ano, i odsud se dá dostat do jeho světa, a i tady leží statky a keře hluboko pod ním. A stejně snadno dokáže rozeznat sytou, rezonující hutnost světa Citt?gazze, odkud sem přišel.

S hlubokou úlevou pozavíral, co bylo potřeba, a vrátil se do tábora na břehu jezera. Teď už bude vědět, jak se dostat domů, nemůže se ztratit, a kdyby se potřeboval někam schovat, půjde najisto.

Čím víc věděl, tím rostla i jeho síla. Vrátil nůž do pochvy u pasu a přehodil si batoh přes rameno.

„Tak můžeme vyrazit?“ ozval se sarkastický hlas.

„Ano. Vysvětlím ti to, jestli chceš, ale nemám pocit, že by tě to nějak zajímalo.“

„Ale naopak, všechno, co děláš, je pro mě zdrojem nevyčerpatelného úžasu. Ale na mě nedbej. Co řekneš těm lidem, co tamhle přicházejí?“

Will se vyděšeně rozhlédl. Na stezce pod nimi, o hodný kus cesty níž, zvolna, vytrvale stoupal k jezeru průvod poutníků s naloženými soumary. Ještě si ho nevšimli, ale když tu bude otálet, nebude to dlouho trvat.

Sebral otcův plášť, rozložený přes skalku na slunci. Suchý teď vážil mnohem méně. Ještě jednou se rozhlédl: nic dalšího si brát nebude.

„Tak půjdeme dál,“ řekl.

Rád by si ještě převázal ránu, ale to počká. Vykročil po břehu jezera na opačnou stranu od poutníků a anděl ho provázel, v jasném denním světle neviditelný.

Na sklonku dne sešli z holých hor na výběžek porostlý trávou a zakrslými rododendrony. Will si nutně potřeboval odpočinout a už se rozhodl, že co nevidět zastaví.

Anděl o sobě nedával příliš vědět. Čas od času jen poznamenal: „Tudy ne,“ nebo „Nalevo je schůdnější cesta,“ a Will se zařídil podle jeho rady, ale v podstatě šel jen proto, aby se pohyboval a aby si udržel odstup od poutníků vzadu. Dokud se nevrátí druhý anděl s dalšími zprávami, mohl stejně dobře zůstat na místě.

Když se teď slunce nížilo k západu, napadlo ho, že už třeba svého podivného společníka uvidí. Ve slábnoucím světle se rýsoval nezřetelný, chvějivý obrys lidské postavy a vzduch uvnitř jako by byl o něco hustší.

„Balthame?“ řekl. „Potřeboval bych najít potok. Je tu poblíž nějaký?“

„Tak v půlce svahu je pramen,“ odpověděl anděl. „Tam, co začínají ty stromy.“

„Děkuju.“

Našel pramen, zhluboka se napil a nabral si do láhve. Než ale stačil sejít k nevelkému lesíku, zaslechl Balthamův výkřik, a když se otočil, uviděl, jak třaslavý obrys spěchá podél svahu – ale za čím? Anděl byl patrný jen jako mihotavý pohyb a Will ho rozeznával líp, když se na něj nedíval přímo. Teď jako by se zarazil, naslouchal, a pak znovu vyrazil do vzduchu a rychle se hnal zpátky k Willovi.

„Tady!“ vyhrkl, výjimečně beze stopy nelibosti nebo sarkasmu v hlase. „Baruch šel tímhle směrem! A je tu jedno z těch oken, jen není moc vidět. Pojď, honem. No tak pojď.“

Will zapomněl na únavu a dychtivě se pustil udaným směrem. Okýnko, jak se ukázalo, když k němu došel, vedlo do ponuré, tundře podobné krajiny. Země tu byla rovinatější než hory na straně světa s Citt?gazze, vzduch chladnější a obloha zatažená. Will prošel dál a anděl bez váhání proklouzl za ním.

„Co je tohle za svět?“ zeptal se Will.

„Svět toho děvčátka. Tudy do něj prošly. Baruch šel napřed, sleduje je.“

„Jak můžeš vědět, kde je? To mu čteš myšlenky, nebo co?“

„Ovšemže mu čtu myšlenky. Ať jde kam jde, mé srdce putuje s ním. Vnímáme jako jedna bytost, i když jsme dva.“

Will se rozhlédl. Široko daleko neviděl žádné známky lidského osídlení, a sotva se zešeřilo, vzduch se citelně ochladil.

„Tady se mi přespávat nechce,“ řekl. „Na noc zůstaneme ještě ve světě Citt?gazze a projdeme až ráno. Tam je aspoň dříví a můžu rozdělat oheň. Když teď vím, jaký je na dotek její svět, snadno ho nožem najdu. Poslyš, Balthame? Umíš na sebe vzít nějakou jinou podobu?“

„Proč bych to dělal?“

„V tomhle světě má každý člověk daemona, a když se tu objevím bez něj, budu podezřelý. Lyru to vyděsilo, když mě viděla poprvé. Takže jestli se máme vydat do jejího světa, chtělo by to, abys na sebe vzal podobu nějakého zvířete a dělal, že jsi můj daemon. Zkus třeba ptáka, ať aspoň můžeš lítat.“

„To je přece strašná otrava!“

„Ale uměl bys to, ne?“

„Uměl, což o to…“

„Tak to udělej, teď hned. Ukaž mi to.“

Andělův obrys jako by se ve vzduchu smrštil, stáhl se do drobného víru a najednou na trávě u Willových nohou přistál kos.

„Poleť mi na rameno,“ řekl Will.

Pták poslechl a pak promluvil andělovým obvyklým kousavým tónem. „Ale udělám to jen v nejkrajnějším případě. Je to neskutečně ponižující.“

„Tak to máš smůlu,“ odtušil Will. „Jakmile v tomhle světě uvidíme nějaké lidi, změníš se v ptáka. Nemá cenu kvůli tomu vyvádět a handrkovat se, prostě to uděláš.“

Kos se vznesl do vzduchu, zmizel a na jeho místě se v šerém světle objevil podmračený uražený anděl. Než prolezli okénkem zpátky, Will se ještě jednou rozhlédl a vtáhl nosem vůni světa, v němž byla Lyra uvězněná.

„Kde je ten tvůj společník teď?“ zeptal se.

„Sleduje tu ženu na jih.“

„V tom případě se ráno pustíme za nimi.“

Následujícího dne šel Will celé hodiny, aniž potkal živou duši. Krajina sestávala převážně z nízkých pahorků porostlých krátkou suchou trávou, a kdykoli vystoupal na jen trochu vyvýšené místo, rozhlížel se po známkách lidské přítomnosti, ale nic neviděl. Jedinou změnu v prašné hnědozelené pustině představovala skvrna tmavší zeleně na obzoru, a právě k ní Will mířil, protože se od Balthama dozvěděl, že je to les a protéká jím řeka vedoucí na jih. Když stálo slunce nejvýš, pokusil se chvíli prospat v nízkých keřících, ale spánek nepřicházel. Jak se teď blížil večer, bolely ho nohy a byl k smrti unavený.

„Jde to pomalu,“ podotkl Balthamos nevrle.

„Já za to nemůžu,“ odsekl Will. „Jestli nemáš, co bys řekl užitečnějšího, tak radši mlč.“

Než došli k okraji lesa, slunce se naklonilo nad obzor. Vzduch tu byl tak prosycený pylem, že Will několikrát kýchl, a nedaleko od něj s křikem vyletěl poplašený pták.

„To je první živoucí stvoření, co dneska vidím,“ poznamenal Will.

„Kde se chceš utábořit?“ otázal se Balthamos.

V dlouhých stínech stromů ho Will tu a tam zahlédl. Pokud mohl soudit, tvářil se anděl značně nevrle.

„Budu muset zůstat někde tady. Mohl bys mi pomoct vybrat nějaké příhodné místo. Slyším tu někde potok, mrkni se, jestli bys ho nenašel.“

Anděl zmizel. Will se vlekl dál mezi nízkými keříky vřesu a voskovníku a přál si najít alespoň uzounkou prošlapanou stezičku. Zároveň s obavami sledoval ubývající světlo – musí se někde uložit co nejdřív, jinak padne tma a nebude mít na vybranou.

„Nalevo,“ ozval se Balthamos na dosah ruky od něj. „Je tam potok a uschlý strom na oheň. Tudy.“

Will šel za hlasem a brzy našel místo, které mu anděl popsal. Mezi omšelými kameny bublal svižný potůček a v temném úžlabí převislých stromů prudce přepadal do úzké rozsedliny K nejbližšímu propletenci křovin a podrostu se od vody táhl široký travnatý břeh.

Než se uložil k odpočinku, vydal se nasbírat dříví na oheň a znenadání přitom v trávě objevil kruh začernalých kamenů, jak tu před časem tábořil kdosi jiný. Nanosil hromádku tenčích větviček, ty silnější přiřízl nožem do potřebné délky a pak se je pokusil zapálit. Moc zkušeností s tím neměl a zbůhdarma vypotřeboval několik sirek, než přiměl plameny k životu.

Anděl přihlížel, na tváři výraz těžce zkoušené trpělivosti.

Jakmile se oheň rozhořel, dopřál si Will dvě ovesné placičky, kousek sušeného masa a pár mentolových bonbonů, a zapil to všechno studenou čerstvou vodou. Bathamos seděl mlčky opodál.

„To na mě budeš takhle civět pořád?“ neudržel už se Will po chvíli. „Nikam ti neuteču.“

„Čekám na Barucha. Vrátí se co nevidět, a pak si tě ani nevšimnu, jestli ti to tak vyhovuje.“

„Nechceš něco k jídlu?“

Balthamos se ošil. Willova nabídka ho lákala.

„Já vlastně nevím, jestli něco jíte,“ pokračoval Will. „Ale jestli máš chuť, klidně si posluž.“

„Co je v tomhle?“ ukázal anděl mlsně na tubičku bonbonů.

„Nejspíš hlavně cukr, řekl bych, a máta. Tumáš.“

Vysypal jeden bonbon na dlaň a vztáhl ji k andělovi. Balthamos sklonil hlavu, přičichl si a pak cukroví zvedl. Will ucítil lehounký, chladivý dotek jeho prstů.

„Řekl bych, že mi dodá energii,“ podotkl anděl. „Jeden kousek úplně stačí, díky.“

Sedl si a v tichosti uždiboval. Will přišel na to, že když se dívá do ohně a anděla vnímá jen na samém okraji zorného pole, vidí ho mnohem zřetelněji.

„Kde je Baruch?“ zeptal se. „Můžete se dorozumívat na dálku?“

„Cítím, že je nablízku. Bude tu co nevidět a pak si promluvíme. Řeč je na tohle nejlepší.“

Netrvalo ani deset minut a k uším jim dolehlo tiché šelestění křídel. Balthamos dychtivě vyskočil na nohy a v příští chvíli už se oba andělé objímali. Will upíral oči do plamenů, ale ani tak mu neušla síla jejich vzájemného citu, nebo spíš víc než citu – tohle byla vášnivá láska.

Baruch se posadil po boku svého společníka a když Will prohrábl oheň, zavál k oběma oblak kouře a zdůraznil každý rys jejich tváře i postavy, takže je poprvé uviděl zřetelně. Balthamos byl štíhlý, úzká křídla měl elegantně složená vzadu na zádech a v jeho výrazu se mísilo povýšené opovržení s něžným, vroucím soucitem, jako by ochotně zahrnul láskou všechno a všechny, nemít v povaze onu věčnou nespokojenost s jejich nedostatky. Na Baruchovi mu ale nevadilo nic, to bylo nad slunce jasnější. Baruch vypadal o něco mladší, jak ostatně podle Balthama také byl, měl robustnější postavu a ohromná sněhobílá křídla. Podle všeho byl i prostší a vzhlížel k Balthamovi jako ke studnici všeho vědění i radosti.

Willa jejich vzájemná láska zaujala a hluboce dojala.

„Zjistil jsi, kde je Lyra?“ neudržel už na uzdě nedočkavou zvědavost.

„Ano,“ přikývl Baruch. „Vysoko v Himálaji je jedno údolí, kousek od ledovce, jehož odraz láme světlo do duhových oblouků. Nakreslím ti do hlíny mapku, aby sis ho nespletl s jiným. Ta malá je v jeskyni uprostřed stromů, hlídá ji tam ta žena a udržuje ji ve spánku.“

„Ve spánku? A ta žena je sama? Nemá s sebou vojáky?“

„Sama, správně. Skrývá se.“

„A Lyra je v pořádku?“

„V pořádku, jen spí. Sní. Ukážu ti, kde je najdeš.“

Bledým prstem načrtl Baruch do holé země kolem ohniště jednoduchou mapku. Will vyndal notýsek a přesně si ji obkreslil. Znázorňovala podivně zakroucený ledovec sunoucí se z úžlabí mezi třemi téměř totožnými horskými vrcholy.

„A teď se přesuneme blíž,“ upozornil anděl. „Údolí, kde leží ta jeskyně, probíhá nalevo od ledovce a jeho středem teče řeka z tajícího ledu. Tady někde začíná…“

Narýsoval další mapku a Will ji pozorně překreslil, a pak třetí, pokaždé z větší blízkosti, až měl Will jistotu, že tam spolehlivě trefí, za předpokladu, že se mu podaří překonat čtyři nebo pět tisíc mil od tundry k horám. Nůž mu mohl otevřít cestu mezi světy, ale vzdálenost v rámci jednoho zkrátit nedokázal.

„Kousek od toho ledovce leží svatyně,“ uzavřel Baruch, „kolem jsou červené hedvábné praporky potrhané větrem. A do jeskyně nosí jídlo jedna místní holčička. Lidé si myslí, že je to svatá žena, a když se o ni postarají, splatí jim svým požehnáním.“

„Vážně?“ podivil se Will. „Tak ona se skrývá? To mi nejde do hlavy. Před církví?“

„Vypadá to tak.“

Will si mapky pečlivě schoval. Už dřív si na kameny ohraničující ohniště postavil plecháček s vodou, a když se teď ohřála, přisypal dovnitř trochu mleté kávy a zamíchal větvičkou. Než hrneček zvedl do dlaní, omotal ho kapesníkem.

V ohni se svezla hořící větev, opodál zavolal noční pták.

Najednou, i když Will netušil proč, zvedli oba andělé tvář k obloze. Podíval se stejným směrem, ale nic neviděl. Jednou si všiml něčeho podobného u své kočky: v polospánku zbystřila, zvedla hlavu a sledovala, jak někdo nebo něco neviditelného prochází místností. Naskočila mu z toho tenkrát husí kůže, a teď zrovna tak.

„Uhas ten oheň,“ zašeptal Balthamos.

Will přihrábl zdravou rukou trochu hlíny a udusil plameny. V tu chvíli ho rozrazil chlad až do hloubi kostí, až se celý roztřásl. Přitáhl si plášť těsněji a znovu zvedl hlavu.

Teď už přece jen něco viděl: nad mraky cosi zářilo a měsíc to nebyl.

„Že by válečný vůz?“ bručel Baruch. „Je to možné?“

„Co se děje?“ zašeptal Will.

Baruch se k němu naklonil. „Vědí o nás,“ zašeptal. „Našli nás. Vytáhni ten nůž, Wille, a –“

Než stačil domluvit, přiřítilo se cosi shůry a vrazilo přímo do Balthama. Ve zlomku vteřiny visel útočníkovi na zádech Baruch, Balthamos se pokoušel vykroutit křídla ze sevření a všichni tři se ve tmě zmítali sem tam jako ohromné vosy chycené v gigantické pavučině. Nikdo z nich nevydal ani hlásku, bylo slyšet jen praskání větviček a šustění listů pod nohama zápasníků. Will nemohl použít nůž, na to se přesouvali příliš rychle. Místo toho vytáhl z batohu baterku a rozsvítil.

To nikdo z nich nečekal. Útočník máchl křídly do vzduchu, Balthamos si zakryl oči rukama a jedině Baruch měl dost duchapřítomnosti, aby nepovolil sevření. Konečně Will viděl, kdo je napadl: další anděl, mnohem větší a statnější než oni dva. Baruch mu dlaní zakrýval ústa.

„Wille!“ vykřikl Balthamos. „Ten nůž – prořízni cestu ven –“

V tu chvíli se útočník vyškubl z Baruchova sevření. „Regente! Pane! Mám je!“ zvolal.

Z jeho hlasu se Willovi div nerozskočila hlava, jakživ neslyšel tak mocný výkřik. V příští chvíli se anděl už už chystal vznést do vzduchu, ale Will pustil baterku a vrhl se dopředu. Zabil už svého času útesového běsa, ale zaútočit nožem na tvora stejného jako on sám bylo mnohem těžší. Přesto sevřel ohromná bijící křídla do náruče a oháněl se nožem v peří, znovu a znovu, až ve vzduchu zavířily útržky bělostných vloček. I v návalu bojovné zuřivosti si vybavoval, co slyšel od Balthama: Vy jste z opravdového masa, my ne. Lidé jsou silnější než andělé, v tom měl jeho průvodce pravdu. Tiskl anděla svou vahou k zemi.

Útočník ale nepřestával volat hlasem, ze kterého Willovi div nepraskly bubínky: „Pane! Ke mně! Ke mně!“

Will letmo pohlédl vzhůru a viděl, jak se oblaka přeskupují a víří, jak ona podivná, nad pomyšlení skvoucí záře sílí víc a víc, jako by se energie v podobě plazmatu přelila přímo do mraků a ty teď vydávaly vlastní světlo.

„Wille,“ volal Balthamos. „Nech toho a otevři okno, než sem dorazí –“

Ale anděl se vytrvale bránil, podařilo se mu uvolnit jedno křídlo a zvedal se ze země, takže Willovi nezbývalo, než ho držet, jinak by uletěl. Baruch mu přiskočil na pomoc, popadl útočníka za hlavu a zakláněl mu ji dozadu.

„Ne!“ vykřikl Balthamos znovu. „Ne! Ne!“

Vrhl se na Willa, tahal ho za paži, třásl mu ramenem i rukama, a útočník se pokoušel znovu zavolat, ale Baruch mu tiskl ústa dlaní. Shora k nim dolehlo pravidelné chvění, jako by se rozběhlo nezměrné dynamo. Byl to zvuk bezmála hlubší, než mohou uši zachytit, byť rozechvíval nejmenší atomy vzduchu a otřásal Willem do morku kostí.

„Už se blíží!“ Balthamos měl slzy na krajíčku a jeho strach se začínal přenášet i na Willa. „Prosím, Wille, prosím tě –“

Will zvedl hlavu k nebi.

Oblaka se rozestupovala a temnou trhlinou mezi nimi se rychle snášela jakási postava, zprvu maličká, ale s každou vteřinou se blížila, větší a hrozivější. Mířila přímo k nim a čišela z ní neskrývaná zloba, Will měl dokonce dojem, že rozeznává planoucí, nenávistné oči.

„Wille, musíš!“ přidal se Baruch naléhavě.

Will se zvedl. „Držte ho pevně,“ měl ještě na jazyku, ale než stačil promluvit, anděl se zhroutil k zemi, zřídl a rozplynul se jako pára, nezbylo z něj vůbec nic. Will se rozhlédl. Připadal si hloupě, žaludek se mu zvedal.

„Já ho zabil?“ vypravil ze sebe roztřeseně.

„Neměl jsi na vybranou,“ odpověděl Baruch. „Ale teď –“

„Já to nechci!“ rozkřikl se Will prudce. „Vážně, na mou duši, mám všeho zabíjení po krk! Kdy už to skončí?“

„Musíme pryč,“ ozval se Balthamos stísněně. „Rychle, Wille, pospěš si, prosím tě!“

Oba byli k smrti vyděšení.

Will zašátral špičkou nože ve vzduchu: ať je to kterýkoli svět, jen když se dostanou pryč. Rychle řízl, pohled upřený k nebesům. Anděla sestupujícího shůry od nich dělily pouhé vteřiny a výraz jeho tváře byl děsivý. I takhle na dálku, v jediné letmé vteřině Will cítil, jak ho od hlavy k patě, do nejmenší částečky jeho bytosti prohledává a zkoumá jakýsi nezměrný, krutě nelítostný intelekt.

A co víc, tenhle anděl třímal kopí – zvedal ho a chystal se jím mrštit… Právě tahle chvíle, kratičký okamžik, kdy anděl vyrovnával let a napřimoval se, aby mohl zacílit, Willovi stačila, aby proskočil za Baruchem a Balthamem do neznámého světa a zavřel za sebou okno. Ještě svíral mezi prsty poslední škvírku otvoru, když k němu dolehl prudký závan vzduchu – ale vzápětí se okno dovřelo a Will byl v bezpečí. Byl to jen svistot kopí, které by se mu v tom původním světě právě teď zarylo do těla.

Stáli na písčité pláži zalité jasným svitem měsíce. Dál směrem do vnitrozemí rostly obří stromy podobné kapradinám a podél pobřeží se na míle daleko táhly pozvolné hrboly dun. Vládlo tu vlhké vedro.

„Kdo to byl?“ Will se ještě třásl, když se obracel k andělům.

„Metatron,“ odpověděl Balthamos. „Měl jsi –“

„Metatron? Kdo je to? Proč na nás zaútočil? A chci slyšet pravdu.“

„Musíme mu to říct,“ obrátil se Baruch ke svému společníkovi. „Měl jsi to udělat už dávno.“

„Já vím, měl,“ přiznal Balthamos. „Ale měl jsem na něj vztek a dělal jsem si starosti o tebe.“

„Tak mi to řekněte aspoň teď,“ dožadoval se Will. „Ale pamatujte si, že nemá cenu vykládat mi, co bych měl a neměl dělat, protože mně je to srdečně jedno, rozumíte? Záleží mi jen na Lyře a na mamince. V tom,“ obrátil se k Balthamovi, „je smysl veškerých metafyzických spekulací, nebo jak tomu říkáš.“

„Asi bychom ti měli říct, co jsme zjistili,“ začal Baruch. „Abys věděl, Wille, proč jsme tě hledali a proč tě musíme dovést k lordu Asrielovi. Odhalili jsme tajemství jeho království, světa, kde žije Nejvyšší, a musíme ho Asrielovi prozradit. Jsme tady v bezpečí?“ rozhlédl se nejistě. „Nedá se sem nijak proniknout?“

„Jsme v úplně jiném světě. V úplně jiném vesmíru.“

Písek, na kterém stáli, byl měkký, a táhlý svah nejbližší duny vyzýval k odpočinku. Ve svitu měsíce bylo vidět na míle daleko – byli tu naprosto sami.

„Tak mluvte,“ vyzval je Will. „Povězte mi, co je zač ten Metatron, a jaké tajemství jste odhalili. Proč mu ten anděl říkal regente? A kdo je ten Nejvyšší? To myslíte Boha?“

Posadil se a dva andělé, ve svitu měsíce patrní mnohem zřetelněji, než je viděl kdy dřív, si přisedli.

Balthamos spustil tichým hlasem: „Nejvyšší, Bůh, Stvořitel, Pán, Jahve, El, Adonai, Král, Otec, Všemohoucí – to všechno jsou jména, která si přisvojil. Žádným stvořitelem ale nikdy nebyl. Byl jedním z andělů tak jako my, sice první, uznávám, nejmocnější ze všech, ale vznikl z Prachu stejně jako my ostatní, a Prach je jen označení pro to, co se stane, když si hmota začne uvědomovat samu sebe. Hmota má v lásce hmotu. Snaží se zjistit o sobě víc, a tehdy se objevuje Prach. První andělé vznikli koncentrací Prachu a Nejvyšší z nich byl nejprvnější. Řekl všem, kdo přišli po něm, že je stvořil on sám, ale byla to lež. Jedna z těch pozdějších byla moudřejší než on. Odhalila pravdu a on ji vykázal, ale my jí dodnes sloužíme. Zatímco Nejvyšší dál vládne svému království a Metatron je jeho regentem.

Ale to hlavní, co jsme zjistili v Oblačné hoře, ti nemůžeme prozradit. Přísahali jsme si navzájem, že jako první to od nás uslyší sám lord Asriel.“

„Tak mi řekněte, kolik můžete. Nenechávejte mě tápat ve tmě.“

„Zjistili jsme, jak se dostat do Oblačné hory,“ ujal se slova Baruch a vzápětí omluvně dodal: „Promiň, mluvíme o ní, jako bys mohl rozumět. Někdy se jí také říká válečný vůz. Nemá ustálené místo, pohybuje se, jak si zamane. A tam, kde právě je, se nachází srdce jeho království, jeho pevnost, jeho palác. Dokud byl Nejvyšší mladý, nehalil ji do mraků, ale jak ubíhal čas, nabaloval je kolem sebe v čím dál tlustší vrstvě. Vrcholek nikdo neviděl už celá tisíciletí. Takže teď se jeho pevnosti říká Oblačná hora.“

„Co jste tam uvnitř zjistili?“

„Nejvyšší sám přebývá v komnatě v samém nitru hory. Až k němu jsme se nedostali, ale viděli jsme ho. Jeho moc –“

„Většinu své moci přenesl na Metatrona,“ skočil mu do řeči Balthamos, „jak už jsem říkal. Sám jsi viděl, jaký je. Už jsme mu unikli jednou, jenže teď nás viděl znovu, a co hůř, viděl i tebe a viděl tvůj nůž. Říkal jsem ti –“

„Balthame,“ přerušil ho Baruch jemně. „Nemůžeš Willovi nic vyčítat. Potřebujeme jeho pomoc a nemůžeme mu klást za vinu, že neví věci, po kterých jsme my sami pátrali celou věčnost.“

Balthamos odvrátil pohled.

„Takže mi nepovíte, co jste odhalili za tajemství?“ zeptal se Will. „No dobře. Tak mi místo toho řekněte, co se stane, když člověk umře?“

Balthamos se po něm překvapeně podíval.

„Existuje něco jako svět mrtvých,“ řekl Baruch. „Kde to je a co se tam děje nikdo neví. Můj duch se tam díky Balthamovi nikdy nedostal – vlastně jsem teď tím, co kdysi bývalo Baruchovým duchem. Svět mrtvých je pro nás neznámé temné místo.“

„Je to zajatecký tábor,“ promluvil Balthamos. „Nejvyšší ho zřídil hned v začátcích. Proč tě to zajímá? Dozvíš se to, až přijde čas.“

„Právě mi zemřel otec, proto to chci vědět. Kdyby ho ta divoženka nezabila, řekl by mi všechno, co věděl. Říkáte, že je to svět – tím myslíte svět jako třeba tenhle? Jiný vesmír?“

Balthamos se podíval na Barucha, ale ten jen pokrčil rameny.

„Jak to v tom světě mrtvých vypadá?“ vyzvídal Will dál.

„Těžko říct,“ odpověděl Baruch. „Dělají se kolem toho strašné tajnosti. Ani žádná z církví to neví. Tvrdí věřícím, že se dostanou do nebe, ale není to pravda. Kdyby lidé věděli, jak je to doopravdy…“

„A otcův duch tam odešel?“

„Bezpochyby ano, stejně jako nesčetné miliony těch, kdo zemřeli před ním.“

Will nenašel dost odvahy dál se tou představou zabývat.

„Proč jste vlastně nešli s tím svým veledůležitým tajemstvím přímo za lordem Asrielem, ať už mu chcete říct cokoli?“ zeptal se. „Proč jste hledali mě?“

„Nebyli jsme si jistí,“ odpověděl Balthamos, „jestli by nám uvěřil, pokud mu nepředložíme důkaz svých dobrých úmyslů. Dva bezvýznamní andělé mezi všemi silami a mocnostmi, se kterými jedná – proč by nás měl brát vážně? Ale mít s sebou nůž a jeho nositele, to už by nás mohl vyslechnout. Tvůj nůž je mocná zbraň a Asriela potěší, že jsi na jeho straně.“

„Teda, nic proti nikomu,“ zavrtěl hlavou Will, „ale to je dost chabé vysvětlení. Kdybyste věřili, že je to tajemství vážně taková bomba, nepotřebovali byste vymýšlet záminky, jak se k Asrielovi dostat.“

„To taky není všechno,“ odpověděl Baruch. „Věděli jsme, že nás Metatron bude pronásledovat, a chtěli jsme mít jistotu, že nůž nepadne do jeho rukou. Kdyby ses nechal přesvědčit, že máme nejdřív zajít za Asrielem, přinejmenším by –“

„Ani náhodou, s tím nepočítejte,“ odbyl ho Will. „Vůbec mi nepomáháte najít Lyru, spíš mi to ztěžujete. A na ní přitom záleží ze všeho nejvíc, jenže vy na ni úplně zapomínáte. Ale budiž, aspoň že na ni myslím já. Co kdybyste mě teda nechali na pokoji a zašli za lordem Asrielem? Přesvědčte ho, aby vás vyslechl. Vzduchem se k němu dostaneme mnohem rychleji než já pěšky, a já chci beztak ze všeho nejdřív najít Lyru, ať se děje co chce. Tak to udělejte. Jděte si, nechte mě tady.“

„Ale ty mě potřebuješ,“ ohradil se Balthamos odměřeně, „protože se můžu vydávat za tvého daemona, a v Lyřině světě jinak budeš moc nápadný.“

Will nebyl vzteky mocný slova. Vstal a odkráčel v měkkém hlubokém písku o dvacet kroků dál, než se zastavil. Vedro a vlhko bylo omračující.

Když se otočil, uviděl, jak se andělé s hlavami u sebe důvěrně radí. Pak se vydali k němu, celí schlíplí a nesví, i když jim ani teď nescházela určitá hrdost.

„Omlouváme se,“ řekl Baruch. „Zaletím k lordu Asrielovi sám, řeknu mu, co jsme zjistili a požádám ho, aby za tebou poslal někoho, kdo ti pomůže najít jeho dceru. Za dva dny letu bych měl být u něj, jestli udržím správný směr.“

„A já zůstanu s tebou, Wille,“ dodal Balthamos.

„Tak děkuju,“ přikývl Will.

Andělé se objali a pak Baruch sevřel do náruče i Willa a políbil ho na obě tváře. Jeho polibek byl chladivý a lehounký jako dotek Balthamovy ruky.

„Když půjdeme dál za Lyrou,“ zeptal se Will, „najdeš nás?“

„Já Balthama nikdy neztratím,“ ujistil ho Baruch a Ucouvl o krok.

Pak vyskočil do vzduchu, bleskurychle vystoupal k obloze a zmizel mezi roztroušenými hvězdami. Balthamos ho provázel pohledem plným zoufalé touhy.

„Vyspíme se tady, nebo půjdeme dál?“ obrátil se po chvíli k Willovi.

„Přespíme tady,“ odpověděl Will.

„Tak spi, zůstanu na stráži, kdyby nám něco hrozilo. Wille, byl jsem na tebe protivný a mrzí mě to. Neseš obrovské břemeno a já bych ti měl pomáhat, ne tě peskovat. Odteď se vynasnažím chovat se k tobě líp.“

A tak se Will uložil do teplého písku. Někde nedaleko stojí na stráži anděl, pomyslel si ještě, ale nijak zvlášť ho to neuklidnilo.

… dostanu nás pryč, Rogere, slibuju. A Will je na cestě sem, spolehni se.“

Nepochopil, co říká. Rozhodil bledýma rukama a zavrtěl hlavou.

„Nikoho takovýho neznám, a sem nepřijde,“ řekl. „A i kdyby, nebude vědět, kdo jsem.“

„Jde sem za mnou,“ vysvětlovala, „a spolu s Willem vám pomůžeme, Rogere, to ještě uvidíš, nevím sice jak, ale pomůžeme vám. A nezapomínej, že na naší straně stojí další. Je s námi Serafina a Iorek a

Serafina Pekkala, královna divoženek od jezera Enara, letěla kalnou arktickou oblohou a z očí se jí hrnuly slzy. Plakala vztekem, strachy a lítostí: vztekem na tu ženu, Coulterovou, kterou se zapřísáhla zabít; strachem z toho, co se děje s její milovanou krajinou; a lítostí… S lítostí se vypořádá později. Zatím měla pod sebou sníh, odtávající z vrcholku hory, zaplavené lesy v nížinách a vzedmuté moře, a srdce jí při tom pohledu div nepuklo. Nezastavila se ale, aby navštívila rodný kraj nebo ukonejšila sestry a dodala jim odvahu. Ne, letěla pořád dál a dál na sever, vstříc vichrům a bouřím v okolí Svalbardu, kde kraloval medvědí kyrysník Iorek Byrnison.

Hlavní ostrov stěží poznala. Hory pod ní ležely černé a holé, jen v chráněných koutech několika zapadlých údolí, odvrácených od slunce, zůstalo trochu sněhu. Co tu mělo slunce co dělat, v tuhle roční dobu? Všechno v přírodě bylo vzhůru nohama.

Trvalo jí skoro celý den, než medvědího krále konečně našla. Nakonec ho zahlédla mezi skalisky na severním výběžku ostrova, kde rychlými tempy plaval za mrožem. Zabíjet ve vodě nebylo medvědům vlastní a činilo jim to obtíže – dokud byla země pokrytá ledem, měli na bílém pozadí výhodu kamufláže, když se velcí mořští savci vynořili, aby se nadechli, a nacházeli se tudíž mimo své obvyklé prostředí. Takový byl přirozený stav věcí. Ale Iorek Byrnison měl hlad, a ani rázné rozmachy mrazových mohutných tesáků ho nedokázaly udržet v bezpečné vzdálenosti. Serafina sledovala nelítostný zápas, při němž se bílá mořská pěna zbarvila do ruda, a viděla, jak Iorek vytahuje mrtvé zvíře z vln na širokou skalní římsu. Z uctivé vzdálenosti přihlížely i tři lišky, rozježené vypadávajícími chumáči zimní srsti, a trpělivě čekaly, až dojde s hodováním řada i na ně.

Když medvědí král dojedl, Serafina sletěla dolů, aby si s ním promluvila. Přišel čas vypořádat se s lítostí a výčitkami svědomí.

„Králi Iorku Byrnisone,“ oslovila ho, „smím s tebou promluvit, prosím? Odkládám zbraně na zem.“

Složila luk a šípy na mokrou skalku mezi nimi. Iorek je přejel letmým pohledem a divoženka si domyslela, že kdyby se z medvědovy tváře daly vyčíst pocity, našla by v ní překvapení.

„Mluv, Serafino Pekkalo,“ zamručel. „My dva jsme přece nikdy nestáli proti sobě.“

„Králi Iorku, zklamala jsem očekávání tvého druha Leeho Scoresbyho.“

Medvědova malá černá očka a zkrvavená tlama se ani nepohnuly. Serafina viděla, jak mu vítr čechrá svrchní, smetanově bílou srst na hřbetě. Neřekl nic.

„Pan Scoresby je mrtvý,“ pokračovala divoženka. „Než jsme se rozešli, dala jsem mu kvítek, kterým mě mohl přivolat, pokud by potřeboval mou pomoc. Zaslechla jsem jeho volání a letěla za ním, ale dorazila jsem pozdě. Zemřel v boji proti Muskvanům, ale co je do těch míst přivádělo, to netuším, ani proč je za cenu života zdržoval, když mohl snadno utéct. Králi Iorku, strašlivě si to vyčítám.“

„Kde se to stalo?“ zeptal se Iorek Byrnison.

„V jiném světě. Je to na dlouhé vyprávění.“

„Tak začni.“

Pověděla mu, co si Lee Scoresby uložil vykonat: chtěl najít muže, známého pod jménem Stanislaus Grimman. Vyprávěla, jak lord Asriel prolomil hranici mezi světy a zmínila se i o některých následcích, například tání ledu. Řekla mu také, jak se divoženka Ruta Skadiová pustila za anděly, a pokusila se ty podivné okřídlené bytosti medvědímu králi popsat co nejpřesnějšími slovy, která slyšela od Ruty: mluvila o nezemském světle, které je zalévá, o jejich křišťálově jasném vzezření a hluboké moudrosti, kterou vládnou.

Pak se dostala k tomu, co našla na místě, kam ji Lee přivolal.

„Zahalila jsem jeho tělo kouzlem, aby nepodléhalo zkáze,“ řekla. „Dochová se, dokud se s ním nepřijdeš rozloučit, pokud o to budeš mít zájem. Ale dělá mi to starosti, králi Iorku. Je toho hodně, co mě trápí, ale tohle víc než co jiného.“

„Kde je ta malá?“

„Nechala jsem ji v péči svých sester, protože jsem musela spěchat za Leem.“

„V tom samém světě?“

„Ano, v tom.“

„Jak se tam odsud dostanu?“

Vysvětlila mu cestu. Iorek Byrnison poslouchal, aniž dal najevo, co si myslí. „Půjdu za Leem Scoresbym,“ řekl. „A pak musím na jih.“

„Na jih?“

„Z našich krajů zmizel led. Už o tom přemýšlím dlouho, Serafino Pekkalo. Najal jsem si loď.“

Tři lištičky trpělivě čekaly opodál. Dvě se uložily na zem s prackami pod hlavou, i když z medvěda nespouštěly oči, a třetí seděla a poslouchala. Polární lišky, byť obyčejní mrchožrouti, se během času naučily pochytit pár slov v té či oné řeči, ale myšlení měly vyvinuté pouze do té míry, že rozuměly jen promluvě v přítomném čase. Většina z toho, o čem Iorek a Serafina rozprávěli, pro ně nebyla víc než nesrozumitelné zvuky. Navíc když mluvily ony samy, vykládaly většinou lži, takže bylo celkem jedno, jestli někomu poví, co vyslechly: nikdo nedokázal rozmotat, co z toho je pravda. Jedině důvěřiví útesoví běsi brali jejich žvanění za skutečnost a nikdy se nepoučili z následného zklamání. Medvědi i divoženky byli zvyklí, že si lišky odtrhávají z jejich hovoru stejně jako z masa, o které už velké šelmy nestály.

„A co ty, Serafino Pekkalo?“ ptal se Iorek. „Co chceš dělat teď?“

„Poletím najít Romuny,“ odpověděla. „Myslím, že je budeme potřebovat.“

„Lorda Faa,“ přikývl medvěd. „Správně. Jsou dobří bojovníci. Dobře doleť.“

Obrátil se, vklouzl do vody, že ani vlnka nevyšplíchla, a rovnoměrnými vytrvalými rozmachy silných tlap plaval k novému světu.

Po nějakém čase prošel Iorek Byrnison zčernalým podrostem, kde kameny popraskaly žárem, až k okraji spáleného lesa. Kalným kouřovým oparem sem pronikavě pražilo slunce, ale Iorek si ho nevšímal, stejně jako si nevšímal prašného mouru, jenž mu zbarvoval bílou srst do černá, ani drobných mušek, které marně hledaly kůži, do níž by zabodly sosák.

Urazil dlouhou cestu a dobře si uvědomoval místo, kde přeplaval do jiného světa. Všiml si, že voda chutná jinak a změnila se i teplota vzduchu, ale protože se i tady dalo dýchat a voda ho dostatečně nadnášela, plaval dál. V tuhle chvíli už nechal moře za sebou a nebyl daleko od místa, které mu popsala Serafina Pekkala. Pátravě se rozhlížel, černé oči upřené na balvany v hradbě vápencových útesů odrážejících oslnivé sluneční paprsky.

Na kamenitém svahu mezi okrajem vypáleného lesa a horami si uprostřed roztroušených balvanů a suti povšiml nazdařbůh poházených pokroucených kusů ohořelého kovu: části rámů a podpěr původně patřily k témuž složitému stroji. Iorek Byrnison si je prohlédl očima kováře i válečníka, ale nenašel nic, co by se dalo použít. Silným drápem zkusmo zaryl do podpěry, která vypadala zachovalejší než ostatní, ale sotva rozeznal nevalnou kvalitu materiálu, obrátil se k troskám zády a znovu se zadíval na horský masiv.

Vtom uviděl, co hledal: úzkou soutěsku ustupující mezi ježaté vrcholy á u jejího ústí velký nízký balvan.

Odhodlaně se pustil přímo k němu. Pod ohromnými tlapami mu v tichu zvučně praskaly suché kosti, protože to bylo místo, kde našlo smrt mnoho mužů a jejich ostatky čistě obrali kojoti, supové a drobní přičinliví tvorečci, ale mohutný medvěd na ně nedbal a pozornými kroky mířil k balvanu. Podloží tu bylo sypké, a protože byl těžký, nejednou se pod ním štěrk sesunul, takže se ocitl v oblaku prachu a kamínků o hodný kus níž. Po každém smeknutí se ale bez meškání začal znovu drápat vzhůru, trpělivě a neúnavně, až se dostal na úroveň skalky, kde byla půda o něco pevnější.

Odštípnutá místa a důlky v povrchu kamene svědčily o zásahu kulek. Všechno, co slyšel od divoženky, byla čistá pravda. A jako na potvrzení jejích slov uviděl na nejméně pravděpodobném místě ve štěrbině balvanu kvést povědomou polární rostlinku, purpurový lomikámen, který mu sem zasadila jako orientační znamení.

Iorek Byrnison stoupal dál po obvodu balvanu. Jeho horní strana skýtala příhodný kryt před nepřítelem útočícím zdola, ale úplně dokonalý štít to přece jen nebyl, protože z krupobití kulek, které zbrázdily a osekaly jeho povrch, jich přece jen několik našlo svůj cíl a odpočívaly nyní, kde se zarazily, totiž v těle muže ležícího ztuhle ve stínu.

Bylo neporušené, ne pouhá kostra jako ostatní mrtvoly, protože ho divoženčino kouzlo chránilo před rozkladem. Iorek měl před očima zkřivenou, bolestí staženou tvář svého starého souputníka a všiml si roztřepených děr v oblečení, kudy kulky pronikly do těla. Divoženčino kouzlo se nevztahovalo na krev, jež se nepochybně vylila a kterou hmyz, slunce a vítr společnými silami odklidily do poslední kapky. Lee Scoresby nevypadal, jako by spal, natož pak pokojně. Bylo vidět, že zemřel v boji, ale jeho výraz napovídal, že to byl boj úspěšný a že si toho byl vědom.

A protože vzduchoplavec z Texasu byl jedním z hrstky lidí, kterých si Iorek upřímně vážil, neváhal přijmout přítelův poslední dar. Několika obratnými tahy drápů strhal z mrtvého šaty, rázným trhnutím otevřel tělo a s chutí se pustil do masa a krve svého věrného spolubojovníka. Nejedl už několik dní a měl hlad.

Složité předivo myšlenek, které se medvědímu králi honilo hlavou, se ale neomezovalo na hlad a jeho ukojení. Vzpomínal na tu malou holčičku, Lyru, které dal přízvisko Stříbroústá a kterou naposledy viděl ve svém království na Svalbardu, jak přechází po vratkém ledovém můstku nad hlubokou průrvou. Myslel na rozruch mezi divoženkami, na zvěsti o paktech, spolcích a nadcházející válce i na onen sám o sobě neuvěřitelný úkaz, při kterém se objevil docela nový svět. Ta divoženka, s níž mluvil, byla přesvědčená, že podobných světů je nespočet a že osud všech tak či onak závisí na osudu té malé.

A k tomu všemu tání ledu! Iorek a jeho lid odjakživa žili na tlustých ledových krustách, led byl jejich domov, jejich pevnost. Od chvíle, kdy se v Arktidě začal rozpadat přirozený řád, mizel led hrozivou rychlostí a Iorek věděl, že pokud pro své plemeno nenajde spolehlivě zaledněné místo, je s nimi konec. Lee mu kdysi vyprávěl, že na jihu leží hory tak vysoké, že nad ně nevystoupá ani jeho balon, a ty že jsou pokryté sněhem a ledem po celý rok. Jeho dalším úkolem bude tyhle hory najít a prozkoumat.

V tuhle chvíli mu ale opanovalo srdce něco mnohem jednoduššího, pocit průzračně jasný, pevný a neotřesitelný: touha po odplatě. Lee Scoresby, který Iorka vynesl v balonu z nebezpečí a bojoval po jeho boku v polárních krajích svého světa, byl po smrti. Iorek ho pomstí. Maso a kosti toho čestného muže ho nasytí a zároveň mu nedopřejí klid, dokud ho prolitá krev neupokojí.

Než dojedl, slunce se sklonilo k západu a rychle se ochladilo. Iorek nakupil poslední zbytky na hromádku, vzal do tlamy květinku a upustil ji doprostřed, jak s oblibou činí lidé. Divoženčino kouzlo se zlomilo a ostatky Leeova těla byly volně k dispozici každému, kdo přijde. Zanedlouho budou živit desítky nejrůznějších forem života.

Pak se Iorek obrátil po svahu dolů a zamířil k moři – na jih.

Útesoví běsi měli lišky rádi, i když příležitost se nenaskytla příliš často. Šelmičky byly mazané a nebylo snadné je chytit, ale maso měly křehké a nádherně čpělo.

Než zabije tuhle, nechá ji útesový běs vypovídat, protože ty jejich hloupoučké žvásty jsou vždycky náramně k smíchu.

„Medvěd musí na jih! Vážně! Divoženka má starosti! Pravda! Vážně! Přísahám!“

„Medvědi patří na sever, špíno prolhaná.“

„Pravda! Král medvěd musí na jih. Ukážu mrože, moc dobrý, tučný –“

„Král medvědů jde na jih?“

„A létavci mají poklad. Létavci – andělově – poklad křišťál.“

„Létavci – jako útesoví běsi? Poklad?“

„Jako světlo, ne běsi. Bohatství! Křišťál! A divoženka má starost – je smutná – Scoresby mrtvý –“

„Mrtvý? Ten chlápek z balonu je mrtvý?“ Mezi vyschlými útesy se rozletěla ozvěna běsova chechotu.

„Divoženka ho zabila – Scoresby mrtvý, král medvěd jde na jih –“

„Scoresby je mrtvý! Ha ha, Scoresby je mrtvý!“

Útesový běs se smíchem utrhl lišce hlavu a o střeva se porval s bratry.

oni přijdou, přijdou!“

„Ale kde jsi, Lyro?“

Na to nedokázala odpovědět. „Myslím, že se mi to jen zdá, Rogere. „Nic jiného ji nenapadalo.

Za chlapcovými zády viděla spousty dalších duchů, desítky, stovky, tísnili se hlava na hlavě, natahovali krk a lapali každé slovo.

„A co ta ženská?“ ptal se Roger. „Doufám, že není mrtvá. Doufám, že zůstane naživu, jak nejdýl to jen půjde. Protože kdyby přišla sem, nebylo by se kam schovat, měla by nás v hrsti už napořád. To je jediná výhoda na tom, když je člověk mrtvej, že ona není. Akorát škoda, že je mi jasný, že jednou bude…“

Lyra se zděsila.

„Myslím, že se mi to jen zdá, ale kde je ona, to vážně nevím!“ řekla. „Bude někde nablízku, ale já se nemůžu

Amě, pastýřově dcerce, se obraz spícího děvčete pevně vryl do paměti, nedokázala na ni přestat myslet. Ani na okamžik nezapochybovala o tom, že jí paní Coulterová řekla pravdu. Kouzelníci existují, to je jasná věc, a je nanejvýš pravděpodobné, že jsou schopní zaklít člověka do spánku a že matka se o svou dceru bude starat právě s takovou něžnou a vášnivou oddaností. Amin obdiv k oné krásné ženě v jeskyni a její zakleté dceři přerostl bezmála ve zbožnění.

Přicházela za nimi do údolíčka, kdykoli měla chvíli času, vyřizovala pro ně nejrůznější pochůzky nebo se stavovala na kus řeči, okouzlená fantastickými příběhy, které žena vyprávěla. Pokaždé přitom doufala, že aspoň na okamžik zahlédne spící dívku, ale kromě oné jediné příležitosti se to už nestalo a Ama se smířila s tím, že to matka nejspíš už víckrát nedopustí.

A ani jindy, když dojila ovce, česala a spřádala vlnu nebo drtila ječmen na chlebové placky, nešlo jí z hlavy kouzlo, kterým kdosi děvče spoutal, a otázka, proč to udělal. Paní Coulterová jí to nijak nevysvětlila, a tak měla Amina představivost volné pole.

Nakonec vzala pár kousků nízkého chleba slazeného medem a vydala se na tříhodinovou cestu do Cho-Lung-Se, kde byl klášter. Stálo ji to spoustu přemlouvání a trpělivosti, musela dokonce podplatit vrátného trochou medového chleba, ale nakonec přece jen získala audienci u proslulého léčitele tulku Pagdzina, který vloni zažehnal propukající epidemii bílého moru a byl známý svou nekonečnou moudrostí.

Ama vešla do cely velkého muže s hlubokou úklonou a co nejpokorněji mu nabídla zbývající medový chléb.

Mnichův daemon v podobě netopýra kolem ní poletoval tak rychle, že jí její vlastní daemon Kulang poplašeně zalezl do vlasů, ale ona sama stála, jak nejklidněji dokázala, a mlčky čekala, až ji tulku Pagdzin osloví.

„Copak chceš, dítě? Mluv rychle,“ pravil a dlouhý šedý plnovous se mu při každém slově pohupoval ze strany na stranu.

V šeru Ama nerozeznávala víc než mužovy vousy a jasné oči. Jeho daemon se konečně upokojil a zavěsil se na trám nad mnichovou hlavou. „Prosím tě, tulku Pagdzine,“ vyhrkla Ama, „chtěla bych dosáhnout moudrosti. Chtěla bych se vyznat v kouzlech a zaříkávání. Můžeš mě to naučit?“

„Ne,“ odpověděl stručně.

Ama na to byla připravená. „A mohl bys mi aspoň poradit, jak jedno z nich zrušit?“ zeptala se pokorně.

„Možná. Ale neřeknu ti, jak se to dělá. Můžu ti dát lék, ale jeho tajemství ti neprozradím.“

„Dobře, děkuji ti,“ uklonila se Ama několikrát. „Je to od tebe velká laskavost.“

„Co je to za nemoc a kdo ji má?“ zeptal se stařec.

„Spává nemoc,“ odpověděla Ama. „Postihla syna otcova bratrance.“

V duchu se chválila, jak mazaně zaměnila pohlaví postiženého, pro případ, že by se snad léčitel doslechl o ženě v jeskyni.

„Jak je ten chlapec starý?“

„O tři roky starší než já, tulku Pagdzine,“ odhadla, „takže je mu dvanáct. Pořád jen spí a nemůže se probudit.“

„Proč za mnou nepřišli jeho rodiče? Proč poslali tebe?“

„Protože žijí daleko na druhou stranu od mojí vesnice a jsou velice chudí, tulku Pagdzine. Teprve včera se mi doneslo, že je můj příbuzný nemocný, a hned jsem se vydala poprosit tě o radu.“

„Potřeboval bych toho nemocného vidět, důkladně ho vyšetřit a zjistit, v jakém postavení se nacházely planety v hodinu, kdy upadl do spánku. Tyhle záležitosti není dobré uspěchat.“

„Tak mi nemůžeš dát žádný lék, který bych mu donesla?“

Mnichova netopýřice se pustila trámu a jako černý třepotající se stín se těsně nad zemí zvedla do vzduchu a začala nehlučně přeletovat po místnosti sem tam, rychleji, než ji Ama stihla sledovat. Léčitel z ní ale nespouštěl jasné oči, ukládal si do paměti směr jejího letu, a když se znovu zavěsila hlavou dolů na trám, pevně obtočená svými temnými křídly, zvedl se a přecházel od police k polici, od džbánku k džbánku a krabičky ke krabičce, tuhle nabral lžíci prášku a onde přidal špetku bylinek, přesně v pořadí, v jakém mezi nimi poletoval jeho daemon.

Všechny přísady sesypal do moždíře a pečlivě je rozdrtil; tiše u toho mumlal jakési zaříkadlo. Pak zvučně oklepal paličku o horní okraj moždíře, aby z ní opadala i ta poslední zrnka, vytáhl štětec a inkoust a načrtl na list papíru několik znaků. Když inkoust uschnul, vysypal prášek na písmo a zručně papír složil do malého čtverečku.

„Tenhle prášek ať tomu spícímu děcku po špetičkách sypou do nosu, aby ho vdechlo,“ nařídil Amě, „a probudí se. Musí to ale dělat nanejvýš opatrně. Stačí jediná moc velká dávka, a ten chlapec se udusí. Ať si na to vezmou co nejtenčí štěteček.“

„Děkuji, tulku Pagdzine,“ řekla Ama, sáhla po čtverečku papíru a uložila ho do kapsy nejspodnější košile. „Škoda že pro tebe nemám víc medového chleba.“

„Jeden stačí,“ usmál se léčitel. „Teď běž, a až přijdeš příště, chci slyšet celou pravdu, ne jen část.“

Zahanbená Ama se uklonila co nejníž, aby zakryla zmatek a rozpaky. Doufala, že muži neprozradila příliš mnoho.

Následující večer spěchala do údolí, jen co skončila s prací. V listu srdcovníku nesla trochu sladké rýže a nemohla se dočkat, až ženě poví, co podnikla, a dá jí léčivý prášek. Už v duchu slyšela její vděčnou chválu a děkování, ale ze všeho nejvíc se těšila na to, že se zakletá spící dívka probudí a promluví na ni. Třeba se spolu ještě skamarádí!

Když ale v posledním ohybu stezky zvedla hlavu, neviděla ani zlatou opici, ani ženu trpělivě usazenou v ústí jeskyně. Nebyla tu živá duše. Ama poslední metry vyběhla, polekaná, že jsou nadobro pryč – ale židle, na které žena sedávala, tu byla pořád, stejně jako potřeby k vaření i všechno ostatní.

Ama upřela oči do tmy v hloubi jeskyně. Srdce se jí rozbušilo. Přece se ta zakletá ještě neprobudila, v šeru se zřetelně rýsoval podlouhlý spací pytel, světlá skvrnka dívčiných vlasů a bílá křivka hřbetu jejího spícího daemona.

Přikradla se o něco blíž. Ano, teď už to viděla jasně – někam si vyšli a nechali tady zakleté děvče samotné.

Amě se v hlavě jasným tónem rozezvučel báječný nápad: co kdyby se probudilo teď, a až se žena vrátí…

Ale nestihla tu myšlenku ani jaksepatří vychutnat, když zaslechla na pěšince blížící se zvuky. Zalily ji výčitky svědomí a rychle, provinile se i se svým daemonem prosmekla za skalní výběžek po straně jeskyně. Nemá tu co dělat! Špehovala, a to se nedělá!

Zlatý opičák už se krčil ve vchodu do jeskyně, otáčel hlavou sem tam a čenichal. Ama viděla, jak ve šklebu cení ostré zoubky, a cítila, jak se její daemon chvěje a v podobě myšky jí zalézá pod vrstvy šatů hlouběji.

„Copak je?“ uslyšela ženin hlas. Mluvila k opičákovi a zároveň se v jeskyni sešeřilo, jak její postava zastínila světlo pronikající vchodem. „Byla tu ta holka? Ano, nechala tu jídlo. Ale neměla by chodit dovnitř. Musíme se s ní domluvit, aby ho nechávala někde na pěšině.“

Aniž věnovala spícímu děvčeti jediný pohled, sklonila se ke skomírajícímu ohni, rozdmýchala ho a dala vařit rendlík vody. Její daemon se uvelebil opodál s pohledem upřeným na stezku. Čas od času zvedl hlavu, rozhlédl se po jeskyni a Ama, které bylo ve stísněné skrýši čím dál nepohodlněji, zoufale litovala, že nezůstala venku. Nebude trvat dlouho a najdou ji, a co pak?

Žena zatím míchala do vody nad ohněm nějaké prášky a bylinky, jejichž pronikavá vůně se s párou nesla po celé jeskyni. Vtom se zezadu jeskyně ozval jakýsi zvuk: dívka se převracela a mumlala cosi nesrozumitelného. Ama naklonila hlavu. Opravdu, ta zakletá se hýbala, neklidně sebou házela a zakrývala si paží oči. Probouzela se!

A její matka si toho vůbec nevšimla!

Musela ji slyšet, protože na okamžik zvedla hlavu, ale hned se zas soustředila na svoje bylinky a vřící vodu. Slila odvar do pohárku, postavila ho stranou a teprve pak obrátila pozornost k probouzející se dívce.

Ama nerozuměla, co říká, ale samotný zvuk jejích slov v ní probouzel údiv a podezření.

„Psst, holčičko,“ říkala žena. „Ničím se netrap. Jsi v bezpečí.“

„Rogere –“ broukala dívka z polospánku. „Serafino! Kam se poděl Roger? Kde je?“

„Nikdo tu není, jen ty a já,“ konejšila ji matka zpěvavě. „Posaď se a maminka tě umyje… Hezky se nadzvedni, zlato moje…“

Ama sledovala, jak dívka sténá, pokouší se probrat a odstrkuje matku stranou, a žena zatím namáčí v misce vody žínku, omývá ji a nakonec ručníkem utře do sucha.

To už bylo děvče skoro úplně vzhůru a žena očividně spěchala.

„Kde je Serafina? A Will? Pomozte mi! Pomoc! Já nechci spát, nechci! Ne, už ne! Nechci!“

Žena v jedné ruce pevně svírala pohárek a druhou se snažila zvednout Lyře hlavu.

„Jen klid, pusinko, uklidni se… no tak, hezky si vypij čajíček…“

Ale dívka sebou házela, div pití nevylila. „Pusť mě!“ křičela už hlasitěji. „Nech mě jít! Já chci pryč! Wille, Wille, pomoz mi! Pomoz mi!“

Žena ji pevně svírala za vlasy, zakláněla jí hlavu a okraj pohárku těsně tiskla k jejím rtům.

„Já nechci! Jestli na mě jenom sáhneš, Iorek ti utrhne hlavu! Iorku, kde jsi? Iorku Byrnisone! Pomoz mi, Iorku! Já nechci… Nechci!“

Vtom zlatý opičák na ženin pokyn skočil po Lyřině daemonovi a pevně ho stiskl do tvrdých černých prstů. Zvířátko začalo střídat podoby, měnilo se rychleji, než Ama kdy viděla: kočka, had, liška, pták, vlk, gepard, ještěrka, tchoř…

Ale opičák ho svíral pořád stejně pevně – dokud ze sebe Pantalaimon neudělal dikobraza.

Opičák vyvřískl a pustil ho. Z pracky mu trčely tři dlouhé ostny. Paní Coulterová nespokojeně zavrčela a volnou rukou uhodila Lyru do tváře, srazila ji tvrdým úderem hřbetu dlaně na zem, a než se Lyra vzpamatovala, měla okraj pohárku v ústech a nezbylo jí než polykat, aby se neudusila.

Ama by nejradši pevně zavřela uši, protože všechno to hlasité polykání, pláč, kašlání, vzlyky, prosby a dávení se skoro nedalo snést. Postupně ale zvuky slábly a utichaly, dívka naposledy jednou dvakrát roztřeseně zavzlykla, už zase napůl ponořená ve spánku. Zakletá do spánku? Vůbec ne, otrávená! Omámená, uspaná násilím a podvodem! Ama si všimla, jak se dívce u hlavy znenadání objevilo cosi bílého – to se její daemon z posledních sil proměnil do ladného, protáhlého zvířátka se sněhobílou srstí, lesklýma černýma očkama a černou špičkou ocásku, a přitiskl se jí ve spánku ke krku.

Žena spustila jakousi tichou písničku, něžnou dětskou ukolébavku, odhrnovala dcerce vlasy z čela, otírala rozpálenou tvář do sucha a broukala melodie, ke kterým neznala slova, jak poznala i Ama, protože místo nich řadila nesmyslné slabiky, lalala, dadadudu, zpívala sladkým hlasem, co jí slina na jazyk přinesla.

Po chvíli toho nechala a udělala něco nečekaného: vytáhla nůžky a začala děvčeti přistřihovat vlasy, pečlivě natáčela spící hlavu ze strany na stranu, aby byl výsledek co nejlepší. Jeden tmavě plavý pramínek stočila a uložila si ho do zlatého přívěsku na krku. Ama dobře věděla, proč to dělá: bude se jí hodit při dalším čarování. Zvláštní ale bylo, že si ho nejdřív přitiskla ke rtům… To bylo opravdu podivné.

Zlatý opičák si vytáhl z pracky poslední dikobrazí osten, něco ženě řekl a ta se zvedla a strhla ze stropu jeskyně spícího netopýra. Černé zvířátko se třepotalo a pískalo pronikavým tenoulinkým hláskem, ze kterého se Amě div nerozskočila hlava. Podala ho daemonovi a ten začal jedno z černých křídel natahovat do strany, napínal ho víc a víc, dokud neprasklo, nezlomilo se a nezůstalo viset na bílé šňůrce šlachy. Umírající netopýr zoufale vřeštěl, jeho druhové nechápavě, vyděšeně poletovali kolem, a zlatý opičák – lup – křup – prask – trhal nešťastného tvorečka na kusy, zatímco se žena nevrle rozložila na spací pytel u ohně a pomalu uždibovala z tyčinky čokoláty.

Čas běžel, světla ubývalo a vyšel měsíc. Žena i její daemon usnuli.

Ama, celá zkroucená a ztuhlá, vylezla ze skrýše, po špičkách se proplížila kolem spících těl a dávala si dobrý pozor, aby nenadělala žádný hluk, než bude přinejmenším na půl cesty k vesnici.

Strach ji popoháněl, takže pádila po úzké stezičce jako o život, a její daemon se na tichých křídlech sovy držel těsně u ní. Teprve chladný čerstvý vzduch, neustálé kolébání špiček stromů a jasné, měsícem osvětlené mraky na temné obloze poseté milionem hvězd ji trochu uklidnily.

Na dohled od hloučku kamenných stavení se zastavila a její daemon se jí uvelebil na zápěstí.

„Ona lhala!“ vydechla Ama nevěřícně. „Lhala nám! Co budeme dělat, Kulangu? Můžeme to říct taťkovi? Co jen budeme dělat!“

„Neříkej to,“ varoval ji daemon. „Byl by z toho další průšvih. Máme přece lék. Můžeme ji vzbudit. Můžeme tam zajít, až bude ta ženská zase pryč, probudíme tu holku a odvedeme ji pryč.“

Oba se při té představě zachvěli strachem. Ale jednou už ta slova padla, zabalený čtvereček papíru byl bezpečně uložený v Amine kapse a oba věděli, jak se s práškem nakládá.

probudit, nevidím ji – myslím, že je blízko – ublížila mi…“

„Ale ne, Lyro, neboj se! Jestli se bojíš i ty, zblázním se…“

Chtěli se sevřít navzájem v náručí, ale paže jim bez odporu prošly vzduchem. Lyra se pokusila vysvětlit, jak to myslela. „Snažím se probudit,“ šeptala zblízka té bledé tvářičce ve tmě. „Hrozně se bojím, že celý život prospím, a pak umřu – chci se nejdřív probudit! Třeba jen na hodinu, to je jedno, jen když budu doopravdy živá a při smyslech. Vlastně ani pořádně nevím, jestli je tohle skutečnost, nebo sen – ale pomůžu ti, Rogere! Pomůžu, přísahám!“

„Ale jestli se ti jen zdál, Lyro, třeba tomu nebudeš věřit, až se probudíš. Já bych to tak rozhodně udělal, řekl bych si, že to byl jen sen.“

„Ne!“ odsekla přesvědčeně a

Jezero roztavené síry se rozlévalo po celé délce nedozírného kaňonu, v nepravidelných návalech ze sebe chrlilo odporně páchnoucí výpary a tarasilo cestu osamělé okřídlené postavě na břehu.

Když vzlétne do vzduchu, znovu ho uvidí nepřátelští zvědové, kteří ho už dřív zahlédli, ale podařilo se mu je setřást, jenže kdyby šel po zemi, bude tuhle pekelnou propast obcházet celou věčnost a mohlo by se stát, že nedoručí zprávu včas.

Nezbývalo než zvolit riskantnější cestu. Počkal, až se ze žlutavé hladiny vzedme smrdutý oblak kouře, a rychle zamířil přímo do jeho středu.

Rychlý pohyb upoutal v různých částech oblohy čtyři páry očí a vzápětí se do zakouřeného vzduchu opřelo čtvero párů křídel, nesoucích pozorné strážce mohutnými rozmachy přímo k mračnu.

Rozpoutal se hon, při němž pronásledující neviděli kořist a kořist neviděla vůbec nic. Výhodu získá ten, kdo se na opačném konci jezera vynoří z mraku jako první – pro jednoho znamenala výhoda šanci na přežití, pro druhé jistotu úlovku.

První letec měl ale smůlu, protože vyrazil do čistého vzduchu o pár vteřin později než jeden z pronásledovatelů. Vmžiku se pustili do sebe, byť za nimi ještě vlály závoje par a oběma se z odporných výparů točila hlava. Zpočátku měl navrch štvanec, ale pak se z oblaku vymanil druhý lovec a všichni tři se propletli v zuřivém, prudkém boji, vířili v rychlých otáčkách vzduchem jako odštěpky ohně, padali, vzlétali a znovu klesali, až se nakonec zřítili mezi skaliska na opačném břehu. Zbývající dva pronásledovatelé se z mračna vůbec nevynořili.

Na západním konci zubatého řetězu hor, na vrcholku skýtajícím široký výhled na pláně pod sebou i do údolí za zády vyvstávala přímo z hory čedičová pevnost, jako by ji tu před miliony let vyvrhla některá ze sopek.

V prostorných jeskyních pod hrdě vztyčenými stěnami se ukládaly a označovaly zásoby všeho druhu: ve zbrojnicích a vojenských skladištích se kalibrovaly, seřizovaly a zkoušely válečné stroje, v továrnách pod horami rozpaloval žár sopečných ohňů mohutné pece a roztavený fosfor se v nich kombinoval s titanem ve slitinách, jaké dosud nikdo nevyzkoušel a nevyužil.

Na nejméně krytém místě pevnosti, hluboko ve stínu opěrných pilířů, kde se z prastarých vrstev lávy příkře zdvíhaly do výše mohutné zdi, se nacházela malá dvířka, boční vchod, u něhož ve dne v noci stála stráž a prověřovala každého, kdo chtěl vstoupit.

O něco výš na hradbách se právě střídala hlídka. Strážný u vchodu několikrát zadupal a rukama v rukavicích se poplácal po nadloktí, aby se trochu zahřál. V nejchladnější noční hodině, která právě panovala, ho nevelká petrolejová pochodeň v držáku nemohla zahřát, i když stál těsně u ní. Teď už ho ale do deseti minut vystřídají, a tak se mohl těšit na hrnek čokoláty, dýmkové listí, a především na teplou postel.

Jestli něco nečekal, bylo to bušení na dveře, které se právě rozlehlo.

Byl ale ve střehu a pohotově otevřel špehýrku a zároveň otočil kohoutem, který přiváděl petrolej k plamínku hořáku na vnější straně pevnosti. V jeho záři uviděl tři postavy zahalené v kapucích, které společnými silami nesly čtvrtou. Její obrysy strážný nerozeznával, ale zdálo se, že je nemocná nebo zraněná.

Postava v popředí shodila kapuci z hlavy. Strážný tuhle tvář znal, ale muž přesto řekl heslo a pokračoval: „Našli jsme ho u sirného jezera. Říká, že se jmenuje Baruch a nese lordu Asrielovi důležitou zprávu.“

Strážný odstrčil závoru a jeho daemon v podobě teriéra se otřásl, když trojice s obtížemi pronášela své břemeno úzkým vchodem. Vzápětí se psovi bezděky vydralo tiché zavytí, které stejně rychle umlklo, a strážný uviděl, že muži přinášejí anděla; raněného anděla. Byl to anděl nižšího řádu a tudíž omezené moci, ale i tak anděl.

„Uložte ho ve strážnici,“ obrátil se na muže, a zatímco plnili jeho pokyn, zatočil klikou telefonního zvonku a nahlásil událost nadřízenému.

Na vysokých hradbách pevnosti stála křemencová věž; vedlo sem krátké schodiště a vnitřek tvořilo několika pokojů s okny obrácenými na sever, jih, východ a západ. Zařízení největší místnosti sestávalo ze stolu, židlí a pořadače na mapy, v další bylo pouze polní lůžko a celek doplňovala malá koupelna.

Lord Asriel seděl ve věži a přes stůl zanesený listinami a dokumenty hleděl do tváře kapitánovi svých zvědů. Nad stolem visela petrolejová lampa a koš žhavého uhlí zaháněl nevlídný noční chlad. Na skobě kousek ode dveří seděl modrý jestřáb.

Velitelem zvědů byl lord Roke. Hned na první pohled poutal pozornost svým zjevem: byl stěží větší než dlaň lorda Asriela a štíhlounký jako vážka, ale všichni ostatní Asrielovi velitelé s ním jednali s nejhlubší úctou, protože v ostruhách na patě skrýval smrtelně jedovaté žihadlo.

Měl ve zvyku sedávat na stole a jeho vystupování spolu se zpupným, uštěpačným jazykem nepřipouštělo ze strany jeho společníků nic než nejvybranější zdvořilost. Stejně jako ostatní Galivespiané měl nepatrně vlastností, jimiž se vyznačuje dobrý zvěd, samozřejmě s výjimkou mimořádně malého vzrůstu. Patřil k hrdému, nedůtklivému plemeni, jehož příslušníci by nikdy nemohli zůstat nenápadní, pokud by se velikostí rovnali lordu Asrielovi.

„Ano,“ říkal právě jasným, pronikavým hlasem a oči mu zářily jako kapičky inkoustu. „Vaše dítě, lorde Asrieli, vím o ní. Jak vidno, vím podstatně víc než vy.“

Lord Asriel se mu zahleděl zpříma do očí a mužíček pochopil, že zneužil velitelovy zdvořilosti. Síla Asrielova pohledu ho zasáhla, jako by do něj cvrnkl prstem, takže na okamžik zavrávoral a musel se zachytit velitelovy skleničky na víno, aby znovu získal rovnováhu. V příští vteřině už se lord Asriel zase tvářil nezúčastněně a zdvořile, přesně jak to uměla jeho dcera, a lord Roke si nadále dával větší pozor na jazyk.

„O tom nepochybuji, lorde Rokeu,“ přikývl lord Asriel. „Ale z nějakého nepochopitelného důvodu se o tuhle malou soustavně zajímá církev, a já bych rád věděl proč. Co o ní říkají?“

„V Magisteriu to jen vře nejrůznějšími dohady. Jedni tvrdí ono, druzí zkoumají cosi dočista odlišného a hlavně se všichni snaží, aby se o jejich objevech nedověděli ostatní. Nejaktivnější činnost vykazuje Konzistorní disciplinární sbor a Společnost díla Ducha svatého,“ odpověděl lord Roke. „V obou mám svoje zvědy.“

„Takže se vám povedlo získat některého z členů Společnosti?“ zeptal se Asriel. „Blahopřeju, dlouho se mezi ně nedalo vůbec proniknout.“

„Ve Společnosti pro nás pracuje lady Salmakie,“ vysvětloval lord Roke, „velice schopná agentka. Vyhlédla si jistého kněze, jehož daemonem je myš, a když spali, vnukla jeho daemonovi myšlenku, aby provedl jistý zakázaný obřad, jehož prostřednictvím lze vyvolat ztělesněnou moudrost. V pravou chvíli se pak před ním objevila ona sama, a kněz je teď přesvědčený, že Moudrost má podobu Galivespiánky, přebývá v jeho knihovně a on se na ni může obrátit, kdykoli ho napadne.“

Lord Asriel se usmál. „A co zjistila?“ zeptal se.

„Společnost pokládá vaši dceru za nejdůležitější dítě, jaké kdy na světě žilo. Věří, že co nevidět dojde k nějakému zásadnímu zvratu a že osud všeho závisí na tom, jak se v tu chvíli zachová ona. Pokud jde o Konzistorní sbor, zabývá se právě vyšetřováním svědků z Bolvangaru i odjinud. Můj zvěd ve Sboru, rytíř Tialys, mě pomocí magnetovcového rezonátoru denně informuje o všem, co se dozvědí. Zkrátka, řekl bych, že Společnost díla Ducha svatého brzy zjistí, kde ta malá je, ale nic v té věci nepodniknou. Konzistornímu sboru to potrvá o něco déle, ale jakmile budou vědět, co potřebují, zasáhnou rozhodně a účinně.“

„Dejte mi okamžitě vědět, jakmile se dozvíte něco nového.“

Lord Roke se uklonil, luskl prsty a jestřáb usazený na skobě u dveří roztáhl křídla a snesl se na stůl. Měl na sobě uzdu a sedlo s třmeny. Lord Roke mu bez meškání vyskočil na hřbet a vzápětí vylétli z okna, které jim lord Asriel podržel otevřené.

Nechal ho dokořán ještě chvíli, bez ohledu na štiplavý chlad venku, opřel se o okenní sedátko a zamyšleně si pohrával s ušima svého daemona, sněžné levhartice.

„Přišla za mnou na Svalbard, a já si jí nevšímal,“ řekl. „Pamatuješ, jak mě tenkrát vyděsila? Potřeboval jsem oběť, ale že první dítě, které mi přijde do cesty, bude moje dcera… Pak jsem si ale všiml, že je s ní ještě ten hošík, a to mě uklidnilo, protože jí tím pádem nic nehrozilo. Byla to osudová chyba? Od té doby jsem na ni vůbec nepomyslel, ani na okamžik, Stelmarie, ale ona je opravdu důležitá!“

„Zamysli se nad tím s chladnou hlavou,“ řekla levhartice. „Co může udělat?“

„Udělat? Moc asi ne. Ale co když něco ví?“

„Umí zacházet s alethiometrem, takže má možnost leccos zjistit.“

„Na tom zas tolik mimořádného není, mají ho i jiní. Kde ale může být, krucinál?“ Na dveře za jeho zády kdosi zaklepal a Asriel se otočil.

„Pane,“ hlásil důstojník, sotva vešel dovnitř, „k západnímu vchodu právě dorazil anděl. Je raněný a trvá na tom, že s vámi musí mluvit.“

Za okamžik už Baruch ležel na polním lůžku, které mu sem přenesli odvedle. Zdravotník sice byl na cestě, ale bylo zřejmé, že andělovi nezbývá mnoho naděje. Byl těžce zraněný, měl potrhaná křídla a oči se mu začínaly kalit.

Lord Asriel si k němu přisedl a přihodil na uhlíky v ohřívadle hrst bylin. Jak už díky kouři svého ohně zjistil i Will, bylo tak andělovo tělo lépe k rozeznání.

„Nuže, pane?“ obrátil se k němu. „Co jste mi přišel povědět?“

„Tři věci. Nechte mě je prosím vypovědět, než něco řeknete. Jmenuji se Baruch. Spolu s mým společníkem Balthamem patříme k odbojné skupině, takže nás vaše korouhev lákala od první chvíle, kdy jste ji vztyčil. Chtěli jsme vám ale přispět něčím cennějším, než jsou naše slabé síly, a před nedávném se nám podařilo proniknout v Jeho království do samého srdce Oblačné hory, kde má Nejvyšší svou tvrz. A tam jsme zjistili…“

Na okamžik se musel odmlčet, aby se nadechl kouře z bylin, který mu patrně dodával sílu.

„Zjistili jsme,“ pokračoval pak, „jak je to s Nejvyšším doopravdy. Ukázalo se, že odešel do ústraní, stáhl se do křišťálové komnaty v hlubinách Oblačné hory a o běžné záležitosti svého království se už nestará. Rozjímá teď o hlubších mystériích. Místo něj vládne jeho jménem anděl Metatron. Z jistého důvodu toho anděla dobře znám, i když v době, kdy jsem ho znával…“

Baruchovi vypověděl hlas. Lordu Asrielovi planuly oči nedočkavostí, ale držel jazyk za zuby a čekal, až bude anděl pokračovat.

„Metatron je pyšný,“ pokračoval Baruch, když nabral trochu sil, „a má nekonečné ambice. Před čtyřmi tisíci let si ho Nejvyšší zvolil za svého zástupce, regenta, a společně naplánovali, co bude dál. Teď se ovšem usnesli na novém plánu a nám s Balthamem se podařilo zjistit, o co v něm jde. Nejvyšší soudí, že myslící bytosti všeho druhu začínají být nebezpečně nezávislé, a Metatron se proto hodlá aktivněji podílet na lidských záležitostech. Má v úmyslu Nejvyššího tajně přesunout do pevnosti kdesi na stálém místě a přeměnit Oblačnou horu v obrovský bitevní stroj. Je přesvědčený, že církve všech světů jsou příliš slabé a úplatné, příliš ochotné ke kompromisu, a proto chce ve všech světech zřídit stálou inkvizici řízenou přímo z Království. Především hodlá hned prvním tažením zničit vaši republiku…“

Oba, anděl i muž, se teď třásli, jeden slabostí, druhý rozčílením.

Baruch sebral poslední zbytky sil a pokračoval:

„Teď ta druhá věc. Existuje nůž, jímž je možné proříznout otvor mezi světy, krom toho, že pronikne vším, co se v nich nachází. Má neomezenou moc, ale pouze v rukou toho, kdo s ním umí zacházet. Je to jistý chlapec…“

Znovu se musel zarazit a odpočívat. Cítil, že se začíná rozplývat, a měl strach. Lord Asriel viděl, kolik úsilí ho stojí udržet se pohromadě, a napjatě svíral opěradla židle, dokud se Baruch znovu nevzchopil.

„Můj společník teď toho chlapce doprovází. Chtěli jsme ho k vám přivést rovnou, ale odmítl, protože… a to je ta třetí věc, kterou vám musím povědět: přátelí se s vaší dcerou. Proto nechce přijít, trvá na tom, že ji nejdřív musí najít. A ona je…“

„Co je ten chlapec zač?“

„Syn jednoho šamana, Stanislause Grummana.“

Lord Asriel samým překvapením bezděky vyskočil na nohy, až se kouř kolem anděla rozvlnil.

„Grumman měl syna?“ vyhrkl.

„Grumman se nenarodil ve vašem světě a nejmenoval se doopravdy Grumman. Dovedla nás k němu jeho vlastní touha najít ten nůž. Sledovali jsme ho, já a můj společník, protože jsme věděli, že nás dovede k jeho nositeli. Chtěli jsme ho pak přivést za vámi, ale ten chlapec odmítl…“

Baruch se znovu odmlčel. Lord Asriel se usadil zpátky na židli, nazlobený na vlastní netrpělivost, a přihodil na oheň další byliny. Jeho levhartice ležela opodál, ocasem pomalu pomrskávala po dubové podlaze a zlaté oči nehnutě upírala na andělovu tvář staženou bolestí. Baruch se několikrát zvolna nadechl. Lord Asriel zachovával mlčení a bylo slyšet jen pleskání provazu o vlajkový stožár kdesi nad nimi.

„Žádný spěch, pane,“ řekl lord Asriel laskavě. „Vy víte, kde je moje dcera?“

„V Himálaji… jejího světa,“ zašeptal Baruch. „Ve velehorách. V jeskyni nedaleko údolí mnoha duh…“

„To je pořádná dálka, v obou světech. Letěl jste rychle.“

„To je jediné, co mi bylo dáno,“ řekl Baruch, „kromě Balthamovy lásky, ale toho už víckrát neuvidím.“

„To znamená, že pokud jste ji našli tak snadno vy…“

„Najde ji i kterýkoli jiný anděl.“

Lord Asriel vylovil ze skříňky s mapami velký atlas, otevřel ho a nalistoval stránky s vyobrazením Himaláje.

„Můžete to upřesnit?“ zeptal se. „Ukázal byste mi, kde přesně to je?“

„S tím nožem…“ vypravil ze sebe Baruch s námahou a Asriel si uvědomil, že začíná blouznit. „S tím nožem může vcházet do jiných světů, jak se mu zlíbí, a zase z nich vycházet… Jmenuje se Will. Ale hrozí jim nebezpečí, jemu i Balthamovi… Metatron ví, že známe jeho tajemství. Pronásledovali nás… Mě samotného dostihli na hranici vašeho světa… Byli jsme bratři… Proto jsme pronikli v Oblačné hoře až k němu. Metatron býval svého času Henochem, synem Jeredovým, jenž byl synem Mahalalela… Henoch měl mnoho žen. Potrpěl si na tělesné rozkoše… Můj bratr Henoch mě zapudil, protože jsem… Ach Balthame, lásko moje…“

„Kde je ta malá?“

„Ano, já vím. V jeskyni… s matkou… údolí plné větrů a duhy… roztřepené praporky na svatyni…“

Nadzvedl se nad atlas.

Vtom sněžná levhartice pružně vyskočila na nohy a vrhla se ke dveřím, ale pozdě – sluha, který na ně právě zaklepal, vstoupil bez vyzvání. Byl to obvyklý postup, nic, co by si někdo mohl vyčítat, ale když lord Asriel spatřil výraz, s jakým se muž díval za jeho záda, rychle se otočil zpátky k Baruchovi. Anděl se chvěl po celém těle, jak se z posledních sil snažil udržet své rozdrásané tělo pohromadě, ale bylo toho na něj příliš. Závan vzduchu z otevřených dveří zakroužil nad lůžkem a částice seskupené v tělesném tvaru, beztak už rozvolněné dlouhým vypětím slábnoucích sil, se v nahodilém víru vznesly do výšky a zmizely.

„Balthame!“ zaševelilo to ještě vzduchem.

Lord Asriel položil ruku na krk svého daemona a když levhartice ucítila, jak se chvěje, zklidnila ho svým pochopením. Obrátil se ke sluhovi.

„Pane, snažně se omlouvám –“

„Nemůžeš za to. Vyřiďte mé pozdravení králi Ogunwemu. Byl bych rád, kdyby se mohl i s ostatními veliteli neprodleně dostavit. A prosil bych i pana Basilida s alethiometrem. Kromě toho ať druhá letka gyroplánů okamžitě vyrazí směr jihozápad, plně vyzbrojená, s doplněným palivem a tankovacím zeppelinem k ruce. Další rozkazy obdrží ve vzduchu.“

Sluha zasalutoval a s posledním kradmým, nejistým pohledem k lůžku vyšel ven a zavřel za sebou.

Lord Asriel poklepal mosazným odpichovátkem o stůl a pak přešel k otevřenému jižnímu oknu. Hluboko pod ním vysílaly nehynoucí ohně do temnějícího vzduchu jasnou záři a kotouče kouře, a v poryvech větru se až k němu neslo zvonění kladiv.

„Dozvěděli jsme se toho hodně, Stelmarie,“ poznamenal tiše.

„Ale ne dost.“

Znovu někdo zaklepal na dveře a vstoupil znalec alethiometru. Byl to bledý, hubený mužík na prahu středních let, jmenoval se Teukros Basilides a jeho daemon měl podobu slavíka.

„Dobrý večer přeju, pane Basilide,“ pozdravil ho lord Asriel. „Máme jistý problém, a rád bych, abyste nechal všechno ostatní stranou a soustředil se na něj.“

Vypověděl mu, co se dozvěděl od Barucha, a ukázal na atlas.

„Nejděte mi přesnou polohu té jeskyně,“ řekl. „Chci znát co nejpřesnější souřadnice. Je to nejdůležitější úkol, s jakým jste se kdy setkal. Buďte tak laskav a neprodleně se dejte do práce.“

dupla tak rázně, že ji to i ve snu zabolelo. „Sám nevěříš, že bych to udělala, Rogere, tak to neříkej. Uvidíš, že se probudím a že na to nezapomenu, tak si toho nech.“

Rozhlédla se, ale všude kolem viděla jen vytřeštěné oči a zoufalé, rezignované tváře, sinalé tváře, snědé tváře, staré tváře, mladé tváře, stahující se dav mrtvých tísnící se kolem ní, tichý a úpěnlivý.

Roger se od nich lišil. Jemu jedinému planula v očích naděje.

„Proč se tváříš takhle?“ zeptala se. „Proč nevypadáš zdrchaně jako ti ostatní? Proč pořád ještě doufáš?“

A Roger odpověděl: „Protože

„Tak tedy, bratře Pavle,“ promluvil inkvizitor Konzistorního disciplinárního sboru. „Žádám tě, aby ses co nejpřesněji rozpomněl na všechno, co ona divoženka na lodi vypověděla.“

Dvanáct členů Sboru upřelo v kalném odpoledním světle pohled na posledního předvolaného, duchovního na lavici svědků. Muž vypadal jako člověk oddaný vědě a měl daemona v podobně žáby. Sbor zasedal ve starobylé Koleji svatého Jeronýma, známé řadou vysokých věží, a vedl výslech svědků k tomuto případu už osmý den.

„Nedokážu si doslova vybavit, co ta divoženka říkala,“ pravil bratr Pavel unaveně. „Nikdy dřív jsem neviděl torturu, jak jsem váženému dvoru vysvětlil už včera, a dělalo se mi při tom pohledu mdlo. Nezopakuji vám tudíž její přesná slova, ale vzpomínám si na jejich smysl. Ta divoženka řekla, že se klany na severu shodují v tom, že se na to děvčátko Lyru vztahuje dávné proroctví. Podle něj bude na ní, aby učinila osudovou volbu, která rozhodne o budoucnosti všech světů. Kromě toho říkala, že pro ni mají jméno, které by připomnělo obdobný případ a přivolalo na její hlavu nenávist a obavy církve.“

„Prozradila ta divoženka, co je to za jméno?“

„Ne. Než ho mohla vyslovit, objevila se jiná divoženka, skrytá až dosud kouzlem neviditelnosti v našem středu, zabila ji a uprchla.“

„Takže při téhle příležitosti se Coulterová to jméno nedozvěděla?“

„Určitě ne.“

„A záhy nato paní Coulterová odešla?“

„Přesně tak.“

„Co jsi zjistil pak?“

„Dozvěděl jsem se, že ta dívenka přešla trhlinou, kterou otevřel lord Asriel, do jiného světa. Tam získala na svou stranu chlapce, kterému patří, nebo spíš který užívá nůž obdařený mimořádnými vlastnostmi.“ Bratr Pavel si nervózně odkašlal, než pokračoval v řeči. „Mohu před tímto sborem mluvit zcela otevřeně?“

„Naprosto otevřeně, bratře Pavle,“ ujistil ho pronikavý, jasný hlas předsedy. „Nebudeme tě trestat za to, co ses sám dozvěděl z jiných zdrojů. Pokračuj, prosím.“

Duchovní ulehčené mluvil dál: „Nůž, který má v držení dotyčný chlapec, dokáže otevírat průchody mezi světy. Má ale zároveň daleko větší moc – a ještě jednou prosím o shovívavost, protože mě samotného děsí, co teď řeknu. Dokáže zabít i nejvýše postavené anděly a toho, kdo je nad nimi. Je to nůž, kterému neodolá vůbec nic.“

Obličej se mu leskl potem a celý se třásl. Jeho žabí daemon se samým rozrušením svalil ze stupínku na zem, až bratr Pavel sykl bolestí. Rychle žábu zvedl a dal jí napít ze sklenice před sebou.

„Ptal ses na to děvče ještě dál?“ chtěl vědět inkvizitor. „Zjistil jsi to jméno, o kterém mluví divoženky?“

„Ano, zjistil. Předem ale musím ještě jednou požádat soud o ujištění…“

„Už jsi ho dostal,“ skočil mu do řeči předseda. „Ničeho se neboj. Nejsi žádný kacíř. Přestaň ztrácet čas a pověz nám, co jsi zjistil.“

„Hluboce se omlouvám. Tedy, to dítě je ve stejném postavení jako Eva, manželka Adamova, matka nás všech a zdroj všeho hříchu.“

Stenografky, které zapisovaly každé slovo, byly vybrány z řádu svaté Filomely a byly vázány přísahou věčného mlčení, ale při slovech bratra Pavla se jedna z nich neubránila tlumenému zajíknutí a ruce všech se rozletěly k rychlému pokřižování. Bratr Pavel sebou trhl, ale mluvil dál:

„Mějte prosím na paměti, že alethiometr nepředpovídá, co se stane, říká jen, že pokud se jisté události vyvinou tím a tím způsobem, bude to mít ty a ty následky. Říká tedy, že pokud bude tohle dítě vystaveno pokušení, jako se stalo Evě, s největší pravděpodobností mu podlehne. Na jejím budoucím jednání závisí… úplně všechno. Jestli dojde k pokušení a to dítě mu podlehne, pak bude slavit vítězství Prach a hřích.“

V soudní síni zavládlo hrobové ticho. Bledé sluneční světlo pronikající sem velkými okny z olověných rámečků rozsvěcelo šikmými paprsky miliony zlatavých tečiček, ale byl to jen prach, ne Prach, byť si nejeden přísedící představoval onen neviditelný Prach právě takhle, zvířený a klesající na každičkou lidskou bytost bez ohledu na to, jak svědomitě dodržuje zákony.

„A teď nám ještě pověz, bratře Pavle,“ promluvil inkvizitor, „zda je ti známo, kde se to dítě nachází teď.“

„Je v rukou paní Coulterové,“ odpověděl bratr Pavel. „Jsou v Himálaji. Víc se mi prozatím nepodařilo zjistit. Hned se do toho pustím, zeptám se na přesnější určení a jakmile ho budu vědět, samozřejmě to soudu oznámím, ale…“

Zarazil se, strachy celý přikrčený, a roztřesenou rukou si přiložil ke rtům sklenici vody.

„Nuže, bratře Pavle?“ obrátil se k němu otec MacPhail. „Nic před námi neskrývej.“

„Domnívám se, otče předsedo, že Společnost díla Ducha svatého je v tomhle ohledu dál než já.“

Jeho hlas ševelil sálem, jen o málo silnější než šepot.

„Že by?“ pozvedl předseda obočí. V planoucích očích jako by se odrážela soustředěná síla jeho zaujetí.

Daemon bratra Pavla tichounce, naříkavě zakuňkal. Duchovní dobře věděl o soupeření obou sekcí Magisteria a chápal, že uvíznout mezi jejich mlýnskými kameny by bylo velice nebezpečné. Ještě nebezpečnější by ale bylo zamlčet, co ví.

„Domnívám se,“ pokračoval roztřeseným hlasem, „že mají k určení místa pobytu toho děcka mnohem blíž než já. Používají zdroje informací, které jsou mně zapovězené.“

„Chápu,“ pokývl inkvizitor. „Tohle ti taky pověděl alethiometr?“

„Ano.“

„Výborně. Bratře Pavle, uděláš dobře, když se budeš držet dosavadního směru zkoumání. Kdybys potřeboval jakoukoli duchovní či administrativní pomoc, je ti plně k dispozici. Můžeš jít.“

Bratr Pavel se uklonil, shrábl svoje poznámky a s žabím daemonem na rameni vyšel ze soudní síně. Jeptišky si protáhly unavené prsty.

Otec MacPhail zaklepal tužkou o dubovou desku před sebou.

„Sestro Agnes, sestro Moniko,“ pravil, „můžete jít. Do večera chci mít přepis na stole, buďte tak laskavé.“

Jeptišky sklonily hlavu a odešly.

„Vážení pánové,“ obrátil se předseda na členy Konzistorního sboru obvyklým oslovením. „Odeberme se k poradě.“

Dvanáct členů, od nejstaršího (kterým byl stařičký otec Makepwe s věčně uslzenýma očima) po nejmladšího (jímž byl bledý otec Gomez vibrující fanatickým zanícením) posbírali listy s poznámkami a následovali předsedu do poradního sálu, kde se mohli sesednout tváří v tvář kolem stolu a promluvit si v nerušeném soukromí.

Současným předsedou Konzistorního sboru byl Skot jménem Hugh MacPhail. Byl zvolený v raném věku, něco po čtyřicítce, a vzhledem k tomu, že předsednictví byla doživotní funkce, dalo se očekávat, že bude utvářet osud Konzistorního sboru a tudíž celé církve ještě dlouhou řadu let. Byl to muž ponurých rysů, vysoký a impozantní, s hustými šedými vlasy. Měl sklony k tloušťce a vzdoroval jim nejpřísnější tělesnou disciplínou: pil jen vodu, jedl výhradně chleba a ovoce a hodinu denně cvičil pod dohledem trenéra sportovních přeborníků. V důsledku tohoto režimu byl vychrtlý, vrásčitý a neklidný. Jeho daemon měl podobu ještěra.

Jakmile se usadili, otec MacPhail zahájil rokování:

„Nyní tedy víme, jak se věci mají. Musíme se soustředit na několik hlavních bodů.

Za prvé tu máme lorda Asriela. Jistá divoženka spolupracující s církví nám nahlásila, že sbírá obrovskou armádu, jejíž součástí jsou dost možná i oddíly andělů. Jeho úmysly, pokud mohla ona divoženka soudit, jsou nepřátelské církvi a potažmo samotné Nejvyšší autoritě.

Za druhé Absoluční výbor. Jejich aktivity při zřízení výzkumného programu v Bolvangaru a financování činnosti paní Coulterové svědčí o tom, že by rádi zatlačili Konzistorní disciplinární soud do pozadí a stali se nejmocnějším a nejvýkonnějším nástrojem Svaté církve namísto něj. Mají před námi náskok, pánové. Postupují obratně a bezohledně. Je trestuhodné, že jsme jim vlastní nedbalostí umožnili dostat se tak daleko. K tomu, co je zapotřebí v té věci podniknout, se co nevidět vrátím.

Za třetí ten chlapec, co o něm vypověděl bratr Pavel, ten s tím podivuhodným nožem. Pochopitelně ho musíme co nejdřív najít a získat jeho nůž.

Za čtvrté Prach. Podnikl jsem jisté kroky, abych zjistil, co o něm Absoluční výbor vyzkoumal. Přesvědčili jsme jednoho z experimentálních teologů zaměstnaných v Bolvangaru, aby nám pověděl, k čemu přesně na výzkumné stanici došli. Dnes odpoledne si s ním hodlám dole pohovořit.“

Jeden či dva kněží se znepokojeně zavrtěli. „Dole“ znamenalo ve sklepeních pod budovou, v bíle vykachlíčkovaných místnostech s rozvody anbarického proudu, zvukotěsných a opatřených dostatkem kanálků pro snadnou údržbu.

„Ať už se o Prachu dozvíme cokoli,“ pokračoval předseda, „nesmíme pouštět ze zřetele svůj hlavní cíl. Absoluční výbor pracoval na pochopení účinků Prachu. My ho musíme zničit, s ničím menším se nesmíme spokojit. Kdyby nebylo možné zničit Prach, aniž bychom zničili Absoluční výbor, Biskupské kolegium či kterýkoli jiný orgán, jehož prostřednictvím vykonává Svatá církev dílo Nejvyššího, budiž. Je možné, pánové, že sama Církev svatá vznikla proto, aby splnila tento úkol, byť přitom sama zahyne. Ale radši svět bez církve a bez Prachu než svět, v němž se člověk musí den co den vzpírat strašlivému břemenu hříchu. Radši svět očištěný od toho všeho!“

Otec Gomez s horečně planoucíma očima vášnivě přikyvoval.

„A konečně,“ uzavřel otec MacPhail, „to dítě. Aspoň myslím, že je ještě dítětem. Ta Eva, kterou potká pokušení, která podlehne, pokud lze soudit na základě precedentu, a jejíž pád nás všechny strhne do záhuby. Pánové, je řada způsobů, jak se vypořádat s problémem, který pro nás představuje. Já hodlám navrhnout ten nejradikálnější a pevně doufám ve vaši plnou podporu.

Navrhuji, abychom vyslali muže, který ji najde a zabije ještě dřív, než bude pokušení vůbec vystavena.“

„Otče předsedo,“ vyhrkl otec Gomez bez rozmýšlení. „Po celý svůj dospělý život provádím denně předběžné pokání. Studoval jsem, cvičil se –“

Předseda pozvedl dlaň. Předběžné pokání a rozhřešení byly doktríny, které v širších církevních kruzích nebyly známy, ale Konzistorní sbor je po léta zkoumal a rozvíjel. V jejich rámci bylo možné činit pokání za dosud nespáchaný hřích, pokání horlivé a intenzivní, doprovázené bitím důtkami a umrtvováním těla. Jeho účelem bylo získat zásluhy takříkajíc do zásoby. Pro každý hřích byla stanovená příslušná hodnota pokání, a jakmile jí kajícník dosáhl, měl předem zaručené odpuštění, jakkoli nebylo jisté, zda bude vyzván, aby hřích spáchal. Někdy bylo například nutné někoho zabít a vrah měl mnohem klidnější svědomí, když svůj čin spáchal ve stavu milosti.

„Myslel jsem na tebe,“ přikývl otec MacPhail laskavě. „Mám svolení Sboru? Ano. Jakmile otec Gomez s naším požehnáním odejde, všechno další zůstává jen a jen na něm a my nebudeme mít možnost jakkoli se s ním spojit ani ho odvolat. Ať se kolem bude dít cokoli, zamíří jako Boží šíp přímo k tomu dítěti a jako Boží šíp ho srazí. Bude neviditelný. Vejde v noci jako anděl, jenž zahubil Asyřany, bude nehlučný. Oč líp by se nám všem žilo, kdyby byl takový otec Gomez už v rajské zahradě! Nikdy bychom nevyšli z ráje.“

Mladý kněz se div nerozplakal hrdostí. Sbor mu udělil požehnání.

V nejtemnějším koutě u stropu, skrytý mezi tmavými dubovými trámy, seděl po celou dobu mužíček ne větší než dlaň. V ostruze na patách skrýval jedovaté žihadlo a slyšel každé slovo, které tu bylo proneseno.

Muž z Bolvangaru stál pod holou žárovkou ve sklepní místnosti. Měl na sobě jen špinavou bílou košili a volné kalhoty bez pásku. Jednou rukou si je přidržoval, ve druhé svíral králičici, svého daemona. Přímo před ním seděl na jediné židli otec MacPhail.

„Pane doktore,“ oslovil muže, „posaďte se přece.“

Jediné vybavení místnosti představovala židle, dřevěná pryčna a kbelík. Bíle vykachlíčkované stěny a strop odrážely předsedův hlas nepříjemně dutou ozvěnou.

Doktor Cooper se posadil na kavalec. Neodvažoval se spustit pohled z vyhublého, šedovlasého muže před sebou. Olízl si vyschlé rty a čekal, jaká další nepříjemnost ho potká.

„Takže vám se skoro podařilo odříznout to děvče od jejího daemona?“ zeptal se otec MacPhail.

„Soudili jsme, že nemá smysl čekat,“ odpověděl doktor Cooper nejistým hlasem, „protože k tomu pokusu mělo tak jako tak dojít. Umístili jsme to dítě do experimentální místnosti, ale pak se do toho osobně vložila paní Coulterová a odvedla si ho k sobě.“

Králičice otevřela kulatá očka a vyplašeně se zadívala předsedovi do tváře. Pak je zase zavřela a zabořila se muži hlavou do šatů.

„Muselo to být psychicky vyčerpávající,“ poznamenal otec MacPhail.

„Celý program byl nesmírně náročný,“ souhlasil doktor Cooper ochotně.

„Překvapuje mě, že jste nepožádali o pomoc Konzistorní sbor. My máme dobré nervy.“

„My… Já… Měli jsme za to, že ten program povolil… Šlo o projekt Absolučního výboru, ale řekli nám, že ho schválil Konzistorní disciplinární sbor. Jinak bychom na něj nikdy nepřistoupili. V žádném případě!“

„Ne, pochopitelně. Ale k další záležitosti. Měl jste tušení,“ obrátil se otec MacPhail ke skutečnému důvodu své návštěvy ve sklepení, „co je předmětem výzkumů lorda Asriela? Víte, co by mohlo být zdrojem té mohutné energetické erupce, kterou vyvolal na Svalbardu?“

Doktor Cooper polkl. V nastalém tichu mu sklouzla z brady kapka potu a oba zřetelně slyšeli, jak dopadla na betonovou zem.

„Totiž…“ začal, „měli jsme v týmu člověka, který si všiml, že se při procesu odtržení uvolňuje energie. Nasměrovat ji za určitým cílem by vyžadovalo ohromnou sílu, ale dalo by se toho dosáhnout soustředěním dostatečně silného anbarického proudu, stejně jako umíme nastartovat atomový výbuch konvenčními třaskavinami. Nikdo to ale nebral vážně. Já si těch jeho nápadů vůbec nevšímal,“ ujišťoval předsedu horlivě. „Věděl jsem, že bez oprávnění to zavání kacířstvím.“

„Velice moudrý přístup. A co ten váš kolega? Kde je teď?“

„Patřil k těm, kdo při tom útoku zahynuli.“

Předseda se usmál. Při pohledu na jeho laskavý výraz se králičice otřásla a v mdlobách se svezla doktorovi do klína.

„Odvahu, doktore,“ pravil otec MacPhail povzbudivě. „Musíte být silný a statečný! Čeká nás všechny velká práce, máme před sebou rozhodující bitvu. Jestli vám má Nejvyšší odpustit, musíte s námi plně spolupracovat. Nic nám nezamlčujte, ani ty nejdivočejší teorie, ba ani fámy a klevety. Plně se teď soustřeďte na všechno, co vám kdy ten váš kolega řekl. Prováděl nějaké pokusy? Zůstaly po něm zápisky? Svěřil se někomu dalšímu? S jakým vybavením pracoval? Zajímá nás všechno, doktore, do nejmenších podrobností. Dostanete papír a pero a dopřejeme vám času, kolik ho budete potřebovat.

Tenhle pokoj ale není dvakrát pohodlný. Necháme vás přestěhovat na nějaké vhodnější místo. Máte nějaké požadavky, pokud se týká například zařízení? Píšete radši u stolu nebo na psacím pultíku? Chtěl byste psací stroj? Nebo byste radši diktoval stenografce?

Vzkažte nám po strážích a dostanete, co si budete přát. Ale na oplátku, pane doktore, budete dnem i nocí přemýšlet, co víte o tom svém kolegovi a jeho teorii. Vaším hlavním úkolem je vybavit si, případně znovu objevit všechno, k čemu dospěl. Jakmile budete vědět, jaké přístroje jsou k tomu zapotřebí, opatříme vám samozřejmě i ty. Je to závažný úkol, doktore! Máte štěstí, že ho svěřujeme právě vám! Děkujte Nejvyššímu!“

„Já vím, otče předsedo, a jsem nesmírně vděčný.“

Filozof si přidržel volné kalhoty v pase, postavil se, a aniž pořádně věděl, co dělá, znovu a znovu se ukláněl po celou dobu, než předseda Konzistorní disciplinární komise vyšel z jeho cely.

Téhož večera se rytíř Tialys, galivespianský zvěd, proplétal postranními uličkami Ženevy na místo, kde se měl sejít se svou kolegyní lady Salmakií. Byla to pro oba nebezpečná pouť, a nebezpečí hrozilo i všemu a všem, kdo by se jim postavili do cesty, nicméně drobouncí Galivespiané čelili riziku v podstatě bez přestání. Nejednu kočku na lovu už stálo život střetnutí s jedovatou ostruhou, a nebylo to ani týden, co rytíř div nenechal ruku v zubech prašivého psa, a nepřišel o ni jen díky pohotovému zásahu lady Salmakie.

Sešli se na sedmém z domluvených míst, mezi kořeny platanu na zpustlém náměstíčku, a vyměnili si novinky. Lady Salmakie se od svého zdroje ve Společnosti dozvěděla, že dnešního večera obdrželi přátelské pozvání od předsedy Konzistorního sboru, v němž je zve k projednání záležitostí oboustranného zájmu.

„Pospíšil si,“ podotkl rytíř. „Ale sto ku jedné, že o tom vrahovi se jim nezmínil.“

Pověděl Salmakii o Lyřině plánované vraždě, což ji nijak nepřekvapilo.

„Je to naprosto logický krok,“ řekla, „a tihle lidé vždycky uvažují logicky. Myslíš, Tialysi, že tu holčičku někdy uvidíme?“

„To nevím, ale rád bych. Dávej na sebe pozor, Salmakie. Zítra u kašny.“

Mezi slovy jejich krátkého hovoru jako obvykle zůstala nevyřčená pravda o délce jejich života ve srovnání s lidmi. Galivespiané se dožívali devíti, deseti let, zřídka víc, a Tialys i Salmakie byli oba osmiletí. Stáří se nebáli, protože jejich lid umíral náhle, v plné síle a rozkvětu, a také jejich dětství bylo kratičké, ale ve srovnání s jejich životem mělo dítě jako Lyra před sebou budoucnost tak nedozírnou, jak se naopak jí musel jevit život divoženek.

Rytíř se vrátil na kolej svatého Jeronýma a začal sestavovat zprávu, kterou pošle pomocí magnetovcového rezonátoru lordu Rokeovi.

V době, kdy si špion na dostaveníčku vyměňoval informace s lady Salmakií, dal si předseda zavolat otce Gomeze. Hodinu se v jeho pracovně společně modlili a pak otec MacPhail udělil mladému knězi předběžné rozhřešení, na jehož základě se Lyřina vražda nebude vůbec pokládat za vraždu. Otec Gomez skoro nebyl k poznání, jak mu jistota o správnosti jeho poslání rozžíhala oči takřka nezemským světlem.

Projednali spolu praktická opatření týkající se peněz a podobných věcí, načež předseda řekl: „Jakmile odsud odejdeš, otče, budeš navždy a ve všem všudy odříznutý od jakékoli pomoci, kterou bychom ti mohli poskytnout. Nesmíš se sem nikdy vrátit a my tě nikdy nevyhledáme. Můžu ti dát jednu jedinou radu: nehledej to dítě. Mohl by ses tím prozradit. Místo ní hledej pokušitele. Drž se pokušitele a počkej, až tě k tomu dítěti sama dovede.“

„Sama?“ zarazil se otec Gomez.

„Ano, je to žena,“ přisvědčil otec MacPhail. „Zjistili jsme to pomocí alethiometru. Pochází z velice zvláštního světa. Uvidíš nemálo věcí, které tě překvapí a polekají, otče. Nenech se jejich nezvyklostí odvést od posvátného úkolu, jenž jsi na sebe přijal. Já ale věřím,“ dodal vlídně, „v sílu tvé víry. Tu ženu vedou síly zla na místo, kde se dost možná setká s tou dívenkou právě včas, aby ji vystavila pokušení. Mluvím teď pochopitelně o možnosti, že se nám nepodaří zbavit toho děvčete tam, kde se právě nachází. To je náš prvořadý plán. Ty, otče, jsi naší konečnou zárukou, že i když neuspějeme, nebudou slavit vítězství pekelné síly.“

Otec Gomez přikývl. Jeho daemon, velký lesklý brouk se zeleným hřbetem, zacvakal krovkami.

Předseda sáhl do zásuvky a podal mladému knězi přeložený štůsek papírů.

„Tady máš všechno, co jsme o té ženě zjistili,“ řekl, „včetně informací o jejím světě a místě, kde byla naposledy spatřena. Pozorně si to pročti, můj milý Luisi, a buď s mým požehnáním.“

Bylo to poprvé, co kněze oslovil jeho křestním jménem. Když se s předsedou na rozloučenou políbili, cítil otec Gomez, jak se mu do očí hrnou slzy radosti.

jsi Lyra.“

Vtom jí došlo, jak to myslí. I ve snu cítila, jak se jí zatočila hlava, měla pocit, že jí na ramena dosedlo jakési těžké břemeno. A jako by ani to nestačilo, znovu ji začal obestírat spánek a Rogerova tvář se rozplývala ve stínu.

„Tak teda… Já vím… Na naší straně je spousta lidí, třeba doktorka Maloneová… Věřil bys, Rogere, že existuje ještě další Oxford, skoro jako ten náš? Tak ona… Právě v něm jsem ji našla… Pomohla by nám… Ale vlastně vím jen o jednom člověku, co…“

V tuhle chvíli už hošíka skoro nerozeznávala a myšlenky se jí rozbíhaly do všech stran jako stádo ovcí na pastvině.

„Ale na něj se můžeme spolehnout, Rogere, vážně,“ vypravila ze sebe z posledních sil,

Bezmála přesně v tu chvíli se pokušitelka, po jejíchž stopách se otec Gomez právě pouštěl, sama bránila pokušení.

„Děkuju, ne, vážně, víc toho opravdu nepotřebuju. To stačí, opravdu, děkuju vám,“ opakovala doktorka Mary Maloneová stařičkým manželům, kteří se jí v olivovém hájku pokoušeli nabalit víc jídla, než mohla unést.

Žili tu v ústraní, bezdětní, ve strachu z fantomů, které vídali mezi stříbřitými kmeny stromů, ale když si to po silnici přiřazovala Mary Maloneová s batohem na zádech, fantomové se jí polekali a odpluli po větru dál. Stařečci ji srdečně uvítali ve svém malém, révou obrostlém hospodářství, nakrmili ji chlebem, sýrem a olivami, napojili vínem a teď ji nechtěli pustit.

„Musím dál,“ bránila se Mary znovu, „děkuju vám, je to od vás strašně milé… už neunesu… tak dobře, ještě jeden kousíček sýra… děkuju…“

Zjevně ji pokládali za amulet proti fantomům. Mrzelo ji, že jim nemůže pomoct. Za jediný týden ve světě Citt?gazze viděla dostatek zkázy, dost fantomy vysátých dospělých a zdivočelých rabujících dětí, aby se naučila těchhle nehmotných upírů děsit. Věděla jen, že když se k nim přiblíží, dají se před ní na útěk. Jenže ona nemůže zůstat se všemi, kdo by si to přáli, musí dál.

Vmáčkla do batohu poslední kozí sýr zabalený v listu vinné révy, usmála se, ještě jednou se uklonila a naposledy se napila z pramene vybublávajícího v úžlabí šedých kamenů. Pak stiskla dlaně k sobě, jak to viděla u stařečků, kvapně se otočila a odešla.

Chovala se rázně, ale v duchu byla nejistá. S částicemi, kterým říkala Stíny a které Lyra nazývala Prachem, byla naposledy ve spojení prostřednictvím monitoru počítače, který pak podle jejich pokynů zničila. Teď nevěděla, co si počít. Poslaly ji, aby otvorem ve vzduchu vyšla z Oxfordu, kde až dosud žila – z Oxfordu ve Willově světě –, a když je poslechla, ocitla se celá rozechvělá a jako u vidění ve světě docela odlišném. A co víc, jejím jediným úkolem bylo najít to děvčátko a chlapce a sehrát úlohu hada, ať už to znamenalo cokoli.

A tak kráčela dál, pátrala, vyptávala se, a nezjistila nic. Nastal čas, pomyslela si v prvním ohybu stezky, která ji vedla od olivového hájku výš, poohlédnout se po nějakém vodítku.

Jakmile byla od nevelkého hospodářství dost daleko a byla si jistá, že ji nikdo nevyruší, posadila se pod borovice a otevřela batoh. Na samém dně, zabalenou v hedvábném šátku měla knihu, kterou dostala před dvaceti lety: výklad čínské metody věštění, i-ťingu.

Přibalila ho s sebou ze dvou důvodů. První byl sentimentální: dal jí ho dědeček a jako školačka si podle něj často zkoušela věštit. Druhý byl ten, že když Lyra přišla do její laboratoře poprvé, zeptala se: „Co je tohle?“ a ukázala na plakát se symboly i-ťingu na dveřích. Brzy nato, při své grandiózní ukázce práce s počítačem, se Lyra dozvěděla (nebo to aspoň tvrdila), že Prach promlouvá k lidem v mnoha dalších podobách a jednou z nich že je právě tahle čínská metoda pracující s jednoduchými znaky.

Když si tedy ve spěchu balila na pouť z vlastního světa, přihodila Mary Maloneová do batohu i Knihu proměn, jak se svazek jmenoval, a drobné stonky řebříčku, s jejichž pomocí věštila. Teď přišel čas poradit se s nimi.

Rozprostřela hedvábný šátek na zem a pustila se do složitého procesu přesunování a počítání. Rozdělovala, počítala a odkládala stébla stranou, jako tolikrát v době zvědavého, nedočkavého dospívání, a pak už stěží kdy. Málem už zapomněla, jak na to, ale brzy se jí pravidla rituálu začala vybavovat a spolu s nimi i ona klidná, soustředěná pozornost, která hrála při komunikaci se Stíny tak zásadní roli.

Konečně se dopracovala k číslům tvořícím vlastní hexagram věštby, skupinu šesti přerušovaných či úplných řad, a vyhledala si jejich význam. Teď přišlo to nejtěžší ze všeho, protože kniha se vyjadřovala v kryptických obratech.

Četla:

Obrátit se k vrcholku,

chceš-li získat pokrm,

přináší štěstí.

Rozhlížet se ostražitým pohledem

jako tygr, jehož hlad je nenasytný.

Znělo to povzbudivě. Četla dál, nechala se komentářem provádět skrz bludiště významů, až se dostala ke slovům: Nehybnost je hora, postranní pěšinka, znamená kamínky, dveře a průniky.

Nezbylo jí, než se dohadovat. Zmínka o „průnicích“ jí připomněla tajemné okno ve vzduchu, kterým prošla do tohohle světa, a z prvních slov vyrozuměla, že má stoupat výš.

Zmatená i povzbuzená zároveň sbalila knihu i stonky řebříčku a pustila se po pěšince vzhůru.

Uběhly čtyři hodiny, bylo jí vedro a měla žízeň. Slunce se sklánělo nízko nad obzorem. Kamenitá pěšinka, po které stoupala, se vytratila, a ona se teď s čím dál většími obtížemi drápala mezi rozvalenými balvany a drobnou sutí. Po její levici spadal sráz do krajiny poseté olivovými a citroníkovými hájky, zanedbanými vinicemi a osiřelými větrnými mlýny rozmlženými večerním přísvitem. Po pravé straně se pole štěrku a drobného kamení zvedalo k odrolenému vápencovému útesu.

Unaveně si znovu nahodila na záda batoh a zvedla nohu na nejbližší plochý kámen – ale zarazila se dřív, než na ni přenesla váhu. V podvečerním světle ji cosi zaujalo. Zastínila si oči a pokusila se znovu tu zvláštní věc najít.

Tady byla: připomínala skleněnou tabuli zavěšenou jen tak ve vzduchu, ale bylo to sklo bez zvláštních odrazů, které ji snad mohly upoutat, jen čtverhranný výřez čehosi odlišného. Vybavila si slova i-tingu: postranní pěšinka, kamínky, dveře a průniky.

Bylo to okno podobné tomu na Sunderland Avenue, a všimla si ho jen díky světlu. Kdyby slunce stálo o něco výš, nejspíš by nebylo vůbec vidět.

Podivný čtvereček ve vzduchu v ní vzbuzoval neodolatelnou zvědavost. Ten první si neměla kdy pořádně prohlédnout, protože musela co nejrychleji zmizet. Tento zkoumala do nejmenších podrobností, dotýkala se jeho okraje, přecházela sem tam, aby viděla, jak jí z jiného úhlu mizí ze zřetele, všímala si zásadních odlišností mezi světem tady a tam, a mozek se jí div nerozskočil vzrušením, že něco takového může vůbec existovat.

Nositel nože, který otvor prořízl někdy v dobách americké války za nezávislost, si nedal práci s tím, aby ho zase zavřel, ale přinejmenším ho otevřel v místě v obou světech podobném, u skalní stěny. Byly to ale jiné skály, ta druhá nebyla z vápence, ale ze žuly, a když Mary prošla do vedlejšího světa, nestála na úpatí vysokého útesu, nýbrž skoro na samém vrcholku nevysoké vyvýšeniny s výhledem na rozlehlou pláň.

I tady byl večer. Usadila se na zem, aby se nadýchala neznámého vzduchu, odpočinula si a v klidu si celý ten zázrak vychutnala.

Široko daleko zalévalo zlatavé světlo nekonečnou prérii či savanu nepodobnou ničemu, co kdy viděla ve svém světě. Už jen to, že byla skoro celá porostlá krátkou trávou v nekonečně rozmanitých odstínech žlutohnědé, hnědé, zelené, okrové, žluté a zlaté barvy, a jak se nepatrně pohupovala sem tam, což bylo v šikmých paprscích večerního světla zřetelně vidět, zdálo se, že ji jako krajkoví protkává jemná síť čehosi, co vypadalo jako řeky světlounce šedého kamene.

A za druhé, po celé pláni se tu a tam tyčily skupinky těch nejvyšších stromů, jaké kdy Mary viděla. Jednou se zúčastnila konference o fyzice vysokých energií v Kalifornii a při té příležitosti si našla čas na prohlídku obřích sekvojí. Už ty jí svými rozměry vyrazily dech, ale tyhle stromy byly přinejmenším o polovinu vyšší. Měly husté, tmavě zelené listy a široké kmeny hrály v hutném večerním světle zlatavě červenou barvou.

Krom toho se na prérii pásla stáda jakýchsi zvířat, příliš daleko, než aby si je mohla prohlédnout, ale cosi na jejich pohybu ji upoutalo, i když si nebyla jistá, co to je.

Byla strašlivě unavená a krom toho měla žízeň a hlad. Nedaleko ale zaslechla nadějné zurčení pramínku a za minutku ho našla. Z mechem obrostlé štěrbiny tu prosakoval čůrek čisté vody a pokračoval jako tenký potůček ze svahu dolů. Zdlouha, vděčně se napila, naplnila si láhve a začala se chystat ke spaní, protože se rychle stmívalo.

Opřená o skálu a zabalená ve spacím pytli snědla kousek tmavého chleba s kozím sýrem a pak tvrdě usnula.

Probudily ji paprsky časného slunce na tváři. Vzduch byl chladný a na vlasech a spacím pytli se jí usadily drobounké kapičky rosy. Ještě chvíli zůstala ležet, obklopená svěžestí, a připadala si jako první člověk, který kdy doopravdy žil.

Posadila se, zívla, protáhla se, otřásla a umyla se v potoce. Pak posnídala několik sušených fíků a pustila se do obhlídky okolí.

Za nevelkou vyvýšeninou, kde nocovala, se země zvolna svažovala a znovu stoupala. Nejlepší výhled na celou nedozírnou prérii měla přímo před sebou. Dlouhé stíny stromů se teď obracely jejím směrem a rozeznávala dokonce hejna ptáků kroužících kolem jejich korun. Na pozadí zeleného listoví vypadali drobouncí jako zrnka prachu.

Znovu si vysadila batoh na záda a pustila se hustou drsnou trávou k nejbližším stromům, vzdáleným nějakých pět šest mil.

Tráva jí sahala po kolena a místy v ní zahlédla přízemní, stěží po kotníky vysoké keříky podobné jalovci. Krom toho tu kvetly rostliny podobné vlčím mákům, pryskyřníkům a chrpám, jejichž květy dodávaly krajině pestrobarevný nádech, a pak uviděla včelu velkou jako první článek svého palce. Usedala právě na modrou hlavičku květu a ten se pod její váhou zhoupl skoro až k zemi. Když se ale za okamžik zvedla z okvětí do vzduchu, uvědomila si Mary, že to není hmyz. Zvířátko si to totiž namířilo přímo k její ruce, usadilo se na prstu a jemňounce se jí opřelo do kůže dlouhým, jako jehla tenkým zobákem. Tady ale nektar nenašlo, a vzápětí odletělo pryč. Byl to drobounký kolibřík a kmital bronzovými křidélky tak rychle, že si jich v první chvíli vůbec nevšimla.

Jak by jí pozemští biologové záviděli, kdyby mohli vidět to co ona.

Šla dál, až se ocitla nablízku se pasoucímu stádu, které zahlédla už předchozího večera a jehož pohyb jí bůhvíproč připadal tak matoucí. Zvířata byla velká asi jako jelen nebo antilopa, s podobně zbarvenou srstí, ale co ji zarazilo a přimělo protřít si oči, byly jejich nohy. Vyrůstaly z těla v kosočtverečném seskupení, dvě uprostřed, jedna vepředu a jedna pod ocasem, takže se zvířata při pohybu zvláštně kolébala. Mary umírala touhou prohlédnout si jejich kostru, aby měla představu, jak taková stavba těla funguje.

Pokud šlo o zvířata, pásla se v poklidu dál, obracela po ní mírné, nevzrušené pohledy a nezdálo se, že by je její přítomnost znepokojovala. Ráda by šla blíž a prohlédla si je pořádně, ale slunce už začínalo připalovat, stín stromů ji lákal k sobě a měla koneckonců spousty času.

Zanedlouho jí tráva pod nohama přešla do jedné z oněch kamenných řek, které viděla už z návrší: další div.

Kdysi je možná vytvořil náhodný proud lávy nebo podobné horniny. Vespod byly tmavé, skoro černé, ale povrch měl světlejší barvu, jako by ho cosi omlelo nebo odřelo.

Byl hladký jako čerstvá asfaltka v Maryině světě a rozhodně se po něm šlo snáz než travou.

Pustila se korytem, na které narazila a které se širokým obloukem stáčelo ke skupině stromů. Čím byla blíž, tím víc žasla nad jejich neuvěřitelnými rozměry. Kmeny se do šířky rovnaly, jak odhadovala, jejímu domu, a vysoké byly jako… jako… Žádný příměr ji nenapadal.

Došla k prvnímu stromu a opřela se dlaněmi o zvrásněnou rudozlatou kůru. Na zemi bylo po kotníky vysoko nastláno hnědými kostřičkami listů dlouhých jako její chodidlo, které jí pod nohama měkce praskaly Brzy kolem ní vířila mračna jakýchsi mušek, přiletělo sem i nevelké hejno drobounkých kolibříků a žlutý motýl s rozpětím křídel jako její dlaň. Všude kolem lezlo víc havěti, než by jí bylo milé, a vzduchem se neslo rozličné bzučení, bzíkání a vrzání.

Kráčela po zemi mezi stromy a připadala si jako v katedrále – tentýž klid, tytéž vzhůru směřující linie, tentýž uctivý úžas v duši.

Cesta sem jí zabrala víc času, než čekala. Muselo se schylovat k polednímu, protože paprsky slunce teď pronikaly listím skoro kolmo. Mary si ospale pomyslela, proč se asi pasoucí se zvířata nepřesunou na nejteplejší část dne do stínu ohromných korun.

Brzy to ale pochopila.

Protože neměla chuť vláčet se v horku někam dál, uložila se s batohem pod hlavou mezi kořeny jednoho z gigantických stromů. Odpočívala a zanedlouho ji přemohla dřímota.

Ležela tak se zavřenýma očima snad dvacet minut, na samém pomezí spánku, když se najednou jen kousek od ní rozlehla rána a země se zatřásla.

A hned po ní další. Mary se vylekaně posadila a sotva přišla trochu k sobě, zachytila koutkem oka pohyb. Ukázalo se, že je to jakési kolo o zhruba metrovém průměru – chvíli se kutálelo, pak se zastavilo a spadlo na bok.

Vtom dopadlo další, o něco dál. Viděla, jak se ta obrovitá věc řítí k zemi, odráží se o masivní pilíř kořene nejbližšího stromu a koulí se pryč.

Při pouhé představě, že by něco podobného mohlo dopadnout na ni, popadla batoh a vyběhla z krytu stromů jako o život. Co to vůbec bylo? Nějaká semena?

S obezřetným pokukováním do korun se znovu odvážila blíž, aby si nejbližší spadlé kolo prohlédla. Postavila ho na hranu, vykutálela zpod koruny a položila do trávy k zevrubnějšímu zkoumání.

Tvořilo dokonalý kruh a bylo tlusté asi na šířku její dlaně. Uprostřed, v místech, kde bylo přichycené na větvi, mělo důlek. Nebylo těžké, ale velice tvrdé a porostlé hustými vlákny sledujícími obvod, takže v jednom směru po nich mohla snadno sklouznout dlaní, ale v protisměru to nešlo. Zkusila dloubnout do povrchu nožem, ale bez výsledku.

Najednou ucítila na prstech nezvyklou hladkost. Přičichla k nim: pod pachem prachu vzlínala slabá vůně. Znovu si podivný plod pozorně prohlédla. Uprostřed se maličko leskl, a když se ho na tom místě dotkla, prsty jí sklouzly po povrchu. Očividně tudy plod vylučoval jakýsi olej.

Mary ho položila na bok a začala uvažovat, jak se asi tenhle svět vyvinul.

Pokud jsou její dohady o paralelních vesmírech správné a šlo o násobné světy předpovězené kvantovou teorií, pak se některé z nich odštěpily z jejího světa podstatně dřív než jiné. V tomhle místě se vývoj očividně rozhodl dát přednost gigantickým stromům a velkým živočichům s kosočtverečnou kostrou.

Teprve teď si začínala uvědomovat, jak je ve svých vědeckých obzorech omezená. Botanika, geologie, biologie – o tom všem netušila zhola nic, byla nevědomá jako děcko.

Najednou uslyšela hluboký hřmot podobný dunění hromu a chvíli jí trvalo, než rozeznala, odkud přichází. Nad jednou ze silnic uviděla oblak prachu, který se sunul právě sem, k těmhle stromům a k ní. Mohl být snad míli daleko, a nepohyboval se právě pomalu. Zničehonic dostala strach.

Rychle zaběhla mezi stromy, našla si úzkou škvíru mezi dvěma kořeny a vtiskla se do ní. Pak opatrně vystrčila hlavu nad mohutný val před sebou a vytřeštěně sledovala blížící se oblak prachu.

Co uviděla, ji vyvedlo z míry natolik, že se jí zatočila hlava. Nejdřív měla dojem, že vidí bandu motorkářů. Pak ji napadlo, že to vypadá jako zvířata na kolečkách, ale to byl nesmysl. Zvířata nemůžou mít kola. Nic takového nevidí. Jenže viděla.

Byl jich přibližně tucet, stejné velikosti jako pasoucí se zvířata, ale štíhlejší a šedaví, s rohy na hlavě a krátkými choboty podobnými sloním. Tělo měli tvarované do kosočtverce, stejně jako tvorové na pastvě, ale v průběhu vývoje se jim na přední a zadní nepárové noze objevilo kolo.

V přírodě ale nic jako kolo neexistuje, opakoval jí tvrdošíjně rozum, není to možné. K tomu je zapotřebí hřídel zasazená zcela nezávisle na otáčivé části, a to se v přírodě nestane, nejde to –

Pak se zvířata necelých padesát metrů od ní zastavila, a když se usadil zvířený prach, najednou jí to došlo. Musela se tomu nahlas zasmát a dokonce si samou radostí potichu hvízdla.

Nebyla to kola, ale tyhle podivné tobolky. Dokonale kulaté, nesmírně pevné a lehké – lepší by žádný konstruktér nevymyslel. Zvířata protáhla dráp přední a zadní nohy jejich středem a postranníma nohama se odrážela od země. Žasla nad tím báječným uspořádáním, ale zároveň se neubránila strachu, protože jejich rohy byly už na pohled hrozivě ostré a i na dálku rozeznávala v jejich očích inteligentní, zvědavé pohledy.

A rozhlíželi se po ní!

Jedno zvíře si všimlo tobolky, kterou vykutálela zpod stromů, a svezlo se z cesty jejím směrem. Chobotem kolo postavilo na hranu a dokutálelo ho ke skupince.

Všichni se shlukli kolem a jemně se ho dotýkali silnými, ohebnými choboty. Tiché pomlaskávání, pohvizdování a troubení, které přitom vydávali, svědčilo podle Mary o sdílené nelibosti – někdo na něj sahal, a to nebylo v pořádku.

Jsem tady, protože tu mám něco vykonat, vzpomněla si v tu chvíli, i když neměla sebemenší tušení, co by to mělo být. Neboj se, poručila si. Jednej.

Postavila se a zavolala, značně nejistě a roztřeseně:

„Tady! Tady jsem. Prohlížela jsem si vaši tobolku. Omlouvám se. Neubližujte mi, prosím vás.“

Celá skupinka jako na povel otočila hlavu jejím směrem, choboty zvednuté do výše, lesklé oči upřené přímo na ni a uši nastražené.

Mary vystoupila ze stínu kořenů a postavila se čelem k nim. Rozpřáhla před sebou dlaně, i když jí bylo jasné, že pro tvory, kteří sami ruce nemají, nemusí tohle gesto znamenat vůbec nic. Co jiného ale mohla dělat? Zvedla batoh a došla po trávě na silnici.

Takhle nablízko – stála od nich sotva na pět kroků – si je mohla prohlédnout do větších podrobností, ale ji v tu chvíli zaujalo především cosi živoucího v jejich pohledu, výraz vědomí a inteligence. Tyhle bytosti se od pasoucích se zvířat opodál lišili stejně zásadně, jako se člověk liší od krávy.

Mary ukázala na sebe a řekla: „Mary.“

Nejbližší tvor k ní natáhl chobot a když k němu popošla blíž, dotkl se jí na místě, kam ukázala. „Mery,“ dolehlo k ní přitom jako ozvěnou z jeho hrdla.

„Co jsi zač?“ zeptala se a stvoření opakovalo: „Cosiza?“

Nenapadlo ji nic lepšího než odpovědět. „Jsem člověk,“ řekla.

„Sem ovek,“ opakoval tvor, načež se stalo něco ještě podivnějšího: celá skupinka se rozesmála.

Oči se jim zúžily do štěrbinek, mávali choboty, pohazovali hlavou a zvuky, které vydávali, neklamně svědčily o pobaveném veselí. Nemohla si pomoct a rozesmála se spolu s nimi.

Další z tvorů se přisunul blíž a dotkl se chobotem její dlaně. Mary nastavila měkkému, štětinatému, zkoumavému dotyku i druhou ruku.

„Aha,“ řekla. „Cítíš olej z té tobolky.“

„Toboky,“ opakoval tvor.

„Když umíte napodobit moji řeč, třeba se jednou naučíme spolu domlouvat, i když jak, to ví pánbu. Mary,“ řekla a znovu na sebe ukázala.

Nic, jen stáli a dívali se na ni. Udělala to ještě jednou. „Mary.“

Nejbližší stvoření stočilo chobot k vlastní hrudi a cosi řeklo. Byly to tři slabiky, nebo dvě? Tvor promluvil znovu a tentokrát se Mary pokusila zvuk co nejvěrněji napodobit. „Mulefa?“ řekla tázavě.

„Mulefa,“ ozvali se ostatní jejím hlasem. Smáli se a měla dojem, že si dokonce trochu utahují z tvora, který promluvil jako první. „Mulefa!“ opakovali, jako by to byl skvělý vtip.

„Jestli se umíte smát, tak mě nejspíš nesníte,“ řekla Mary. Najednou mezi nimi zavládla přátelská uvolněnost a všechna nervozita z ní spadla.

Bylo znát, že i skupinka je mnohem nenucenější. Měli tu ostatně něco na práci, neproháněli se po kraji jen tak pro nic za nic. Mary si všimla, že jeden z nich má na hřbetě jakési sedlo nebo ranec, kam teď dva z jeho společníků vysadili tobolku a zručnými, složitými pohyby chobotů ji obepnuli a přitáhli upínacími pásy. Když stáli v klidu, udržovali rovnováhu pomocí bočních nohou, a při jízdě určovali směr natáčením přední a zadní. Z jejich ladných pohybů vyzařovala skrytá síla.

Jeden z tvorů se přesunul ke kraji silnice, zvedl chobot a halasně zatroubil. Pasoucí se stádo naráz zvedlo hlavu a pustilo se klusem k němu. U okraje silnice se zvířata zarazila a trpělivě čekala, až je tvorové na kolečkách obejdou, zkontrolují, prohmatají a spočítají.

Pak jeden z nich natáhl chobot a Mary viděla, že zvíře ze stáda dojí. Vzápětí se na kolečkách přesunul k ní a obratně jí nastavil chobot k ústům.

V první chvíli ucukla, ale v jeho očích bylo tolik nevtíravého očekávání, že popošla blíž a odhodlaně rozevřela rty. Z chobotu se jí do úst vyřinul pramínek sladkého řídkého mléka, a když ho spolkla, nechal z něj tvor vytéct další, a pak znovu a znovu. Působilo to tak přirozeně a mile, že ho Mary bez přemýšlení objala kolem hlavy a políbila na rozpálenou, zaprášenou kůži. Pod rukama cítila tvrdé kosti a mohutné svaly chobotu.

V tu chvíli vůdce znovu zatroubil a stádo se obrátilo zpátky na pastvu. Mulefové se chystali k odchodu. V Mary se mísila radost z přátelského přijetí se smutkem, že tvorové odcházejí, ale to už ji čekalo další překvapení.

Jeden z tvorů podklesal v kolenou, klekal si na cestu a kynul jí chobotem, i ostatní gestikulovali, jako by ji vyzývali… Skutečně, nabízeli jí, že ji svezou, že ji vezmou s sebou.

Další stvoření se ujalo jejího batohu a připevnilo ho na hřbet třetímu. Mary se nešikovně vyškrábala klečícímu tvorovi na hřbet. Kam si má dát nohy, uvažovala horečně, před, nebo za jeho? A čeho se bude držet?

Ale než se stačila rozmyslet, stvoření se zvedlo, celá skupinka začala plavně klouzat po silnici a Mary se vezla spolu s ní.

„Protože je to Will.“

Balthamos vycítil Baruchovu smrt ve chvíli, kdy se to stalo. Hlasitě vykřikl a vyřítil se vzhůru do nočního vzduchu nad tundrou, tloukl křídly a s vzlyky vyrážel do mraků svou strašlivou bolest. Trvalo hodnou chvíli, než se uklidnil natolik, aby se mohl vrátit k Willovi, který s nožem v ruce a vybičovanými smysly upíral oči do vlhké, chladné tmy. Byli už zase v Lyřině světě.

„Co se děje?“ zeptal se, sotva se anděl, celý rozechvělý, objevil po jeho boku. „Nějaké nebezpečí? Postav se zády ke mně –“

„Baruch je mrtvý,“ vykřikl Balthamos, „Baruch, moje láska, je mrtvý.“

„Kdy? Kde se to stalo?“

Na to mu Balthamos nedokázal odpovědět, věděl jen, že polovina srdce jako by mu vyhasla. Nevydržel v klidu, znovu vyletěl do výšky a křižoval po obloze sem tam, jako by doufal, že Barucha najde v tom či onom oblaku, volal, naříkal a znovu volal, až ho přemohly výčitky svědomí a sletěl zpátky za Willem. Zapřísahal ho, ať se schová a zůstane zticha, a sliboval, že nad ním bude bdít do svého posledního dechu. Pak ho ale tíha žalu srazila k zemi a on si vybavil každičký projev Baruchovy dobroty a odvahy, byly jich tisíce a on si je pamatoval do posledního. Rozkřikl se, že tak vznešenou povahu přece nejde jen tak vymazat ze světa, načež znovu vyrazil proti nebi, bezhlavě poletoval sem tam, bez sebe bolestí a zoufalstvím proklínal vzduch, mraky i hvězdy. Nakonec ho Will zavolal. „Balthame, pojď sem.“

Anděl bezmocně poslechl jeho rozkaz. V rezavě chladném šeru tundry se chlapec i v plášti třásl zimou. „Vynasnaž se být teď zticha. Víš přece, že jsou kolem nás bytosti, co na nás zaútočí, když tě uslyší. Když budeš nablízku, můžu tě nožem chránit, ale jestli se na tebe vrhnou tam nahoře, nedokážu ti pomoct. A kdybys umřel i ty, Balthame, je se mnou konec. Potřebuju, abys mi pomohl najít cestu k Lyře, na to, prosím tě, nezapomínej. Baruch byl silný, tak buď silný i ty. Buď jako on, už kvůli mně.“

Balthamos chvíli neodpověděl, ale pak sklonil hlavu. „Ano. Jistě, máš pravdu, musím. Jdi spát, Wille, zůstanu na stráži. Nezklamu tě.“

Will mu věřil, co mu ostatně zbývalo. A vzápětí znovu upadl do spánku.

Když se probudil, promáčený rosou a promrzlý do morku kostí, anděl stál vedle něj. Vycházející slunce zlatilo špičky rákosů a bahenních rostlin.

Než se Will stačil pohnout, Balthamos promluvil: „Už jsem se rozhodl, co musím udělat. Zůstanu s tebou ve dne v noci a budu tak činit s radostí a ochotou, kvůli Baruchovi. Dovedu tě k Lyře, jestli se mi to podaří, a pak vás oba doprovodím k lordu Asrielovi. Žil jsem tisíce let a pokud mě nezabijí, mám před sebou další tisíce roků, ale nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by ve mně probouzel tolik horoucí touhy konat dobro a žít správně, jako Baruch. Nesčetněkrát jsem to nedokázal, zklamal jsem, ale pokaždé tu byla jeho vlídnost a laskavost, aby mě vrátila na správnou cestu. Když tu teď není, musím se o to pokusit i bez něj. Možná se mi to vždycky nepodaří, ale budu se snažit pořád dál.“

„Tak to by na tebe byl Baruch pyšný,“ přikývl Will, i když se třásl zimou.

„Mám zaletět dopředu a podívat se, kde jsme?“

„Ano,“ řekl Will. „Doleť vysoko a podívej se, jak vypadá krajina před námi. Projít touhle bažinou bude trvat celou věčnost.“

Balthamos se vznesl do vzduchu. Nesvěřil se Willovi se vším, co ho trápilo, protože mu nechtěl přidělávat starosti, ale věděl, že Metatron, regent, kterému unikli jen o vlásek, si Willovu tvář pevně vštípil do paměti. A nejen tvář, ale i všechno ostatní včetně stránek osobnosti, které andělé dobře vidí, ačkoli si jich Will sám nebyl vědom, včetně té, kterou by Lyra nazvala jeho daemonem. Hrozilo mu teď z Metatronovy strany smrtelné nebezpečí a Balthamos mu to bude muset dřív nebo později říct, ale ještě chvíli to počká. Bylo to příliš složité.

Will usoudil, že se rychleji zahřeje chůzí, než když by sbíral větvičky a čekal, až se rozhoří oheň, a tak si jen hodil batoh na ramena, přitáhl si k tělu plášť a vykročil na jih. Vedla tu bahnitá, vymletá cestička se stopami po kolejích, což znamenalo, že tudy občas někdo prochází, ale plochý obzor se táhl po obou stranách tak daleko, že se nedalo dost dobře odhadnout, kolik cesty urazil.

O něco později, když se den vyjasnil, vedle sebe uslyšel Balthamův hlas.

„Asi půl dne chůze před tebou je široká řeka a město. U mola se tam uvazují čluny. Vyletěl jsem hodně vysoko a viděl jsem, že se řeka hodně dlouho táhne přímo od severu na jih. Kdyby se ti povedlo dostat na loď, šlo by to o hodně rychleji.“

„Bezva,“ přitakal Will nadšeně. „A vede tahle stezka do toho města?“

„Prochází vesnicí, kde je kostel a pár statků a sadů, a pokračuje přímo tam.“

„Rád bych věděl, jak se tady mluví. Doufám, že mě nezavřou, když nebudu rozumět, co říkají.“

„Budu tvůj daemon,“ připomněl mu Balthamos, „tak ti můžu tlumočit. Naučil jsem se hodně lidských jazyků, a tomu, kterým mluví tady, docela určitě rozumím.“

Will šel dál. Těžkopádně, mechanicky se vlekl dopředu, ale přinejmenším někam směřoval, přinejmenším byl každým krokem o něco blíž Lyře.

Vesnička byla ubohá, zanedbaná díra: pár dřevěných stavení s ohradami, kde se pásli sobi, a se psy, kteří je uvítali zuřivým štěkotem. Z plechových komínů se plazil kouř a rozléval se nízko nad šindelovými střechami. Těžká hlína se mu lepila na nohy a bylo znát, že se tudy nedávno přehnala povodeň. Stěny byly do půli dveří zanesené bahnem a zpřelámané dřevěné trámy spolu s převislými pláty vlnitého plechu napovídaly, kde voda sebrala kůlny, verandy a přístěnky.

To ale nebylo na vesničce to nepozoruhodnější. Will měl nejdřív dojem, že ztrácí rovnováhu a dokonce jednou dvakrát klopýtl. Domky se totiž odchylovaly o dva tři stupně od kolmého směru, všechny nakloněné jedním směrem. A v báni kostelíka zela ošklivá trhlina. Bylo tu snad zemětřesení?

Psi nepřestávali zuřivě, hystericky štěkat, ale neodvažovali se přiblížit. Balthamos si pro roli daemona vybral podobu velkého sněhobílého psa s černýma očima, hustou srstí a vzhůru zatočeným ohonem, a vrčel tak vztekle, že si ostatní psi radši drželi odstup. Byli vyhublí, prolezlí prašivinou, a těch pár sobů, které Will viděl, působilo zbědované a netečně.

Uprostřed vesničky se Will zastavil a rozhlížel se, kudy jít dál, když se před ním objevili dva nebo tři muži a mlčky si ho měřili pohledem. Byli to první lidé, na které v Lyřině světě narazil. Měli na sobě těžké kožichy, zablácené boty, kožešinové čepice a netvářili se ani trochu přátelsky.

Bílý pes se proměnil ve vrabce a vyletěl Willovi na rameno. Nikdo nad tím ani nehnul brvou. Will viděl, že i oni mají daemony, povětšinou psy – v tomhle světě to tak prostě chodilo. „Nezastavuj se,“ špitl mu Balthamos, usazený na rameni. „Nedívej se jim do očí. Skloň hlavu, tak se to tady patří.“

Will šel dál. Dobře věděl, jak působit nenápadně, byl v tom umění zběhlý už odmalička. Ještě než k nim došel, ztratili o něj muži zájem. Vtom se ale otevřely dveře největšího stavení u cesty a kdosi na něj hlasitě zavolal.

„To je kněz,“ zašeptal Balthamos. „K tomu musíš být zdvořilý. Otoč se a ukloň.“

Will poslechl. Kněz byl urostlý, rozložitý chlapík s šedým plnovousem a v černé sutaně. Na rameni mu seděl daemon v podobě vrány. Živýma, bystrýma očima si Willa prohlédl od hlavy k patě a pak na něj kývl.

Will popošel ke dveřím a znovu se uklonil.

Kněz cosi řekl a Balthamos zašeptal: „Ptá se tě, odkud jsi. Řekni, co tě napadne.“

„Mluvím anglicky,“ řekl Will pomalu a zřetelně. „Žádnou jinou řeč neumím.“

„A, Angličan!“ zvolal kněz radostně stejnou řečí. „Chlapče zlatá! Vítej v naší vísce, v naší drobátko šejdrem sražené Cholodnoj! Jak se jmenuješ a kam máš namířeno?“

„Jmenuju se Will a jdu na jih. Přišel jsem o rodinu a chci ji najít.“

„Tak to pojď dál a dej si u nás něco na zub,“ zahlaholil kněz, položil Willovi těžkou ruku kolem ramen a zatáhl ho do dveří.

Jeho vraní daemon jevil živý zájem o Balthama, ale ten si věděl rady. Proměnil se v myšku a zajel Willovi do rukávu, jako by se styděl.

Kněz je zavedl do síně plné tabákového dýmu. Na postranním stolku tu tiše stoupala pára z litinového samovaru.

„Jak že se to jmenuješ?“ zeptal se kněz. „Pověz mi to ještě jednou.“

„Will Parry. Ale jak mám říkat vám?“

„Otec Semjon,“ odpověděl kněz, pohladil Willa po nadloktí a ukázal mu k židli. „Otec znamená otec. Jsem kněz Svaté církve. Křestním jménem se jmenuju Semjon a můj otec byl Boris, takže já jsem Semjon Borisovič. Jak se jmenuje tvůj otec?“

„John Parry.“

„John je Ivan. Takže ty jsi Will Ivanovič, a já jsem otec Semjon Borisovič. Odkud jsi, Wille Ivanoviči, a kam míříš?“

„Ztratil jsem se,“ odpověděl Will. „Cestovali jsme s rodiči na jih. Můj otec je voják, byl zrovna na výpravě v Arktidě, jenže vtom se něco stalo a ztratili jsme se navzájem. Tak jsem se vydal na jih, protože tam jsme měli pak pokračovat.“

Kněz rozpřáhl ruce. „Voják? Badatel z Anglie? Nikdo tak zajímavý nevkročil na bahnité cestičky v Cholodnoj už celá staletí, ale kdo ví v těchhle pohnutých časech, co přinese zítřejší den? Ty sám jsi vzácným hostem, Wille Ivanoviči. Musíš zůstat v mém domě přes noc, popovídáme si a najíme se spolu. Lydie Alexandrovno!“ zavolal.

Do místnosti tiše vešla postarší žena. Otec Semjon si s ní rusky vyměnil několik slov a žena přikývla, vzala sklenici a nalila do ní ze samovaru horký čaj. Donesla ho Willovi a přistrčila mu talířek zavařeniny a stříbrnou lžičku.

„Děkuju,“ řekl Will.

„Tou zavařeninou si ho oslaď,“ poradil mu kněz. „Lydie Alexandrovna ji dělala sama, z brusinek.“

Čaj byl po ní ohavně nasládlý a hořký zároveň, ale Will přesto zdvořile upíjel. Kněz se k němu nepřestával naklánět co nejblíž, prohlížel si ho, sahal mu na ruce, jestli mu snad není zima, a hladil ho po koleni. Aby odvedl jeho pozornost jinam, zeptal se Will, proč se všechny domky ve vesnici naklonily do strany.

„Vzedmula se země,“ začal kněz vyprávět. „Přesně jak bylo předpovězeno v Apokalypse svatého Jana. Řeky se obrátily proti proudu… Ta velká řeka nedaleko se dřív vlévala na severu do Polárního oceánu. Pramenila v horách ve středu Asie a tekla sem k nám po tisíce a tisíce let, od první chvíle, kdy Nejvyšší Bůh, Otec všemohoucí, stvořil svět. Ale když se země otřásla a přivalila se mlha a záplavy, všechno se změnilo a tahle řeka plynula po celý týden na jih, možná i déle, a teprve pak se znovu obrátila a už zase teče na sever. Svět je vzhůru nohama. Kde jsi byl ty, když se země otřásla?“

„Daleko odtud,“ odpověděl Will. „Vůbec jsem nevěděl, co se děje. Než se mlha zvedla, ztratili se mi naši a teď ani nevím, kde to jsem. Řekl jste mi, jak se jmenuje tahle vesnice, ale kde leží? Kde jsme?“

„Podej mi tamtu velkou knihu ze spodní poličky,“ mávl rukou Semjon Borisovič. „Ukážu ti to.“

Kněz si přitáhl židli ke stolu, naslinil si prsty a jal se obracet stránky velkého atlasu.

„Tady,“ zabodl špinavý nehet do místa ve středu Sibiře, hodný kus na východ od Uralu. Nedaleká řeka tekla, jak kněz říkal, ze severního masivu tibetských hor až vysoko do polárních krajů. Will se pozorně zadíval na oblast Himaláje, ale neviděl nic, co by mu připomínalo Baruchovu mapku.

Semjon Borisovič mluvil a mluvil, vyzvídal na Willovi podrobnosti o jeho životě, rodině a domově, a Will, zběhlý v přetvářce všeho druhu, odpovídal dostatečně zeširoka, aby uspokojil jeho zvědavost. Po nějakém čase přinesla hospodyně trochu řepné polévky a tmavého chleba a jakmile kněz odříkal zdlouhavou modlitbu, oba se najedli.

„Tak jak naložíme se zbytkem dne, Wille Ivanoviči?“ zeptal se Semjon Borisovič potom. „Zahrajem si karty, nebo by sis radši povídal?“

Natočil ze samovaru další sklenici čaje a Will si ji od něj rozpačitě vzal.

„Neumím hrát karty,“ řekl, „a hlavně bych se rád zase vydal na cestu. Když se dostanu k řece, například, myslíte, že by mě nějaký parník vzal na jih?“

Knězova mohutná tvář potemněla a muž se drobnými pohyby zápěstí rychle pokřižoval.

„Ve městě jsou nepokoje,“ řekl. „Lydia Alexandrovna má sestru, a ta sem přišla a vyprávěla, že viděla loď plnou medvědů, vezla je prý na jih. Medvědí kyrysníky z Arktidy. Neviděl jsi je náhodou, když jsi byl tam nahoře?“

Kněze se začínalo zmocňovat neurčité podezření a Balthamos Willovi tichounce, aby ho nikdo jiný neslyšel, přišeptl: „Opatrně.“ Will hned pochopil, proč ho daemon varuje. Při zmínce o medvědích kyrysnících si vybavil, co mu o nich Lyra vyprávěla, a srdce se mu rozbušilo rychleji. Musí si dát pozor, aby nedal najevo, co cítí.

„Byli jsme od Svalbardu hodně daleko,“ řekl, „a medvědi měli dost vyřizování mezi sebou.“

„Ano, slyšel jsem,“ poznamenal kněz a Willovi se ulevilo. „Ale teď odcházejí z rodné země a táhnou na jih. Mají vlastní loď, ale ve městě je nikdo nenechá doplnit palivo. Lidi se jich bojí. A je to tak správně, jsou to potomci ďábla. Všechno, co přichází ze severu, je od ďábla. Třeba ty divoženky, proradné pekelnice! Církev je měla už dávno všechny poslat na smrt. Divoženky! Ne aby ses s nimi zapletl, Wille Ivanoviči, slyšíš? Víš, co udělají, až dospěješ do určitého věku? Budou tě chtít svést. Mají spousty záludných prostředků, jak se ti vemluvit, krásné tělo, hebkou pleť, sladký hlas, a jde jim o tvoje semeno – víš, jak to myslím-, připraví tě o něj a tobě nezbude než prázdnota! Ukradnou ti budoucnost, děti, které se teprve narodí, a tobě nezůstane vůbec nic. Zasloužily by smrt, všechny do jedné.“

Kněz se natáhl k poličce za sebou a vzal odtamtud láhev a dvě skleničky.

„Nabídnu ti teď něco k pití, Wille Ivanoviči,“ řekl. „Jsi mladý, tak zůstaneme u pár skleniček. Přece jen už jsi ve věku, kdy bys měl některé věci znát, třeba jak chutná vodka. Lydia Alexandrovna vloni nasbírala bobule, já vydestiloval kořaličku a tahle láhev je výsledek, jediné místo, kde otec Semjon Borisovič a Lydia Alexandrovna leží pospolu.“

Zasmál se, odzátkoval láhev a nalil oběma vrchovatou sklínku. Will nevěděl, jak se na jeho oplzlé narážky tvářit. A jak se má zachovat? Kdyby se odmítl napít, kněz by se určitě urazil.

„Otče Semjone,“ zvedl se ze židle, „jste opravdu laskavý a já bych se moc rád zdržel, abych ochutnal vaše pití a poslechl si víc, protože všechno, co říkáte, je ohromně zajímavé. Ale jistě chápete, že mám starost o rodiče, stýská se mi a rád bych je našel, takže radši půjdu dál, i když bych mnohem radši ještě zůstal.“

Kněz našpulil rty, lemované hustým houštím vousů, a zamračil se, ale pak pokrčil rameny. „Dobře, tak běž, když musíš. Ale než půjdeš, musíš si vypít hlt vodky. Dej si se mnou! Chop se sklínky a šup tam s ní, takhle.“

Rázným pohybem do sebe převrátil vodku a polkl, načež zvedl mohutné tělo ze židle a přistoupil těsně k Willovi. V sevření jeho tlustých špinavých prstů vypadala sklínka maličká, ale byla až po okraj plná čiré tekutiny. Will cítil říznou sílu lihoviny promísenou s pachem zatuchlého potu a zbytků jídla na mužově sutaně, a už předem se mu zvedl žaludek.

„Pij, Wille Ivanoviči,“ naléhal kněz s hrozivou srdečností.

Will vzal skleničku a bez váhání, na jediný doušek tu palčivou, vážkou tekutinu vypil. Teď bude mít teprve co dělat, aby se mu neudělalo zle.

Tím ale nebylo trápení u konce. Semjon Borisovič se sklonil ze své ohromné výšky a popadl Willa za ramena.

„Chlapče zlatá,“ řekl, zavřel oči a monotónním hlasem začal odříkávat jakousi modlitbu nebo žalm. Valila se z něho směsice pachu tabákového kouře, alkoholu a potu, a stál natolik blízko, že jak pokyvoval hlavou nahoru dolů, otíraly se husté vousy Willovi o tvář a ten jen zoufale zadržoval dech.

Kněz přesunul tlapy z Willových ramen na záda a v příští chvíli už ho Semjon Borisovič svíral v náručí a líbal střídavě na pravou, levou a ještě jednou na pravou tvář. Will cítil, jak mu Balthamos zarývá spárky do ramene, a ani se nehnul. Točila se mu hlava a žaludek měl jako na vodě, ale držel.

Konečně kněz Ucouvl a odstrčil Willa od sebe.

„Tak běž,“ řekl, „jdi na jih, Wille Ivanoviči, jdi.“

Will sebral plášť a batoh, vyšel z knězova domu a pustil se po cestě z vesnice. Měl co dělat, aby šel rovně.

Pokračoval v chůzi asi dvě hodiny. Nevolnost zvolna polevovala a místo ní mu v hlavě začala tepat pomalá, urputná bolest. V jednu chvíli ho Balthamos zastavil, položil mu chladné dlaně na krk a čelo a bolest maličko ustoupila, ale i tak se Will zapřisáhl, že už v životě nevezme vodku do pusy.

Na sklonku odpoledne se stezka rozšířila, vystoupila z rákosí a Will před sebou uviděl město a za ním vodní hladinu tak širokou, že by ji ochotně pokládal za moře.

Už takhle zdálky byly patrné známky neklidné situace, o níž kněz mluvil. Zpoza střech vyrážely k nebi obláčky kouře následované po několika vteřinách zahřměním děla.

„Balthame,“ řekl, „budeš muset zase dělat daemona. Drž se u mě a dávej pozor, kdyby nám něco hrozilo.“

Vstoupil na předměstí zanedbaného městečka, kde se budovy nakláněly ještě vratčeji než ve vesnici. Bahnité stopy po povodni tu Willovi sahaly vysoko nad hlavu. Okraj města byl opuštěný, ale jak se blížil k řece, doléhal k němu čím dál hlasitější křik, halekání rozkazů a výstřely z pušek.

Tady bylo lidí dost, někteří se vykláněli z oken v horních patrech a mnozí ustrašeně vykukovali zpoza rohů, zvědaví, co se děje na nábřeží, odkud se nad střechy zdvíhaly kovové prsty jeřábů a stěžně velkých lodí.

V tu chvíli otřásl celou ulicí ohlušující výbuch a z nedalekého okna se vysypalo sklo. Lidé se na okamžik stáhli, než se odvážili znovu vystrčit hlavu, a v hustém kouři se rozlehl další pokřik.

Will došel na roh ulice a vyhlédl na nábřeží. Sotva se kouř a prach trochu rozptýlily, uviděl, že kousek od břehu vzdoruje na místě proudu rezivějící loď a na přístavní hrázi se kolem velkého děla tísní dav lidí ozbrojených puškami a pistolemi. Dělo teď znovu zahřmělo. Ohnivý zášleh, zakymácení zpětného nárazu a kousek od lodi mohutné zašplouchnutí.

Will si zastínil oči. Na palubě se pohybovaly jakési postavy, ale – musel si protřít oči, i když věděl dopředu, co uvidí – nebyli to lidé. Byli to obrovští kovoví tvorové, nebo spíš stvoření oděná od hlavy k patě v brnění. Na přídi znenadání vyrašil jasný ohnivý květ a lidé na břehu poděšeně vykřikli. Plamen se vyřítil do vzduchu, nabíral výšku, blížil se, rozséval kolem sebe jiskry a dým a vzápětí dopadl jako ohnivá lavina nedaleko děla. Lidé vykřikli, rozběhli se do všech stran a někteří z nich, zahalení v plamenech, skákali do vody a vzápětí mizeli Willovi z očí, unášeni prudkým proudem.

Will si mezi přihlížejícími vyhlédl muže, který vypadal na učitele, a oslovil ho:

„Mluvíte anglicky?“

„Ano, ovšem –“

„Co se tu děje?“

„Medvědi na nás útočí a my se je snažíme odrazit, ale moc se to nedaří, máme jen jedno dělo a –“

V tu chvíli metač ohně na palubě vychrlil další dávku planoucí smůly, která tentokrát dopadla ještě blíž k dělu. Následovaly tři ohlušující exploze, důkaz přesného zásahu do zásob munice. Dělostřelci odskočili a hlaveň děla se sklonila k zemi.

„No prosím,“ zanaříkal muž, „nemá to cenu, teď už ani střílet nemůžou –“

Velitel lodi stočil příď ke břehu a zamířil blíž. Řada lidí vyděšeně vykřikla, zvlášť když na přídi vypučela další ohnivá hlíza, a někteří majitelé pušek jednou dvakrát vystřelili a dali se na útěk. Tentokrát ale medvědi nevystřelili a loď se zanedlouho stočila bokem k nábřeží. Dunění motoru svědčilo o síle proudu, který musel překonávat.

Na nábřeží seskočili dva námořníci – lidé, ne medvědi –, aby přehodili kolem kůlů kotvicí lana, a mezi shromážděnými na nábřeží se při pohledu na zrádce z jejich vlastního plemene rozlehlo vzteklé syčení a pokřik. Námořníci si hluku nevšímali a spěchali spustit lodní lávku.

Jakmile se ale otočili zády a vraceli se na palubu, někde poblíž Willa padl výstřel a jeden z námořníků se zhroutil k zemi. Jeho daemon, samička racka, v mžiku zmizela, jako když sfoukne svíci.

Medvědi na palubě propadli slepé zuřivosti. V okamžení znovu zažehli metač ohně, natočili ho směrem k nábřeží a masa ohně, která vyletěla do výše, se vzápětí v podobě stovek odskakujících plamenů snesla na střechy. Na lodní lávku vyšel medvěd větší než ostatní, ztělesnění moci a síly od hlavy k patě v železe. Déšť kulek, který o něj vzápětí zabubnoval, se po brnění bezmocně svezl, aniž do něj vyhloubil sebemenší důlek.

„Proč vlastně na to město útočí?“ zeptal se Will muže po svém boku.

„Chtějí palivo. Ale s medvědy my neobchodujeme. Táhnou pryč ze svého království a kdo ví, co mají za lubem, když se pustili po řece na jih. Musíme se jim bránit. Piráti, lupiči –“

Velký medvěd mezitím sešel po lodní lávce na břeh, v těsné blízkosti doprovázený hrstkou dalších. Loď se pod jejich tíhou zhoupla do strany a Will si všiml, že muži na nábřeží se vrátili k dělu a zezadu ho nabíjejí.

Něco ho napadlo. Rozběhl se k řece, přímo na volné prostranství mezi dělostřelci a medvědem.

„Počkejte!“ zvolal. „Nestřílejte. Nechte mě s tím medvědem promluvit!“

Rozhostilo se překvapené ticho a všichni strnuli, zaražení tak pošetilým chováním. Dokonce i medvěd, který se užuž chystal vyrazit proti dělostřelcům, se zastavil na místě, ačkoli bylo znát, že se chvěje vztekem. Hrozivé drápy zarýval do země a černé oči mu v průhledech přilby zuřivě planuly.

„Co jsi zač? Co chceš?“ zařval anglicky, jazykem, kterým slyšel Willa mluvit.

Přihlížející si vyměnili nechápavé pohledy a ti, kteří rozuměli, překládali jeho slova ostatním.

„Postavím se ti v boji muže proti muži,“ zvolal Will, „a jestli tě přemůžu, necháte všichni boje.“

Medvěd nehnul brvou. Zato lidé, jakmile se dozvěděli, co Will říká, spustili pobavený povyk a smích. Nesmáli se ale dlouho, protože Will se k vřeštícímu davu obrátil čelem a naprosto klidně, bez hnutí, si posměváčky měřil ledovým pohledem, až i poslední z nich nejistě zmlkl. Will cítil, jak se mu Balthamos v podobě kosa chvěje na rameni.

Sotva povyk utichl, zavolal: „Když se mi medvěd vzdá, musíte lodi prodat palivo. Odplují pak po svých a vy budete mít pokoj. Jestli na to nepřistoupíte, všechny vás pobijí.“

Věděl, že má obrovského medvěda jen pár kroků za zády, ale neotočil se. Sledoval, jak se měšťané dohadují, mávají rukama a přesvědčují se navzájem, ale už asi po minutě na něj kdosi zavolal: „Chlapče! Chceme slovo toho medvěda!“

Will se obrátil ke zvířeti. Ztěžka polkl, zhluboka se nadechl a zavolal:

„Medvěde! Přijmi moje podmínky. Když se mi vzdáš, necháte boje, ale budete si moct koupit palivo a v míru plout dál.“

„Nesmysl!“ zařval medvěd. „Propadl bych se hanbou, kdybych s tebou měl bojovat. Jsi slaboučký jako škeble bez ulity. Nemůžu se s tebou bít.“

„To je pravda,“ souhlasil Will. Všechnu pozornost teď soustředil na mohutnou zuřivou šelmu před sebou. „Nebyl by to poctivý souboj. Ty jsi celý v brnění, já nemám žádné. Stačí ti máchnout tlapou, a urazíš mi hlavu. Tak co ty síly trochu vyrovnat? Dej mi část své zbroje, jakou sám vybereš. Dej mi třeba přilbu. Hned si budeme rovnější a nebudeš se muset stydět se mnou bojovat.“

Medvěd zavrčel, vztekle, nenávistně a pohrdavě, a mohutnou tlapou si rozepnul řetěz upínající přilbu pevně na místo.

Po celém nábřeží najednou zavládlo hrobové ticho. Nikdo ani nehlesl, ani se nepohnul. Všem bylo jasné, že jsou svědky čehosi nevídaného, i když nechápali, co se přesně děje. Bylo slyšet jen šplouchání vody o dřevěné pilíře, pravidelné dunění lodního motoru a neklidný křik racků na obloze. V příští chvíli třeskla o zem přilba, jak ji medvěd hodil Willovi k nohám.

Will složil batoh na zem a za jeden okraj přilbu nadzdvihl. Druhým koncem se opírala o zem, ale i tak s ní měl Will co dělat. Byla ukutá z jediného kusu tmavého železa, poškrábaná a zohýbaná, s průzory pro oči v horní části a řetězem k uchycení naspodu. Na délku měřila stejně jako Willovo předloktí a kov byl tlustý jako jeho palec.

„Tak tohle je to tvoje brnění,“ prohlížel si ji zblízka. „Dvakrát pevné mi teda nepřipadá. Nejsem si jistý, jestli se na něj můžu spolehnout. No, podíváme se.“

Vytáhl z batohu nůž, přiložil ostří k předku přilby a hladce, jako by krájel máslo, uřízl celý roh.

„Jako bych si to nemyslel,“ pokýval hlavou. Znovu zvedl nůž a krájel dál a dál, takže za necelou minutu nezbylo z těžké železné přilby víc než hromada odřezků. Zvedl se s hrstí železných plátků v ruce.

„Tohle byla tvá zbroj,“ řekl a nechal kousky s rachotem dopadnout na zbývající hromadu, „a tohle je můj nůž. Jak vidíš, tvoje přilba mi byla k ničemu. Budu muset bojovat bez ní. Jsi připravený, medvěde? Řekl bych, že síly jsou celkem vyrovnané, co myslíš? Koneckonců mi stačí máchnout nožem a přijdeš o hlavu.“

Hrobové ticho. Oči, černé jako smola, se medvědovi nevyzpytatelně leskly a Will cítil, jak mu po páteři stéká kapka potu.

Pak medvěd pohnul hlavou. Rázně s ní zavrtěl a ustoupil o krok.

„Tvá zbraň je moc silná,“ přiznal. „Nemůžu se jí postavit. Vyhrál jsi, chlapče.“

Will věděl, že v příštím okamžiku se lidé dají do nadšeného provolávání, pískotu a jásotu. Obrátil se tedy k přihlížejícím ještě dřív, než medvěd stačil dopovědět, a aby je udržel v tichosti, připomněl jim:

„Teď je na vás, abyste dodrželi svůj díl dohody. Postarejte se o raněné a o nejnutnější opravy, a pak nechte tuhle loď zakotvit a doplnit palivo.“

Věděl, že bude chvilku trvat, než jeho slova někdo přeloží a než se zpráva roznese celým davem, a věděl také, že díky prodlevě se udrží na uzdě výbuch úlevy a vzteku, který by jinak nepochybně nastal, jako se tok řeky spolehlivě zbrzdí sítí písčitých mělčin a náspů. Medvěd pozorně sledoval, co a proč Will dělá, a uvědomoval si možná ještě líp než on sám, čeho chlapec dosáhl.

Will uložil nůž zpátky do batohu. Pohled, který si s medvědem vyměnili teď, už byl docela jiný. Popošli blíž k sobě, zatímco na palubě za jejich zády začali medvědi rozebírat metací stroj a k nábřeží zamířily další dvě lodě.

Lidé na břehu se zatím pustili do odklízení největších škod, ale ještě víc se jich nahrnulo kolem Willa, zvědaví, co je ten zvláštní chlapec zač a jakou mocí se mu podařilo zkrotit zuřivého medvěda. Will usoudil, že je potřeba zbavit se jejich zájmu, a uchýlil se k prověřenému kouzlu, kterým po léta spolehlivě odváděl zvědavce od sebe i matky a držel oba v bezpečí nenápadnosti. Samozřejmě to nebylo žádné kouzlo, jen určitý způsob chování. Ztichl, nasadil přihlouplý tupý výraz a zájem přihlížejících do minuty vyprchal, přestal přitahovat jejich pozornost. Pohled na nudného, těžkopádného kluka lidi prostě omrzel, takže ho pustili z hlavy a šli po svých.

Právě v tom se medvědova pozornost lišila od lidské. Nejen že přesně chápal, co se děje, ale uvědomoval si také, že má před sebou ukázku další z Willových mimořádných schopností. Popošel k němu blíž, a i když promluvil co nejtišeji, duněl jeho hlas stejně hlubokými tóny jako lodní motor.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Will Parry Můžeš si opatřit jinou přilbu?“

„Ano. O co ti jde?“

„Plujete proti proudu řeky a já bych rád jel s vámi. Mám namířeno do hor a tohle je nejrychlejší způsob, jak se tam dostat. Vezmete mě?“

„Ano. Ukaž mi ten nůž.“

„Ukážu ho jen medvědovi, kterému můžu věřit. Slyšel jsem o jednom, na kterého je prý zaručeně spolehnutí. Je to král všech medvědů a přátelí se s děvčetem, které chci tam v horách najít. Jmenuje se Lyra Stříbroústá. A tomu medvědovi říkají Iorek Byrnison.“

„Já jsem Iorek Byrnison,“ řekl medvěd.

„Věděl jsem to,“ odvětil Will.

Nakládka paliva už byla v plném proudu. K boku lodi přistavili železniční vagony a spustili postranice, takže se uhlí sypalo po skluzech do podpalubí a všechno kolem halil oblak černého mouru. Zatímco měšťané zametali střepy a handrkovali se o cenu paliva, přidal se Will k medvědímu králi, a aniž si toho kdo všiml, přešel po lávce na palubu.

„Ukaž mi ten nůž,“ opakoval svou žádost Iorek Byrnison. „Vyznám se v kovu. Co je vyrobené ze železa nebo oceli, nemůže medvěda ničím překvapit. Ale nůž, jako je ten tvůj, jsem jakživ neviděl, a rád bych si ho prohlédl zblízka.“

Will s medvědím králem seděli v teplých paprscích zapadajícího slunce na přídi říčního parníku a loď se rychle prodírala proti proudu.

Paliva byl v nákladních prostorách dostatek, měli dost jídla i pro Willa a teď se chlapec s Iorkem Byrnisonem podruhé oťukávali. První vzájemné hodnocení už měli za sebou.

Will zvedl nůž, rukojetí napřed ho podal medvědovi a ten ho opatrně vzal do tlapy. Palec měl postavený proti ostatním čtyřem drápům, takže mohl uchopit libovolný předmět stejně zručně jako člověk. Natáčel nůž sem tam, zvedal si ho blíž k očím, obracel ho proti světlu a nakonec vyzkoušel ostří – ocelové ostří – na kousku železa.

„Touhle stranou jsi mi rozřezal brnění,“ poznamenal. „Ta druhá je opravdu zvláštní. Nepoznám, z čeho a jak je vyrobená, ani k čemu se dá použít. Ale rád bych o ní věděl víc. Jak jsi k tomu noži přišel?“

Will mu ve stručnosti vypověděl celou historii a vynechal jen podrobnosti, které se dotýkaly osobně jeho: svoji matku, muže, kterého zabil, a svého otce.

„Utkal ses o něj v boji a přišel jsi o dva prsty?“ zajímal se medvěd. „Ukaž mi tu ránu.“

Will k němu napřáhl ruku. Díky otcově masti se pahýly prstů rychle zacelovaly, ale i tak byly porad citlivé. Medvěd k nim přičichl.

„Hojínek,“ přikývl. „A ještě něco, ale to nepoznám. Od koho to máš?“

„Od jednoho člověka. Taky mi poradil, co mám s tím nožem dělat, jenže pak umřel. Měl v krabičce z rohoviny nějakou mast a tou mě vyléčil. Předtím se o to pokoušely i divoženky, ale jejich zaříkání nezabralo.“

„A co máš podle něj s tím nožem udělat?“ zeptal se Iorek a opatrně ho chlapci vrátil.

„Mám s ním bojovat ve válce na straně lorda Asriela,“ odpověděl Will. „Ale nejdřív musím zachránit Lyru Stříbroústou.“

„Tak s tím ti pomůžeme,“ prohlásil medvěd a Will se zatetelil radostí.

V následujících dnech se Will dozvěděl, proč se medvědi pustili tak daleko od domova a míří do střední Asie.

Od oné katastrofy, jež rozevřela mezi světy zející otvor, začaly ledy v Arktidě rychle tát a ve vodě se objevily nové, podivné proudy. A protože medvědi byli závislí na ledu a tvorech obývajících chladná polární moře, brzy pochopili, že pokud zůstanou na místě, umřou hlady. Logickou úvahou pak došli k závěru, co je jejich jediná možnost: nezbude jim než se přesunout někam, kde je sněhu a ledu pořád dost. Budou putovat do nejvyšších hor, jejichž vrcholky se dotýkají nebe, do hor vzdálených přes půl světa, ale zato věčně neměnných a zaručujících stálý, hluboký sníh. Z mořských lovců se stanou horskými medvědy, přinejmenším na dobu, než se svět vrátí ke starým pořádkům.

„Takže vy nejdete do války?“ zeptal se Will.

„Naši staří nepřátelé zmizeli zároveň s tuleni a mroži. Jestli narazíme na nové, ukážeme jim, co dovedeme.“

„Myslel jsem, že se chystá velká válka, která zasáhne všechny a všechno. Na jakou stranu byste se pak přidali?“

„Na tu, kde to bude pro medvědy výhodnější, to dá rozum. Ale přihlédl bych i k několika dalším, co nejsou medvědi. Vážil jsem si jednoho člověka, co létal balónem. Ten je mrtvý. Další je divoženka Serafina Pekkala. Třetí je ta malá, Lyra Stříbroústá. Takže v první řadě bych jednal v zájmu medvědů a dál bych bral v potaz, co prospěje té malé nebo té divožence, případně bych pomstil svého mrtvého kamaráda Leeho Scoresbyho. Proto ti taky pomůžu zachránit Lyru Stříbroústou z rukou té příšerné Coulterové.“

Vyprávěl Willovi, jak s několika poddanými doplavali k ústí řeky, kde si za zlato pronajali tuhle loď i s posádkou, a jak využili odliv tajících vod z Arktidy ve svůj prospěch, když se nechali proudem donést co nejdál do vnitrozemí. Shodou okolností právě tahle řeka pramení na severním úpatí horstva, kam mají namířeno, a vzhledem k tomu, že je tam někde uvězněná i Lyra, vychází všechno úplně báječně.

A tak jim plynul čas.

Přes den Will podřimoval na palubě, odpočíval a sbíral síly, protože byl vyčerpaný až do morku kostí. Sledoval, jak se krajina kolem mění, zvlněná step přechází v nízké travnaté pahorky a ty jak se zdvíhají výš a výš, oživené tu a tam roklemi a vodopády, zatímco loď neúnavě supí dál na jih.

Ze zdvořilosti občas promluvil s kapitánem nebo s posádkou, ale protože neměl Lyřinu pohotovou výmluvnost, dělalo mu potíže hledat s neznámými společné téma. Oni sami se o něj ostatně nijak zvlášť nezajímali. Dělali svou práci, a až budou u cíle, půjdou po svých a ani se neohlédnou. Kromě toho se jim medvědi nijak nezamlouvali, byť měli zjevně spousty zlata. Will byl cizinec a co dělá jim bylo srdečně jedno, hlavně že platí za stravu. A navíc měl toho prapodivného daemona, spíš jako divoženka než člověk, protože v jednu chvíli byl tady a vzápětí jako by se vypařil. Jako většina námořníků byli i tihle pověrčiví, a tak ho radši nechávali na pokoji.

Balthamos sám byl také tichý a zamlklý. Někdy ho žal zachvátil silněji, než mohl unést, a on vyletěl z lodi vysoko do mraků a hledal určitou skvrnku světla, příchuť vzduchu, létavici nebo tlakovou brázdu, která by mu připomněla některý z okamžiků strávených s Baruchem. Když se někdy večer ve Willově kabině dal do řeči, hlásil jen, kolik cesty urazili a jak daleko je to ještě k jeskyni a údolíčku. Možná si myslel, že Will jeho pocity nechápe, i když při prvním náznaku by zjistil, kolik soucitu v sobě chlapec nosí. Místo toho se čím dál víc uzavíral do odměřené úsečnosti, i když sarkasmus si přece jen odpustil – tenhle slib dodržel.

Iorek se zatím s vytrvalou umanutostí zaobíral nožem. Vydržel ho prohlížet celé hodiny, zkoumal obě ostří, ohýbal ho, natáčel proti světlu, osahával špičkou jazyka, čichal k němu, ba dokonce naslouchal zvuku, s jakým po jeho povrchu proudí vzduch. Will si nedělal starosti, že by mu ho poškodil, protože medvěd byl očividně mistrem svého řemesla, a o Iorka se také nebál, když viděl, kolik citu a jemnosti má ve svých obrovských tlapách.

Nakonec za ním Iorek přišel. „Ta druhá hrana,“ začal, „umí něco, o čem jsi mi nepověděl. Co je to? Jak se s ní zachází?“

„Tady to nejde,“ odpověděl Will, „protože loď se pohybuje. Až se zastavíme, ukážu ti to.“

„Mám určitou představu,“ vrtěl hlavou medvěd, „ale sám vlastně nechápu, co mi běží hlavou. Nic podivnějšího jsem jakživ neviděl.“

Vrátil nůž Willovi a upřel na něj přitom tak dlouhý, neproniknutelný pohled hlubokých černých očí, že chlapec znejistěl.

Někdy tou dobou řeka změnila barvu, jak se k ní přidružily pozůstatky první vlny záplav valících se z Arktidy. Will viděl, že na různých místech se následky otřesů půdy značně liší. Míjeli teď vesnici za vesnicí, kde hladina dosahovala až k střechám a stovky ožebračených lidí se na veslicích a kanoích snažily zachránit, co se dá. Půda se tu nejspíš o něco propadla, protože řeka se rozlila do šířky a zvolnila, a kapitán měl co dělat, když chtěl ve víření kalných proudů sledovat původní koryto. Vzduch tu byl teplejší a slunce stálo na nebi výš, takže medvědi jen stěží hledali stinný chládek. Někteří naskákali do řeky a plavali po boku parníku proti proudu, na jazyku i uprostřed neznámé krajiny povědomou chuť domovských vod.

Po čase se řeka opět zúžila a prohloubila a záhy před nimi začaly vyvstávat masivy velké středoasijské náhorní plošiny. Jednoho dne zpozoroval Will na obzoru bělostný proužek, který se postupně rozrůstal a štěpil na jednotlivé hory a hřebeny oddělené hlubokými průsmyky. Byly tak vysoké, že se zdály na dosah ruky, sotva pár mil od nich. Ve skutečnosti ale byly ještě daleko a jen jejich nedozírná výška klamala smysly. Jak se k nim loď hodinu za hodinou přibližovala, rostly cestujícím před očima do rozměrů, kterým se rozum zdráhal uvěřit.

Většina medvědů nikdy dřív hory neviděla, s výjimkou útesů jejich rodného Svalbardu, a při pohledu na gigantické valy v dálce ztratili řeč.

„Co tam budeme lovit, Iorku Byrnisone?“ staral se jeden. „Žijí v těch horách tuleni? Jak budeme žít?“

„Je tam sníh a led,“ odpověděl král. „Bude nám tam dobře. A divoké zvěře je tam dostatek. Na nějaký čas se musíme přizpůsobit. Ale přežijeme, a až se svět vrátí k původním pořádkům a Arktida zase zamrzne, budeme připraveni vrátit se do své právoplatné země. Kdybychom tam zůstali, zemřeli bychom hlady. Připravte se na nezvyklé a na jiný život, moji stateční medvědi.“

Dospěli na místo, kde se řeka zúžila a koryto bylo mělké natolik, že parník nemohl dál. Kapitán zakotvil na dně údolí, kde by se za normálních okolností klikatila mezi trávou a horským kvítím říčka s kamenitým dnem. Teď se celé údolí proměnilo v jezerní hladinu, ale kapitán trval na tom, že si dál netroufá, protože ani všechny záplavy ze severu mu nezaručí dostatek vody pod kýlem.

Zajeli tedy k okraji údolí, kde skalnatý výběžek tvořil přírodní obdobu přístavního mola, a vystoupili.

„Kde jsme teď?“ zeptal se Will kapitána, který mluvil lámanou angličtinou.

Ten vyhrabal odrbanou starou mapu a zabodl troubel dýmky do určitého místa. „Tohle údolí, my tady. Ty vzít a běžet.“

„Mockrát děkuju,“ řekl Will. Uvažoval, jestli má nabídnout, že zaplatí, ale to už se kapitán odvrátil a dohlížel na vykládání.

Zanedlouho stálo všech asi třicet medvědů i s kyrysy na úzkém pobřeží. Kapitán zahalekal jakýsi rozkaz a loď se začala těžkopádně stáčet proti proudu směrem do středu koryta. Lodní píšťala pronikavě zapískala a její ozvěna se ještě dlouho odrážela po celém údolí.

Will se posadil na kámen a zahleděl se do mapy. Jestli se nepletl, údolíčko, kde byla podle anděla uvězněná Lyra, leželo o něco dál na východ a na jih. Nejschůdnější cesta k němu vedla průsmykem Sungchen.

„Medvědi, dobře si tohle místo zapamatujte,“ promluvil Iorek Byrnison ke svým poddaným. „Až nadejde čas vrátit se do Arktidy, sejdeme se tady. Teď se rozejděte po svých, lovte, krmte se a žijte. Vyhněte se boji. Nejsme tu kvůli válce. Kdyby nějaká hrozila, svolám vás.“

Většina medvědů dávala přednost samotářskému životu a sdružovali se jen v dobách války nebo jiného nebezpečí. Když teď stáli na dosah sněhových polí, nemohli se dočkat, až si půjdou po svých a každý zvlášť začnou s prozkoumáváním nového prostředí.

„Tak pojď, Wille,“ obrátil se Iorek Byrnison k chlapci, „najdeme Lyru.“

Will zvedl batoh a vydali se na cestu.

Zpočátku cesty se jim šlo dobře. Slunce hřálo, ale borovice a rododendrony je chránily před nejhorším žárem a vzduch byl čerstvý a průzračný. Půda tu byla kamenitá, ale kameny kryl hustý mechový porost a nános borového jehličí, a svahy, po kterých stoupali, se nezvedaly nijak strmě. Willovi dokonce byla trocha pohybu překvapivě příjemná. Za dnů nuceného odpočinku na palubě lodi načerpal nové síly. Když předtím narazil na Iorka, už mu jich moc nezbývalo. Sám si toho nebyl vědom, ale medvěd to dobře poznal.

Jakmile se ocitli sami, ukázal Will Iorkovi, k čemu je ona druhá hrana nože. Prokrojil otvor do světa, v němž pářil vláhou nacucaný dešťový prales. Těžkými vůněmi prosáklá pára zavanula do řídkého horského vzduchu a pomalu se v něm rozplynula. Iorek bedlivě přihlížel, dotkl se okraje otvoru tlapou, začichal a beze slova prošel do horkého vlhkého vzduchu, aby se tu porozhlédl. Will zůstal venku, ale i tak k němu opičí skřeky, volání ptáků, vrzání hmyzu, kvákání žab i neustálé odkapávání sražené vlhkosti doléhaly nečekaně hlasitě.

Pak se Iorek vrátil. Díval se, jak Will zavírá okno, a pak ho znovu požádal, aby si směl nůž prohlédnout. Zkoumal stříbřitou hranu tak zevrubně, že se Will skoro bál, aby si nevypíchl oko. Po dlouhé chvíli nůž zase vrátil se stručným komentářem: „Měl jsem pravdu. Proti tomuhle jsem se nemohl postavit.“

Vydali se znovu na cestu. Ani jeden toho moc nenamluvil a oběma ticho vyhovovalo. Iorek Byrnison ulovil gazelu a většinu jí snědl, jen nejměkčí části nechal Willovi k opečení. Jednou se přiblížili k vesnici, a zatímco Iorek čekal v lese, vyměnil Will jeden ze svých zlaťáků za pár placek hrubě mletého chleba, trochu sušeného ovoce, vysoké boty z jací kůže a kazajku z čehosi podobného ovčímu rounu, protože v noci začínala být zima.

Podařilo se mu taky vyzvědět něco víc o údolí s duhami. Balthamos na sebe totiž vzal podobu vrány, stejného zvířete, jaké měl za daemona muž, se kterým Will rozmlouval, a pomohl překlenout jazykovou propast mezi nimi, takže se Will dozvěděl řadu užitečných, srozumitelných informací.

Údolí leželo další tři dny chůze daleko. Budiž, hlavní je, že jdou správným směrem.

A nebyli jediní.

Oddíly lorda Asriela – letka gyroplánů doprovázená tankovací vzducholodí – dorazily k otvoru mezi světy, trhlině v obloze nad Svalbardem. Čekal je ještě pořádný kus cesty, ale letěli bez oddechu, zastavovali jen kvůli nejnutnější údržbě a jejich velitel, africký král Ogunwe, se dvakrát denně hlásil čedičové pevnosti. Vezl s sebou na palubě gyroplánů galivespianského spojovatele s magnetovcovým rezonátorem a s jeho pomocí měl o okolním dění stejný přehled jako sám lord Asriel.

Zprávy, které přicházely, byly znepokojivé. Drobounká špionka lady Salmakie byla ve svém stinném úkrytu svědkyní chvíle, kdy se dvě mocná ramena církve, Konzistorní disciplinární sbor a Společnost díla Ducha svatého shodly na tom, že odloží rozepře a podělí se o informace. Společnost měla rychlejšího a zručnějšího alethiometristu, než byl bratr Pavel, a díky němu teď Konzistorní sbor přesně věděl, kde se Lyra nachází. A nejen to, věděli navíc, že za ní lord Asriel vyslal záchrannou výpravu. Sbor nemarnil čas, zabral pro svoje účely letku zeppelinů a ještě téhož dne se na palubu vzducholodí čekajících v klidném vzduchu nad Ženevským jezerem začal naloďovat sbor Švýcarských gardistů.

Obě strany tudíž věděly, že k jeskyni v horách směřují i jejich protivníci. A oběma bylo jasné, že kdo dorazí na místo první, bude ve výhodě, což ovšem neznamenalo dohromady nic. Gyroplány lorda Asriela byly rychlejší než zeppeliny Konzistorního sboru, ale vyrážely ze vzdálenějšího místa a musely brát v potaz rychlost doprovodného tankeru.

A ještě další věc bylo nutné vzít v úvahu: ať už se Lyry zmocní ten či onen, bude se při odletu muset utkat s nepřítelem. V tom ohledu měl Konzistorní sbor snazší úlohu, protože jeho mužům nezáleželo na tom, aby Lyru dostali do bezpečí. Letěli za ní proto, aby ji zabili.

Zeppelin, kterým cestoval předseda Konzistorního sboru, měl na palubě ještě další pasažéry, o nichž on sám neměl tušení. Rytíř Tialys dostal prostřednictvím magnetovcového rezonátoru rozkaz, aby i s lady Salmakií tajně nastoupili na vzducholoď a až letka dorazí do údolí, měli nezávisle na ostatních proniknout do jeskyně, kde byla Lyra uvězněná, a podle svých nejlepších sil ji chránit tak dlouho, dokud nedorazí na pomoc jednotky krále Ogunweho. Její bezpečí mělo mít přednost před všemi ostatními ohledy.

Dostat se na palubu vzducholodi byl riskantní úkol už kvůli vybavení, které s sebou zvědové nesli. Kromě magnetovcového rezonátoru patřily k nejdůležitějším položkám dvě larvy hmyzu a jejich potrava. Až se larvy vyvinou v dospělce, budou se ze všeho nejvíc podobat vážkám, byť ve Willově ani Lyřině světě takovou vážku nikdy nikdo neviděl. Především byly podstatně větší. Galivespiané svoje hmyzí pomocníky pečlivě šlechtili a každý klan měl vážky na první pohled odlišné od ostatních. Klan rytíře Tialyse choval mohutné vážky s červenožlutými pruhy, které se vyznačovaly nezkrotnou dravostí, kdežto v klanu lady Salmakie dávali přednost štíhlým a rychlým tvorům s ocelově modrým tělem a schopností potmě světélkovat.

Každý zvěd měl k dispozici několik larev, které pomocí pečlivě odměřených dávek oleje a medu udržoval v tomto stádiu, nebo je zvýšeným přísunem potravy přiměl rychle dospět. Tialys a Salmakie měli zhruba šestatřicet hodin na to, aby z larev vychovali dospělé vážky – tak dlouho měl v závislosti na větru let trvat a bylo nanejvýš důležité, aby se hmyz vylíhl dřív, než vzducholodě přistanou.

Rytíř a jeho společnice si našli nenápadné místečko za jednou z přepážek, a zatímco zeppeliny tankovaly a nakládaly zásoby, co nejobezřetněji se ve skrýši zabezpečili. Krátce nato se motory rozeřvaly naplno, lehká konstrukce se rozechvěla od špičky po záď, pozemní obsluha povolila kotvení a osm vzducholodí se vzneslo k noční obloze.

Samotné Galivespiany by podobné srovnání k smrti urazilo, ale uměli být nenápadní přinejmenším jako krysy. Ze svého úkrytu oba zvědové leccos vyslechli a každou hodinu podávali hlášení lordu Rokeovi na palubě gyroplánu krále Ogunweho.

O jedné věci se ale ani na palubě vzducholodi nedozvěděli nic, protože předseda o ní nikdy nemluvil: šlo o vyslaného vraha, otce Gomeze, jemuž se předem dostalo odpuštění za hřích, který spáchá v případě, že Konzistorní sbor nesplní úkol. Otec Gomez byl v tuhle chvíli neznámo kde a o jeho pohybu neměl nikdo nejmenší tušení.

„No jo,“ přitakala rusovlasá dívenka v zahradě opuštěného kasina. „Viděli jsme ji, já i Paolo. Před pár dny tudy prošla.“

„A nevzpomínáš si, jak vypadala?“ zeptal se otec Gomez.

„Jako by jí bylo horko,“ vložil se do hovoru hošík. „V obličeji byla celá zpocená.“

„Kolik jí tak podle vás mohlo být?“

„Takovejch…“ zaváhalo děvče, „počítám tak čtyřicet nebo padesát. Neviděli jsme ji zblízka. Klidně jí mohlo bejt třicet, co já vím. Ale bylo jí vedro, v tom má Paolo pravdu, a nesla ohromnej ruksak, mnohem větší, než máte vy, vééélikánskej…“

Paolo jí něco pošeptal, přimhouřené oči upřené přímo na kněze. Slunce mu pražilo přímo do tváře.

„Jasně,“ odbylo ho děvče netrpělivě. „Já vím. Fantomové,“ obrátila se k otci Gomezovi. „Vůbec se nebála fantomů. Normálně prošla městem a bylo jí to úplně fuk. Jakživa jsem neviděla, aby se dospělák takhle choval, to fakt ne. Vypadala, jako by o nich vůbec nevěděla, vůbec si jich nevšimla. Zrovna jako vy,“ dodala a změřila si kněze vyzývavým pohledem.

„Je hodně věcí, o kterých nic nevím,“ odpověděl otec Gomez smířlivě.

Hošík dívku zatahal za rukáv a znovu jí něco pošeptal.

„Paolo říká…“ obrátila se k duchovnímu. „Podle něj si jdete pro ten nůž.“

Otci Gomezovi naskočila husí kůže. Vzpomněl si, co před Konzistorním sborem vypověděl bratr Pavel: tohle musí být ten nůž, co o něm mluvil.

„Když to půjde,“ řekl, „vezmu si ho. Ten nůž pochází odsud, viďte?“

„Z Tone degli Angeli,“ ukázalo děvče na hranatou kamennou věž tyčící se nad hnědočervenými střechami. V poledním žáru se zlehýnka tetelila. „A ten kluk, co ho ukrad, zabil našeho bráchu Tullia. Teda dostali ho fantomové, kvůli němu. Jestli toho kluka chcete zabít, klidně to udělejte. A tu holku zrovna tak, je to lhářka. Není o nic lepší než on.“

„Tak ono tu bylo i nějaké děvče?“ Kněz se snažil tvářit, jako by ho to nijak zvlášť nezajímalo.

„Prolhaná mrcha,“ odplivla si zrzka. „Skoro jsme je dostali, oba dva, jenže pak se objevily nějaký ženský, co lítaly –“

„Divoženky,“ upřesnil Paolo.

„Divoženky, do těch už jsme se pustit nemohli. Někam je odvedli, tu holku i s tím klukem. Nevíme, kam šli. Ale tamta ženská se tu objevila až pozdějc. Říkali jsme si, jestli třeba taky neměla nějakej nůž, že si na ni fantomové netroufali. A vy ho možná máte taky,“ zvedla bradu a výboj ně se mu zahleděla do očí.

„Žádný nůž nemám,“ zavrtěl hlavou otec Gomez. „Ale mám posvátný úkol. Třeba mě před těmi… fantomy chrání právě ten.“

„Hmm,“ připustilo děvče. „Třeba jo. Každopádně jestli ji hledáte, šla někam na jih, k horám. Nevíme kam. Ale stačí se zeptat a jestli šla kolem, budou si ji všichni pamatovat, protože v celým Cťgazze nikdo podobnej není, nebyl a není. Najdete ji jako nic.“

„Díky, Angeliko,“ řekl kněz. „Bůh s vámi, děti.“

Hodil si ranec na rameno, vyšel ze zahrady a spokojeně se pustil do tichých rozpálených ulic.

Po třech dnech ve společnosti tvorů na kolečkách věděla Mary Maloneová o svých společnících podstatně víc a oni na oplátku věděli leccos o ní.

Prvního dopoledne, když ji asi hodinu vezli po čedičové silnici k osadě u řeky, nebyla jízda nijak pohodlná. Neměla se čeho držet a záda, na kterých seděla, byla tvrdá. Stvoření uháněla tak rychle, až se začínala bát, ale dunění koleček na tvrdém povrchu a rytmus klouzajících nohou ji rozjařily natolik, že na nepohodlí brzy zapomněla.

Během jízdy navíc měla možnost seznámit se zevrubněji s jejich fyziologií. Stejně jako zvířata na pastvě měli i oni kostru orientovanou do kosočtverce s nohama v rozích.

Kdysi v dávné minulosti se u vývojové linie jejich předků muselo vyvinout právě tohle uspořádání a nepochybně se osvědčilo, stejně jako se v průběhu nesčetných generací živočichů lezoucích v Maryině světě po zemi vyvinula středová páteř.

Čedičová silnice se svažovala, zprvu zvolna a pak příkřeji, takže se tvorové nemuseli odrážet. Přitáhli postranní nohy k břichu a řídili směr náklonem těla do strany. Brzy se řítili rychlostí, která Mary děsila, i když musela uznat, že v pohybu tvora, na kterém seděla, nevycítila ani náznak zakolísání nebo ohrožení. Kdyby se měla čeho chytit, nejspíš by se jí divoká jízda dokonce líbila.

Na úpatí míli dlouhého svahu vyrůstal řídký les jakýchsi ohromných stromů a nedaleko se v travnaté rovině klikatily záhyby řeky. O něco dál zahlédla Mary lesknoucí se plochu rozlehlejší hladiny, ale neměla kdy si ji prohlížet, protože stvoření mířila k osadě na břehu řeky a ona hořela zvědavostí, co asi uvidí.

Stálo tu dvacet nebo třicet chatrčí seskupených do přibližně kruhového tvaru. Byly vystavěné – musela si zastínit oči před sluncem, aby na ně viděla – z dřevěných trámů chráněných kombinací proutí a mazanice, a střechu kryly došky. Všude kolem se činili další tvorové na kolečkách, někteří vyspravovali střechy, další tahali z řeky síť a jiní snášeli chrastí na oheň. Takže mají svou řeč, znají oheň a žijí ve společenstvu. Zároveň s tímhle poznáním si uvědomila, že v jejím myšlení muselo dojít k nečekanému posunu, protože místo tvorové pro ně v duchu začala užívat výraz lidé. Nejsou z člověčího rodu, ale lidé to svým způsobem opravdu jsou, napadlo ji. Ne oni, ale my.

Byli už nedaleko od nich. Když si vesničané všimli, kdo se blíží, někteří zvedli hlavy a volali na jiné, aby se podívali. Skupinka na silnici zpomalila, zastavila a Mary ztuhle slezla dolů. Později ji bude bolet celé tělo.

„Děkuju,“ řekla svému… čemu? Svému oři? Bicyklu? Tváří v tvář přátelským jasným očím po jejím boku znělo obojí nehorázně absurdně. Přítel bude to pravé slovo, rozhodla se.

Tvor zvedl chobot a napodobil její slova.

„Kuju,“ řekl a znovu se všichni rozpustile zasmáli.

Od druhého tvora si vzala batoh (kuju! kuju!) a sešla za nimi z čedičové silnice na udusanou půdu kolem chalup.

Teprve v tu chvíli se s nimi začala doopravdy sžívat.

V následujících dnech se dozvídala tolik nového, že si znovu připadala jako malá holka zmatená školou. A co víc, ti lidé na kolečkách byli očividně stejně uchvácení jí samotnou. Už jen její ruce! Nemohli se jich nabažit, ohmatávali jemným chobotem kloub po kloubu, zkoumali prsty, palce a nehty, jemně je ohýbali a užasle sledovali každý její pohyb, když zvedala batoh, podávala si jídlo do úst, škrábala se, česala si vlasy nebo se myla.

Na oplátku ji nechali osahat svoje choboty. Byly nesmírně pružné, dlouhé asi jako její paže, směrem od hlavy se zužovaly a jedinou ranou, jak si domyslela, by jí snadno rozpoltily lebku. Na špici byly opatřené dvěma výběžky podobnými prstům, které dokázaly sevřít obrovskou silou, ale zároveň byly nesmírně jemné a citlivé. Na jejich vnitřní straně, jakýchsi bříškách prstů, byli tvorové podle všeho schopní měnit napětí kůže, takže byla podle potřeby sametově měkká, anebo tvrdá jako dřevo. Choboty se tedy daly užít k jemným úkonům, jako bylo dojení zvířat na pastvě, ale mohli jimi stejně dobře olamovat a tvarovat větve.

Postupem času začala Mary chápat, že choboty jsou svým způsobem důležité i pro komunikaci. Pohybem chobotu se upřesňoval význam zvuku, takže například slovo, které znělo jako „ča“, znamenalo „voda“, pokud je doprovázelo gesto chobotem zleva doprava, „déšť“, když se jeho špička stočila vzhůru, „smutek“, když se zakroutila dolů, a „mladé výhonky trávy“, pokud chobot rychle kmitl doleva. Jakmile na to přišla, začala Mary rukama co nejvěrněji pohyby napodobovat. Tvorové si rychle uvědomili, že s nimi zkouší komunikovat, a byli radostí v sedmém nebi.

Ve chvíli, kdy spolu začali mluvit (většinou jejich jazykem, i když pár slov anglicky je přece jen naučila – uměli říct „kuju“, „tráva“, „strom“, „nebe“ a „řeka“, a když se hodně snažili, podařilo se jim vyslovit její jméno), šlo jim všechno mnohem snáz. Jako rasa se sami označovali slovem mulefa, ale jednotlivec byl zalif. Mary připadalo, že ve výslovnosti se zalif-muž maličko odlišuje od zalif-žena, ale rozdíl byl tak nepatrný, že ho nedokázala napodobit. Začala si všechny poznatky zapisovat a sestavovat z nich slovníček.

Než se ale cele oddala novému prostředí a práci, vylovila otrhaný papírový sáček se stonky řebříčku a zeptala se i-tingu: mám se do toho pustit, nebo mám jít jinam a pokračovat v hledání?

Odpověď zněla: Kdo zůstane v klidu, zbaví se nepokoje. Teprve pak, za hranicí vřavy, rozezná člověk vyšší zákonitosti.

A díl: Jako si bóra uchovává klid uvnitř sebe samé, nedovolí moudrý muž své vůli vybočit z mezí stávajících okolností.

Jasnější odpověď snad ani nemohla dostat. Shrábla stonky, zavřela knihu a teprve v tu chvíli si uvědomila, že se kolem ní shromáždil hlouček přihlížejících.

Otázka? naznačil jeden z tvorů. Svolení? Zvědavý.

Prosím. Podívej, odpověděla.

Choboty se jim zlehýnka rozběhly po stoncích, rovnaly je, stejně jako když ona odpočítávala řady, a listovaly knihou. Na jejích rukou je naprosto fascinovalo, že má dvě a může tudíž zároveň držet knihu a obracet stránky. Uvádělo je v úžas, když si propletla prsty do sebe, točila palci mlýnek nebo přikládala palec popořadě k ostatním prstům přesně týmž pohybem, kterým v tu samou chvíli v Lyřině světě Ama zažehnávala zlé duchy.

Když si stonky i knihu důkladně prohlédli, opatrně všechno zabalili do šátku a uložili zpátky do batohu. Mary měla radost, že jí poselství starověké Číny potvrdilo, že je na správné cestě. Znamenalo to, že se může bez obav pustit do činnosti, která ji teď lákala ze všeho nejvíc, a že se od ní nic jiného neočekává.

Šťastná a odhodlaná se tedy vrhla do zkoumání života mulefů.

Zjistila, že se dělí na dvě pohlaví a žijí monogamně v páru. Jejich potomci se těší dlouhému dětství, protože vyrůstají pomalu, přinejmenším deset let, pokud jejich výkladu správně rozuměla. V téhle osadě žilo pět mláďat, nejstarší na prahu dospělosti a ostatní o několik let mladší. Byli menší než dospělí jedinci a kola z tobolek stromů na ně byla příliš velká. Nezbývalo jim než se pohybovat všema čtyřma po zemi, jako chodila stáda na pastvě, a protože překypovali energií a bujnou nezkrotností (přiskakovali znenadání k Mary a vzápětí se utíkali schovat, pokoušeli se šplhat po stromech, cákali se v mělké vodě a podobně), působili nemotorně, jako by žili mimo svůj přirozený živel. Ve srovnání s nimi byli dospělí neuvěřitelně rychlí, silní a ladní, takže si Mary uměla představit, jak zoufale dorůstající mládě touží po dni, kdy mu kola konečně padnou. Dokonce jednou viděla, jak se nejstarší děcko vplížilo do skladiště, kam se mimo jiné ukládaly tobolky do zásoby, a pokoušelo se protáhnout dráp přední nohy dírou v jeho středu. Když se ale zvedalo na nohy, převalilo se na zem a uvízlo pod kolem. Hluk pádu přilákal jednoho z dospělých a Mary se musela smát, jak se mládě s poděšeným pištěním pokouší utéct před rozzlobeným rodičem. Teprve v poslední chvíli se dítě přece jen vyprostilo a pelášilo pryč.

Tobolková kola byla očividně nanejvýš důležitá, i když si Mary jejich plný význam uvědomovala jen postupně.

Především ji zaujalo, kolik času mulefové tráví jejich údržbou. Uměli nacvičeným pohybem zvednout a pootočit nohu, aby dráp vyklouzl z otvoru, a chobotem pak celé kolo důkladně prozkoumali, očistili okraj a zkontrolovali, jestli není naprasklé. Dráp byl pozoruhodně silný kostěný nebo rohovinový výběžek trčící z nohy v pravém úhlu a mírně prohnutý tak, aby váhu těla nesla nejvyšší, prostřední část spočívající v otvoru. Jednou Mary sledovala jednu ze zalif, když obratnými, cílenými pohyby ohmatávala vnitřek předního kola. Zvedala přitom chobot do vzduchu, jako by porovnávala intenzitu nějaké vůně, a Mary si vzpomněla, jak jí při ohledávání první tobolky ulpěl na prstech jakýsi olej.

Dovolila se zalify, aby si směla prohlédnout její dráp, a zjistila, že je na povrchu hladší a kluzčí než cokoli, čeho se kdy dotkla ve svém vlastním světě. Celý dráp jako by byl nasáklý tímhle lehce aromatickým olejem. Když pak pozorovala i další vesničany, jak zkouší kvalitu oleje a kontrolují stav jak kol, tak drápů, napadlo ji, co asi bylo první: kolo, nebo dráp? Jezdec, nebo strom?

Byl tu ovšem pochopitelně ještě třetí prvek, totiž geologické podmínky. Kola se dala používat jen v prostředí, kde existují přirozené pevné cesty. Místní lávové proudy musely obsahovat nějaké zvláštní nerosty, které usměrňovaly jejich tečení do dlouhých stuh vinoucích se rozlehlými savanami a dodávaly jim mimořádnou odolnost vůči povětrnostním vlivům a praskání. Krůček po krůčku si Mary uvědomovala, jak spolu jednotlivé jevy souvisejí. A mulefové, jak se zdálo, byli v tomhle světě jedinými hospodáři. Měli přehled o všech stádech na pastvinách, o všech skupinkách kolových stromů a o každém chomáči sladké trávy. Znali jednotlivá zvířata ve stádu, znali každičký strom a často společně probírali jejich zdárný vývoj a osud. Při jedné příležitosti viděla, jak mulefové pečlivě probrali zvířata ve stádu, několik jich oddělili, zahnali stranou od ostatních a silnými choboty jim zlámali vaz. Nic nepřišlo nazmar. Pomocí jako břitva ostrých úlomků kamene v chobotech zvířata za pár minut stáhli a vyvrhli, načež jako zkušení řezníci oddělili vnitřnosti a měkčí kousky od tužšího masa, odkrojili tuk a odřízli rohy a kopyta. Mary odjakživa těšil pohled na řemeslnou zručnost, takže jejich obratné počínání sledovala s opravdovou radostí.

Zanedlouho se pruhy masa sušily na slunci, část byla naložená v soli a zbytek zabalený do listů. Z kůží mulefové oškrabali tuk, odložili ho k pozdějšímu zpracování a pláty kůže naložili do jam s vodou a dubovou kůrou, aby se vylouhovaly. Nejstarší mládě se zmocnilo rohů, dělalo, že se pase, a ostatní děti se div neválely smíchy. Večer bylo k jídlu čerstvé maso a Mary si znamenitě pochutnala.

Podobně mulefové věděli, kde si opatřit nejlepší ryby a kdy a kam nejlépe rozhodit sítě. Když Mary hledala, jak by mohla přiložit ruku k dílu, nabídla mulefům pomoc při výrobě sítí. Teprve když je viděla při práci, pochopila, proč je tak fascinují její ruce. Oni sami nepracovali po jednom, ale ve dvojicích, protože jedině tak mohli choboty uvázat uzel. Jí samotné to šlo samozřejmě jako nic, dokonce jí zpočátku připadalo, že má výhodu, protože se obejde bez pomoci druhých, ale brzy si uvědomila, že se tím vyděluje z jejich středu. Možná jsou lidé prostě takoví. Od té chvíle vázala nitě jednou rukou, společně se zalifou, se kterou se už dřív dobře spřátelily, a jejich prsty a chobot se proplétaly nad společným dílem.

Ze všeho živého, co lid na kolečkách obhospodařoval, věnoval ale největší péči tobolkovým stromům.

V oblasti, o niž se starala tahle skupina, jich rostl zhruba půltucet obřích trsů. O něco dál se nacházely další, ale o ty pečovaly jiné skupinky. Každý den je všechny objížděla stanovená družina, prohlížela, zda jsou v pořádku, a sklízela spadané tobolky. Co z toho mají mulefové bylo jasné, ale jakou výhodu poskytuje tohle uspořádání stromům? I na to ale brzy přišla. Když jednou doprovázela jednu ze skupin, ozvalo se znenadání hlasité zapraštění. Všichni se rázem zastavili, obklopili zalifa, jehož kolo se rozštíplo, a protože každá skupinka s sebou vozila jedno či dvě náhradní, mohl dotyčný co nevidět pokračovat v cestě. Prasklé kolo ale pečlivě obalili do kusu látky a odvezli domů do osady.

Tam rozlámali tvrdou slupku, vyndali semena a každé z nich pečlivě prohlédli – byly to ploché bledé oválky velké asi jako Maryin nehet na malíčku. Mulefové jí vysvětlili, že nebýt věčných otřesů při jízdě po tvrdých silnicích, tobolky by se vůbec nerozlouply, a kromě toho že semena špatně klíčí. Bez péče mulefů by stromy vyhynuly. Oba druhy na sobě byly životně závislé, a navíc to všechno zřejmě způsoboval onen zvláštní olej. Moc dobře tomu nerozuměla, ale říkali něco v tom smyslu, že právě z něj vychází všechno jejich vědění a cítění a že mladým schází dospělá moudrost proto, že ještě nejezdí na kolech a nemají tudíž drápy prosáklé olejem.

Tehdy si Mary poprvé uvědomila spojitost mezi světem mulefů a otázkou, kterou se zabývala v několika posledních letech.

Než ale měla příležitost dozvědět se víc (už proto, že hovory s mulefy byly zdlouhavé a složité, protože s oblibou zevrubně popisovali, vysvětlovali a zpestřovali svou řeč desítkami názorných příkladů, jako by nezapomínali nic, co si kdy uloží do paměti, a všechno si také v příhodnou chvíli snadno a rychle vybavili), osadu kdosi přepadl.

Mary zahlédla útočníky jako první, i když neměla tušení, co jsou zač.

Došlo k tomu odpoledne, když pomáhala s opravou střechy. Mulefové stavěli přízemní domy, protože neuměli šplhat, ale Mary výšky nijak nevadily, a jakmile jí ukázali jak na to, dokázala díky výhodě páru rukou klást došky a přivazovat je na místo mnohem rychleji než oni.

Opírala se právě o střešní trámy, chytala svazky rákosu, které jí házeli zdola, a užívala si chladný vánek od vody, jenž zmírňoval sluneční výheň, když její pozornost upoutal bělostný záblesk.

Objevil se na straně, kde podle vzdáleného třpytu tušila mořskou hladinu. Zastínila si oči a uviděla jednu – dvě – víc, celou flotilu vysokých bílých plachet vynořujících se opodál z tetelivého slunečního oparu. S nehlučnou elegancí směřovaly k ústí řeky.

Mary! zavolal zalif zdola. Co tam vidíš?

Nevěděla, jak se řekne plachta nebo loď. Vysoký, bílý bodně, odpověděla místo toho.

Zalif bez meškání varovně zatroubil a všichni na doslech nechali práce, spěchali do středu vesnice a cestou svolávali mláďata. Netrvalo ani minutu a všichni byli připravení k útěku.

Mary! křičela její kamarádka Atal. Mary! Pojď sem! Tualapiové!

Seběhlo se to všechno tak rychle, že se Mary skoro nestačila ani pohnout. Bílé plachty už tou dobou táhly řekou, rychle a bez námahy klouzaly proti proudu a Mary nestačila žasnout, jak jsou námořníci vycvičení. Křižovali svižným tempem a všichni naráz, jako když mění směr hejno špačků. A navíc byly ohromně krásné, všechny ty sněhobílé štíhlé plachty, když se s lehkostí skláněly, stáčely a nabíraly vzduch…

Bylo jich přinejmenším čtyřicet a blížily se proti proudu rychleji, než by čekala. Na palubě ale neviděla ani živáčka – a v tu chvíli jí došlo, že to vůbec nejsou lodě, ale obrovští ptáci, a ty plachty že jsou jejich křídla, jedno vpředu, jedno vzadu. Stoupala, stáčela se a zabírala pouhou silou jejich svalů.

Neměla čas zůstat stát a prohlížet si je, protože už byli u břehu a vylézali z vody. Měli labutí krk a zobák dlouhý jako její předloktí. Ohromná křídla musela být dvakrát vyšší než ona a když se teď celá vyděšená na útěku otočila přes rameno, neušlo jí, jak mají statné nohy. Není divu, že plavali po řece takovou rychlostí.

Ze všech sil uháněla za mulefy, kteří na ni volali jménem. Hrnuli se už z vesnice ven na nejbližší silnici a Mary je dohonila na poslední chvíli. Ještě štěstí, že kamarádka Atal počkala, než se jí Mary vyškrabe na záda, a teprve pak co nejrychleji vyrazila do kopce za ostatními.

Na pevnině se ptáci pohybovali pomaleji, a tak hon brzy vzdali a vrátili se do vesnice.

Vlámali se do zásobáren, s hlasitým chrčením a prskáním klapali a pohazovali obrovskými krutými zobáky a hltavě se krmili sušeným masem, nakládaným ovocem i zrním. Za necelou minutu nezbylo z jídla vůbec nic.

Pak našli tulapiové sklad kol. Pokusili se tobolky rozbít, ale na to jim přece jen síly nestačily. Mary cítila, jak její přátelé přihlížející z vrcholku nízkého kopce trnou strachy, když ptáci metají jednu tobolku za druhou na zem, kopou do nich a drásají je drápy mohutných nohou, ale jak se dalo čekat, tobolky všechno přestály bez úhony. Větší starost mulefům dělalo, že několik se pod údery a kopanci útočníků skutálelo až k vodě a proud je teď hluboko ponořené unášel k moři.

Pak se sněhobílí obří ptáci pustili do ničení všeho v dohledu, drápy neurvale trhali, na co přišli, a klovali, drtili, lomcovali a rvali ostrými zobáky. Mulefové kolem nešťastně pobrukovali a div samým zoufalstvím nekvíleli nahlas.

Pomůžu, řekla jim Mary. Postavíme znova.

Ale ptačí bestie ještě neskončily. Zvedly nádherná bílá křídla vysoko do vzduchu, přidřeply si mezi trosky a vykálely se. Větřík od řeky zavál zápach až na vrchol kopce. Mezi zpřelámanými trámy a rozervanými došky zůstaly hromady a louže zeleno-černo-hnědobílé břečky. Pak se ptáci širokým, na zemi neohrabaným kolébavým krokem vrátili k vodě a po proudu odpluli zpátky k moři.

Teprve když v odpoledním oparu zmizelo poslední bílé křídlo, odvážili se mulefové sjet dolů. Byli nešťastní, zuřili, ale ze všeho nejvíc je trápila starost o sklad kolových tobolek.

Z patnácti tobolek, které v něm byly, zbývaly poslední dvě. Zbytek napadal do vody a byl ten tam. Ale v příštím ohybu lemoval řeku písečný nános a Mary se zdálo, že tam možná vidí něco jako vyplavenou tobolku. K velkému překvapení a zděšení mulefů ze sebe strhla šaty, uvázala si kolem pasu dlouhý provaz a přeplavala na druhou stranu. Na písku nenašla jen jednu, ale celých pět vzácných tobolek. Protáhla provaz maličko rozměklými středy a s námahou je dotáhla proti proudu zpátky do vesnice.

Mulefové překypovali vděčností. Sami se vodě vyhýbali a i ryby lovili jen za břehu, opatrně, aby si nenamočili nohy nebo kola. Konečně měla Mary pocit, že jim je k něčemu dobrá.

Pozdě večer, po chudé večeři z kořenů puškvorce a lékořice se dozvěděla, proč jim největší starost dělala právě kola. Bývaly doby, kdy bylo tobolek habaděj, všude vládl dostatek, svět byl plný života a mulefové žili se svými stromy šťastně a spokojeně. Před mnoha lety se ale přihodilo něco nekalého, ze světa vyprchala nějaká síla, či co, protože přes všechnu péči, kterou jim mulefové věnují, přes všechnu jejich lásku a pozornost kolové stromy hynou.

Ama stoupala po pěšince k jeskyni, na zádech raneček s chlebem a mlékem a v srdci těžké pochyby. Jak se má pro všechno na světě dostat k tomu spícímu děvčeti?

Došla ke kameni, kde jí ta žena nakázala nechávat jídlo. Odložila ho, ale nepustila se rovnou domů. Vyšplhala ještě o něco výš, kolem jeskyně, mezi hustými rododendrony dozadu a pak ještě dál až do míst, kde stromy začínaly řídnout a rozehrávaly se duhy.

Tam se pustila do hry, kterou si vymyslela se svým daemonem: polezou vzhůru, po kamenných římsách obejdou nízký zelenobílý vodopád a kolem vírů se dostanou až do duhové spršky, kde počkají, až se Amě na vlasech a řasách a jejímu daemonovi na veverčím kožíšku zachytí miliony drobounkých perliček vláhy. Cílem hry bylo vyšplhat až nahoru, aniž by si setřela vodu z očí, i když bude mít tisíckrát chuť to udělat. Netrvalo dlouho a sluneční záře se jí za přivřenými víčky roztříštila do skvrnek červené, žluté, zelené, modré a všech odstínů mezi tím, ale nesmí, neprotře si oči dřív, než bude na samém vrcholku, protože by prohrála.

Její daemon Kulang vyskočil na skalnatý výběžek u okraje nejvyššího vodopádku a jí bylo jasné, že se vzápětí otočí, aby viděl, jestli si opravdu nesetřela kapky z řas – ale neotočil se.

Namísto toho zůstal jako přimrazený, pohled upřený přímo před sebe.

Ama si otřela oči, protože hra byla beztak zkažená, když se Kulang nechal tak unést úžasem. Vytáhla se na břicho na skalku, aby viděla přes okraj, a v tom okamžiku zalapala po dechu a celá ztuhla, protože přímo nad obličejem se jí tyčila tlama zvířete, jaké v životě neviděla. Byl to medvěd, ale obrovský, děsivý, čtyřikrát větší než hnědí medvědi tady v lese. Ze slonovinově bílé srsti mu vystupoval jen černý čenich a černé oči a drápy měl dlouhé jako ostří dýky. Stál sotva na vzdálenost paže od ní, takže rozeznala na jeho hlavě každičký chlup.

„Kdo je tam?“ ozval se chlapecký hlas, a i když Ama nerozuměla slovům, význam otázky si snadno domyslela.

Za okamžik se chlapec vynořil vedle medvěda, zarputilý, s podmračenýma očima a vystouplou bradou. A ten pták vedle něj, to byl jeho daemon? Vypadal zvláštně, nikdy takového ptáka neviděla. Popoletěl ke Kulangovi a stručně mu oznámil: Přátelé. Nic vám neuděláme.

Velký bílý medvěd se ani nepohnul.

„Polez nahoru,“ poručil chlapec a její daemon jí jako předtím pomohl rozumět.

Ama nespouštěla pohled plný pověrčivé úcty z medvěda. Vydrápala se nahoru k nevelkému vodopádu a plaše se postavila na kameny. Kulang se změnil v motýla, na okamžik se jí usadil na tváři, ale vzápětí se přenesl k druhému daemonovi, který nehybně seděl chlapci na ruce.

„Will,“ řekl chlapec a ukázal na sebe. „Ama,“ odpověděla stejným způsobem. Když ho teď měla přímo před očima, naháněl jí snad ještě větší hrůzu než medvěd. Na ruce byl škaredě zraněný: chyběly mu dva prsty. Už při tom pohledu se jí udělalo mdlo.

Medvěd poodešel podél mléčně zpěněného potoka a natáhl se do vody, jako by se potřeboval ochladit. Chlapcův daemon se vznesl do vzduchu a společně s Kulangem třepetavě vyletěl mezi duhy. Pomalu si začínali rozumět.

A vida, jak se ukázalo, nehledali tihle dva nic jiného než jeskyni se spícím děvčetem.

Ani sama nevěděla, jak z ní vyhrkla odpověď: „Já vím, kde to je! Udržuje ji ve spánku jedna ženská. Tvrdí, že je její matka, ale takovou věc by přece žádná matka vlastní dceři neudělala, že ne? Nutí ji něco pít a ona pak spí, ale mám u sebe bylinky, po kterých by se probudila, jen se k ní dostat!“

Will jen zavrtěl hlavou a počkal si, až mu Balthamos její slova přeloží. Trvalo to něco přes minutu.

„Iorku,“ zavolal pak a medvěd se přivalil potočním korytem blíž. Zálibně si olizoval tlapy, protože si právě pochutnal na rybě. „Iorku,“ opakoval Will, „tahle holka prý ví, kde je Lyra. Zajdu se tam s ní podívat a ty tu počkej a dávej pozor.“

Iorek Byrnison, rozvalený na všech čtyřech v potoce, mlčky přikývl. Will schoval batoh, připjal si nůž pevně do pouzdra a teprve pak se pustil duhovým údolím dolů za Amou. Třpyt vody ho oslepoval, až si musel několikrát protřít oči, aby viděl, kam šlápnout. Jemná mlha, která se vznášela všude kolem, byla studená jako led.

Na úpatí vodopádů mu Ama naznačila, že mají kráčet opatrně a co nejtišeji. Will přikývl a pustil se ze svahu za ní, mezi mechem obrostlé kameny a vysoké pokroucené kmeny borovic, pod kterými přeskakovaly jasně zelené skvrnky světla doprovázené vrzáním hmyzu a bzukotem milionů drobounkých mušek.

Šli pořád dál, sestupovali provázeni slunečním svitem níž a níž, hluboko do údolí, a nad hlavou jim proti jasnému nebi bez ustání pokyvovaly větve borovic.

Pak se Ama zarazila. Will se přitiskl ke kmeni mohutného cedru a podíval se směrem, kterým ukazovala. Skrze spleť listí a větviček uviděl hranu skalní stěny zvedající se po pravé straně a o kousek výš…

„Paní Coulterová,“ zašeptal a srdce se mu rozbušilo.

Žena vyšla zpoza skály, prudce zatřepala hustě olistěnou větví a pak ji hodila na zem a otřela si ruce o sebe. Zametala snad podlahu? Měla vyhrnuté rukávy a vlasy si převázala šátkem. Will by ve snu nečekal, že bude vypadat tak domácky.

Ale pak se zablýskla zlatá srst, objevila se ta její potměšilá opice a vyskočila jí na rameno. Pozorně se rozhlédly kolem sebe, jako by se jich zmocnilo nějaké podezření, a paní Coulterová rázem nevypadala domácky ani v nejmenším.

Ama mu něco naléhavě šeptala. Měla z toho zlatého opičáka hrozný strach, na vlastní oči viděla, jak zaživa trhá křídla netopýrům.

„Je tam s ní ještě někdo?“ zeptal se Will. „Vojáci nebo někdo podobný?“

Ama nevěděla. Žádné vojáky neviděla, ale mezi lidmi se povídá, že v horách jsou někdy v noci k vidění podivní strašidelní muži, nebo možná duchové… Jenže v horách byli duchové odjakživa, to ví každý. Takže s touhle ženou dost možná nemají nic společného.

No dobře, pomyslel si Will. Jestli je Lyra v jeskyni a paní Coulterová nikam nevychází, budu je muset navštívit sám.

„Co pro ni máš za lék?“ zeptal se Amy. „Co se s ním má dělat, aby se probudila?“

Ama mu to pověděla.

„A kde ho máš?“

Doma, odpověděla. Schovaný.

„Tak dobře. Počkej tady a nepřibližuj se. Kdybyste spolu mluvily, neříkej jí, že jsme se potkali. Vůbec jsi mě neviděla, ani mě, ani medvěda. Kdy jí příště poneseš jídlo?“

Půl hodiny před soumrakem, dozvěděl se od jejího daemona.

„Přines tu medicínu s sebou,“ nakázal Will. „Sejdeme se tady.“

Celá nesvá sledovala, jak vykročil k jeskyni. Určitě jí nevěřil, když ho varovala před tím opičím daemonem, jinak by se nemohl tak lehkomyslně pustit přímo do jeskyně.

Will byl ve skutečnosti strašlivě nervózní. Všechny smysly jako by se mu zjasnily, a ačkoli ani na chvíli nespustil oči z ústí jeskyně, uvědomoval si i tu nejmenší mušku poletující v paprsku slunečního světla, i to nejtišší zašustění listu.

„Balthame,“ zašeptal a anděl mu v podobě drobného ptáčka s jasnýma očima a červenými křídly slétl na rameno. „Drž se mi nablízku a dávej pozor na tu opici.“

„Tak se mrkni napravo,“ odvětil Balthamos lakonicky.

Teprve teď Will rozeznal ve vchodu do jeskyně zlatou skvrnku s tváří a očima, která je upřeně sledovala. Nebyli od ní ani na dvacet kroků. Will se zastavil a opičák obrátil hlavu, zavolal cosi do jeskyně a znovu se zadíval přímo na něj.

Will sevřel v dlani rukojeť nože a šel dál.

Když došel k jeskyni, žena už na něj čekala.

Nenuceně seděla v plátěném křesílku s knihou na klíně a klidně ho pozorovala. Měla na sobě cestovní oblek v nenápadné khaki barvě, ale byl tak dobře střižený, že na její ladné postavě vypadal jako poslední výkřik společenské módy. Dokonce i větvička červených kvítků, kterou si připjala na předek košile, vypadala jako elegantní šperk. Vlasy se jí leskly, tmavé oči živě svítily a holé nohy nabraly ve svitu slunce zlatavý nádech.

Usmála se a Will měl co dělat, aby jí úsměv neoplatil. Nebyl zvyklý na sladkou něhu, jakou jím žena dokáže vyjádřit, a vyvedlo ho to z míry.

„Ty jsi Will,“ oslovila ho tichým, podmanivým hlasem.

„Jak to můžete vědět?“ ohradil se hrubiánsky.

„Lyra říká tohle jméno ze spaní.“

„Kde je?“

„V bezpečí.“

„Chci ji vidět.“

„Tak pojď dál,“ zvedla se na nohy a odhodila knihu na křesílko.

Poprvé od chvíle, kdy se ocitl v její společnosti, se Will podíval na opičího daemona. Měl dlouhou lesklou srst s chlupy jemnějšími než lidské vlasy. Leskly se jako ryzí zlato, jen drobnou tvář a pracky měl opičák černé. Will tuhle tvář naposledy viděl zkřivenou nenávistí onoho večera, když s Lyrou ukradli siru Charlesi Latromovi z jeho domu v Oxfordu alethiometr, o který je předtím podvodem připravil. Opičák na něj tehdy dorážel špičatými zuby, dokud se po něm Will neohnal nožem a nepřiměl ho ustoupit. Teprve pak mohl zavřít otvor a bezpečně zmizet v jiném světě. Teď mu blesklo hlavou, že by se k opičákovi neotočil zády ani za všechny poklady světa.

Ale Balthamos byl v ptačí podobě ve střehu, a tak Will ostražitě prošel jeskyní a následoval paní Coulterovou k postavičce nehybně schoulené ve stínech vzadu.

Ležela tady, jeho nejlepší kamarádka, a spala. Vypadala hrozně maličká! Překvapilo ho, že Lyra, v bdělém stavu živoucí energie a oheň, může ve spánku působit tak něžně a krotce. Pantalaimon se jí v podobě hranostaje choulil u krku. Srst se mu leskla, kdežto Lyře se lepily na čelo zpocené vlhké vlasy.

Přiklekl vedle ní a odhrnul jí vlasy z očí. Tvář měla rozpálenou. Koutkem oka si všiml, že se zlatý opičák hotoví ke skoku, a sáhl po noži, ale paní Coulterová skoro neznatelně zavrtěla hlavou a daemon se uklidnil.

Will na sobě nedával nic znát, ale v duchu si vrýval do paměti rozvržení prostor jeskyně: tvar a velikost jednotlivých kamenů, sklon podlahy, přesnou výšku stropu nad spící dívenkou. Bude se tu muset orientovat potmě a tohle je jediná příležitost důkladně si prostory prohlédnout.

„Vidíš? Je v pořádku,“ poznamenala paní Coulterová.

„Proč ji tu držíte? A proč ji nenecháte probudit?“

„Pojď, posadíme se.“

Tentokrát se neusadila v křesílku, ale sedla si k němu na mechem obrostlé kameny u vchodu do jeskyně. Mluvila tak laskavým tónem a v očích měla tolik vědoucího smutku, že k ní rázem pojal ještě větší nedůvěru. Měl pocit, že každé slovo, které pronese, je lež, za každým činem skrývá hrozbu a každým úsměvem maskuje přetvářku. Budiž, nezbývá, než aby oklamal on ji, musí ji přesvědčit, že je neškodný. Dokázal ostatně s úspěchem oklamat každého učitele, policistu, sociálního pracovníka i souseda, který se kdy přehnaně zajímal o jeho osobu nebo domov – vlastně se na tohle připravoval celý život.

Tak dobře, pomyslel si. Však já vím, jak na tebe.

„Dal by sis něco k pití?“ zeptala se paní Coulterová. „Dám si s tebou… Nemusíš se ničeho bát, podívej.“

Rozřízla jakési nahnědlé svraštělé ovoce a vymačkala kalnou šťávu do dvou malých pohárků. Z jednoho upila, druhý podala Willovi a ten trochu usrkl. Bylo to sladké a osvěžující.

„Jak jsi sem trefil?“ zeptala se.

„Nebylo nijak těžké vás sledovat.“

„To vidím. Máš Lyřin alethiometr?“

„Ano,“ odpověděl. Ať si sama domyslí, jestli s ním umí zacházet, nebo ne.

„A máš nějaký nůž, jestli tomu dobře rozumím.“

„To víte od sira Charlese?“

„Od sira Charlese? Aha, od Carla, jistě. Ano, od něho. Zní to úžasně. Můžu se na něj podívat?“

„Ne, to dá rozum,“ odpověděl. „Proč tady Lyru držíte?“

„Protože ji mám ráda,“ řekla. „Jsem její matka. Hrozí jí strašlivé nebezpečí a já nedopustím, aby se jí něco stalo.“

„Jaké nebezpečí?“ zeptal se Will.

„Totiž…“ postavila pohárek na zem a naklonila se dopředu, až se jí vlasy svezly kolem tváře. Znovu se napřímila, a když si je oběma rukama zastrkovala za uši, dolehl k Willovi závan jakéhosi parfému, smíšený se svěží vůní jejího těla. Uvědomil si, že ho to vyvádí z rovnováhy.

Jestli si paní Coulterová jeho reakce všimla, nedala to najevo. „Poslyš, Wille,“ mluvila dál. „Nevím, jak jste se s mojí dcerou seznámili, nevím, kolik toho už víš a nevím ani, jestli ti můžu důvěřovat, ale tak jako tak, už mám po krk lhaní a vytáček. Řeknu ti čistou pravdu.

Dozvěděla jsem se, že mé dceři hrozí nebezpečí od lidí, ke kterým jsem dřív patřila i já, od církve. Upřímně řečeno se bojím, že ji chtějí zabít. Takže jsem se musela rozhodnout: buď poslechnout církev, nebo zachránit vlastní dceru. A to jsem byla církvi oddaná tělem i duší, to mi věř. Těžko bys hledal jejího horlivějšího služebníka. Zasvětila jsem jí celý svůj život, pracovala jsem pro ni věrně a spolehlivě.

Ale Lyra je pořád moje dcera…

Vím, že jsem se o ni v dětství nestarala dobře. Odejmuli mi ji a svěřili na vychování cizím lidem. Možná proto mi nedokáže důvěřovat. Ale když teď dospívá, uvědomila jsem si, jaké nebezpečí jí hrozí, a už třikrát jsem se ji pokusila zachránit. Musela jsem přijmout úděl odpadlíka od víry a skrýt se na tomhle odlehlém místě. Myslela jsem, že jsme v bezpečí, ale když teď slyším, jak snadno jsi nás našel – jistě chápeš, že mi to dělá starosti. Církev nebude daleko. A oni ji chtějí zabít, Wille. Nenechají ji naživu.“

„Proč? Proč ji tak nenávidí?“

„Protože se bojí toho, co podle nich udělá. Nevím, co to je, i když bych ráda, protože bych ji mohla tím spíš ochránit. Vím jenom, že ji nenávidí a že s ní nebudou mít slitování.“

Naklonila se dopředu, blíž k němu, a v hlase jí zazněl naléhavý tón.

„Proč ti to všechno povídám?“ pokračovala. „Můžu ti věřit? Myslím, že budu muset. Už nemám kam utéct, není kam jít. A jestli jsi Lyřin přítel, možná bys mohl být i mým přítelem. Věř mi, že potřebuju přátele, potřebuju pomoc. Všechno se obrátilo proti mně. Kdyby nás církev našla, zničí i mě, stejně jako Lyru. Jsem sama, Wille, jen já a moje dcera tady v jeskyni a všechny síly všech světů se nás snaží vystopovat. A ke všemu ještě ty, abych viděla, jak snadno jsme k nalezení. Co chceš dělat, Wille? O co ti jde?“

„Proč ji nutíte spát?“ Will se tvrdohlavě vyhýbal odpovědi na její otázky.

„A co se asi stane, když ji nechám probudit? V tu ránu by mi utekla, a venku by nepřežila ani pět dnů.“

„Co kdybyste jí to vysvětlila a dala jí na vybranou?“

„Myslíš, že by mě vyslechla? A i kdyby, myslíš, že by mi věřila? Nedůvěřuje mi. Nenávidí mě, Wille, to musíš vědět sám. Pohrdá mnou. Já… sama nevím, jak to říct… mám ji nadevšechno ráda, vzdala jsem se kvůli ní všeho, co jsem měla – slibné kariéry, štěstí, postavení i bohatství, prostě všeho, a odvedla jsem ji do jeskyně v horách. Živím se chlebem a trpkým ovocem, jen abych zachovala svou dcerku při životě. A jestli ji kvůli tomu musím držet ve spánku, budiž. Hlavní je, aby přežila. Neudělala by tvoje matka pro tebe to samé?“

Will sebou trhl, otřesený a bez sebe vzteky, že se paní Coulterová opovažuje zatahovat do svých argumentů jeho vlastní maminku. Už do prvotního rozhořčení se ale zároveň mísilo vědomí, že jeho matka vlastně nikdy nechránila, to on musel chránit ji. Má snad paní Coulterová Lyru radši, než Elaine Parryová miluje svého syna? Taková nespravedlivá otázka! Jeho matka přece není zdravá.

Paní Coulterová buď netušila, jakou bouři emocí její prostá slova rozpoutala, nebo byla ďábelsky chytrá. Krásnýma očima soucitně sledovala, jak Will rudne a rozpačitě se ošívá, a v tu chvíli vypadala stejně nevyzpytatelně jako její dcera.

„Tak co tedy uděláš?“ zeptala se znovu.

„No, Lyru jsem už viděl,“ řekl Will. „Je naživu, to je jasné, a nejspíš i v bezpečí, doufejme. Nic víc jsem nepotřeboval. Když jsem se teď přesvědčil, můžu jít na pomoc lordu Asrielovi. Beztak jsem to měl udělat už dávno.“

Trochu ji to zaskočilo, ale ovládla se.

„Snad nechceš – já myslela, že nám třeba pomůžeš,“ řekla klidným hlasem. Neprosila, jen se ptala. „Ty a tvůj nůž. Viděla jsem tenkrát u sira Charlese, co s ním dokážeš. Mohl bys nám pomoct do bezpečí, uniknout.“

„Musím už jít,“ oznámil Will a zvedl se.

Podala mu ruku. Smutný úsměv, pokrčení ramen a pokývnutí, jako by šachista oceňoval soupeřův mazaný tah – o tom vypovídala řeč jejího těla. Začínala se mu přece jen zamlouvat, protože byla statečná a protože v ní poznával Lyru, byť o něco složitější, vrstevnatější a hlubší. Nemohl si pomoct, byla mu sympatická.

Potřásl si s ní rukou – měla ji pevnou, chladnou a měkkou. Obrátila se ke zlatému opičákovi, který jí po celou dobu seděl za zády, a vyměnila si s ním pohled, který Will nedokázal rozluštit.

Pak se s úsměvem obrátila zpátky k chlapci.

„Sbohem,“ řekl a ona tiše odpověděla: „Sbohem, Wille.“

Vyšel z jeskyně, a i když cítil její pohled v zádech, neotočil se. Amu nikde neviděl. Vracel se stejnou cestou, kterou přišel, a sešel z pěšinky, teprve když před sebou uslyšel dunění vodopádu.

„Lže,“ oznámil Iorku Byrnisonovi o půl hodiny později. „Samozřejmě že lže. Lhala by, i kdyby si tím měla přitížit, protože ji to baví natolik, že nedokáže přestat.“

„Tak co máš v plánu?“ zeptal se medvěd. Vyhříval se na slunci, břichem rozvalený na sněhovém plácku mezi kameny.

Will přecházel sem tam a zvažoval, jestli může použít stejnou taktiku jako tehdy v Headingtonu: proříznout si otvor do jiného světa, přejít na místo odpovídající tomu, kde leží Lyra, prokrojit se zpátky sem, protáhnout ji do bezpečí a rychle za sebou zavřít. Bylo to přece naprosto očividné řešení, tak proč ještě váhá?

Balthamos to věděl. Už zase v podobě anděla vypadal ve slunečním svitu jen jako tetelení horkého vzduchu. „Udělal jsi hloupost, že jsi za ní šel,“ řekl. „Nechceš teď nic než ji zase vidět.“

Iorek hlubokým hrdelním hlasem tiše zamručel. Will měl nejdřív za to, že Balthama varuje, ale v příští chvíli upadl do rozpaků, když si uvědomil, že medvěd s andělem souhlasí. Až dosud si jeden druhého dohromady nevšímali, jak se dalo při jejich odlišném vnímání světa očekávat, ale v tomhle byli zjevně zajedno.

Will se zamračil, ale musel uznat, že mají pravdu. Paní Coulterová ho uchvátila. Každou myšlenkou se upínal jen a jen k ní. Když pomyslel na Lyru, bylo to jen proto, že uvažoval, jak dalece se bude podobat své matce, až vyroste. Když pomyslel na církev, zajímalo ho jen, kolik kněží a kardinálů asi podlehlo jejímu kouzlu. Když si vzpomněl na svého mrtvého otce, přemítal, jestli by ji nesnášel, anebo obdivoval, a když pomyslel na maminku…

Cítil, jak se mu srdce sevřelo bolestivým šklebem. Poodešel stranou od medvěda a zastavil se na skále, odkud měl výhled na celé údolí. Ve svěžím, chladném vzduchu zaslechl vzdálené údery dřevorubcovy sekery, dolehlo k němu těžkopádné řinčení železného zvonku na ovčím krku, naslouchal šumění korun stromů vysoko nad hlavou. V horách na obzoru zřetelně viděl i ty nejmenší trhliny a stejně jasně rozeznával supy, kroužící na míle daleko nad jakýmsi umírajícím zvířetem.

Balthamos měl pravdu, o tom nebylo pochyb. Ta žena mu učarovala. Bylo příjemné představovat si její krásné oči a melodický hlas, lákalo ho vzpomínat na pohyb, kterým zvedla ruce, aby si upravila ty nádherně lesklé vlasy…

S námahou se vytrhl ze snění a uslyšel v tu chvíli docela jiný zvuk: vzdálené vrčení motoru.

Natáčel hlavu sem tam, aby zjistil, odkud přichází. Znělo ze severu, ze směru, odkud přišel on sám s Iorkem.

„Vzducholodě,“ ozval se medvědův hlas tak nečekaně, že sebou Will trhl leknutím. Vůbec neslyšel mohutné zvíře přicházet. Iorek se zastavil kousek od něj, zahleděl se stejným směrem a pak se zvedl na zadní a upřeně se zahleděl po zvuku. Vzpřímený byl dvakrát vyšší než Will.

„Kolik jich je?“

„Osm,“ odpověděl Iorek po chvíli, a vzápětí je uviděl i Will: rovnou řádku nepatrných teček.

„Odhadneš, jak dlouho jim to sem bude trvat?“ zeptal se Will.

„Máme je tady chvíli po setmění.“

„Takže moc času potmě mít nebudeme. To je škoda.“

„Co máš v plánu?“

„Otevřít okno, protáhnout Lyru do jiného světa a pak ho zavřít dřív, než jím proleze její matka. Ta místní holčička má nějaký prostředek, který by měl Lyru probudit, ale nedokázala mi úplně přesně vysvětlit, jak se používá, takže bude muset jít do jeskyně s námi. Nerad bych ji ale vystavoval nebezpečí. Co kdybys paní Coulterovou nějak zabavil, než budeme hotoví?“

Medvěd zabručel a zavřel oči. Will se ohlédl po andělovi a uviděl jeho obrys vykreslený v podvečerním světle kapičkami mlžného oparu.

„Balthame,“ řekl. „Vrátím se teď do lesa najít místo, kde by se dal bezpečně vyříznout první otvor. Rád bych, abys mě hlídal a dal mi vědět, kdyby se přiblížila, ať už ona nebo ten její daemon.“

Balthamos přikývl a zvedl křídla, aby z nich setřásl sraženou vlhkost. Pak se prudce vznesl do chladného vzduchu a sklouzl se nad údolím v patách Willovi, který začínal hledat svět, kde by Lyra byla v bezpečí.

Ve skřípějící, drnčící mezeře mezi dvojitou přepážkou čelní vzducholodi se začínaly líhnout vážky. Lady Salmakie, nahnutá nad pukající kuklou ocelově modrého stvoření, jemně pomáhala na vzduch vlhkým průsvitným křídlům a dávala si dobrý pozor, aby její tvář byla to první, na co padne pohled členitých očí. Tichým hlasem konejšila napjaté nervy citlivého zvířete, šeptem mu opakovala jeho jméno a učila ho, komu náleží.

Za pár minut se rytíř Tialys stejným způsobem postará o svoji vážku. Zatím se ale plně soustředil na pohyby luku a prstů, kterými odesílal přes magnetovcový rezonátor pravidelné hlášení.

Zpráva zněla:

„Pro lorda Rokea:

Do očekávaného přistání v údolí zbývají tři hodiny. Konzistorní disciplinární sbor hodlá okamžité po přistání vyslat do jeskyně ozbrojenou četu.

Vojáci se mají rozdělit do dvou skupin. První se probojuje do jeskyně, zabije to děvče a na důkaz přinese její hlavu. Ženu mají pokud možno zajmout, ale kdyby to nešlo, mají zabít i ji.

Druhá skupina má za úkol zajmout toho chlapce, živého.

Zbytek vojska zaútočí na gyroplány krále Ogunweho. Podle jejich předpokladů dorazí gyroplány krátce po vzducholodích. V souladu s vašimi rozkazy se s lady Salmakií chystáme v nejbližších okamžicích opustit vzducholoď a letět přímo do jeskyně, kde se vynasnažíme ochránit tu malou před první skupinou a zadržet je do doby, než se dostaví posily.

Čekáme na vaši odpověď.“

Odpověď přišla obratem:

„Pro rytíře Tialyse:

Vzhledem k novým skutečnostem, o nichž nás zpravujete, dochází ke změně plánu.

Aby nepřítel dítě nezabil, což je nejhorší možná alternativa, budete vy i lady Salmakie spolupracovat s chlapcem. Dokud má nůž, je ve výhodě, takže pokud otevře okno do jiného světa a odvede děvče do něj, nebraňte mu v tom, ale následujte je. Držte se jim po boku, ať se děje cokoli.“

Rytíř Tialys odpověděl:

„Pro lorda Rokea:

Vaši zprávu jsem obdržel, rozumím. Okamžitě oba vyrážíme.“

Maličký zvěd zavřel rezonátor a sbalil další vybavení.

„Tialysi,“ ozvalo se z temnoty šeptem. „Už se líhne. Měl by sis pospíšit.“

Vyskočil na vzpěru, kde se na svět právě drala jeho vážka, a zlehka jí pomohl vyprostit se z prasklého zámotku. Hladil ji po odhodlané hlavě, nadzvedl těžká, dosud vlhká a zatočená tykadla a nechal zvíře nasávat chuť své pokožky, dokud ho neměl cele pod kontrolou.

Salmakie zatím strojila svoji vážku do postroje, který nosila všude s sebou: uzda z pavoučích vláken, titanové třmeny a sedlo z kůže kolibříka. Ani všechno dohromady nevážilo skoro nic.

Tialys ustrojil svou vážku stejně, s velkou péčí o upevnění popruhů, které dlouze utahoval a seřizoval. Zvíře ponese svůj postroj na těle až do smrti.

Pak si rychle přehodil tlumok přes rameno a prořízl naolejovanou látku obepínající kostru vzducholodi. Lady, která už pevně seděla v sedle, pobídla vážku úzkou štěrbinou do pulzujících poryvů větru. Dlouhá křehká křídla se zachvěla, když se zvíře prodíralo ven, ale vzápětí se ho zmocnila rozkoš z letu. Odhodlaně, radostně se poddalo větru a za několik vteřin se k nim v bouřlivém vzduchu přidal i Tialys, jehož vážka hořela odhodláním utkat se s rychle padajícím soumrakem na vlastní pěst.

Vířící ledové proudy vynesly jezdce prudce do výše, ale brzy se oba zorientovali a zamířili přímým směrem k údolí.

Když padla tma, měly se věci následovně:

Lord Asriel přecházel ve své křemencové věži sem tam a veškerou pozornost soustředil na drobnou postavičku u magnetovcového rezonátoru. Případné další zprávy dal už předem odklonit na jiná místa a plně se zaměřil na hlášení přenášená nevelkým hranatým kouskem kamene pod lampou.

Král Ogunwe v kabině gyroplánu v chvatu promýšlel, jak nejlépe zmařit záměry Konzistorního sboru, o nichž se právě dozvěděl od galivespianského spojovatele, který ho doprovázel. Navigátor zatím kvapně načáral na útržek papíru řadu čísel a podal lístek pilotovi. Záleželo především na rychlosti: pokud se jim podaří vysadit jednotky jako první, budou mít výhodu na své straně. Gyroplány byly rychlejší než vzducholodi, ale v tuhle chvíli měly ještě zeppeliny náskok.

Švýcarští gardisté na palubě vzducholodí Konzistorního sboru si hleděli údržby výstroje. Jejich samostříly dokázaly zabít na dálku více než pěti set metrů a zkušený střelec stihl za minutu založit a vystřelit patnáct šipek. Spirálovité kostěné letky dodávaly jejich střelám rotaci a přispívaly k přesnosti srovnatelné s puškou. Zároveň byly samozřejmě naprosto nehlučné, což skýtalo za určitých okolností obrovskou výhodu.

Paní Coulterová ležela u vchodu do jeskyně, ale nespala. Zlatý opičák působil neklidně a rozmrzele – netopýři s večerem vyletěli do tmy a on si neměl s kým krutě pohrávat. Plížil se kolem spacího pytle paní Coulterové, dloubal drobným zrohovatělým prstíkem do světlušek, které se tu a tam v jeskyni usadily, a rozmazával světélkující hmotu po skále.

Lyra, celá rozpálená, cítila neklid skoro stejně jako on, ale zůstávala bezmocně uvězněná v bezvědomí hlubokého, přehlubokého spánku způsobeného odvarem, který jí matka vnutila před necelou hodinou. Sen, který ji pronásledoval už bůhvíjak dlouho, se teď znovu vrátil a z prsou a krku se jí tichounce dralo lítostivé pofňukávání, rozhořčené brblání a zvuky, které svědčily o nezlomném, typicky Lyrovském odhodlání. Pantalaimon v podobě hranostaje ze spánku účastně skřípal ostrými zoubky.

Nedaleko odsud, na lesní pěšince, nad níž vítr ohýbal špičky borovic, stoupali k jeskyni Will a Ama. Will se pokusil děvčátku vysvětlit, co má v úmyslu, ale její daemon nedokázal nic z toho pochopit, a když Will pro názornost vykrojil ve vzduchu okno, Ama div neomdlela leknutím. Musel se přinutit k co nejklidnějším pohybům a nasadit tichý, vyrovnaný hlas, aby ji udržel nablízku, protože mu odmítla vydat prášek a nesvěřila mu ani, jak se s ním zachází. Nakonec mu nezbylo než prostě zavelet: „Snaž se jít potichu a drž se za mnou,“ a doufat, že ho poslechne.

Iorek oděný v brnění čekal nedaleko, připravený zdržet osádku vzducholodi dostatečně dlouho, aby Will stačil provést, co si předsevzal. Ani jeden z nich ovšem netušil, že se k jeskyni blíží i oddíly lorda Asriela. Vítr sice čas od času donesl Iorkovi k uším jakési vzdálené hrkání, ale na rozdíl od vrčení vzducholodi medvěd zvuk gyroplánu jakživ neslyšel, takže ho nedokázal určit.

Možná by jim to býval mohl povědět Balthamos, ale ten teď dělal Willovi vážné starosti. Od chvíle, kdy našli Lyru, se anděl znovu začal propadat do žalu, byl zamlklý, roztěkaný a nepřístupný, a o to bylo těžší dorozumět se jeho prostřednictvím s Amou.

Když se na chvíli zastavili, zavolal Will tiše do vzduchu. „Balthame? Jsi tu?“

„Jsem,“ ozval se anděl mdlým hlasem.

„Buď tak hodný, Balthame, zůstaň se mnou. Drž se nablízku a dej mi vědět, kdyby hrozilo nějaké nebezpečí. Potřebuju tě.“

„Ještě jsem tě neopustil,“ odpověděl anděl.

Nic povzbudivějšího z něj Will nedostal.

Vysoko nad nimi se v divokém povětří nad údolím řítili Tialys a Salmakie a snažili se proniknout pohledem k jeskyni. Vážky poslušně plnily každý příkaz, ale těžko snášely chlad a navíc s nimi nárazy větru nebezpečně zmítaly sem tam. Jezdci je navedli níž, do krytu stromů, a pak přelétali z větve na větev a snažili se udržet v houstnoucí tmě správný směr.

Will s Amou se větrným, měsíčním svitem zalitým svahem vyšplhali k místu co nejblíž jeskyně, ale ještě pořád mimo dohled od jejího ústí. Náhodou tu kousek od stezičky rostl hustý keř, a hned za ním teď Will vykrojil ve vzduchu první okno.

V jediném světě, kde se země zdvíhala do stejné výšky, našel pustou kamenitou pláň zalitou studeným měsíčním světlem. Půda pod hvězdami posetým nebem odrážela svit jako vybělená kost a v nekonečném tichu bylo slyšet jen cvrkání a šelestění hemžícího se drobného hmyzu.

Ama prolezla dovnitř za ním. Prsty se jí jen kmitaly, jak se snažila ochránit proti běsům, kterých v tak strašidelných končinách jistě přebývají celé houfy, a její daemon se rychle přizpůsobil podmínkám a v podobě ještěrky se začal hbitě prohánět po kamenech.

Will viděl, že tohle nebude jen tak. Uvědomil si, že jakmile otevře okno uvnitř jeskyně, ozáří ji tenhle jasný úplněk nad vybělenými skalami jako rozsvícená lucerna. Bude ho muset bleskurychle vykrojit, protáhnout Lyru na druhou stranu a hned zase zavřít. Probudit ji můžou až v tomhle světě, to bude bezpečnější.

Zastavil se na třpytivém svahu a obrátil se k Amě. „Musíme jednat rychle a hlavně úplně potichu. Ani hlásek, ani špitnutí.“

Rozuměla mu, i když bylo znát, že je vyděšená. Balíček s práškem měla v kapsičce na prsou, jak už se nejmíň dvacetkrát ujistila, a spolu s daemonem si celou proceduru přehrávali dost často na to, aby si věděla rady i potmě.

Stoupali po bělostných skalách výš a výš a Will pečlivě propočítával vzdálenost, dokud neusoudil, že se v protilehlém světě ocitnou dost hluboko v jeskyni.

Pak vytáhl nůž a vyřízl co nejmenší otvůrek, aby se porozhlédl, okénko jako kroužek mezi spojeným palcem a ukazováčkem

Rychle, aby zastínil měsíční svit, k němu přiložil oko. Všechno bylo tak, jak čekal, počítal správně. Před sebou měl vchod do jeskyně, obrys skal temně vystupujících proti noční obloze, rozeznával i spící paní Coulterovou a vedle ní jejího zlatého daemona, viděl dokonce i opičákův ocas spočívající ledabyle na spacím pytli.

Maličko se natočil a když zaostřil pohled, našel skalní výklenek, za kterým ležela Lyra. Ji samotnou ale neviděl. Že by byl moc blízko? Zavřel kukátko, poodstoupil o krok či dva zpátky a prořízl další.

Nebyla tam.

„Poslyš,“ obrátil se k Amě a jejímu daemonovi, „ona ji někam přesunula, nemůžu ji najít. Budu muset projít skrz, porozhlídnout se po jeskyni a pak se zas prokrojím zpátky. Ty počkej tady a nikde se nemotej, ať tě omylem neříznu, až se budu vracet. Kdybych se tam náhodou nějak zdržel, vrať se a počkej u toho druhého okna, kterým jsme sem přišli.“

„Měli bysme tam vlízt oba,“ namítla Ama. „Já vím, jak ji probudit, kdežto ty ne. A taky se v té jeskyni vyznám líp než ty.“

Paličatě stiskla rty a sevřela pěsti. Jejímu daemonovi v podobě ještěrky najednou naskočil kolem krku límec a začal se výhružně vztyčovat.

„No tak dobře,“ povzdechl si Will. „Ale jen tam vlítneme a hned zase zpátky, v úplné tichosti, a budeš dělat přesně to, co ti řeknu, okamžitě, rozumíš?“

Přikývla a pro jistotu si znovu sáhla na náprsní kapsičku, jestli je medicína na místě.

Will otevřel nízko u země maličký otvor, nakoukl jím dovnitř, rychle ho zvětšil a po všech čtyřech hbitě proklouzl dovnitř. Ama následovala těsně za ním a do deseti vteřin bylo okénko znovu zavřené.

Přikrčili se k zemi za velkým balvanem, Balthama v ptačí podobě po boku, a chvíli čekali, aby si oči oslněné měsíčním třpytem druhého světa zvykly na příšeří. V jeskyni byla nesrovnatelně větší tma a také zvuků tu bylo mnohem víc. Nejhlasitěji sem zaléhalo šumění větru v korunách stromů, ale i tak se k nim neslo ještě něco: rachocení motoru vzducholodi, a nebyla daleko.

Will s nožem v pravici opatrně balancoval v podřepu a rozhlížel se kolem sebe.

Ama to dělala po něm a její daemon zkoumal okolí bystrým sovím zrakem, ale zanedlouho nebylo pochyb: v téhle části jeskyně Lyra není.

Will vystrčil hlavu nad balvan a dlouze, soustředěně se zadíval k východu, kde spala paní Coulterová a její daemon.

A vtom se mu srdce div nezastavilo leknutím. Vedle nich ležela i Lyra, natažená ve spánku těsně po boku paní Coulterové. Obrysy obou ve tmě splývaly do jednoho, takže nebylo divu, že si jí předtím nevšiml.

Dotkl se Aminy ruky a ukázal prstem.

„Budeme si muset dát pořádnýho bacha,“ zašeptal.

Venku se něco dělo. Řev motorů už zdaleka přehlušoval svištění větru a k tomu se přidalo míhání světel prokmitávajících skrze klenbu borových větví. Čím dřív dostanou Lyru odsud, tím líp, a to znamenalo vyrazit k ústí jeskyně hned teď, než se paní Coulterová probudí. Proříznou otvor, vtáhnou Lyru do bezpečí a zase za sebou zavřou.

Pošeptal Amě, jak to provedou, a ta přikývla.

V tu chvíli, právě když chtěl vyrazit, se paní Coulterová probudila.

Zavrtěla se a něco řekla, načež opičák vyskočil na nohy. Will jasně viděl, jak se jeho obrys krčí ve vchodu, napružený a ve střehu, a pak se posadila i paní Coulterová a zaclonila si oči proti záři zvenčí.

Will levačkou pevně sevřel Amino zápěstí. Paní Coulterová vstala, oblečená, hbitá a energická, ani trochu rozespalá jako někdo, kdo se právě probudil. Možná byla celou tu dobu vzhůru. Přikrčila se spolu s opičákem na kraji jeskyně a oba sledovali, jak se nad vrcholky stromů pohupují světla vzducholodí, rachot motorů sílí a mužské hlasy vykřikují cosi jako varování nebo povely. Bylo zřejmé, že je potřeba jednat rychle, co nejrychleji.

Will stiskl Amě zápěstí a vyrazil, běžel přikrčený a co mu síly stačily, oči upřené na zem, aby neklopýtl.

Najednou byl těsně vedle Lyry, která tvrdě spala s Pantalaimonem kolem krku. Zvedl nůž, jemně zašátral špičkou ve vzduchu a v příští chvíli užuž otvíral otvor, aby jím protáhl Lyru do bezpečí –

Jenže zvedl oči. Pohled mu padl na paní Coulterovou. Neslyšně se otočila k němu a teď tu stála, zalitá světlem z oblohy, které se odráželo od vlhkých stěn jeskyně a ozařovalo jí obličej. Jenže v tom okamžiku to nebyla ona, byla to tvář jeho vlastní maminky a shlížela na něj s takovou výčitkou, že mu to div neutrhlo srdce. A právě tehdy, ve chvíli, kdy chtěl zabořit nůž do štěrbinky ve vzduchu, se přestal soustředit na jeho hrot. Nůž se prudce stočil, zapraštělo v něm a v několika kusech dopadl na zem.

Zpřelámal se.

Will už neměl jak si proříznout cestu ven.

„Probuď ji,“ zavolal na Amu. „Hned teď.“

Pak se napřímil, připravený se bránit. Nejdřív uškrtí tu zlatou opici. Ve střehu čekal, kdy na něj daemon skočí, když si všiml, že v ruce ještě pořád svírá rukojeť nože. Aspoň ho bude mít čím praštit.

Ale nikdo se na něj nevrhl, ani opičák, ani paní Coulterová. Ta se jen maličko natočila, aby světlo zvenčí dopadlo na pistoli, kterou držela v ruce. Část světla přitom ozářila i Amu, která odsypávala Lyře na horní ret špetičky prášku, sledovala, jak je spící dívka vdechuje, a špičkou ocásku vlastního daemona jí ho pomáhala dostat do chřípí.

Willovi neušlo, že hluk přicházející zvenčí teď zní jinak. Kromě burácení motoru vzducholodi bylo slyšet něco dalšího, povědomý zvuk, který jako by se sem vetřel z jeho vlastního světa. Rytmický rachot vrtulníku, uvědomil si. Za prvním strojem následovaly další a další a po rozkomíhaných korunách stromů přejela další světla, až se krajina před jeskyní změnila v tříšť oslnivých odstínů zelené.

Paní Coulterová se letmo otočila po novém zvuku, ale neodvrátila se na dost dlouho, aby po ní mohl Will skočit a vytrhnout jí pistoli. Její opičí daemon dřepěl vedle ní, připravený ke skoku, a ani na okamžik nespouštěl z Willa nenávistný pohled.

Lyra sebou mlela a něco si brumlala. Will se k ní sehnul, aby jí stiskl dlaň, kdežto Amin daemon jemně pošťuchoval Pantalaimona, podpíral mu ztěžklou hlavu a něco mu šeptal.

Venku zazněl křik a z nebe se zřítil jakýsi muž; dopadl s ohavným zapraštěním sotva pět metrů od jeskyně. S paní Coulterovou to ani nehnulo, jen se po něm nezúčastněně ohlédla a znovu se soustředila na Willa. Vzápětí práskl odkudsi shora výstřel z pušky a hned nato se rozpoutalo učiněné hromobití, obloha se rozzářila desítkami výbuchů a všude kolem bylo slyšet praskání plamenů a rachocení střelby.

Lyra se s námahou probírala k vědomí, lapala po dechu, vzdychala, sténala, pokoušela se zvednout, ale bezvládně padala zpátky na zem, a také Pantalaimon zíval a protahoval se, oháněl se po druhém daemonovi a těžkopádně se kácel do strany, jak ho svaly nechtěly poslouchat.

Pokud šlo o Willa, ten zatím s největší péčí prohledával podlahu jeskyně a sbíral úlomky rozbitého nože. Nebylo kdy přemítat, jak se to mohlo stát a jestli vůbec půjde spravit, jednou byl nositel nože a musel se o něj postarat. Když opatrně zvedal jednotlivé kousíčky a ukládal je do pouzdra, každý nerv v těle mu připomínal chybějící prsty. Úlomky odrážely světlo zvenčí a nebylo tudíž těžké je najít. Celkem jich bylo sedm, nejmenší samotná špička. Teprve když je všechny sesbíral, obrátil se zády k jeskyni a snažil se pochopit, co se to venku vlastně děje.

Někde nad korunami stromů se vznášely vzducholodi, po lanech se z nich spouštěli jacísi muži a piloti měli v prudkém větru co dělat, aby stroje udrželi na místě. Nad útesem už se mezitím spouštěly k zemi první gyroplány. Nevešlo se jich na plošinku víc než jeden, a tak přistávali popořadě a afričtí střelci pak museli sešplhat po příkré skalní stěně dolů. Onen muž, kterého zasáhla náhodná kulka z rozhoupané vzducholodi, patřil právě k jejich jednotkám.

Touhle dobou už měly obě strany část vojska na zemi. Pár mužů přišlo o život mezi nebem a zemí, další byli ranění a leželi na útesu nebo mezi stromy. Ani jedna strana se nicméně ještě nedostala do jeskyně, kde dosud vládla rozhodující silou paní Coulterová.

„Co chcete dělat?“ překřikoval Will okolní vřavu.

„Držet vás v zajetí.“

„Jako rukojmí? Proč by na to měli brát ohledy? Beztak nás chtějí všechny pozabíjet.“

„Jedna strana nepochybně,“ připustila, „ale tou druhou bych si nebyla tak jistá. Musíme doufat, že vyhrají Afričané.“

Mluvila zvesela a ve svitu zvenčí měla tvář plnou života a nadšeného vzrušení.

„Zlomila jste mi nůž,“ vyčetl jí.

„To není pravda. Já ho chtěla vcelku, abychom mohli utéct. To ty jsi ho zlomil.“

Vtom se ozval Lyřin naléhavý hlas: „Wille?“ zamumlala nezřetelně. „To je Will?“

„Lyro!“ přiklekl k ní rychle. Ama jí pomáhala do sedu.

„Co se to děje?“ mžourala Lyra kolem sebe. „Kde to jsme? Wille, mně ti se zdála taková věc…“

„Jsme v jeskyni. Nevstávej moc rychle, ať se ti nezamotá hlava. Hezky opatrně, seber nejdřív sílu. Spala jsi spoustu dnů.“

Víčka měla ještě ztěžklá spánkem a zívala na celé kolo, ale zoufale se snažila probrat. Will jí pomohl vstát a s rukou kolem jejích ramen ji nechal o sebe opřít skoro celou vahou. Ama jen plaše přihlížela. Když teď byla ta podivná holka vzhůru, připadala si vedle ní nesvá. Will s radostným uspokojením vdechoval vůni Lyřina rozespalého těla – byla tu a byla skutečná.

Posadili se na skálu a Lyra ho vzala za ruku a protřela si oči.

„Co se to děje, Wille?“ ptala se šeptem.

„Tady Ama opatřila nějaký prášek a probudila tě,“ odpověděl tichounce. Lyra se obrátila k děvčátku, kterého si až dosud nevšimla, a vděčně mu položila ruku na rameno. „Přišel jsem, jak nejdřív to šlo,“ pokračoval Will, „ale dostali se sem i vojáci. Nevím, co jsou zač, ale hned jak to půjde, vypadneme pryč.“

Vřava a zmatek před jeskyní dosahovaly vrcholu. Jeden z gyroplánů dostal plný zásah ze strojních pušek vzducholodi právě ve chvíli, kdy vojáci vyskakovali na plošinu nad útesem, načež celý stroj vzplanul a nejen že v něm zahynula celá posádka, ale navíc jeho vrak znemožnil přistání zbývajícím gyroplánům.

Další vzducholoď si mezitím našla příhodné místečko o něco níž v údolí a muži, které vyložila, už vybíhali se samostříly po stezce vzhůru, aby se přidali k bojujícím soudruhům. Paní Coulterová, která, pokud mohla, bedlivě sledovala vývoj od vchodu do jeskyně, zvedla oběma rukama pistoli a pečlivě zamířila. Will viděl, jak se z hlavně zašlehlo, ale v hlomozu střelby a výbuchů všude kolem nic neslyšel.

Jestli to udělá ještě jednou, umiňoval si, skočím po ní a srazím ji k zemi. Otočil se, aby svůj plán svěřil Balthamovi, ale nenašel ho u sebe. Místo toho, jak Will k vlastnímu zděšení shledal, se už zase v andělské podobě krčil u stěny jeskyně, chvěl se po celém těle a tichounce naříkal.

„No tak, Balthame!“ pobídl ho naléhavě. „Tobě přece nemůžou nic udělat. Musíš nám pomoct! Můžeš přece bojovat, sám to víš, že nejsi zbabělec, a my tě potřebujeme!“

Ale než stačil anděl odpovědět, přihodilo se ještě něco dalšího.

Paní Coulterová se s výkřikem popadla za kotník a ve stejnou chvíli zlatý opičák s radostným úšklebkem chytil cosi ve vzduchu. Vzápětí se z jeho sevřené pracky ozval hlas – hlas bezesporu ženský, ale jakoby miniaturní: „Tialysi! Tialysi!“

Skutečně to byla drobounká ženička, o nic větší než Lyřina dlaň, a opičák ji už držel za paži a táhl, až křičela bolestí. Ama věděla, že toho nenechá, dokud ruku docela neutrhne, ale to už si Will všiml, že paní Coulterové vypadla z ruky pistole, a vrhl se po ní.

Zachytil zbraň, ještě než dopadla na zem, a když paní Coulterová v příští chvíli znehybněla, pochopil, že má před sebou nanejvýš nezvyklou patovou situaci.

Zlatý opičák i paní Coulterová strnuli bez jediného hnutí. Ženě se v krásné tváři mísila zuřivost s bolestí, ale neodvažovala se pohnout, protože na rameni jí stál drobný mužíček, přidržoval se jejích vlasů a patou se jí opíral o krk. Will si užasle všiml lesklé kostěné ostruhy, která z paty vystupovala, a domyslel si, že proto před chvílí vykřikla – mužíček ji bodl do kotníku.

Nic horšího jí ale udělat nemohl, protože jeho společnici držel v nebezpečném sevření zlatý opičák, a ten na oplátku nemohl ublížit jí, aby snad mužíček nezaryl svou jedovou ostruhu paní Coulterové do krční tepny. Nikdo z nich se nemohl ani pohnout.

Paní Coulterová ztěžka oddechovala a polykala naprázdno, aby opanovala bolest v poraněné noze, ale když k Willovi obrátila slzami zastřený pohled, zněl její hlas ledově klidně: „Nuže, mistře Wille, co bychom podle vašeho názoru měli podniknout teď?“

Will se rozmáchl rukou, v níž držel těžkou pistoli a srazil zlatého daemona ze skalního výstupku, kde seděl. Paní Coulterová hlasitě zasténala a napůl omráčený opičák povolil pracku, takže se drobounká ženička vymanila z jeho sevření.

V příštím okamžiku už lehkými skoky stoupala po skále a mužíček odskočil od paní Coulterové, oba rychlí a svižní jako kobylky. Tři děti ani neměly kdy žasnout. Mužíček měl očividně starost o svou společnici, jemně jí prohmatával rameno a paži a pak ji letmo objal.

„Ty, chlapče!“ zavolal pak na Willa. Hlas měl hluboký jako vzrostlý muž, i když pochopitelně zněl mnohem tišeji. „Máš ten nůž?“

„Samozřejmě,“ přikývl Will. Pokud nevědí, že je zlomený, on jim to vykládat nebude.

„Ty a to děvče musíte jít s námi. Kdo je to další děcko?“

„Ama, z vesnice,“ odpověděl Will.

„Řekni jí, ať se tam vrátí. A pospěšte si, než dorazí Švýcaři.“

Will neváhal ani vteřinu. Nevěděl, o co těm dvěma jde, ale koneckonců vždycky můžou s Lyrou utéct tím oknem, co zůstalo otevřené za keřem u stezky pod jeskyní.

Pomohl tedy Lyře na nohy a zvědavě přihlížel, jak dvě postavičky hbitě nasedají na – co to bylo? Ptáci? Ne, vážky, dlouhé skoro jako jeho předloktí, které na ně čekaly skryté tmou. Vyrazili přímo k ústí jeskyně, kde ležela paní Coulterová. Byla napůl bez sebe bolestí a jed z rytířova bodnutí jí otupoval smysly, ale když ji míjeli, vztáhla po nich ruku.

„Lyro!“ zavolala. „Lyro, dceruško, holčičko moje! Lyro, neodcházej! Nechoď nikam!“

Lyra k ní sklopila pohled, na okamžik bolestně nerozhodná, ale pak překročila matčino tělo a vytrhla kotník z chabého sevření její ruky. Paní Coulterová se rozvzlykala; Will viděl, jak se jí na tvářích lesknou slzy.

Všechny tři děti se přikrčily u ústí jeskyně, počkaly, až palba na chvíli utichne, a pak se rozběhly za vážkami, které se jako blesk míhaly nad příkrou stezičkou. Světlo kolem nich mezitím nabralo jiný odstín a kromě chladných anbarických reflektorů vzducholodí jím proskakovaly oranžové ohnivé plamínky.

Will se naposledy otočil. Tvář paní Coulterové působila v ostré záři jako maska vášnivé trýzně. S daemonem soucitně přitisknutým k boku klečela na kolenou, paže vztažené za nimi, a volala:

„Lyro! Lyro, lásko moje! Holčičko má jediná, poklade nejdražší, srdíčko moje! Neodcházej, Lyro, neopouštěj mě! Dceruško moje milovaná, trháš mi srdce z těla –“

A i Lyře se v tu chvíli vydralo z prsou hlasité, prudké zavzlykání – vždyť paní Coulterová koneckonců byla jediná matka, kterou kdy měla a bude mít.

Will viděl, jak se jí po tvářích řinou potoky slzí, ale musel se zatvrdit. Nesmlouvavě Lyru zatáhl za ruku a za neustálého pobízení vážčího jezdce, který mu poletoval kolem hlavy, běželi přikrčení dolů pěšinou, co nejdál od jeskyně. Levá ruka, kterou udeřil opičáka, mu už zase krvácela, ale pořád v ní držel pistoli paní Coulterové.

„Utíkejte nahoru na útes,“ radil jezdec na vážce, „a vzdejte se Afričanům. Jsou vaše jediná naděje.“

Will měl až příliš dobře na paměti účinek jeho ostrých ostruh, než aby něco namítal, ale rozhodně neměl v úmyslu poslechnout. Viděl před sebou jasný cíl, a tím bylo ono otevřené okno za keřem. Pádil se sklopenou hlavou dál, co mu síly stačily, a Lyra s Amou uháněly za ním.

„Halt!“

Stezku před nimi tarasil muž – ne, tři muži, s bílou pletí, v uniformách a se samostříly v rukou, po boku výhružně vrčící daemony v podobě vlčic. Švýcarská garda!

„Iorku!“ vykřikl Will bez váhání. „Iorku Byrnisone!“ Nedaleko odsud bylo slyšet praskání podrostu, zuřivé mručení a jekot vojáků, kteří měli tu smůlu, že přišli medvědovi do cesty.

Ale zčistajasna jim na pomoc přispěchal kdosi jiný: mezi děti a vojáky vpadl Balthamos, bez sebe zoufalým odhodláním. Muži v úžasu ucouvli, když se před nimi znenadání objevila podivná třpytná bytost, ale jelikož byli dobře vycvičení, v příští chvíli se v šeru bíle zableskly nelítostné tesáky, jak se na anděla vrhli jejich vlčí daemoni – a Balthamos uskočil, vykřikl bolestí i zahanbením a stáhl se zpátky. Vzápětí se vznesl do výše, prudce zamával křídly a Will mohl jen ohromeně sledovat, jak postava jeho průvodce a přítele stoupá vzhůru a mizí mezi vrcholky stromů.

Lyra přihlížela, oči ještě napůl zastřené spánkem. Netrvalo to celé víc než dvě tři vteřiny, ale Švýcarům to stačilo, aby se znovu seřadili a jejich vůdce zvedal kuši. Will neměl na vybranou: zhoupl pistoli před sebe, pravou rukou sevřel pažbu a stiskl spoušť. Výstřel jím otřásl až do morku kostí, ale kulka zajela muži do srdce.

Voják odletěl, jako by ho nakopl kůň. Ve stejnou chvíli se ke zbývajícím vrhli oba maličtí špehové a než Will stačil mrknout, seskočili z vážek na své oběti. Drobná žena si vybrala krk, mužík zápěstí, a oba prudce škubli patou dozadu a bodli. Zalapání po dechu, bolestné zachrčení – a Švýcaři zemřeli. Oba vlčí daemoni se rozplynuli dřív, než doznělo jejich poslední zavytí.

Will přeskočil mrtvá těla a Lyra se pustila za ním, běžela jako o život a Pantalaimon se v podobě divoké kočky držel za ní. Kde je Ama? pomyslel si Will, ale vtom ji zahlédl, jak uhýbá na jinou pěšinu vedoucí dolů do údolí. Teď už bude v bezpečí, oddechl si a v příštím okamžiku zahlédl hluboko v keři před sebou bledý přísvit otevřeného průchodu. Chytil Lyru za paži a táhl ji k němu. Obličej měli poškrábaný, šaty potrhané a kotníky pohmožděné od kořenů a kamení, ale našli okno a unaveně se překulili do druhého světa, na vybělené kameny ozářené svitem měsíce, kde bylo v nekonečném tichu slyšet jen cvrkání a šelestění hmyzu.

V první chvíli se Will nezmohl na víc, než že se chytil za břicho a dávil, ve smrtelném děsu zvracel, jako by neměl přestat. Teď už zabil dva lidi, když nepočítal toho mladíka ve Věži andělů… Tohle přece nikdy nechtěl! Jeho tělo se vzpíralo činům, ke kterým ho přiměl instinkt, a výsledkem byl tenhle suchý, trpký, mučivý záchvat, kdy na kolenou zvracel a zvracel, dokud neměl žaludek i srdce dočista prázdné.

Lyra seděla opodál, bezmocně přihlížela a něžně kolébala Pantalaimona v náruči.

Konečně se Will trochu vzpamatoval a rozhlédl se. Ze všeho nejdřív zjistil, že v tomhle světě přece jen nejsou sami. Přešli sem s nimi i oba drobouncí špehové, tlumoky už stačili odložit na zem a jejich vážky se vznášely nad kamením a lapaly po můrách. Mužík masíroval své společnici rameno a oba upírali na děti přísný pohled. Z jejich jasných očí a výrazných rysů bylo neklamně znát, co si myslí, a Will usoudil, že ať jsou tihle dva kdokoli, dokážou si vydobýt respekt.

„Alethiometr máš u mě v batohu, tady,“ obrátil se k Lyře.

„Wille, ani nevíš, jak jsem doufala, že ho vezmeš. Ale co se stalo? Našel jsi otce? Ten můj sen, Wille, to bys nevěřil, co musíme udělat… sama se na to neodvažuju ani pomyslet… A nic mu není! Tys mi ho přinesl v pořádku až sem…“

Slova se jí hrnula ze rtů tak překotně, že ani nečekala žádnou odpověď. Obracela alethiometr sem tam, laskala v prstech těžké zlato, hladký křišťál i důvěrně známá vroubkovaná kolečka.

Aspoň nám poradí, jak spravit ten nůž, pomyslel si Will.

Nejdřív ale řekl: „Je ti dobře? Nemáš hlad nebo žízeň?“

„Já nevím… jo. Ale ne moc. A vůbec…“

„Měli bysme se od toho okna přesunout radši dál,“ upozornil Will. „Pro případ, že by ho našli a prolezli dovnitř.“

„To je pravda,“ přikývla a pustili se po svahu vzhůru, Will se svým batohem a Lyra šťastně svírající váček, ve kterém přechovávala alethiometr. Koutkem oka Will zahlédl, že se oba malí špehové pustili za nimi, ale drželi se opodál a nezdálo se, že by z jejich strany hrozilo nějaké nebezpečí.

Úbočí nahoře končilo skalní římsou, která nabízela úzké útočiště, a když se ujistili, že se tu neschovávají žádní hadi, usadili se na ni a podělili se o trochu sušeného ovoce a pár doušků vody z Willovy polní láhve.

„Ten nůž se mi zlámal,“ řekl Will tiše. „Nevím, jak se to stalo. Paní Coulterová udělala nebo řekla něco, co mi připomnělo maminku, a v tom se ten nůž zkroutil, zachytil, nebo… vážně nevím, co se stalo. Ale než ho dáme spravit, nemůžeme z místa. Nechci, aby to ti dva mrňousové věděli, protože dokud si myslí, že bych ho mohl použít, mám nad nima navrch. Napadlo mě, jestli by ses třeba nezeptala alethiometru, jestli…“

„No jasně,“ zareagovala pohotově. „Hned to udělám.“

Vmžiku měla zlatý přístroj v ruce a přesunula se do měsíčního světla, aby dobře viděla na ručičky. Odhrnula si vlasy za uši stejným pohybem, jaký Will viděl u její matky, a začala zběhlými pohyby zkušeně otáčet ručičkami. Pantalaimon se jí v podobě myšky usadil na koleni. Čtení ale nešlo tak hladce, jak čekala, možná ji mátl měsíční svit. Musela přístrojem jednou dvakrát otočit a teprve když zamrkala, aby se oči přizpůsobily, vrátila se jí stará jistota.

Stěží začala, když se zajíkla radostí a zvedla rozzářené oči od kmitající střelky k Willovi. Ručička ale pokračovala v pohybu, a Lyra se znovu podmračeně sklonila a čekala, až se zastaví.

Pak alethiometr odložila stranou. „Iorek?“ vyptávala se nedočkavě. „On je někde nablízku, Wille? Zdálo se mi, že ho voláš, ale pak jsem si řekla, že je to jen mé zbožné přání. Opravdu je tady?“

„Ano. On by ten nůž uměl spravit? To ti alethiometr pověděl?“

„Iorek dokáže s kovem všechno, na co si vzpomeneš, Wille. A nejen brnění, umí vyrobit i mnohem titěrnější věci…“ Pověděla mu o plechové krabičce, kterou jí udělal, aby měla kam zavřít mechanického broučího špiona. „Ale kde je?“

„Kousek odtud. Určitě by přišel, když jsem ho volal, ale byl zrovna zabraný do boje, to dá rozum. A Balthamos! Musel se chudák strašlivě vyděsit!“

„Kdo?“

Will jí to ve stručnosti vysvětlil. Tváře mu přitom hořely hanbou, kterou se teď musel nešťastný anděl užírat.

„Časem ti o něm řeknu víc,“ slíbil Lyře. „Je to hrozně zvláštní… Dozvěděl jsem se od něj spoustu věcí a myslím, že je i chápu…“ zajel si rukama do vlasů a protřel si oči.

„Musíš mi povědět všechno,“ naléhala rozhodně. „Všechno, co jsi zažil od chvíle, kdy mě chytila. Ale ne, Wille, snad ti ještě pořád nekrvácí? Ta tvá nešťastná ruka…“

„Ne, otec mi ji zahojil. Jen se mi rána otevřela, když jsem praštil toho zlatého opičáka, ale už je to lepší. Dal mi na ni mastičku, kterou sám vyrobil.“

„Tys našel otce?“

„Našel, tam na té hoře, tenkrát v noci…“

Nechal ji, aby mu vyčistila ránu, namazal na ni trochu masti z kostěné krabičky a přitom Lyře odvyprávěl alespoň část svých zážitků: o zápase s neznámým mužem a o tom, jak se navzájem poznali jen vteřinku předtím, než dopadl divoženčin šíp. Pověděl jí o setkání s anděly, o cestě k jeskyni i o tom, jak se setkal s Iorkem.

„Takových událostí, a já to všechno zaspala,“ žasla Lyra. „Víš ty co? Ona na mě nejspíš byla hodná, Wille, aspoň si to myslím. Řekla bych, že mi nechtěla ublížit. Dělala dřív takové příšerné věci, ale…“

Protřela si oči.

„Ale ten můj sen, Wille, neumíš si představit, jak divné věci se mi zdály! Bylo to, jako když čtu z alethiometru, ohromná průzračnost a pochopení, co sahá tak hluboko, že nedohlédneš na dno, ale přitom je to všechno pořád stejně zřetelné.

Bylo to… Pamatuješ, jak jsem ti povídala o Rogerovi, co jsme se spolu kamarádili? Jak ho chytili Vrahouni a já ho chtěla zachránit, ale všechno se to zvrtlo a lord Asriel ho zabil?

Tak toho jsem viděla, představ si. V tom snu jsem ho viděla, jenže byl mrtvý, byl z něj duch a pořád na mě tak jako kýval a volal mě, jenže já ho neslyšela. Nešlo mu o to, abych byla mrtvá i já, to vůbec ne. Chtěl se mnou mluvit.

A… Přitom jsem ho tam odvedla já, na Svalbard, kde ho zabili, je to moje vina, že je po smrti. Vzpomínala jsem na časy, kdy jsme si spolu hráli na Jordánské koleji, Roger a já, na střechách a po celým městě, na tržištích a u řeky a dole na Jílovišti… Já, Roger a spousta dalších… Jela jsem pak do Bolvangaru, abych ho odvedla ve zdraví domů, jenže jsem to všechno jen zhoršila, a jestli mu neřeknu, jak moc mě to mrzí, tak to bude všechno k ničemu, jenom hrozná ztráta času. Musím to udělat, Wille, chápej. Musím sejít do světa mrtvých, najít ho a… a omluvit se mu. Nezajímá mě, co bude pak. Pak můžeme… můžu… na tom přece nesejde.“

„A to místo, kde jsou mrtví,“ zajímal se Will, „je to svět jako třeba tenhle? Jako můj, tvůj, nebo některý z těch ostatních? Je to svět, kam se dostanu pomocí nože?“

Podívala se na něj, jako by na takovou možnost ještě nepomyslela.

„Můžeš se zeptat,“ navrhl Will. „Udělej to hned. Zeptej se, kde to je a jak se tam dostaneme.“

Sklonila se nad alethiometr, ale musela si znovu protřít oči a naklonit se ještě blíž. Prsty se jí rozběhly po přístroji a za okamžik měla odpověď.

„Ano,“ řekla, „ale je to zvláštní místo, Wille, vážně hrozně zvláštní. Myslíš, že to dokážeme? Že bysme se vážně mohli dostat do světa mrtvých? Ale jaká naše část tam vlastně vchází? Protože daemoni se rozplynou, když umřeme, viděla jsem to na vlastní oči, a naše těla… ty zůstanou v hrobě a zetlejí, ne?“

„Tak v sobě musíme mít ještě nějakou jinou část, třetí.“

„No vážně,“ nadchla se Lyra, „podle mě máš pravdu. Protože přece můžu přemýšlet o svým těle a můžu přemýšlet o daemonovi, a tím pádem musí existovat ještě nějaká další část, právě ta, co myslí!“

„Ano. A to bude ten duch.“

Lyře zářily oči. „Třeba bysme mohli dostat Rogerova ducha odtamtud,“ uvažovala. „Třeba by se dal zachránit.“

„Možná. Můžeme to zkusit.“

„Jo, a taky to uděláme!“ rozhodla se v okamžiku. „Půjdeme tam spolu! Přesně tak to uděláme!“

Ale jestli se jim nepodaří dát spravit nůž, pomyslel si Will, nezmůžou vůbec nic.

Hned jak se mu hlava trochu pročistila a žaludek uklidnil, posadil se a zavolal na maličké špehy. Právě se soustředěně věnovali jakémusi miniaturnímu přístroji.

„Co jste zač?“ chtěl vědět. „A na čí jste straně?“

Mužíček dokončil, co dělal, a zaklapl víko dřevěné krabice. Připomínala pouzdro na housle, ale nebyla větší než lískový ořech. Jako první promluvila žena.

„Jsme Galivespiané,“ řekla. „Já jsem lady Salmakie a tady můj společník je rytíř Tialys. Jsme zvědové lorda Asriela.“

Stála na skalce tři nebo čtyři kroky od Willa a Lyry a měsíční svit vykresloval její třpytem zalité rysy do nejmenších detailů. Tenký, dokonale zřetelný hlásek zazníval klidným tónem a ve tváři měla sebejistý výraz. Měla na sobě volnou sukni z jakési stříbřité látky, zelený živůtek bez rukávů a nohy s ostruhou měla bosé, stejně jako její společník. Ten byl oblečený v podobných barvách s tím rozdílem, že měl dlouhé rukávy a nohavice širokých kalhot mu sahaly do půli lýtek. Oba byli na pohled silní, schopní, nelítostní a hrdí.

„Z jakého jste světa?“ ptala se Lyra. „Nikdy jsem podobné lidi neviděla.“

„Náš svět řeší stejné problémy jako váš,“ odpověděl Tialys. „Jsme psanci. Náš vůdce lord Roke se doslechl o vzpouře lorda Asriela a zavázal se mu naší podporou.“

„A co jste chtěli udělat se mnou?“

„Odvést vás k vašemu otci,“ řekla lady Salmakie. „Lord Asriel vyslal pod vedením krále Ogunweho vojenskou jednotku, která má vás i toho chlapce tady zachránit a dopravit do jeho pevnosti. A my jim pomáháme.“

„Aha, jenže co když se mi za otcem nebude chtít? Co když mu nevěřím?“

„To slyším nerada,“ podotkla Salmakie, „ale rozkaz je jednoznačný: máme vás odvést k němu.“

Lyra už se neudržela a při představě, že se ji tihle drobínkové snaží k něčemu donutit, se rozesmála na celé kolo. To byla ovšem chyba. Maličká lady jako blesk přiskočila k Pantalaimonovi v myší podobě, stiskla ho v těsném sevření a přiložila špičku ostruhy k jeho nožičce. Lyra se zajíkla – byl to stejný otřes, jako když se ho chopili ti muži v Bolvangaru. Nepatřilo se, aby někdo sahal na cizího daemona, bylo to porušení základních pravidel.

Pak si ale všimla, že Will mezitím stačil pravou rukou popadnout mužíčka, pevně ho svíral za nohy, aby nemohl bodnout ostruhou, a držel ho vysoko ve vzduchu.

„Zase pat,“ poznamenala lady klidně. „Polož rytíře na zem, chlapče.“

„Nejdřív vy pusťte Lyřina daemona,“ opáčil Will. „Nemám náladu na dohadování.“

Lyru zamrazilo zvláštním vzrušením, když si uvědomila, že Will je opravdu schopný roztříštit Galivespianovi hlavu o kámen. A věděli to i oba špehové.

Salmakie odtáhla patu od Pantalaimonovy nohy a ten se jí bleskurychle vykroutil, změnil se v divokou kočku a s naježenou srstí začal zuřivě syčet a švihat ocasem. Vyceněné zuby se leskly na pouhou šířku dlaně od Salmakiiny tváře, ale ta na něj dál hleděla s důstojným klidem. Po chvilce se otočil a v podobě hranostaje skočil Lyře do náruče. Will opatrně složil Tialyse na skalku vedle jeho společnice.

„Trochu úcty by neškodilo,“ zavrčel rytíř směrem k Lyře. „Jsi lehkomyslné drzé dítě, a přitom pro tvoje bezpečí zemřela dnes večer celá řada statečných mužů. Měla by ses přinejmenším chovat zdvořileji.“

„Dobře,“ přikývla zkrotle. „Omlouvám se, budu se snažit. Vážně.“

„A pokud jde o tebe –“ obrátil se k Willovi, ale ten mu skočil do řeči: „Pokud jde o mě, nestrpím, aby se mnou někdo mluvil tímhle tónem, tak se o to ani nepokoušej. Když úcta, tak vzájemná. A teď mě dobře poslouchejte. Tady nerozkazujete vy, ale my. Jestli chcete zůstat a pomáhat nám, budete dělat, co vám řekneme. Jinak se beze všeho vraťte k lordu Asrielovi, teď hned. O tom nehodlám diskutovat.“

Lyra viděla, jak se oba špehové naježili, a všimla si také, že Tialys nespouští oči z Willovy pravačky položené na pochvu u opasku. Očividně mu běželo hlavou, že dokud má Will nůž, je silnější než oni. V tom případě se nesmějí za žádnou cenu dozvědět, že je zpřelámaný.

„Tak dobře,“ souhlasil rytíř. „Pomůžeme vám, protože tak zní úkol, který jsme dostali. Ale musíte nám předem říct, co hodláte dělat.“

„To zní spravedlivě,“ přikývl Will. „Hned vám to povím. Jen co si odpočineme, vrátíme se zpátky do Lyřina světa a najdeme jednoho přítele, medvěda. Nebude daleko.“

„Toho medvěda v brnění? Dobře,“ řekla Salmakie. „Viděli jsme ho bojovat. S tím vám pomůžeme. Ale pak s námi musíte jít k lordu Asrielovi.“

„Platí,“ zalhala Lyra s tou nejnevinnější tváří. „Pak půjdeme s vámi, proč ne.“

Pantalaimon už se poněkud uklidnil a probudila se v něm zvědavost. Lyra ho tedy nechala vyšplhat na rameno, kde se proměnil ve vážku stejně velkou jako ty dvě, které během jejich hovoru klouzaly vzduchem, a vyrazil do vzduchu, aby se k nim přidal.

„Ten jed,“ obrátila se Lyra znovu ke Galivespianům, „myslím ten, co máte v ostruhách, je smrtelný? Protože jste přece bodli moji matku, paní Coulterovou. Znamená to, že umře?“

„To bylo jen maličké štípnutí,“ odpověděl Tialys. „Plná dávka by ji zabila, ano, ale z takového škrábnutí bude nanejvýš tak půl dne zesláblá a malátná.“

A bude ji bolet jako čert, jak rytíř věděl, ale to už Lyře neřekl.

„Potřeboval bych si s Lyrou promluvit o samotě,“ oznámil Will. „Na chvilku se teď vzdálíme.“

„S tím svým nožem můžeš proříznout otvor z jednoho světa do druhého, je to tak?“ zeptal se rytíř.

„Vy mi nevěříte?“

„Ne.“

„Dobře, nechám ho tady. Když ho nebudu mít u sebe, nemůžu ho použít.“

Odepjal pouzdro, položil ho na skalku a pak se s Lyrou přesunuli opodál, na místo, odkud měli na Galivespiany nerušený výhled. Tialys si pozorně prohlížel rukojeť, ale ani se jí nedotkl.

„Prostě se s nima musíme zatím smířit,“ řekl Will. „Jakmile bude ten nůž spravený, utečeme jim.“

„Jsou strašně rychlí, Wille,“ namítla. „A je jim všechno jedno, klidně by tě zabili.“

„Hlavně doufám, že si bude Iorek vědět rady. Vůbec jsem si neuvědomil, jak moc ten nůž potřebujeme.“

„On si s ním poradí,“ ujistila ho Lyra přesvědčeně.

Sledovala, jak se Pantalaimon hbitě prohání vzduchem a po vzoru druhých vážek chňape po drobných můrkách. Nemohl se pustit tak daleko jako oni, ale co do rychlosti si s nimi nezadal a zbarvení měl ještě o něco zářivější.

Zvedla ruku a on se na ní usadil. Dlouhá průsvitná křídla se mu jemně zachvívala.

„Myslíš, že jim můžeme věřit, i když budeme spát?“ zeptal se Will.

„Ano. Jsou bezohlední, ale podle mě jsou čestní.“

Vrátili se zpátky ke skalce a Will se obrátil ke Galivespianům. „Musím se teď vyspat. Vyrazíme ráno.“

Rytíř přikývl a Will se na místě stočil do klubíčka a v tu ránu usnul.

Lyra se posadila vedle něj a Pantalaimon ji v podobě kočky hřál na klíně. Má to ale Will štěstí, že už je vzhůru a může se o něj postarat! Byl bezesporu nebojácný a ona ho za to bezmezné obdivovala, ale lhaní mu vůbec nešlo, ani podvody, přetvářka a podobné věci, které pro ni byly stejně přirozené jako dýchání. Kdykoli na to pomyslela, pokaždé ji zahřálo u srdce a připadala si náramně ctná a spravedlivá, protože to přece dělala pro Willa, nikdy pro sebe.

Původně měla v úmyslu ještě jednou vytáhnout alethiometr, ale najednou užasle zjistila, že je unavená, jako by byla celé ty dny vzhůru, ne ztracená ve snech. Uložila se co nejblíž k Willovi a zavřela oči. Jen si maličko zdřímne, ujišťovala se těsně předtím, než usnula.

Will i Lyra zbytek noci prospali a probudili se, až když jim na víčka dopadly sluneční paprsky Probudili se vlastně jen pár vteřin po sobě a s toutéž myšlenkou, ale když se rozhlédli, rytíř Tialys stál nehnutě na stráži kousek od nich.

„Jednotky Konzistorního sboru ustoupily,“ hlásil jim. „Paní Coulterová je v rukou krále Ogunweho a jsou na cestě k lordu Asrielovi.“

„Jak to víte?“ zvedal se Will, celý rozlámaný „Vrátili jste se tím oknem zpátky?“

„Ne. Domlouváme se přes magnetovcový rezonátor. Nahlásil jsem svému veliteli lordu Rokeovi, o čem jsme spolu mluvili,“ obrátil se Tialys k Lyře. „Souhlasil, abychom vás doprovodili za tím medvědem, ovšem jakmile se s ním setkáte, půjdete s námi. Takže jsme teď spojenci a můžete očekávat všechnu pomoc, kterou vám můžeme poskytnout.“

„Dobře,“ přikývl Will. „Tak se společně najíme. Jíte totéž co my?“

„Ano, děkujeme,“ odpověděla lady.

Will vytáhl posledních pár sušených broskví a nízký okoralý bochník žitného chleba – víc mu nezbývalo – a se všemi se podělil. Špehům pochopitelně stačilo málo.

„Pokud jde o vodu, nezdá se, že by v tomhle světě byla někde nablízku,“ řekl. „S pitím budeme muset počkat, až se dostaneme na druhou stranu.“

„Tak to abychom vyrazili co nejdřív,“ podotkla Lyra.

Nejdřív ale sáhla po alethiometru. Teď už na něj viděla dobře, ne jako předchozí noci, ale prsty měla po dlouhém spánku ještě pomalé a ztuhlé. Ptala se, jestli v údolí ještě hrozí nějaké nebezpečí, a odpověď zněla ne, vojáci odtáhli a vesničané jsou doma. Připravili se tedy k odchodu.

V oslnivém jasu pouště působilo okno prostupující ke stinnému keři prapodivně – čtverec husté zelené vegetace zavěšený jako obraz ve vzduchu. Galivespiané si ho zvědavě prohlíželi a žasli, jak zezadu prostě zmizí, a objeví se, jakmile ho pozorovatel obejde z boku.

„Až projdeme, musím ho zase zavřít,“ poznamenal Will.

Lyra se pokusila stáhnout okraje špičkami prstů k sobě, ale ať se snažila sebevíc, nedokázala nahmatat vůbec nic, a stejně pochodili i špehové, byť měli ruce nepoměrně jemnější. Jedině Will uměl sáhnout na správné místo, a zavřel okno rychle a hladce.

„Do kolika světů můžeš se svým nožem projít?“ zeptal se Tialys.

„Do všech, kolik jich je,“ odpověděl Will. „Nikdo nikdy nebude mít dost času, aby to zjistil.“

Hodil si batoh na záda a v čele skupinky vykročil po lesní stezce. Vážky si užívaly svěžího vlhkého vzduchu a jako tenké jehly kmitaly sem tam mezi paprsky slunce. Stromy nad jejich hlavami už se pohupovaly mnohem mírněji a vzduch byl chladný a průzračný. O to větší šok je čekal, když narazili na zprohýbané trosky gyroplánu zaklesnutého mezi větvemi, z jehož dvířek zpola visela mrtvola afrického pilota zaklesnutá do bezpečnostního pásu sedadla, a o něco výš na ohořelou kostru vzducholodi – začouzené útržky látky, zčernalé trubky a výstuže, roztříštěné sklo a pak i mrtvá těla. Tři nebožtíci byli spálení na uhel, ale zkroucené, pokrčené údy působily hrozivě, jako by byli ještě pořád připravení k boji.

A to viděli jen ty, kteří dopadli poblíž stezky. Nahoře na útesu byly další mrtvoly a trosky, a stejně tak mezi stromy pod nimi. Otřesené děti procházely mezi vší tou zkázou bez jediného slova, zatímco špehové, uvyklí bitvám, se rozhlíželi s věcným klidem, domýšleli si, jak boj asi probíhal a počítali, která strana utrpěla větší ztráty.

Když došli na samý vrchol údolí, kde stromy řídly a začínala kaskáda duhových vodopádů, zastavili se a důkladně se napili ledové vody.

„Doufám, že se té holčičce nic nestalo,“ podotkl Will. „Kdyby tě neprobudila, nikdy se z té jeskyně nedostaneme. Došla kvůli tomu prášku za nějakým světcem.“

„Je v pořádku,“ ujistila ho Lyra, „včera večer jsem se na ni ptala alethiometru. Ale myslí si, že jsme démoni nebo tak něco, a bojí se nás. Nejspíš ji už teď mrzí, že se s námi kdy zapletla, ale každopádně je v bezpečí.“

Vydrápali se po straně vodopádu nahoru, nabrali do Willovy láhve vodu a vyrazili přes planinu k hřebeni, kudy se vydal Iorek, jak jim prozradil alethiometr.

A tak nadešel dlouhý den strastiplného putování. Willovi chůze nijak nevadila, ale pro Lyru to bylo hotové utrpení, protože měla ruce i nohy po dlouhém spánku zesláblé a zmalátnělé. Radši by si ale nechala vytrhnout jazyk, než by přiznala, jak mizerně se cítí, a tak se sevřenými rty a celá roztřesená klopýtala dál, aby udržela tempo s Willem, a nepostěžovala si jediným slovem. Teprve když se v poledne usadili k odpočinku, ulevila si tichounkým zakňouráním, a i to jen ve chvíli, kdy si Will odskočil stranou a nemohl ji slyšet.

„Jen odpočívej,“ poznamenala lady Salmakie. „Být unavená není žádná hanba.“

„Když já nechci Willa zklamat. Nechci, aby si myslel, že jsem slabá a zdržuju ho.“

„Nic takového by ho ani nenapadlo.“

„Co vy o tom můžete vědět?“ utrhla se na ni Lyra hrubě. „Neznáte ho o nic víc, než znáte mě.“

„Ale drzost poznám, když ji slyším,“ odtušila lady odměřeně. „Dej si říct a odpočívej. Šetři si energii na cestu.“

Lyra by se nejradši zostra ozvala, ale ve slunečním svitu se Salmakiiny ostruhy třpytily obzvlášť zřetelně, a tak radši držela pusu.

Maličký rytíř zatím zvedal víko magnetovcového rezonátoru a Lyra, ve které zvědavost rychle zvítězila nad rozladěním, pozorně přihlížela. Přístroj uvnitř připomínal kraťoučkou tužku z matného šedočerného kamene opřenou o dřevěný podstavec a rytíř přejížděl po jednom konci maličkým smyčcem, jako by hrál na violu. Prsty druhé ruky při tom mačkal různá místa na povrchu kamene. Nebyla nijak označená, takže se na první pohled mohlo zdát, že se jich dotýká náhodně, ale podle jeho soustředěného výrazu a samozřejmé plynulosti pohybů si Lyra domyslela, že je to činnost vyžadující stejnou zběhlost a úsilí, jako když ona zachází s alethiometrem.

Po několika minutách odložil rytíř luk a nasadil si sluchátka. Nebyla o nich větší než nehet na Lyřině malíčku a byla spojená drátem. Jeden konec zvěd pevně ovinul kolem kolíčku na spodku kamene a pak drát natáhl ke druhému na vrcholku a obtočil ho kolem něj. Povolováním a přitahováním kolíčků pak zřejmě reguloval napětí drátu, a tím se mu k uším přenášela odpověď na jeho zprávu.

„Jak to funguje?“ zajímala se Lyra, když skončil.

Tialys si ji změřil pohledem, jako by odhadoval, jestli ji to skutečně zajímá, a pak odpověděl: „Vaši vědci, či jak jim to říkáte, experimentální teologové, budou nejspíš znát jev, který se nazývá kvantové propojení. Znamená to, že mohou existovat dvě částice se shodnými vlastnostmi a cokoli potká jednu z nich, potká ve stejné chvíli i druhou, ať jsou od sebe sebevzdálenější. No a v našem světě známe způsob, jak provázat všechny částice docela obyčejného kusu magnetovce, takže když ho pak rozpůlíme, obě části spolu rezonují. Protějšek tady toho kusu má u sebe náš velitel lord Roke. Když přejíždím po téhle části smyčcem, druhá část vydává přesně stejný zvuk. Tím způsobem se domlouváme.“

Složil všechny potřeby do krabice a řekl cosi maličké lady. Spolu pak poodešli o kousek dál, ale mluvili natolik tiše, že Lyra nic neslyšela, ačkoli se Pantalaimon proměnil ve výra a obrátil velké citlivé uši jejich směrem.

Vzápětí se Will vrátil a vydali se dál, s ubývajícím dnem čím dál pomaleji. Stoupání bylo stále prudší a hranice sněhu se blížila. Na nejvyšším místě kamenitého údolí znovu usedli k odpočinku. Už i Will si všiml, že Lyra mele z posledního: škaredě kulhala a v obličeji byla popelavá.

„Ukaž nohy,“ nakázal jí. „Jestli máš puchýře, namažu ti je tou svou mastičkou.“

Puchýře opravdu měla, a pořádné. Nechala ho, aby jí je natřel mastí z hojínku, i když přitom pevně tiskla víčka k sobě a zatínala zuby.

Rytíř se mezitím pustil do práce a když po pár minutách odložil rezonátor, hlásil: „Zadal jsem lordu Rokeovi naši přesnou pozici a posílají pro nás gyroplán. Hned jak se sejdete s tím svým známým, můžeme letět nazpátek.“

Will přikývl. Lyra únavou stěží vnímala, co se kolem ní děje. Zanedlouho se zmoženě posadila, natáhla si ponožky a boty a vydali se na další cestu.

Uplynula další hodina, většina údolí se ponořila do stínu a Will si začínal dělat starost, jestli ještě před setměním najdou nějaký přístřešek, kam by se uložili, ale vtom Lyra vykřikla radostí a úlevou.

„Iorku! Iorku!“

Zahlédla ho dřív než Will. Medvědí král od nich byl ještě hodný kus cesty a jeho bílý kožich splýval se sněhem, ale když se údolím rozezněla ozvěna Lyřina hlasu, otočil hlavu, zvedl ji do výše, začenichal a vzápětí už se mocnými skoky řítil ze svahu přímo k nim.

Willa vůbec nebral na vědomí, zato Lyru ochotně nechal, aby se mu pověsila kolem krku a zabořila mu tvář do kožichu. Hlubokým hlasem při tom mručel, až Will cítil vibrovat půdu pod nohama, ale Lyra se při tom rozplývala blahem a vmžiku zapomněla na puchýře i únavu.

„Iorku, kamaráde nejmilejší, já tě tak ráda vidím! Vůbec bych nevěřila, že se ještě někdy potkáme, víš, po tom, co jsme byli na Svalbardu, a všech těch dalších věcech, co se seběhly. Je pan Scoresby v pořádku? Co tvoje království? To jsi tu dočista sám?“

Drobouncí špehové už před nějakou chvílí zmizeli, nebo se přinejmenším zdálo, že v tu chvíli stojí na soumračném úbočí jen oni tři: chlapec, děvče a mohutný bílý medvěd. Když jí Iorek nastavil záda, vyšplhala na ně, jako by to bylo jediné místo, kde si kdy přála být, a hrdě, spokojeně se nechala svým věrným kamarádem dovézt poslední kus cesty k jeho jeskyni.

Will, ponořený do vlastních starostí, neposlouchal, o čem se Lyra s Iorkem baví, i když v jednu chvíli zaslechl její ohromený výkřik.

„Pan Scoresby? To snad ne!“ naříkala zoufale. „Taková hanebná surovost! Vážně mrtvý? Víš to jistě, Iorku?“

„Ta divoženka říkala, že měl namířeno za nějakým Grummanem,“ řekl medvěd.

Will zpozorněl. O tomhle už něco slyšel od Barucha s Balthamem.

„Jak se to stalo? Kdo ho zabil?“ Lyře se třásl hlas.

„Padl v boji. Podařilo se mu zadržet celý oddíl Muskvanů natolik dlouho, aby ten druhý člověk stačil utéct. Našel jsem jeho tělo. Zemřel statečně, a já ho pomstím.“

Lyra se rozplakala naplno a Will nevěděl, co říct. To kvůli jeho otci ten muž padl, zemřel, aby ho zachránil, a i když on sám se s Leem Scoresbym nesetkal, Lyra i medvěd ho znali a měli ho upřímně rádi.

Zanedlouho Iorek zabočil stranou a zamířil ke vchodu do jeskyně, zejícímu jako temná díra uprostřed sněhu. Will neměl tušení, kam se poděli létající špehové, ale nepochyboval o tom, že nebudou daleko. Chtěl si s Lyrou v tichosti promluvit, ale čekal, dokud Galivespiany neuvidí, aby měl jistotu, že je nikdo potají neposlouchá.

Složil batoh u vchodu do jeskyně a zmoženě se posadil. Uvnitř za jeho zády medvěd rozdělával oheň a Lyra, byť padala únavou, z něj nespouštěla zvědavé oči. Iorek držel v levé přední tlapě kamínek z jakési železité rudy a stačilo mu třikrát čtyřikrát křísnout o podobný kámen, který ležel na zemi. Při každém úderu vyletěla sprška jisker a dopadly přesně na hromádku rozlámaných větviček a suché trávy, kde je Iorek chtěl mít. Brzy z ní vyšlehly jasné plameny a Iorek rozvážně přiložil první polínko a po něm druhé a třetí, až oheň rovnoměrně hřál a planul.

Děti byly rády, protože už se pořádně ochladilo, ale to nejlepší mělo teprve přijít: kýta z jakéhosi zvířete, nejspíš z kozy. Iorek si na mase pochutnal samozřejmě zasyrova, ale tenhle kus jim nabodl na zašpičatělý klacek a dal propéct nad oheň.

„Loví se tady v horách snadno, Iorku?“ zeptala se Lyra.

„Ne, pro moje medvědy to tu není k žití. Spletl jsem se, ale vlastně je to štěstí, protože jsem našel tebe. Co máte v plánu dál?“

Will se rozhlédl po jeskyni. Seděli kolem ohně a plameny vrhaly na medvědovu srst teplé žlutooranžové odstíny. Po špionech pořád nebylo ani vidu, ale co naplat, musel tu otázku položit.

„Králi Iorku,“ začal, „ten můj nůž se zlomil –“ Zahleděl se za medvědova záda. „Počkejte,“ řekl a ukázal na stěnu. „Jestli posloucháte,“ pokračoval hlasitěji, „tak vylezte a poslouchejte otevřeně. Nešpehujte nás.“

Lyra s Iorkem se otočili a hledali, s kým to mluví. Mužíček vyšel ze stínu, s klidem popošel do světla a zastavil se na kraji skalní římsy nad hlavami dětí. Iorek zamručel.

„Ani jste se Iorka Byrnisona nezeptali, jestli smíte vstoupit do jeho jeskyně,“ napomenul ho Will. „A to je král, a vy jen špehové. Víc úcty by to chtělo!“

Lyra při těch slovech div nezajásala. Uznale se po Willovi podívala; tvářil se nesmlouvavě a opovržlivě.

Ale rytíř na chlapce shlížel s nesouhlasem.

„Jednali jsme s vámi poctivě,“ řekl. „Nezasloužili jsme si, abyste nás podvedli.“

Will se postavil. Kdyby měl daemona, napadlo Lyru, měl by podobu tygřice. Bezděky ucouvla při představě, kolik hněvu by z takové šelmy sálalo.

„Podvedli jsme vás, protože jsme neměli na vybranou,“ řekl Will. „Pustili byste se s námi sem, kdybyste věděli, že je můj nůž zlomený? Samozřejmě že ne. Omráčili byste nás svým jedem a pak si zavolali pomoc a unesli nás k lordu Asrielovi. Proto nám nezbylo, než vás oklamat, Tialysi, a vám zas nezbývá, než se s tím smířit.“

„Kdo je to?“ zeptal se Iorek Byrnison.

„Špehové, které poslal lord Asriel,“ odpověděl Will. „Včera nám pomohli utéct, ale jestli jsou na naší straně, neměli by se schovávat a poslouchat, o čem mluvíme. A když už to dělají, těžko můžou mluvit o poctivosti.“

Soudě podle blesků, které mu sršely z očí, by byl rytíř schopný vrhnout se na samotného Iorka, nemluvě o neozbrojeném Willovi, ale skutečně byl v neprávu a dobře to věděl. Volky nevolky se uklonil a omluvil.

„Vaše Veličenstvo,“ obrátil se k Iorkovi a ten temně zavrčel.

Tialysovi sálala z očí zášť vůči Willovi, k Lyře se obracel s varovnou vyzývavostí a na medvěda hleděl ostražitě a uctivě. Ve výrazné tváři se mu všechny pocity zračily jasně, jako by stál v přímém světle. Ze stínů po jeho boku se vynořila lady Salmakie. Dětí si v nejmenším nevšímala, ale medvědovi se zlehka uklonila.

„Odpusť nám,“ řekla.

„Životu ve skrytu se těžko odvyká a tady můj společník rytíř Tialys i já, lady Salmakie, jsme v poslední době pobývali mezi nepřáteli tak dlouho, že jsme teď čistě ze zvyku opomněli vzdát vám patřičnou úctu. Doprovázíme tady toho chlapce a děvče a máme za úkol dovést je ve zdraví k lordu Asrielovi. O nic jiného nám nejde a rozhodně nechováme ani v nejmenším nepřátelské úmysly vůči vám, králi Iorku Byrnisone.“

Jestli Iorkovi vrtalo hlavou, jak by mu takoví drobínkové mohli uškodit, nedal to na sobě znát. Z jeho výrazu se jako obvykle nedalo vyčíst nic, ale navíc věděl, co je dvornost, a dáma ostatně promluvila s náležitým taktem.

„Pojďte si sednout k ohni,“ vyzval oba. „Jídla je tu dost, jestli máte hlad. Wille, začal jsi mluvit o tom noži.“

„Ano,“ přikývl chlapec. „Nevěděl jsem, že je to vůbec možné, ale zlomil se. A Lyra z alethiometru vyčetla, že bys ho uměl spravit. Chtěl jsem se zeptat zdvořileji, ale když už jsme u toho: dokážeš ho spravit, Iorku?“

„Ukaž mi ho.“

Will vytřepal z pochvy úlomky ostří, rozložil je na kamenitou zem a opatrně je přesouval, dokud neležely všechny na správném místě a nebylo zřejmé, že žádný nechybí. Lyra nad nimi podržela planoucí větev a Iorek se v jejím svitu sklonil k zemi. Pozorně si kovové střípky prohlížel, jemně se jich dotýkal mohutnými drápy, zvedal je, obracel a zkoumal hrany lomu. Will nestačil žasnout, jak jsou ty obrovské černé spáry obratné.

Pak se Iorek znovu posadil, vztyčenou hlavu zastřenou přítmím jeskyně.

„Ano,“ zněla odpověď, ale víc neřekl.

Lyře došlo, jak to myslí. „Dobře, a uděláš to, Iorku? Nevěřil bys, co všechno na tom záleží. Jestli se nám ho nepodaří spravit, bude to strašlivý malér, a nejen pro nás…“

„Mně se ten nůž nezdá,“ zavrtěl hlavou Iorek. „Bojím se toho, co dokáže, nic nebezpečnějšího jsem ještě neviděl. Nejzabijáčtější válečné stroje jsou proti němu dětské hračky. Ten nůž je schopný napáchat nedozírnou škodu. Bylo by mnohem lepší, kdyby ho nikdy nebyli vyrobili.“

„Jenže s ním –“ začal Will, ale Iorek ho nenechal domluvit. „Dají se s ním dělat podivuhodné věci,“ pokračoval. „Jenže nevíš, co ten nůž působí sám o sobě. Možná máš ty nejlepší úmysly, ale tenhle nůž má svoje vlastní záměry.“

„Jak je to možné?“ nechápal Will.

„Záměr každého nástroje se projevuje v tom, co dělá. Kladivo chce tlouct, svěrák svírat, páka zvedat. Od toho je někdo vyrobil. Jenže některý nástroj může mít i jiné užití, a ty o něm nevíš. Někdy třeba jednáš podle toho, co chceš sám, ale zároveň tím plníš i záměr toho nože, i když to sám netušíš. Vidíš nejzazší konec jeho ostří?“

„Ne,“ přiznal Will, a byla to pravda. Brit končil hranou tak jemně vybroušenou, že nebyla okem patrná.

„Tak jak můžeš vědět, co všechno dělá?“

„Nevím to. Ale stejně ho musím používat a snažit se s jeho pomocí napomáhat dobrým věcem. Kdybych nic nedělal, k čemu bych na světě byl? A nevyužít tuhle možnost by bylo vyloženě trestuhodné.“

Lyra jejich hovor bedlivě sledovala a když viděla, že Iorek ještě pořád váhá, ozvala se:

„Iorku, ty přece víš, co bylo tam v Bolvangaru za bídáky. Jestli nevyhrajeme, budou moct páchat ty svoje ukrutnosti donekonečna. A kromě toho, kdybysme ten nůž neměli my, můžou se ho zmocnit oni. Když jsme se tenkrát potkali, Iorku, vůbec jsem netušila, že existuje, a nevěděl to ani nikdo jiný ale když to teď víme, musíme ho využít, jinak to prostě nejde. Bylo by to slabošství, a navíc by to byla chyba. To už bysme jim ho mohli rovnou dát a říct jen do toho, dělejte si s ním, co chcete, my vám v tom nebudeme bránit. Dobře, možná nevíme, co přesně dělá, ale můžu se na to zeptal alethiometru, ne? Pak budeme mít jasno a můžeme si rozmyslet, co a jak. Nemá cenu zbytečně se dohadovat a předem děsit.“

Will měl svůj vlastní důvod, proč nůž naléhavě potřeboval, ale nechtěl o něm mluvit: pokud se nůž nepodaří spravit, nikdy se nedostane domů a neuvidí maminku. Nikdy se, chudinka, nedozví, co se stalo, a bude si myslet, že ji opustil stejně jako jeho otec. Přitom za to v obou případech mohl právě tenhle nůž, že se nevrátili zpátky. Musí s jeho pomocí projít zpátky za ní, nebo si to jakživ neodpustí.

Iorek Byrnison dlouho mlčel, hlavu obrácenou ven do tmy. Pak se pomalu zvedl na nohy, důstojně přešel k ústí jeskyně a zvedl pohled ke hvězdám. Některé byly stejné, jak je znal ze severu, jiné nikdy dřív neviděl.

Za jeho zády Lyra obracela maso nad ohněm a Will si prohlížel rány, aby viděl, jestli se hojí. Tialys se Salmakií mlčky seděli nahoře na římse.

Pak se Iorek obrátil.

„Dobře, udělám to pod jednou podmínkou,“ řekl. „I když cítím, že je to chyba. Můj lid nemá žádná božstva, duchy ani daemony. Žijeme a umíráme, konec, tečka. Lidské záležitosti nám odjakživa přinášejí jen potíže a trápení, ale i my máme řeč, bojujeme a používáme nástroje. Možná bychom se měli přidat na tu či onu stranu. Ale vědět všechno je lepší než znát polovic. Lyro, zeptej se toho svého přístroje. Zjisti, co to vlastně žádáte, a jestli to budete chtít i pak, já ten nůž spravím.“

Lyra bez váhání sáhla pro alethiometr a přisunula se blíž k ohni, aby viděla na ciferník. V mihotavém svitu jí zrak nechtěl poslouchat, nebo to možná bylo kouřem, který se jí dral do očí, ale každopádně jí výklad symbolů trval déle než obvykle. Když konečně s povzdechem zamrkala a vytrhla se z transu, vypadala ustaraně.

„Takhle zmateně se nikdy nevyjadřoval,“ postěžovala si. „Napovídal toho spousty, ale snad jsem to pochopila správně. Aspoň doufám, že ano. Nejdřív mluvil o rovnováze. Tenhle nůž může buď ubližovat, nebo konat dobro, ale ta rovnováha je tak jemná, že stačí sebemenší myšlenka nebo přání, aby se přiklonil na tu či onu stranu… To se týkalo tebe, Wille, toho, co si ty přeješ a na co myslíš, ale co je správná myšlenka a co špatná už jsem se nedozvěděla.

A pak, pak odpověděl ano,“ blýskla očima po zvědech. „Řekl, ať to uděláme, ať ten nůž spravíme.“

Iorek se na ni upřeně zadíval a pak krátce přikývl.

Tialys a Salmakie sešplhali dolů, aby lépe viděli, a Lyra se zeptala: „Potřebuješ víc dřeva na oheň, Iorku? Jestli chceš, můžeme ti ho s Willem nanosit.“

Will dobře chápal, o co jí jde: až budou z doslechu obou špehů, můžou si promluvit.

„Pod nejbližším skalním výběžkem roste u stezky keř s hodně smolnatým dřevem,“ řekl Iorek. „Přineste mi ho, co nejvíc poberete.“

Lyra byla vmžiku na nohou a Will se k ní přidal.

Měsíc jasně zářil, pěšinku vyznačovala řádka matných stop ve sněhu a vzduch byl rezavě studený Oba si připadali čilí, plní naděje a života. Nemluvili spolu, dokud nebyli dostatečně daleko od jeskyně.

„Co ještě jsi se dozvěděla?“ zeptal se Will.

„Říkal něco, čemu jsem nerozuměla a ještě pořád to nechápu. Ten nůž prý způsobí záhubu Prachu, ale zároveň je jediná cesta, jak udržet Prach naživu. Nešlo mi to do hlavy, Wille. Alethiometr pak opakoval, že je ten nůž nebezpečný, říkal to pořád dokola. A řekl taky, že jestli půjdem… víš co, jak jsem chtěla –“

„Že jestli půjdeme do světa mrtvých.“

„Právě, tak jestli to uděláme… povídal, že se možná už nikdy nevrátíme zpátky, Wille. Možná to nepřežijeme.“

Neřekl na to nic a oba vážně kráčeli dál. Vyhlíželi keř, o kterém jim Iorek pověděl, ale při představě úkolu, který na sebe hodlají vzít, jim najednou vázla řeč.

„Jenže my tam stejně musíme,“ ozval se nakonec Will, „nebo ne?“

„Já nevím.“

„Počkej, tohle přece víme. Ty si potřebuješ promluvit s Rogerem a já s tátou. Musíme tam jít.“

„Já mám strach,“ řekla a Will věděl, že nikomu jinému by to nepřiznala.

„Neříkal, co by se stalo, kdybysme to neudělali?“ zeptal se.

„Prázdno, pusto, nic víc. Vážně jsem to nepochopila, Wille. Ale myslím, že tím chtěl říct, že je to sice nebezpečné, ale stejně bysme měli zkusit Rogera zachránit. Tohle bude jiné, než když jsem ho zachránila z Bolvangaru. Tenkrát jsem vůbec nevěděla, co dělám, prostě jsem se do toho pustila a náhodou to vyšlo. Chci říct, že mi při tom pomáhala spousta lidí, Romuni, divoženky a tak vůbec. Tam, kam se chystáme teď, nám nepomůže nikdo. A taky vím… Ve snu jsem viděla… Bylo to tam… Bylo to mnohem horší než Bolvangar. Proto mám strach.“

„Čeho se bojím já,“ opáčil Will po chvíli, aniž se na ni podíval, „je, že někde uváznu a víckrát neuvidím maminku.“

Bůhví odkud se mu v paměti vynořila dávná vzpomínka: byl tehdy malý a maminka ještě neměla ty svoje potíže. Byl nemocný a ona proseděla u jeho postele celou noc, nebo mu to tak alespoň připadalo. Zpívala mu ve tmě písničky a dětské říkánky, vyprávěla mu a on věděl, že dokud slyší její milovaný hlas, nemůže se mu nic stát. Proto ji teď nemůže opustit, prostě nemůže. Bude se o ni starat až do smrti, jestli ho bude potřebovat.

Lyra se s pochopením ozvala, jako by mu četla myšlenky:

„Jo, máš pravdu, to by byla hrůza. Totiž, s mojí mámou je to… nikdy jsem si to neuvědomila. Vyrůstala jsem vlastně úplně sama, nevzpomínám si, že by mě někdo vzal do náruče nebo se se mnou mazlil. Kam až mi paměť sahá, vždycky jsem byla sama s Pantíkem. Nevybavuju si, že by se paní Lonsdaleová ke mně takhle měla. Dělala u nás na koleji hospodyni a vždycky se starala jen o to, abych byla čistá, nic víc ji nezajímalo, a abych se slušně chovala… Ale tam v té jeskyni jsem vážně cítila, Wille… To je ale namouduši divná věc. Já vím, že má na svědomí příšerné věci, ale tam jsem cítila, že mě má vážně ráda, že jí na mně záleží. Musela si myslet, že umřu, když jsem pořád jen spala – nejspíš jsem chytila nějakou nemoc –, ale stejně se o mě starala. Vzpomínám si taky, že jsem se jednou nebo dvakrát probudila a ona mě držela v náručí… vážně si to pamatuju, jsem si tím jistá… Na jejím místě bych se zachovala stejně, kdybych měla dítě.“

Takže Lyra neví, proč tak dlouho spala. Má jí to říct a připravit ji o hezkou vzpomínku, i když se nezakládala na pravdě? Ne, to samozřejmě nemůže.

„Je tohle ten keř?“ zeptala se Lyra.

Měsíc svítil tak jasně, že rozeznávali každičký lístek. Will ulomil větvičku a na prstech mu ulpěla výrazná vůně borové pryskyřice.

„Těm mrňavým špionům neřekneme ani slovo,“ dodala ještě.

Oba si naložili plnou náruč větví a vydali se na zpáteční cestu do jeskyně.

Galivespiané se zatím bavili o noži. Poté, co s Iorkem uzavřeli ostražité příměří, vyšplhali zpátky na skalní římsu, aby nepřekáželi. Když pak plameny zapraskaly hlasitěji a jeskyní se rozlehlo divoké hučení ohně, Tialys se obrátil ke své společnici. „Nesmíme se od něj ani hnout. Jakmile bude ten nůž spravený, budeme se ho držet jako stín.“

„Je moc ostražitý, vždycky si hlídá, kde jsme,“ namítla Salmakie. „Ta holčička je důvěřivější. Myslím, že by se dala získat na naši stranu. Je nevinná a otevřená citům. Dalo by se na ní zapracovat, to by podle mě bylo účinnější, Tialysi.“

„Ale nůž má on. To on s ním umí zacházet.“

„Bez ní neudělá ani krok.“

„Ale ona musí za ním, pokud bude mít nůž. Jsem přesvědčený, že jakmile bude ostří zase vcelku, vezmou ho a protáhnou se do jiného světa, aby se nás zbavili. Všimla sis, jak ji zarazil, když chtěla říct ještě něco? Mají nějaký tajný záměr, který vůbec nesouvisí s tím, co po nich chceme my.“

„Uvidíme. Ale máš asi pravdu, Tialysi. Musíme se toho chlapce držet za každou cenu.“

Trochu pochybovačně přihlíželi, jak si Iorek Byrnison chystá náčiní pro svou improvizovanou dílnu. Urostlí dělníci ve zbrojovkách pod pevností lorda Asriela vybavených vysokými pecemi, válcovnami, anbarickými výhněmi a hydraulickými lisy by se vysmáli otevřenému ohni, kamennému kladivu a kovadlině v podobě části Iorkovy zbroje. Medvěd nicméně dobře zvážil, do čeho se pouští, a v jistotě jeho pohybů rozeznali drobní špehové zručnost, která tlumila jejich pohrdání.

Když se Lyra a Will vrátili s náručí větví, Iorek dohlédl na to, aby větve správně rozmístili na oheň. Každou z nich si prohlédl, pozorně ji obrátil v tlapách a pak Willovi nebo Lyře poradil, v jakém úhlu ji přiložit, nebo je nechal větev rozlámat a kousky naskládat jeden po druhém ke kraji. Výsledkem byl mimořádně prudký oheň, jehož energie se soustředila k jedné straně.

Tou dobou už byl v jeskyni pořádný žár. Iorek dál přikládal na oheň a poslal děti ještě pro dva náklady větví, aby měl jistotu, že palivo vydrží na celý proces.

Pak medvěd převalil nevelký kámen na zemi a řekl Lyře, aby našla ještě další takové. Vysvětlil dětem, že tyhle kameny uvolňují po zahřátí určitý plyn, který obklopí čepel a nepustí k ní vzduch, protože kdyby rozžhavený kov přišel do styku se vzduchem, částečně by ho vstřebal do sebe a tím se oslabil.

Lyra se pustila do hledání a za pomoci Pantalaimonových bystrých sovích očí brzy nashromáždila něco přes tucet vhodných kamenů. Iorek jí vysvětlil, jak je rozmístit a kam, a ukázal jí, jak listnatou větví správně udržovat správný tah, aby plyn rovnoměrně proudil po celé ploše kovu.

Will dostal na starost udržování ohně a Iorek mu několik minut podrobně radil a ujišťoval se, že chlapec pochopil, jakými zásadami se řídit. Záleželo především na správném rozmístění a Iorek nebude mít čas, aby hlídal každou přiloženou větev. Will musel přesně vědět, jak na to, aby postupoval správně.

Kromě toho nemohl čekat, že bude nůž po opravě vypadat stejně jako dřív. Bude kratší, protože jednotlivé kousky ostří se musí o maličko překrývat, aby se daly skout dohromady, a povrch i přes ochranu plynu z kamenů maličko zoxiduje, takže nebude hrát tak jemnými odstíny barev. Také rukojeť se nepochybně trochu opálí, ale jinak bude čepel stejně ostrá a její vlastnosti se zachovají.

A tak Will pozorně sledoval, jak plameny s řevem pohlcují smolné větve, a s očima plnýma slz a popálenýma rukama přikládal a nastavoval další a další, až se žár soustředil přesně tak, jak ho Iorek chtěl mít.

Medvěd sám zatím obrušoval a otloukal kámen velký jako pěst, vybraný z několika podobných, které ale nevyhovovaly vahou. Mocnými údery ho tvaroval a ohlazoval, až pach drceného kamene dolehl spolu s kouřem k čichu drobných špehů usazených ve výšce. Ani Pantalaimon nezůstával pozadu a v podobě vrány přičinlivě mával křídly, aby se oheň rozhořel ještě prudčeji.

Konečně odpovídalo kladivo Iorkovým představám a on vložil první dva kousky ostří mezi divoce žhoucí dřevo ve středu ohně a nařídil Lyře, ať na ně začne dmýchat plyn z kamenů. Soustředěně se na ně zahleděl, až mu podlouhlý bílý čenich v prudké záři sinavě svítil, a když se Will podíval na stejné místo, viděl, jak se kov začíná barvit do ruda a pak přechází do žluté a bílé.

Iorek přihlížel, připravený vytáhnout úlomky z ohně. Zanedlouho se kov znovu změnil, jeho povrch se začal lesknout a sršely z něj jiskry jako při ohňostroji.

V tu chvíli se Iorek pohnul. Pravou tlapou bleskurychle sáhl nejdřív po jednom a pak i po druhém kousku a ve špičkách drápů oba přenesl na kovovou desku ze zádového plátu kyrysu. Will ucítil pach pálících se drápů, ale medvěd si toho nevšímal. Bleskurychle sestavil úlomky k sobě tak, aby se hrany nepatrně překrývaly, a pak zvedl v levé tlapě kamenné kladivo a udeřil.

Špička nože pod jeho silou nadskočila a Willovi blesklo hlavou, že celý jeho další život závisí na osudu tohohle kousíčku kovu, který dokáže vyhmátnout štěrbinku mezi atomy. Rozechvěl se až po konečky nervů. Celým tělem vnímal každičký zášleh plamene, každý atom, který se uvolnil ze struktury kovu. Než se dal Iorek do práce, měl Will za to, že ostří jeho nože nejde spravit bez pořádné tavící pece a nejjemnějších nástrojů a vybavení. Teď ale viděl, že právě tohle jsou ty nejjemnější nástroje a že medvěd ve své mistrné zkušenosti sestavil tu nejlepší možnou výheň.

Iorek teď překřikoval řinčení kladiva: „Soustřeď se na něj! Musíš ho kovat spolu se mnou, je to náš úkol, nejen můj!“

Will cítil, jak ho každý úder medvědova kamenného kladiva rozechvívá do morku kostí. I z druhého kousku čepele sálal žár a Lyra nepřestávala listnatou větví nahánět horký plyn k oběma úlomkům, aby jeho proud zadržel vzduch, který by jim ubíral na síle. Will to všechno vnímal, cítil, jak se atomy kovu navzájem sbíhají, uzavírají zlom, vytvářejí nové krystaly a neviditelná mřížka nového spoje srůstá do pevnější a pevnější vrstvy.

„Hrana!“ zařval Iorek. „Drž hranu v rovině!“

Myslel tím „soustřeď se na ni“, a Will bez váhání poslechl. Vnímal nepatrné hrbolky i miniaturní trhlinky v okrajích kovu a v duchu sledoval, jak zapadají do sebe. Pak byl spoj hotový a Iorek sáhl po dalším kousku.

„Další kámen,“ houkl na Lyru, a ta skutálela první stranou a na jeho místo položila do ohně nový.

Will vybral z hromádky novou větev a rozlomil ji na dva kusy, aby vedla plameny správným směrem. Iorek se zatím znovu chopil kladiva. Teď už se Will musel vypořádat se složitějším úkolem, protože v duchu přikládal nový úlomek k oběma předchozím, a nesměl udělat chybu. Věděl, že jestli chce Iorkovi pomoct, musí být dokonale soustředěný a přesný.

A tak pokračovali v práci, Will sám nevěděl, jak dlouho. Lyra si sama za sebe uvědomovala jen tolik, že ji bolí ruce, slzí oči, zarudlá kůže ji pálí a únavou cítí každou kost v těle, ale nepřestávala měnit kameny, jak jí Iorek nařídil, a také Pantalaimon pokaždé znovu rozevřel ztěžklá křídla a pomáhal rozdmýchat plameny.

Než došlo na poslední spoj, Willovi třeštila hlava a byl duševním vypětím tak zmožený, že stěží dokázal zvednout větev na oheň. Musel přesně chápat a pamatovat si každý spoj, jinak by nůž nedržel pohromadě. Poslední byl nejsložitější ze všech, protože spojoval téměř hotovou čepel s nepatrným zbytkem na rukojeti a kdyby ho nedokázal v představě připojit k ostatním, nůž by se jednoduše rozpadl a všechna Iorkova práce by přišla vniveč.

Medvěd vycítil jeho obavy a než vložil poslední kousek do výhně, na chvíli se zarazil. Podíval se přímo na chlapce, a i když Will nerozeznal v jeho očích nic, ani stopu po výrazu, jen lesknoucí se bezednou černotu, přesto rozuměl: je to práce, těžká práce, ale oni se jí zhostí se ctí, všichni tři.

Víc Will nepotřeboval. Otočil se zpátky k ohni, všechnu svou představivost napřel k ulomenému kousku na rukojeti a sebral síly k poslednímu, nejnáročnějšímu úkolu.

Společně s Iorkem a Lyrou tak vykovali jeho nůž. Will neměl tušení, jak dlouho trvalo, než se zacelil poslední spoj, ale když při posledním úderu Iorkova kladiva ucítil, jak se atomy sesedají k sobě a uzavírají poslední mezírku, sesul se na podlahu jeskyně a poddal se únavě. Lyra opodál na tom nebyla o nic líp: skelné oči měla zarudlé a vlasy plné sazí a kouře. Iorek sám zůstal stát s těžce svěšenou hlavou. Srst měl na několika místech ožehnutou a ve smetanových chlupech se mu táhly tmavé šmouhy od popela.

Tialys a Salmakie se zatím střídali ve spaní a když jeden odpočíval, druhý zůstával na stráži. Teď byla vzhůru ona a on spal. Přihlížela, jak chladnoucí čepel přechází z rudé do šedé a pak stříbrné barvy, a když Will vztáhl ruku po jílci, položila svému společníkovi ruku na rameno a probudila ho. V okamžiku byl úplně čilý.

Ale Will se nože nedotkl, i když měl dlaň jen kousek od něj. Byl ještě příliš rozpálený, než aby se dal vzít do ruky. Špehové na kamenné plošince si oddechli, zvlášť když Iorek Willa vyzval:

„Pojď ven.“

Pak se obrátil k Lyře. „Zůstaň tady, ale na ten nůž ať ani nesáhneš.“

Seděla kousek od kovadliny, na níž nůž vychládal. Iorek jí nařídil, ať oheň shrne na prostředek a nenechá ho vyhasnout, protože je čeká ještě poslední úkon.

Will vyšel za mohutným medvědem na temný svah. Po výhni v jeskyni se do něj vmžiku zakousl rezavý chlad.

„Ten nůž neměl nikdy vzniknout,“ začal Iorek, když o něco poodešli. „A já ho možná neměl spravovat. Dělám si starosti, a to se mi nikdy dřív nestalo, nikdy jsem nebyl na pochybách. Teď jich mám spousty. Pochybnosti jsou lidská záležitost, nic pro medvědy. Jestli se blížím člověku, něco není v pořádku. Je to špatně. A já to ještě zhoršil.“

„Ale když první medvěd vyrobil první kus brnění, nebylo to zrovna tak špatně? Stejným způsobem?“

Iorek mlčel. Šli dál, až narazili na vysokou sněhovou závěj. Iorek se do ní svalil a chvíli se převracel, až do tmy vyletovaly gejzíry vloček a on sám vypadal, jako by byl uhnětený ze sněhu, jako by byl zosobněním všeho sněhu na světě.

Pak se převalil zpátky na nohy, vstal a zprudka se otřepal. Když si všiml, že Will je pořád s ním a čeká na odpověď, řekl:

„Ano, řekl bych, že to je klidně možné. Ale před tímhle medvědím kyrysníkem nic podobného neexistovalo. My nevíme, co bylo dřív. Tehdy se ale započala tradice. Tou se řídíme, pevnými, neměnnými zvyky, které všichni známe a následujeme je tak, jak jsou. Bez tradic je medvědí povaha křehká a zranitelná stejně jako jeho tělo, když nemá brnění.

Myslím si ale, že spravit tenhle nůž bylo něco, čím jsem se vymkl medvědí přirozenosti. Připadám si podobně bláhový jako Iofur Raknison. Uvidíme časem. Ale cítím se nejistý, nerozhodný. Řekni mi, proč se ten nůž zlomil?“

Will si oběma rukama protřel bolavé čelo.

„Ta žena se na mě podívala a já měl dojem, že vidím maminčinu tvář,“ poctivě se snažil vybavit si, co přesně se stalo. „Vtom ten nůž narazil na něco, co nedokázal proříznout, a jak jsem ho v duchu zároveň tlačil dopředu a zadržoval, zlomil se. Tak si to aspoň vysvětluju já. A myslím si, že ona moc dobře věděla, co dělá. Je strašně chytrá.“

„Když mluvíš o tom noži, mluvíš taky o matce a otci.“

„Vážně? Ale ano… asi to tak bude.“

„Co s tím chceš dělat?“

„To nevím.“

Iorek k němu nečekaně přiskočil a levou tlapou mu vrazil takovou ránu, až se Will napůl bez sebe svalil do sněhu a kutálel se ze svahu dolů. Zastavil se až o hodný kus dál a hlava mu třeštila, div se nerozskočila.

Zatímco se neohrabaně zvedal na nohy, Iorek za ním pomalu sešel. „Chci slyšet pravdu,“ řekl.

Will měl tisíc chutí odseknout: „Kdybych měl v ruce svůj nůž, nikdy by sis to nedovolil.“ Věděl ale, že to Iorek dobře ví a ví také, že to ví i Will, takže by poznámka vyzněla hloupě a nezdvořile; na chuti ozvat se to ovšem nic neměnilo.

Držel jazyk za zuby, dokud nestál zpříma, medvědovi tváří v tvář.

„Řekl jsem, že nevím,“ snažil se o klidný tón, „protože jsem ještě neměl kdy pořádně se zamyslet nad tím, co se chystám udělat. A především nad tím, co to znamená. Děsí mě to. A děsí to i Lyru. Ale souhlasil jsem s tím hned, když to řekla.“

„A co?“

„Chceme sejít do světa mrtvých a promluvit si s duchem Lyřina kamaráda Rogera, toho, co kvůli ní přišel o život na Svalbardu. A jestli nějaký takový svět skutečně existuje, bude tam i můj otec, a pokud se dá s mrtvými mluvit, rád bych si s ním popovídal.

Ale jsem na rozpacích, nevím, jak se zachovat, protože zároveň bych se chtěl vrátit a postarat se o maminku, to bych totiž mohl, a navíc mi otec i ten anděl Balthamos říkali, že bych měl jít za lordem Asrielem a nabídnout mu svůj nůž, a mně se zdá, že na tom taky něco je…“

„Ten anděl uletěl,“ připomněl mu medvěd.

„Není žádný bojovník. Udělal, co mohl, víc už nezvládl. A nebyl jediný, kdo měl strach. Já se taky bojím. Musím si to všechno pořádně promyslet. Možná se člověk někdy nezachová správně jen proto, že ta špatná volba se zdá nebezpečnější a my nechceme vypadat jako zbabělci. Radši pak uděláme něco, co není správné, ale je to nebezpečné. Tolik se snažíme nedat najevo strach, že zapomeneme na zdravý rozum. Je to hrozně složité. Proto jsem ti neodpověděl.“

„Chápu,“ přikývl medvěd.

Zůstali mlčky stát ještě hodnou chvíli; zvlášť Willovi připadala dlouhá, protože nebyl oblečený na ledový mráz. Iorek ale ještě neskončil a Willovi se po jeho ráně točila hlava a podlamovaly nohy, a tak zůstali, kde byli.

„Já se taky v lecčems zpronevěřil,“ promluvil medvědí král nakonec. „Kdo ví, možná když vám pomáhám, nadobro jsem zničil své vlastní království. A třeba taky ne, třeba by zaniklo tak jako tak. Možná jsem tu zkázu o něco pozdržel. Právě tohle mi dělá starosti, že musím jednat mimo medvědí přirozenost, že tápu a pochybuju jako člověk.

A ještě něco ti povím. Víš to, ale nechceš si to přiznat, proto ti to řeknu otevřeně, aby sis v tom udělal jasno. Jestli chceš uspět v tom, co sis předsevzal, nesmíš už na matku myslet. Pusť ji z hlavy. Když se rozptyluješ, nůž se zlomí.

A teď se zajdu rozloučit s Lyrou. Ty zatím počkej v jeskyni. Ti dva špehové tě nespustí z očí a já nechci, aby slyšeli, o čem s ní budu mluvit.“

Will nevěděl, co říct, i když mu v prsou bouřily emoce. „Díky, Iorku Byrnisone,“ vypravil ze sebe, ale na víc se nezmohl.

Vystoupal po medvědově boku k jeskyni, kde z nedozírné temnoty hřejivě zářily dosud řeřavé zbytky ohně.

Iorek se bez okolků pustil do závěrečné fáze opravy jedinečného nože. Položil ho mezi nejžhavější uhlíky a počkal, až se ostří znovu rozpálí. Will s Lyrou viděli, jak z kouřových hlubin kovu vzlínají stovky vířících barev, a když nastala ta správná chvíle, obrátil se Iorek k Willovi a nařídil mu, ať nůž vezme a zaboří přímo do navátého sněhu před jeskyní.

Dřevěná rukojeť byla ožehnutá a začernalá, ale když si Will obalil ruku několika vrstvami košile, mohl udělat, co po něm medvěd chtěl. Zasyčelo to, vyvalil se dým a Will ucítil, jak atomy s konečnou platností dosedají na místo. Teď už s jistotou věděl, že je nůž stejně břitký jako dřív a jeho hrot stejně jedinečný.

Vypadal ale jinak. Byl kratší, zdaleka ne tak elegantní a nad čarou spojů byl povrch matně stříbřitý. Vypadal škaredě; vypadal přiměřeně k tomu, co se s ním stalo, jako by utrpěl zranění.

Když dostatečně vychladl, uložil ho Will do batohu a jako by malé špiony vůbec nebral na vědomí, posadil se a čekal, až se vrátí Lyra.

Iorek ji vyvedl po svahu o něco výš, kde na ně nebylo z jeskyně vidět, a nechal ji usadit pod záštitou svých silných tlap. Pantalaimon se uhnízdil v podobě myšky Lyře na prsou. Iorek jí sklonil hlavu přes rameno a dotkl se čenichem jejích popálených, kouřem načichlých rukou. Beze slova je začal olizovat a čistit, jemně jí jazykem chladil popáleniny a Lyra se cítila v bezpečí jako nikdy dřív.

Když už jí z rukou zmizely saze a špína, Iorek promluvil. Cítila, jak jí jeho hlas vibruje v zádech.

„Lyro Stříbroústá, co je to za nápad, jít za mrtvými?“

„Zdálo se mi o tom, když jsem spala, Iorku. Viděla jsem Rogerova ducha, volal mě… Určitě si na Rogera pamatuješ. Tak abys věděl, přišel o život krátce po tom, co jsme se my dva rozešli, a byla to moje vina, nebo mi to tak aspoň připadalo. A tak si myslím, že bych měla dotáhnout, co jsem začala, to je všechno. Měla bych se mu dojít omluvit a když to půjde, vysvobodit ho odtamtud. Jestli Will může otevřít do toho světa průchod, musíme to udělat.“

„Něco moct není totéž jako muset.“

„Ale když musíš a můžeš, nemáš se nač vymlouvat.“

„Dokud žiješ, máš si hledět života.“

„Ne, Iorku,“ řekla mírně. „Máš hledět na to, abys dodržel svoje sliby, i když je to bůhvíjak těžké. Abys věděl, jsem z toho k smrti vyděšená, jen to nedávám najevo. Lituju, že se mi ten sen kdy zdál, a byla bych radši, kdyby Will nepřišel na to, že se tam prokrojíme jeho nožem. Ale už se stalo, tak z toho nemůžeme jen tak vycouvat.“

Všimla si, jak se Pantalaimon chvěje, a bolavýma rukama ho jemně pohladila.

„Stejně pořádně nevíme, jak se tam dostat,“ pokračovala. „Musíme to zkusit, a pak se uvidí. Co budeš dělat ty, Iorku?“

„Vracím se i s ostatními na sever. Neumíme žít v horách. Dokonce i sníh je tu jiný Myslel jsem, že to tu půjde, ale to už spíš přežijeme v moři, i když je teplé. Je dobře, že jsme na to přišli. A kromě toho mám tušení, že naše síla přijde vhod. Tuším, že je válka na spadnutí, Lyro Stříbroústá, cítím to, slyším ji. Než jsem se vydal sem, mluvil jsem se Serafinou Pekkalou a ta říkala, že je na cestě k lordu Faa a Romunům. Jestli přijde válka, bude o nás zájem.“

Lyra se posadila, celá šťastná, že slyší jména starých přátel. Ale Iorek ještě nedomluvil.

„Jestli se nedostanete ze světa mrtvých ven, už se víckrát neuvidíme, protože já žádného ducha nemám. Moje tělo zůstane na zemi a časem s ní splyne. Ale jestli to oba dva přežijeme, vždycky tě na Svalbardu uvítáme jako vítaného a ctěného hosta, tebe i Willa. Řekl ti, co se stalo, když jsme na sebe narazili?“

„Ne,“ zavrtěla Lyra hlavou. „Jen že to bylo někde u řeky.“

„Postavil se mi a zvítězil. Nevěřil jsem, že by se to kdy mohlo někomu povést, ale tenhle mládeneček na mě byl příliš smělý, příliš chytrý Netěší mě, že se chystáš podniknout, co sis předsevzala, ale když už jdeš, je Will jediný, komu bych tě na takovou výpravu svěřil. Zasloužíte si jeden druhého. Hodně štěstí, Lyro Stříbroústá, kamarádko moje nejmilejší.“

Lyra se natáhla, objala ho kolem krku a zabořila mu tvář do kožichu, neschopná slova.

Po chvilce se medvěd zvolna zvedl, vyprostil se z jejího objetí, mlčky se otočil a pomalu odkráčel do tmy. Lyře připadalo, že se jeho obrys rozplynul v bílém sněhu hned po pár krocích, ale dost možná to bylo tím, že se jí do očí draly slzy.

Když Will zaslechl na stezce její kroky, zvedl hlavu k oběma špionům. „Nehýbejte se,“ řekl. „Podívejte – to je ten nůž, a já ho teď použiju. Zůstaňte tady.“

Vyšel ven. Lyra stála, z očí se jí řinuly slzy a Pantalaimon v podobě vlka obracel čenich k černé obloze. Plakala docela potichu. Jediné světlo tu vrhal slabý odraz dohasínajícího ohně na sněhové závěji, a ten se dál odrážel od jejích mokrých tváří a zrcadlil její slzy ve Willových očích. Stáli proti sobě, propojení tichou sítí fotonů.

„Mám ho strašně ráda, Wille,“ zašeptala třesoucím se hlasem. „A vypadal tak staře! Hladový, starý a smutný… Tak už je teď všechno jen na nás, Wille? Na nikoho jiného se spolehnout nemůžeme, viď? Jen my dva, a to na to ani nemáme věk. Jsme ještě mladí, příliš mladí… Chudák pan Scoresby je po smrti, Iorek je starý… tak je to vážně už jen na nás, udělat, co je potřeba.“

„My to zvládnem,“ ujistil ji. „Už se přestanu ohlížet zpátky. Poradíme si. Ale teď se potřebujeme vyspat, a když zůstaneme v tomhle světě, mohly by přiletět gyroplány, co pro ně poslali ti dva špioni. Proříznu okno jinam a najdeme nějaký svět, kde bude klid na spaní. A jestli se ti špehové protáhnou za námi, máme smůlu a budeme se jich muset zbavit jindy.“

„Dobře,“ přikývla. Popotáhla, otřela si hřbetem ruky nos a dlaněmi si přejela po očích. „Uděláme to, jak říkáš. Víš jistě, že ten nůž funguje? Vyzkoušel jsi ho?“

„Já to poznám.“

Pantalaimon se proměnil v tygra, aby, jak doufali, udržel špehy v bezpečné vzdálenosti, a oba se vrátili do jeskyně pro batohy.

„Co děláte?“ zeptala se Salmakie.

„Jdeme do jiného světa,“ odpověděl Will a vytáhl nůž. Konečně se zase cítil úplný – ani sám nevěděl, jak mu ten nůž přirostl k srdci.

„Musíte přece počkat na gyroplány lorda Asriela!“ protestoval Tialys umíněně.

„Ani nás nenapadne,“ opáčil Will. „Jestli se k tomuhle noži jen přiblížíte, zabiju vás. Pojďte s námi, jestli musíte, ale nás tady neudržíte ani za nic. Odcházíme.“

„Ty jsi lhal!“

„Ne,“ opravila ho Lyra. „To já lhala. Will nelže. To vás nenapadlo.“

„Ale kam jdete?“

Will neodpověděl. Zašátral v šeru před sebou a prořízl otvor.

„Děláte chybu,“ ozvala se Salmakie. „Měli byste mít rozum a poslouchat nás. Nepomysleli jste…“

„Ale pomysleli,“ řekl Will. „Promysleli jsme všechno náramně důkladně a zítra vám povíme, k čemu jsme došli. Můžete se přidat a jít, kam jdeme my, nebo se vrátit k lordu Asrielovi.“

Za oknem se rozkládal svět, ve kterém se schovával s Baruchem a Balthamem, a kde se v klidu a bezpečí vyspal na dlouhatánské vyhřáté pláži lemované dunami, zpoza nichž vykukovaly koruny stromů podobné kapradinám.

„Tady,“ řekl. „Vyspíme se tady, to bude stačit.“

Nechal všechny projít a hned okno zase zavřel. On i Lyra samým vyčerpáním padli na místě, ale lady Salmakie se postavila na stráž a rytíř otevřel pouzdro s rezonátorem a začal ve tmě vysílat zprávu.

„Moje dítě! Moje dceruška! Kde je? Co jste s ní udělali? Moje Lyra, to už jste mi rovnou mohli vyrvat srdce z těla! Se mnou byla v bezpečí, opatrovala jsem ji, a kde je teď?“

Křik paní Coulterové se rozléhal po celé komůrce na vrcholku křemencové věže. Byla přivázaná k židli, vlasy rozcuchané, šaty potrhané, s vytřeštěnýma očima, a její opičí daemon sebou zmítal na zemi, jak se snažil vyprostit ze smyček stříbrného řetězu.

Lord Asriel seděl opodál a cosi si zapisoval na kus papíru, jako by vůbec neexistovala. Sluha po jeho boku po ženě nervózně pokukoval. Když mu lord Asriel podal papír, zasalutoval a spěšně vyšel ven. Daemon v podobě samičky teriéra se mu držel těsně v patách, ocas stažený mezi nohy.

Lord Asriel se obrátil k paní Coulterové.

„Lyra? Upřímně řečeno je mi to srdečně jedno,“ poznamenal tichým, chraplavým hlasem. „Měla zůstat, kde byla, holka zatracená, a dělat, co se jí řekne. Nemůžu si dovolit utrácet kvůli ní další čas a prostředky. Když si nechce nechat pomoct, následky ať si přičte sama.“

„To nemyslíš vážně, Asrieli, jinak bys –“

„Myslím to do slova a do písmene vážně. Nadělalo se kvůli ní nepoměrně víc rozruchu, než si zaslouží. Obyčejná malá Angličanka, nijak zvlášť chytrá –“

„Je chytrá!“ neudržela se paní Coulterová.

„No dobře, bystrá, ale nijak racionální. Impulzivní, prolhaná, chamtiva –“

„Statečná, velkorysá a srdečná.“

„Prostě docela obyčejná holka, která se ničím nevymyká –“

„Obyčejná? Lyra? Je výjimečná. Jen si představ, co všechno už dokázala. Nemusíš ji mít zrovna v lásce, Asrieli, ale neopovažuj se svoji dceru snižovat. A byla u mě v bezpečí, dokud –“

„Máš pravdu,“ přikývl a zvedl se ze židle. „Je opravdu výjimečná. Jestli zkrotila tebe, jestli se ti dostala pod kůži, to už je pořádný výkon. Vysála z tebe jed, Mariso, vytrhala ti zuby. Tvůj oheň zdusil deštík sentimentální rozcitlivělosti. Kdo by si to pomyslel? Neúprosná agentka církve, fanatická pronásledující děti, vynálezkyně nejhrůznějších strojů na jejich porcování, s jejichž pomocí pátrala v těch vyplašených chudáčcích po přítomnosti hříchu – a pak se najednou objeví nevzdělaná žába s nevymáchanou pusou a špínou za nehty a ty začneš kvokat a natřásat nad ní peří jako nějaká slepice. Dobře, uznávám, že ta malá má v sobě něco, s čím jsem se ani já ještě nesetkal. Ale jestli s tím nezmůže víc, než že z tebe udělá oddanou zaslepenou matku, nestojí tak ubohé nadání za starou bačkoru. A teď bych ti radil, abys byla zticha. Dal jsem sem svolat svoje velitele na naléhavou poradu, a jestli nevydržíš chvíli nevyvádět, nechám ti dát roubík.“

Paní Coulterová měla se svou dcerou společného víc, než sama tušila. Na Asrielovu výzvu teď odpověděla tím, že mu plivla do tváře. Otřel si ji, aniž hnul brvou, a poznamenal: „Roubík pomáhá i proti těmhle vylomeninám.“

„Jen si mě trestej, Asrieli,“ řekla paní Coulterová. „Vystavovat svého vězně přivázaného k židli pohledům podřízených je nepochybně chování hodné pravého džentlmena. Rozvaž mě, nebo ti opravdu nezbude, než mi ten roubík nasadit.“

„Jak je libo,“ sáhl do zásuvky pro hedvábný šátek, ale než jí ho stačil uvázat přes ústa, zavrtěla hlavou.

„Ne, počkej,“ řekla. „Asrieli, nedělej to, prosím tě. Neponižuj mě.“

Oči se jí zalily vzteklými slzami.

„Dobře, rozvážu tě, ale jeho nechám v řetězech,“ souhlasil Asriel. Vrátil šátek do zásuvky a kapesním nožem jí přeřízl pouta.

Promnula si zápěstí, postavila se a protáhla. Teprve teď si všimla rozcuchaných vlasů a trhlin v šatech. Byla bledá a vypadala ztrhaně. V těle jí dosud kolovaly zbytky galivespianského jedu a všechny klouby ji nesnesitelně bolely, ale byla odhodlaná nedat na sobě nic znát.

„Tady se můžeš umýt,“ ukázal jí lord Asriel k přístěnku jen o málo většímu než šatní skříň.

Zvedla svého daemona i se řetězy a zatímco zvíře vrhalo přes její rameno na lorda Asriela vražedné pohledy, odebrala se tam, aby se upravila.

Mezitím vešel sluha a ohlásil: „Jeho výsost král Ogunwe a lord Roke.“

Africký generál vešel zároveň s Galivespianem, král Ogunwe v čisté uniformě, s ranou na spánku nově obvázanou, a lord Roke vklouzl za stůl v sedle svého modrého jestřába.

Lord Asriel je srdečně uvítal a nabídl jim víno. Pták počkal, až jezdec sesedne, a odletěl se usadit na skobě u dveří, zatímco sluha ohlašoval třetího z Asrielových nejvyšších velitelů, anděla jménem Xaphanie. Oproti Baruchovi s Balthamem měla mnohem vyšší hodnost a její obrys byl patrný v chvějivém, přízračném světle, které jako by vycházelo z jiných sfér.

To už byla zpátky i paní Coulterová, mnohem upravenější než dřív, a všichni tři velitelé ji pozdravili úklonou. Pokud ji jejich zjev překvapil, nedala na sobě nic znát, jen pokývla hlavou a klidně se usadila na židli se svázanou opicí na klíně.

Lord Asriel neztrácel čas. „Řekněte mi, co se stalo, králi Ogunwe,“ vyzval prvního z velitelů.

Mohutný Afričan spustil hlubokým hlasem: „Zabili jsme sedmnáct švýcarských gardistů a zničili dvě vzducholodi. Ztratili jsme pět mužů a jeden gyroplán. To děvče i chlapec utekli. Zajali jsme paní Coulterovou, byť se udatně bránila, a přivedli jsme ji k vám. Doufám, že nemá výhrady k našemu zacházení.“

„K vašemu zacházení nemám ty nejmenší výhrady,“ odpověděla s téměř nepatrným důrazem na slově „vašemu“.

„Utrpěly ostatní gyroplány nějaké škody? Máme raněné?“ ptal se lord Asriel.

„K jistým škodám a zraněním došlo, ale nic vážného.“

„Výborně. Děkuji, králi, vaše oddíly si vedly znamenitě. Co vy, lorde Roke, co jste se doslechl?“

„Moji špehové provázejí toho chlapce a děvče,“ odpověděl maličký lord. „Obě děti jsou v pořádku a v bezpečí, i když děvče bylo řadu dní omámené a spalo. Chlapec přišel při událostech v jeskyni o možnost používat svůj nůž, protože se při jakési nehodě rozbil na kousky. Teď už je ale zase vcelku, díky jakémusi tvorovi ze severu vašeho světa, lorde Asrieli, obrovskému medvědovi zběhlému v kovářském řemesle. Jakmile byl nůž zase v pořádku, prořízl chlapec průchod do jiného světa a přesunuli se tam. Moji zvědové jsou samozřejmě s nimi, ale došlo k jistým potížím. Chlapec sice má nůž opět k dispozici, ale nenechá si nic nařizovat. Kdybychom ho ovšem ve spánku zabili, byl by nám nůž k ničemu. Prozatím je rytíř Tialys i lady Salmakie hodlají doprovázet všude, kam mají namířeno, abychom je alespoň měli pod dozorem. Podle všeho mají své vlastní plány a rozhodně odmítají přijít sem. Moji lidé se jich budou držet.“

„Nehrozí jim nic v tom světě, kde jsou teď?“ zajímal se lord Asriel.

„Jsou na pláži nedaleko lesa stromových kapradin. V okolí nejsou stopy po žádných zvířatech a chlapec i dívka v tuhle chvíli spí. Mluvil jsem s rytířem Tialysem před necelými pěti minutami.“

„Děkuji,“ řekl lord Asriel. „Když teď vaši dva agenti sledují děti, samozřejmě jsme přišli o pozorovatele v Magisteriu. Budeme se muset spolehnout na alethiometr. Přinejmenším –“

V tu chvíli se nečekaně ozvala paní Coulterová.

„Nevím, jak je tomu v ostatních pobočkách,“ řekla, „ale pokud jde o Konzistorní sbor, jsou odkázaní na služby bratra Pavla Raška. Jako vykladač alethiometru je spolehlivý, ale pomalý Bude jim trvat několik hodin, než zjistí, kde je Lyra teď.“

„Díky, Mariso,“ řekl lord Asriel. „Netušíš náhodou ty, kam má Lyra s tím chlapcem namířeno?“

„Ne,“ odpověděla, „to opravdu nevím. Mluvila jsem s tím chlapcem, ale připadal mi tvrdohlavý, zvyklý nechávat si věci pro sebe. Nedokážu odhadnout, co udělá. A pokud jde o Lyru, ta je naprosto nepředvídatelná.“

„Vaše lordstvo,“ ozval se král Ogunwe, „smíme vědět, jestli tahle dáma nyní přísluší k poradnímu sboru? Pokud ano, jakou má hodnost? A pokud ne, nebylo by záhodno někam ji odvést?“

„Je naší zajatkyní a mým hostem, a jako bývalá významná agentka církve by pro nás mohla mít užitečné informace.“

„Podělí se s námi o ně dobrovolně, nebo budeme muset přistoupit k mučení?“ zadíval se na ni lord Roke zpříma.

Paní Coulterová se zasmála.

„Myslela bych, že velitelé lorda Asriela nebudou tak naivní, aby čekali, že mučení někoho přiměje mluvit pravdu,“ řekla.

Lord Asriel se neubránil pobavenému obdivu nad jejím nestoudným pokrytectvím.

„Osobně se vám za chování paní Coulterové zaručuji,“ řekl. „Ví, co by následovalo, kdyby nás zradila, a nebude k tomu ostatně mít příležitost. Pokud ovšem má někdo z vás jakékoli pochybnosti, směle je předneste.“

„Já,“ promluvil král Ogunwe. „Ale pochybuji o vás, ne o ní.“

„Proč?“ zeptal se lord Asriel.

„Kdyby vás sváděla, neodoláte jí. Je dobře, že jsme ji zajali, ale nebylo správné zvát ji na naši radu. Chovejte se k ní s veškerou úctou, dopřejte jí největší pohodlí, ale pošlete ji někam jinam a držte se od ní co nejdál.“

„Dobrá, sám jsem vás vyzval, ať mluvíte,“ odpověděl lord Asriel, „a nezbývá mi, než přijmout vaši výtku. Vážím si vaší přítomnosti víc než její, králi. Dám ji odvést.“

Sáhl po zvonku, ale než stačil zazvonit, ozvala se paní Coulterová.

„Prosím,“ řekla naléhavě, „abyste si nejdřív vyslechli, co chci říct. Můžu vám pomoct. Měla jsem k samému srdci Magisteria blíž než kdokoli, na koho můžete narazit. Vím, jak uvažují, dokážu odhadnout jejich plány. Říkáte si nejspíš, proč byste mi měli věřit, z jakého důvodu jsem odtamtud odešla. To je jednoduché: chtěli zabít moji dceru. Neodvažovali se nechat ji naživu. Jakmile jsem se dozvěděla, co je Lyra zač – kým je a jaké proroctví s ní spojují divoženky, věděla jsem, že musím z církve odejít. Pochopila jsem, že jsem jejich nepřítel, stejně jako oni jsou mými nepřáteli. Nevěděla jsem, co jste zač vy, ani čím pro vás jsem já, to pro mě byla záhada, ale věděla jsem, že se musím vzepřít církvi a všemu, v co jsem kdy věřila, a pokud to bude nezbytné, musím se postavit i proti Nejvyššímu. Já…“

Odmlčela se. Všichni velitelé ji napjatě poslouchali. Zadívala se lordu Asrielovi přímo do tváře a promluvila teď, jako by se obracela výhradně k němu. Mluvila hlubokým hlasem plným vášně a jasné oči se jí třpytily.

„Byla jsem ta nejhorší matka na světě. Dovolila jsem, aby mi jediné dítě odebrali ještě jako nemluvně, protože mi na něm nezáleželo, šlo mi jen o vlastní kariéru. Po celá léta jsem po ní ani nevzdechla a když už jsem si vzpomněla, bylo to jen proto, že jsem litovala okolností, za kterých se narodila.

Ale pak se církev začala zajímat o Prach a o děti a ve mně se něco pohnulo. Uvědomila jsem si, že jsem sama matka a Lyra že je… moje dcera.

A protože jí hrozilo nebezpečí, zasáhla jsem. Už potřikrát jsem zasáhla, abych ji ochránila. Ponejprv když se dal do práce Absoluční výbor. Odjela jsem tehdy na Jordánskou kolej a přivezla si ji do Londýna, aby žila se mnou a byla tak, jak jsem doufala, mimo jeho dosah. Jenže mi utekla.

Podruhé to bylo v Bolvangaru, kde jsem dorazila na poslední chvíli, právě když ji drželi pod – pod ostřím té… krve by se ve mně nedořezal. Právě tohle tam dělali… tohle jsme dělali ostatním dětem, ale když šlo o moje vlastní… Neumíte si představit, jakou hrůzu jsem tehdy zažila, a doufám, že takové utrpení nikdy nepoznáte. Osvobodila jsem ji, odvedla ji pryč. Zachránila jsem ji podruhé.

Ale i tehdy, při tom všem jsem se ještě pořád pokládala za součást církve, služebnici, za věrnou, oddanou služebnici, protože jsem konala dílo Nejvyššího.

A pak jsem se dozvěděla, co o ní praví proroctví divoženek. Nevím jak, ale už brzy bude Lyra vystavena pokušení, tak jako kdysi Eva – to o ní říkají. Jaké pokušení to má být nemám tušení, ale vzhledem k tomu, že dospívá, není těžké si to představit. A když to teď ví i církev, zabije ji. Jestli všechno záleží jen na ní, můžou snad riskovat a nechat ji naživu? Odváží se spolehnout na to, že tomu pokušení odolá, ať už bude jakékoli?

Ne, jsou přímo povinni ji zabít. Kdyby to šlo, nejradši by se vrátili do rajské zahrady a zabili i Evu dřív, než bude vystavena svému pokušení. Není jim zatěžko zabíjet, sám Kalvín nařídil vraždit děti. Zabili by ji s pompou, obřady, modlitbami, lamentacemi, žalmy a chorály, ale zabili by ji. Kdyby jim padla do rukou, nic ji nezachrání.

Když jsem se tedy doslechla, co divoženky prorokují, zachránila jsem svou dceru potřetí. Odvedla jsem ji na místo, kde jsem ji mohla ochránit, a chtěla jsem tam zůstat napořád.“

„Omámila jste ji,“ namítl král Ogunwe. „Držela jste ji v bezvědomí.“

„Co jsem měla dělat?“ opáčila paní Coulterová. „Ona mě nenáviděla.“ Hlas, až dosud plný potlačovaných emocí, se jí v tu chvíli zlomil do vzlyku. Když znovu promluvila, hlas se jí chvěl. „Bála se mě, nenáviděla mě a kdybych ji neomámila a neuspala, utekla by ode mě jako pták uteče před kočkou. Umíte si představit, co to pro matku znamená? Ale byl to jediný způsob, jak ji ochránit. Celou tu dobu v jeskyni, když spala, s očima zavřenýma a dočista bezmocná, s daemonem schouleným u krku… Probudilo se ve mně tolik lásky, tolik něhy, tak hluboké, nejhlubší… Mé jediné dítě, a já o ni poprvé mohla takhle pečovat, o moji maličkou… Myla jsem ji, krmila, držela v teple a bezpečí. Starala jsem se, aby měla i ve spánku dost výživy, v noci jsem lehala vedle ní, držela ji v náručí, plakala jsem jí do vlasů, líbala ji na spící víčka, mou drahou, milovanou…“

Byla nestoudná. Mluvila tiše, bez patosu a aniž zvedla hlas, a i když ji přemohlo zavzlykání, znělo tiše, jako by se jen zaškytla, jako by projevy citu tlumila z ohledu na ostatní. O to byly její bezostyšné lži působivější, jak lord Asriel znechuceně konstatoval. Lhala celou svou bytostí, do morku kostí.

Obracela se svou řečí především na krále Ogunweho a i když to dělala nenápadně, lordu Asrielovi to neušlo. Nejen že král byl první, kdo proti ní vystoupil, ale byl navíc člověk, ne anděl nebo Galivespian jako lord Roke, a ona věděla, jak na něj.

Kupodivu největší dojem udělala ovšem právě na Galivespiana. Lord Roke se jakživ nesetkal s nikým, kdo by mu svou podstatou tolik připomínal škorpiona, a dobře si uvědomoval moc žihadla, které vycítil pod tlumeným tónem jejího hlasu. Skorpiony je lepší držet na místě, kde je na ně dobře vidět, pomyslel si.

Proto se také posléze přidal ke králi Ogunwemu, který změnil názor a prohlásil, že má paní Coulterová zůstat, což lorda Asriela poněkud zaskočilo. Sám by ji teď radši někam odsunul, ale předem svolil k tomu, že se podřídí přání svých velitelů.

Paní Coulterová k němu zvedla účastný pohled plný ctnostné poddajnosti a on věděl, že je jediný, kdo postřehl v hlubinách jejích krásných očí záblesk zlomyslné vítězoslávy.

„Tak tedy zůstaň,“ řekl. „Ale namluvila jsi toho už dost, tak teď mlč. Chci si rozmyslet ten návrh na vybudování pevnosti na jižní hranici. Hlášení jste viděli: dá se to provést? A je to žádoucí? Dále bych se rád podíval na zbrojnici a pak si poslechneme, co nám poví Xaphanie o rozpoložení andělských šiků. Začneme pevností. Králi Ogunwe?“

Africký velitel se ujal slova. Nějakou chvíli zvažovali pro i proti, přičemž paní Coulterová žasla, jak přesně jsou informovaní o opevněních posádek církve a jak neomylně odhadují schopnosti jejich vůdců.

Tialys a Salmakie ale nyní doprovázeli děti a lord Asriel přišel o zvěda přímo v Magisteriu, což znamenalo, že zanedlouho jejich informace nebezpečně zastarají. Paní Coulterové bleskl hlavou nápad. Pohled, který si vzápětí vyměnila se svým opičím daemonem, byl nabitý napětím jako silný elektrický výboj, ale nahlas neřekla nic. Mlčky hladila opičákovu zlatou srst a poslouchala, o čem se velitelé dohadují.

„Tak to by stačilo,“ rozhodl nakonec lord Asriel. „Tuhle otázku vyřešíme později. A teď zbrojnice. Pokud vím, záměrolet je připravený ke zkoušce. Pojďme se na to podívat.“

Vytáhl z kapsy stříbrný klíček a odemkl řetěz poutající opičákovy ruce a nohy. Dával si přitom dobrý pozor, aby ani letmo nezavadil o konečky jeho chlupů.

Lord Roke nasedl na jestřába a přidal se k ostatním. Lord Asriel vyšel na schodiště a vedl skupinku na ochozy.

Opřel se do nich studený vítr, až bezděky přivřeli oči, a modrý jestřáb se vyhoupl na vzdušném proudu vysoko do vzduchu, kroužil v jeho bouřlivých poryvech a vyrážel ostré skřeky. Král Ogunwe si přitáhl plášť k tělu a položil ruku na hlavu svého gepardího daemona.

Paní Coulterová se ostýchavě obrátila k andělovi.

„Promiňte, paní, vy se jmenujete Xaphanie?“

„Ano,“ odpověděl anděl.

Její zjev budil v paní Coulterové stejnou úctu, jakou cítila divoženka Ruta Skadiová, když se v povětří setkala s jinými anděly. Xaphanie sama žádnou záři nevydávala, ale přesto se skvěla, i když nebylo zřejmé, odkud světlo vychází. Byla vysoká, nahá, s mohutnými křídly, a její vrásčitá tvář vypovídala o stáří, s jakým se paní Coulterová u žádné živé bytosti nikdy dřív nesetkala.

„Vy patříte k těm andělům, kteří se kdysi vzbouřili?“

„Ano. A bloumám od těch dob mezi nejrůznějšími světy. Teď jsem se přidala do služeb lorda Asriela, protože v jeho velkolepém záměru vidím naději na konečné svržení tyranie.“

„A co když neuspějete?“

„Pak to bude naše zkáza a krutost zavládne navěky.“

Za hovoru se držely v patách lordu Asrielovi, který rychlými kroky rázoval po větrem bičovaných hradbách k širokému schodišti. Vedlo do takové hloubky, že ani záře světel lemujících v držácích stěny nedosáhla až na dno. Kolem nich se prokmitl modrý jestřáb, vrhl se do šerých hlubin a jak klouzal níž a níž, zazářilo jeho peří jako modrý drahokam pokaždé, když míjel některé z planoucích světel, čím dál menší, až z něj byla maličká jiskřička a pak zmizel docela.

Anděl se přidal po bok lordu Asrielovi a vedle paní Coulterové teď scházel po schodišti africký král.

„Odpusťte mou nevědomost, pane,“ obrátila se k němu, „ale nikdy jsem neslyšela o bytostech, jako je ten jezdec na jestřábu, ani jsem je neviděla, teprve včera tam v jeskyni. Odkud pochází? Můžete mi o jeho lidu říct něco bližšího? Za nic na světě bych ho nechtěla urazit, ale když o něm nic nevím, snadno bych mohla nedopatřením říct něco, co se ho dotkne.“

„Děláte dobře, že se ptáte,“ odpověděl král Ogunwe. „Jeho lid je nadmíru hrdý. Jejich svět se vyvíjel jinak než náš a dnes v něm žijí dva druhy myslících bytostí: lidé a Galivespiané. Většina lidí oddaně slouží Nejvyššímu a kam až paměť sahá, snaží se maličké plemeno vyhubit, protože je mají za zplozence pekel. Není divu, že Galivespiané nedokážou tak úplně důvěřovat nikomu naší velikosti. Ale jsou to nezlomní, zuřiví bojovníci, zavilí protivníci a nadmíru užiteční zvědové.“

„Je na vaší straně celý jeho lid, nebo stojí část proti vám, jako lidé?“

„Hrstka jich slouží nepříteli, ale většina je na naší straně.“

„A co andělé? Donedávna jsem si myslela, že jsou jen výplodem středověké představivosti, že doopravdy neexistují… Zvláštní pocit, když najednou s jedním z nich hovoříte tváří v tvář… Kolik se jich přidalo k lordu Asrielovi?“

„Paní Coulterová,“ zvedl král obočí. „Tohle je přesně ten druh informací, o jaké by se zajímal nepřátelský špeh.“

„To bych byla povedený špeh, kdybych se vyptávala takhle otevřeně,“ zasmála se paní Coulterová zlehka. „Jsem váš zajatec, králi. Nemám šanci odsud uniknout, i kdybych nakrásně měla kam jít. Nemůžu nikomu uškodit, čestné slovo.“

„Když to říkáte, milerád vám uvěřím,“ řekl král. „Porozumět andělům je mnohem těžší než vyznat se v lidech. Tak za prvé nejsou všichni stejní, někteří jsou mocnější než druzí, a navíc je spojují složité svazky a rozdělují odvěká nepřátelství, o kterých skoro nic nevíme. A Nejvyšší je utlačuje od první chvíle, kdy přišel na svět.“

Paní Coulterová strnula na místě, upřímně zhrozená. Africký král myslel, že se jí udělalo nevolno, a zastavil se spolu s ní. Planoucí světlo na stěně jí rozehrávalo ve tváři přízračná stíny.

„Říkáte to jakoby nic,“ vypravila ze sebe, „jako by to měl vědět každý včetně mě, ale… Jak je to možné? Nejvyšší přece všechny světy sám stvořil, ne? Existoval ze všeho nejdřív. Jak by pak mohl přijít na svět, jak říkáte?“

„Dozvěděli jsme se to od andělů,“ řekl Ogunwe. „Dokonce i mnohé z nás zaskočilo, že Nejvyšší ve skutečnosti není stvořitelem. Nějaký stvořitel možná existuje, nebo taky ne, to nikdo neví. Víme jen, že v určité chvíli se Nejvyšší ujal vedení a od těch dob se proti němu andělé bouří a bojují s ním i lidé. Tohle je poslední vzpoura. Nikdy dřív se nespojili ke společnému odporu lidé s anděly a dalšími bytostmi ze všech světů. Je to největší síla, jaká se kdy sešla. Ale možná ani ta nebude stačit, to se uvidí.“

„Ale o co lordu Asrielovi vlastně jde? Co je tohle za svět a jak se sem dostal?“

„Zavedl nás sem, protože tenhle svět je prázdný. Není tu žádná uvědomělá forma života, abych tak řekl. Nechceme kolonizovat, paní Coulterová. Přišli jsme sem, abychom budovali, ne dobývali.“

„On chce zaútočit na království nebeské?“

Ogunwe se jí zpříma zahleděl do tváře.

„Nemáme v úmyslu na království útočit,“ řekl, „ale jestli napadnou oni nás, musí předem počítat s válkou. My jsme připravení. Paní Coulterová, jsem král, ale jsem hrdý na to, že se můžu přidat k lordu Asrielovi a spolu s ním vystavět svět, v němž nebudou žádná království, králové, biskupové nebo kněží. Od chvíle, kdy se Nejvyšší svévolně postavil nad ostatní, je jeho říše známá jako království nebeské. S něčím takovým nechceme mít nic společného. Náš svět je jiný. Chceme být svobodnými obyvateli nebeské republiky.“

Paní Coulterová by s ním ráda hovořila dál, na jazyk se jí draly desítky otázek, ale král už znovu vykročil, aby na něj jeho velitel nemusel čekat. Nezbývalo jí, než se pustit za ním.

Schodiště vedlo tak hluboko pod zem, že než sestoupili do posledního patra, ztratili z očí jak nejvyšší schody, tak nebe nad nimi. Už v jeho polovině paní Coulterová stěží lapala po dechu, ale nepostěžovala si ani slovem a pokračovala dál. V přízemí se šachta schodiště rozšiřovala do obrovské haly ozářené světelnými krystaly zasazenými v pilířích, které podpíraly střechu. V šeru nad jejich hlavami se křižovaly žebříky, můstky, nosné trámy i visuté lávky, a po nich spěchaly za svým cílem maličké postavy.

Lord Asriel právě rozmlouval s veliteli, a když dorazila paní Coulterová, pustil se s nimi napříč halou, aniž jí dopřál chvíli odpočinku. Co chvíli se k němu vzduchem přiblížila zářící postava a další se snesly na zem, aby s ním v rychlosti prohodily pár slov. Panovalo tu hutné parno a paní Coulterové neušlo, že v každém pilíři vězí – zřejmě z ohledů k lordu Rokeovi – ve výši lidské hlavy prázdná skoba, aby se jeho jestřáb měl kam usadit a Galivespian se mohl připojit k jednání velitelů.

Nezůstali ale v rozlehlé hale dlouho. Na protější straně už zřízenec otvíral těžké dvojité dveře, a když jimi prošli, ocitli se na železniční rampě. Čekal tu na ně nevelký krytý vagon tažený anbarickou lokomotivou.

Strojvůdce se uklonil a jeho daemon, hnědá opička, se mu při pohledu na zlatého opičáka schovala za nohy. Lord Asriel prohodil s mužem pár slov, načež pobídl celou skupinku do vagonu. Stejně jako hala předtím byl osvětlený světelnými krystaly ve stříbrných držácích, jejichž jas se zrcadlil v nablýskaném mahagonovém obložení.

Jakmile nastoupil i lord Asriel, dal se vlak do pohybu, hladce se odlepil od nástupiště a svižně se čím dál rychleji nořil do tunelu. Nebýt šustění kol po hladkých kolejnicích, vůbec by si neuvědomili, jak rychle se vezou.

„Kam jedeme?“ zeptala se paní Coulterová.

„Do zbrojovny,“ odpověděl lord Asriel úsečně a odvrátil se od ní, aby si v tichosti promluvil s andělem.

„Vaše lordstvo,“ obrátila se paní Coulterová k lordu Rokeovi, „to vždycky vysíláte své zvědy ve dvojicích?“

„Proč se ptáte?“

„Jen mě to zajímá. Dostali nás s daemonem do patové situace, když jsme se před časem setkali tam v jeskyni, a zarazilo mě, jak dobře si vedli v boji.“

„Proč zarazilo? Nečekala byste, že lidé našeho vzrůstu budou dobří bojovníci?“

Chladně si ho změřila pohledem, dobře si vědoma jeho vznětlivé pýchy.

„Ne,“ řekla. „Myslela jsem, že vás přemůžeme jako nic, a zatím jste vy málem přemohli nás. Ochotně přiznávám, že jsem se mýlila. Ale řekněte, to bojujete vždycky ve dvou?“

„Vy jste také dva, není-liž pravda, vy a váš daemon. Čekala jste snad, že vám dopřejeme výhodu převahy?“ odpověděl a oči mu i v tlumeném světle krystalů jiskřily, jako by ji vyzýval, ať se s ním opováží přít.

Plaše sklopila pohled a nechala otázku bez odpovědi.

Minuty plynuly a z pohybů vlaku paní Coulterová vycítila, že sjíždějí ještě hlouběji do středu hory. Nedokázala odhadnout, jakou vzdálenost urazili, ale uplynulo přinejmenším čtvrt hodiny, než začali konečně zpomalovat, a brzy nato zastavili u nástupiště. Ve srovnání s temnotou v tunelu je záře anbarických lamp div neoslnila.

Lord Asriel otevřel dveře a vyvedl je ven. Vedro tu bylo k zalknutí a vzduch byl prosycený sírovými výpary, až paní Coulterová zalapala po dechu. Všude kolem se rozléhaly pravidelné údery mohutných bucharů a řinčivé skřípění železa o kámen.

Ve chvíli, kdy před nimi zřízenec otevřel dveře vedoucí z nástupiště, se hluk ještě zdvojnásobil a zalila je vlna žáru. Všichni si stínili oči před oslnivou září, jen Xaphanie jako by rámus, bodavé světlo ani vedro vůbec nevnímala. Paní Coulterové chvíli trvalo, než se přizpůsobila, ale hned nato se začala zvědavě rozhlížet.

Ve svém vlastním světě viděla tavící pece, slévárny i železárny, ale ve srovnání s tímhle působila i ta největší jako ubohá dílnička vesnického kováře. K bezmála nedohlednému stropu se ohromnou rychlostí zvedaly buchary velikosti domů a vzápětí se řítily dolů na kovové trámy silné jako kmeny stromů a ve zlomku vteřiny je zploštily. Hromová rána, která každý úder doprovázela, jako by otřásala celou horou. Z otvoru ve skalní stěně proudila řeka sirnatého roztaveného kovu a než její tok zarazila křemencová vrata, Hnula se už třpytivě vřící záplava soustavou kanálů, propustí a hrází do dlouhých řad odlévacích forem, kde v oblacích páchnoucího kouře vychládala a tuhla. Obrovské řezačky a válce pak odkrajovaly, přehýbaly a rozvalovaly na prst tlusté pláty kovu, jako by to byl papír, načež je ony obrovité buchary znovu roztloukly naplocho. Jednotlivé plachty kovu se přitom kladly na sebe a postupně, vrstva za vrstvou, se pod údery bucharu měnily v čím dál pevnější plát.

Kdyby do téhle zbrojovny zavítal Iorek Byrnison, uměl by ocenit, že lidé v ní se v práci s kovem vyznají. Paní Coulterová mohla jen přihlížet a žasnout. Nikdo se ani nepokoušel mluvit, protože tu nebylo slyšet vlastního slova, ale lord Asriel skupinku gestem vyzval, aby ho následovala. Vedl je po kovové lávce s mřížkou místo podlahy, která visela nad ještě rozlehlejší prostorou, kde horníci pomocí krumpáčů a lopat dobývali z matečné horniny lesknoucí se kovy.

Sešli z lávky a pokračovali dlouhou svažující se skalní chodbou. Od stropů tu visely stalaktity hrající prazvláštními odstíny barev a bušení, skřípot i rytmický tep strojů zvolna slábly. Paní Coulterová cítila na rozpálené tváři chladivý vánek. Krystaly, které jim svítily na cestu, tu nebyly zasazené do držáků ani do povrchu pilířů. Ležely volně poházené po zemi a protože tu neplanuly pochodně, z nichž by sálalo další teplo, začal se do všech znovu zakusovat chlad. Najednou nečekaně vyšli přímo do nočního vzduchu.

Stáli v místě, kde byla část hory odklizená a vzniklo tak otevřené prostranství velikosti přehlídkové pláně. O něco dál se ve skalní stěně nezřetelně rýsovalo několik ohromných železných vrat, některá otevřená, jiná zavřená, a z jedněch právě četa mužů vytahovala cosi zakrytého plachtou.

„Co je to?“ zeptala se paní Coulterová afrického krále a ten odpověděl:

„Záměrolet.“

Paní Coulterová netušila, co si pod tím slovem představit, ale o to zvědavěji sledovala muže, kteří se zřejmě chystali stáhnout plachtu.

Postavila se blíž ke králi Ogunwemu, jako by u něj hledala ochranu, a ptala se dál: „Jak funguje? A k čemu je dobrý?“

„To už brzy uvidíme,“ odvětil král.

Stroj připomínal jakési složité vrtací zařízení, kokpit gyroplánu nebo kabinu obřího jeřábu. Pod skleněným krytem bylo vidět sedadlo a před ním něco přes tucet páček a rukojetí. To všechno stálo na šesti kloubnatých nohách připojených k tělu v různých úhlech, což vzbuzovalo dojem skryté síly a neohrabanosti zároveň, a samotné tělo sestávalo z propletence trubic, válců, pístů, spirálových kabelů, rozvodů, ventilů a měřidel. Světlo ale přicházelo zezadu a většina stroje byla v šeru, takže nebylo dost dobře poznat, co k němu patří a co ne.

Lord Roke se na svém jestřábu pustil přímo k němu, kroužil kolem a zkoumal ho ze všech stran, kdežto lord Asriel a anděl byli zabraní do hovoru s inženýry. Ze stroje právě slézalo několik mužů, jeden se zápisníkem a další s kusem kabelu v ruce.

Paní Coulterová hltala vznášedlo pohledem, ukládala si do paměti každičkou součást a snažila se zorientovat ve složité konstrukci. Viděla, jak se do sedadla vyšvihl sám lord Asriel, přitáhl si kolem pasu a ramen kožený postroj a na hlavu si nasadil přilbu. Jeho daemon, sněžná levhartice, vyskočila na palubu za ním a on se obrátil, aby seřídil cosi vedle ní. Hlavní inženýr na něj zavolal, lord Asriel odpověděl a muži ustoupili k otevřeným vratům.

Záměrolet se pohnul, i když paní Coulterová nechápala, jak je to možné. Připadalo jí, jako by se celý zachvěl, ale přitom dobře viděla, že stojí nehybně na místě vzepřený šesti hmyzíma nohama a vyzařující jakousi podivnou energii. V tu chvíli se přímo před jejíma očima pohnul znovu a ona si uvědomila, co se děje: jednotlivé díly se otáčely a mířily všemi směry, jako by zkoumaly temnou oblohu. Lord Asriel seděl uvnitř a pilně posouval páčky, kontroloval ciferníky a seřizoval ovladače, když tu najednou celý záměrolet zmizel.

Jakýmsi záhadným způsobem vyskočil do vzduchu a teď se vznášel nad nimi zhruba ve výšce špiček stromů a zvolna se stáčel doleva. Žádný motor nebylo slyšet, nic, co by napovídalo, jakým způsobem stroj vzdoruje gravitaci. Prostě jen tak visel ve vzduchu.

„Poslouchejte,“ ozval se král Ogunwe. „Na jihu.“

Otočila tím směrem hlavu a napnula uši. Nad hranou hory skojíkal vítr, v chodidlech cítila hluboké dunění bucharu a válcovacích strojů a od světlem zalitých otevřených vrat k ní doléhaly mužské hlasy, ale v příští chvíli hlasy jako na znamení utichly a světla zhasla. V nastalém tichu paní Coulterová rozeznala mezi závany větru slabounký klapot motorů gyroplánu.

„Kdo to je?“ zeptala se tiše.

„Volavky,“ odpověděl král. „Moji piloti dostali za úkol přilákat sem nepřítele. Dávejte pozor.“

Vytřeštila oči, jak se snažila proniknout pohledem černočernou tmu rušenou jen několika hvězdami. Záměrolet nad nimi visel docela nehybně, jako by byl nejen ukotvený – což nebyl –, ale přímo přišroubovaný na místo, protože s ním nepohnul ani závan větru. Ani v kokpitu se nesvítilo, takže nebyl skoro vidět a postava lorda Asriela dokonale splývala s tmou.

Vtom si všimla nízko na obloze skupinky světel a ve stejnou chvíli zvuk motorů zesílil natolik, že byl slyšet bez přerušení. Šest gyroplánu se rychle blížilo, i když jeden měl očividně potíže, protože se za ním táhla stužka kouře a letěl níž než ostatní. Mířili k hoře, ale drželi se kursu, ve kterém by ji minuli a pokračovali dál.

A v závěsu těsně za nimi následovala nesourodá směsice pronásledovatelů. Nebylo snadné všechny je na tu dálku určit, ale paní Coulterová rozeznávala těžkopádný gyroplán jakéhosi zvláštního typu, dva rovnokřídlé letouny, olbřímího ptáka, který bez patrného úsilí nesl na hřbetě dva ozbrojence, a tři nebo čtyři anděly.

„Útočná letka,“ podotkl král Ogunwe.

Vzdálenost mezi gyroplány a jejich pronásledovateli se rychle zkracovala. Z jednoho z letounů vyšlehl světelný hádek následovaný o vteřinu či dvě později dunivým prásknutím, ale střela mířící na ochromený gyroplán vůbec nestačila doletět k cíli. Ve stejné chvíli, kdy spatřili zášleh světla, a dřív, než k nim dolehlo prásknutí, spatřili diváci shromáždění na úbočí hory, jak se zablesklo i ze záměroletu a ve vzduchu se rozprskla nálož.

Paní Coulterová si ani nestačila uvědomit, v jakém pořadí se světla a zvuky objevily, když se rozpoutala bitva. Ani v jejím průběhu se nebylo snadné orientovat, protože obloha byla temná a všichni letci nesmírně rychlí. Úbočí hory se rozsvítilo několika téměř neslyšnými záblesky; pokaždé to jen krátce syklo, jako když uniká pára. Každý záblesk si nicméně neomylně vybral jednoho z útočníků. Letoun vzplanul a rozletěl se na kusy, ohromný pták vyvřískl, jako když se trhá opona sahající ke špičce hory, a zřítil se na skály hluboko pod nimi, a pokud šlo o anděly, všichni se v závanu žhoucího vzduchu rozplynuli, rozpadli se do nesčetných matně pableskujících částeček, které postupně pohasly jako skomírající ohňostroj.

Pak se rozhostilo ticho. Vítr odvál poslední zvuky gyroplánů, které tak dobře posloužily a před chvílí už zmizely za úbočím hory. Nikdo z přihlížejících se nezmohl na slovo. Zář plamenů odkudsi zdola ozařovala spodek záměroletu, který dosud visel ve vzduchu a teď se pomalu otáčel, jako by se rozhlížel kolem sebe. Zkáza útočící letky byla tak dokonalá, že se ani paní Coulterová neubránila otřesenému úžasu, byť byla v životě svědkem nesčetně ohromujících věcí. Když zvedla oči k podivnému plavidlu, připadalo jí, že se zas tak zvláštně mihotá či rozvolňuje, ale to už stálo přímo před ní na pevné zemi.

Král Ogunwe se vyřítil k němu a stejně tak ostatní velitelé a inženýři, kteří rozrazili vrata zkušebních místností a nechali odtamtud proudit světlo. Paní Coulterová zůstala na místě a horečně uvažovala nad účinky a užitím záměroletu.

„Proč nám ho ukazuje?“ přišeptl jí její daemon.

„Nejspíš netuší, co se nám honí hlavou,“ odpověděla stejně tiše.

Oba se zabývali myšlenkou, která mezi nimi proskočila jako jiskra tam v křemencové věži. Napadlo je, že by mohli lordu Asrielovi učinit návrh: nabídli by mu, že se vrátí do Konzistorního sboru jako jeho špehové. Paní Coulterová dobře znala nejrůznější mocenské páky a uměla jich dovedně využít. Ze začátku by dalo práci přesvědčit je o svých dobrých úmyslech, ale zvládla by to. Když se teď Galivespiané musí postarat o Willa a Lyru, byla by pro Asriela její nabídka více než lákavá.

Když ale sledovala ten podivuhodný létající stroj, napadla ji ještě lepší myšlenka. Radostně si přitiskla opičáka k prsům.

„Asrieli,“ ozvala se jakoby nic. „Mohla bych se podívat, jak ten stroj pracuje?“

Shlédl na ni a v jeho roztržitém, netrpělivém výrazu bylo jasně znát nadšení z uspokojivé zkoušky. Měl z podivného vznášedla očividnou radost a ona věděla, že neodolá pokušení se s ním pochlubit.

Král Ogunwe uhnul stranou a lord Asriel k ní natáhl ruku a vytáhl ji do kokpitu. Pomohl jí usadit se v pilotním křesle a počkal, až si prohlédne ovládací páčky.

„Jak pracuje? Co má za pohon?“ zeptala se.

„Tvoje záměry,“ odpověděl. „Proto se takhle jmenuje. Když máš v úmyslu letět dopředu, letí dopředu.“

„Tohle není žádná odpověď. No tak, pověz mi to. Co to má za motor? Jak létá? Nic tu nevypadá ani v nejmenším aerodynamicky. Ale to ovládání… zevnitř mi připomíná gyroplán.“

Bylo mu zatěžko nepovědět jí, co ví, a protože byla v jeho moci, udělal to. Zvedl kabel, který na konci přecházel do koženého poutka poznamenaného hlubokými stopami po zubech jeho daemona.

„Tohle poutko,“ vysvětloval, „musí držet tvůj daemon. V tlapě, v zubech, jakkoli, na tom nezáleží. A ty si musíš nasadit tuhle přilbu. Mezi nimi vzniká napětí a kondenzátor ho zesiluje. Totiž, je to všechno mnohem složitější, ale řídit tenhle stroj je hračka. Vybavili jsme ho ovládáním, jako je v gyroplánech, pro pocit jistoty, ale časem nebudou žádné ovladače zapotřebí. Samozřejmě ho může řídit jen člověk s daemonem.“

„Rozumím,“ přikývla.

A strčila do něj, až vypadl ven.

Zároveň si nasadila na hlavu přilbu a zlatý opičák se chopil koženého poutka. Sáhla po ovladači, kterým se v gyroplánu naklání nosné plochy, postrčila páčku plynu nadoraz a záměrolet rázem vyskočil do vzduchu.

Přece jen ale neměla řízení tak úplně pod kontrolou. Vznášedlo chvíli viselo nehybně ve vzduchu a mírně se naklánělo, než přišla na to, jak letět dopředu, a těch pár vteřin stačilo lordu Asrielovi k tomu, aby provedl tři věci. Vyskočil na nohy, zdviženou rukou zabránil králi Ogunwemu vydat vojákům rozkaz, aby zahájili palbu, a řekl: „Lorde Rokeu, leťte s ní, buďte od té dobroty.“

Galivespian bez váhání pobídl modrého jestřába do vzduchu a ten se rozletěl přímo k dosud otevřeným dveřím kabiny. Diváci na zemi dobře viděli, jak se žena rozhlíží do všech stran a totéž dělá její opičák, ale bylo patrné, že si ani jeden z nich nevšiml, když lord Roke seskočil z jestřába dozadu do kabiny.

Vzápětí už se záměrolet dal do pohybu a modrý jestřáb se obloukem snesl lordu Asrielovi na zápěstí. V necelých dvou vteřinách už jim plavidlo mizelo z dohledu, ztracené ve vlhkém, hvězdami posetém prostoru.

Lord Asriel za ním hleděl s posmutnělým obdivem.

„Tak jste měl pravdu, králi,“ obrátil se k Ogunwemu. „Měl jsem vás poslechnout. Jednou je to Lyřina matka, tak se od ní něco takového dalo čekat.“

„Vy ji nebudete pronásledovat?“ zeptal se africký král.

„Abych si zničil takový úžasný stroj? To ani náhodou.“

„Kam myslíte, že poletí? Bude hledat to děcko?“

„Teď hned ne. Neví, kde ji hledat. Povím vám, co teď udělá: zajde za Konzistorním sborem, předá jim na důkaz své dobré vůle náš záměrolet a začne špehovat. Bude u nich špehovat v náš prospěch, protože tuhle dvojí hru ještě nevyzkoušela, na rozdíl od mnoha jiných pokrytectví, a bude to pro ni nová zkušenost. A jakmile zjistí, kde je ta malá, vydá se za ní a my ji budeme sledovat.“

„A kdy jí dá lord Roke na vědomí, že odletěl spolu s ní?“

„Podle mě si tohle překvapení nechá pro sebe hodně dlouho, co říkáte?“

Oba se zasmáli a bok po boku se vrátili do dílen, aby si prohlédli nový, značně vylepšený model záměroletu.

Mary Maloneová vyráběla zrcadlo. Nečinila tak z marnivosti, k té měla daleko, ale chtěla si ověřit jistou myšlenku, která ji napadla. Chtěla se pokusit zachytit Stíny, a protože neměla vybavení, jaké používala v laboratoři, musela improvizovat s tím, co bylo po ruce.

Mulefové se zpracováním kovu nijak nezabývali. Uměli neuvěřitelné věci s kamenem, dřevem, provazy, lasturami a rohovinou, ale jediné kovové předměty, které znali, vyráběli rozklepáváním přírodních valounků mědi a jiných rud, které nacházeli v říčním písku. Kovy jim nesloužily k vyrábění předmětů, ale k čistě dekorativním účelům. Když například dvojice vstupovala do manželství, vyměnila si proužky lesklé mědi, které se omotávaly kolem spodku rohů a plnily víceméně funkci svatebních prstenů.

Není proto divu, že je naprosto uchvátil švýcarský nůž, který byl Maryiným nejcennějším pokladem.

Zalif jménem Atal, se kterou se Mary obzvlášt spřátelila, se neubránila výkřikům úžasu, když jí Mary předvedla všechny jeho části a vysvětlila, pokud jí omezená slovní zásoba dovolila, k čemu která z nich slouží. K vybavení patřila i maličká lupa, a právě když s její pomocí začala vypalovat na suchou větvičku jednoduchý vzorek, zabloudila v myšlenkách ke Stínům.

Lovily právě s Atal ryby, ale protože bylo málo vody a ryby se zřejmě někam přesunuly, nechaly síť ležet uprostřed řeky, usadily se na travnatém břehu a povídaly si. Pak Mary našla suchou větev s hladkým vyběleným povrchem. Vypálila do dřeva jednoduchou hlavičku kopretiny, ze které byla Atal bez sebe nadšením, ale při pohledu na proužek kouře stoupající z místa, kde na dřevo dopadalo soustředěné sluneční světlo, si Mary pomyslela: Kdyby tahle větvička zkameněla a za deset milionů let ji našel nějaký vědec, ještě pořád se kolem ní budou držet Stíny, protože jsem ji svou prací pozměnila.

Nechala se ve slunečném dni unášet malátnými představami, až se jí Atal zeptala:

O čem sníš?

Mary se jí pokusila přiblížit svou práci, svůj výzkum, laboratoř, objev stínových částic a ohromující poznání, že jsou vědomé, a uvědomila si přitom, že ji tahle otázka pořád nesmírně zajímá. Nejradši by byla zpátky, aby měla k ruce potřebné vybavení.

Nečekala, že by Atal její vysvětlování dokázala sledovat. V první řadě ještě nevládla místním jazykem úplně dobře, ale především jí mulefové připadali zaměření na praktickou, každodenní stránku fyzického světa, kdežto ona se teď vyjadřovala v matematických termínech. Proto ji překvapila Atalina odpověď: Ano, vím, o čem mluvíš. My tomu říkáme… načež použila slovo, které znělo podobně jako výraz označující světlo.

Světlo? ujišťovala se Mary a Atal řekla: Ne světlo… a zopakovala jí slovo pomaleji. Jako světlo na vodě, vysvětlovala, když se při západu slunce hladina zlehka čeří a proskakují po ní zářivé šupinky, tak to je přesně ono, ale jakové.

Jakové, jak Mary už dřív pochopila, byl výraz pro metaforu.

Takže to není tak docela světlo, ale vy to vidíte a připomíná vám to světlo na vodě v zapadajícím slunci? zeptala se Mary.

Ano, přikývla Atal. Všichni mulefové to mají. Ty to máš taky. Proto jsme hned poznali, že jsi jako my a ne jako zvířata na pastvě, ty to totiž nemají. I když vypadáš tak podivně a ošklivě, jsi jako my, protože máš – a znovu zaznělo to slovo, které Mary nezachytila dost jasně, aby ho uměla zopakovat. Něco jako sraf nebo sarf, a k tomu kratičké mávnutí chobotem doleva.

Mary hořela zvědavostí a musela násilím krotit vzrušení, aby byla schopná najít správná slova.

Co o tom víte? Odkud se to bere?

Z nás a z oleje, zněla odpověď a Mary bylo jasné, že myslí olej z velkých kulatých tobolek.

Z vás?

Když dospějeme. Ale nebýt stromů, všechno to zase zmizí. Právě díky jim a oleji se to drží mezi námi.

Když dospějeme… Mary se musela znovu opanovat, aby jí bylo rozumět. Už před časem došla ohledně Stínů k domněnce, že na ně děti a dospělí reagují odlišně, nebo že přinejmenším vyvolávají jinou aktivitu částic. Neříkala snad Lyra, že vědci v jejím světě došli k podobnému závěru, pokud šlo o Prach, což byl jen jiný termín pro Stíny? A tady na to narazila znovu.

A souviselo to navíc i s tím, co jí Stíny napsaly na monitor počítače tehdy večer, než odešla ze svého světa. Nechápala zatím podstatu celé té záležitosti, ale věděla, že nutně souvisí s onou zásadní proměnou, kterou v dějinách lidstva symbolizuje příběh Adama a Evy: s pokušením, pádem a prvotním hříchem.

Když její kolega Oliver Payne zkoumal zkamenělé lebky, přišel na to, že přibližně před třiceti tisíci lety se výrazně zvýšil počet stínových částic obklopujících lidské ostatky. Něco se tehdy stalo, muselo dojít k vývojovému skoku, v jehož důsledku se stal lidský mozek ideálním prostředkem k zesilování jejich účinků.

Obrátila se k Atal:

Jak dlouho jsou na světě mulefové?

Třiatřicet tisíc let, odpověděla Atal, a protože se už naučila rozlišovat výrazy Maryiny tváře – přinejmenším ty nejzřejmější – rozesmálo ji, jak Mary překvapeně spadla čelist. Mulefové se smáli tak vesele a nevázaně, že se k nim Mary obvykle musela přidat, ale tentokrát zůstala plně soustředěná na ohromující nové poznatky.

Jak to můžete tak přesně vědět? Víte, co se během té doby událo?

Samozřejmě, odpověděla Atal. Od chvíle, kdy se objevil sraf, máme paměť a vědomí. Předtím jsme neznali vůbec nic.

A co se stalo, že se sraf najednou objevil?

Naučili jsme se používat kolo. Stalo se jednou, že jedno stvoření beze jména našlo stromovou tobolku. Začala si s ní hrát a přitom přišla na to –

Přišla? To byla ona?

Ano, samička. Předtím neměla žádné jméno. Uviděla, jak se otvorem v tobolce plazí had a ten jí řekl –

Ten had s ní mluvil?

Ne, kdepak! To je jakovost. Podle toho příběhu jí had povídá: Co víš? Co si pamatuješ? Co čekáš, že nastane? A ona odpověděla: Nic, nic, nic. A had jí řekl: Provleč nohu tímhle otvorem v tobolce, kde jsem si prve hrál, a nabudeš moudrosti. A tak vložila nohu do místa, kudy prolezl had, nasákl se jí do ní olej a ona prohlédla, viděla najednou jasněji než kdy dřív a první, co uviděla, byl právě sraf. Bylo to všechno tak nové, zvláštní a příjemné, že se o to chtěla podělit se vším příbuzenstvem. Vzala tedy ona a její druh první tobolky a poznali, že vědí, co jsou zač, že jsou mulefové a ne zvěř z pastvin. Dali si navzájem jména a sami sebe nazývali mulefy. Pojmenovali tobolkové stromy, jakož i všechny tvory a rostlinstvo.

Protože byli odlišní, přikývla Mary.

Ano, to je pravda. A jejich děti zrovna tak, protože když spadaly další tobolky, ukázal první pár dětem, jak je užívat. A když děti dosáhly patřičného věku, začaly i ony vytvářet sraf, a protože byly dost velké, aby jezdily na kolech, sraf se k nim vracel spolu s olejem a zůstával s nimi. Tehdy poznali, že musí zasadit další tobolkové stromy, aby byl oleje dostatek, ale tobolky byly tak tvrdé, že jejich semena málokdy vzešla. A první mulefa pochopila, že musí stromům pomáhat, že musí na kolech jezdit, aby se rozlomila, a od těch dob žijí mulefové a tobolkové stromy pospolu.

Napoprvé Mary pochopila stěží čtvrtinu všeho, co jí Atal vyprávěla, ale vyptávala se dál a domýšlela si, až dala celý příběh víceméně věrně dohromady. Zároveň se přitom zlepšovala v jazyce mulefů, i když čím víc se dozvídala, tím to bylo těžší, protože každý nový poznatek vyvolával celou řadu otázek a každá z nich vedla jiným směrem.

Především se ale soustředila na otázku srafu, protože od něj vycházelo všechno ostatní, a právě tehdy si vzpomněla na zrcadlo.

Napadlo ji to, když slyšela Atalin příměr s jiskřičkami na vodě. Odražené světlo, jaké zrcadlí například mořská hladina, je polarizované, a pokud mají stínové částice podobně jako světlo určitou frekvenci, třeba by se daly polarizovat i ony.

Já sraf nevidím, jako ho vidíte vy, řekla. Ale zkusím si udělat z pryskyřičného laku zrcadlo a třeba ho pak uvidím taky.

Atal ta myšlenka nadchla. Hned vytáhly síť z řeky, aby se pustily do shromažďování potřebných pomůcek, a dokonce v ní našly tři pořádné ryby, což bylo dobré znamení.

Pryskyřičný lak pocházel z jiných, mnohem menších stromů, které mulefové pěstovali právě za tímhle účelem. Když se jejich smůla převařila a rozpustila v alkoholu vydestilovaném z ovocných šťáv, vznikla tekutina hustá přibližně jako mléko a s jemným jantarovým nádechem. Mulefové ji využívali jako lak. Na podklad ze dřeva nebo lastury nanesli třeba i dvacet vrstev, přičemž každou nechali vytvrdit pod vlhkou látkou, než přidali další. Postupně tak získali mimořádně odolný, lesklý povrch. Většinou lak zabarvovali pomocí nejrůznějších oxidů, ale někdy ho nechávali průhledný, a právě to Mary zajímalo nejvíc. Díky jantarovému zbarvení se lak vyznačoval podobnými vlastnostmi jako dvojlomný islandský vápenec – štěpil každý světelný paprsek do dvou, takže při pohledu skrze něj viděl člověk dvojitě.

Nebyla si jistá, o co přesně se snaží, ale věřila, že když se bude problémem zabývat dostatečně dlouho, v klidu a bez zbytečného napětí, nakonec ho vyřeší. Vzpomněla si, jak Lyře citovala slova básníka Keatse a holčička okamžitě prohlásila, že přesně v takovém rozpoložení musí být, když chce komunikovat s alethiometrem. Teď se tedy bude muset sama naučit, jak se správně uvolnit.

Pro začátek si našla víceméně plochý kousek dřeva podobného borovici a tak dlouho ho dřela kouskem pískovce (kde není kov, nejsou ani hoblíky), až byl co nejhladší. Naučila se tenhle postup od mulefů a musela uznat, že při troše času a námahy se dá dosáhnout celkem slušného výsledku.

Než zašla spolu s Atal do hájku lakovníků, podrobně kamarádce vysvětlila, co zamýšlí, a požádala, jestli si může vzít trochu pryskyřice. Mulefové jí to beze všeho dovolili, ale dál neměli čas se jejím počínáním zabývat. S Atalinou pomocí nasbírala trochu lepkavé mízy a pak následovalo zdlouhavé vaření, rozpouštění a další převáření, dokud nebyl lak hotový.

Mulefové ho roztírali pomocí chomáčků vláken z rostliny podobné bavlně. Mary si nechala od zkušeného řemeslníka vysvětlit přesný postup a pak se trpělivě pustila do práce. Pracně zrcadlo znovu a znovu natírala, i když vrstvičky byly tak tenké, že zprvu neviděla žádný rozdíl. Pokaždé ale nechala lak beze spěchu zaschnout a nátěr začal postupně nabývat na síle. Navrstvila tak na sebe přes čtyřicet nátěrů – časem je přestala počítat – a než jí došel lak, měla už přinejmenším pětimilimetrovou vrstvu.

Na závěr musela povrch vyleštit. Celý den ho jemně třela krouživými pohyby, až ji rozbolely ruce i hlava a musela práce nechat.

Pak usnula.

Následujícího rána se celá skupina vypravila do mlází takzvaných uzlovníků. Bylo potřeba dohlédnout, aby výhonky rašily, jak mají, a zpevnit síť vzájemně se proplétajících větví, aby pruty rostly do správného tvaru. Maryina pomoc jim přitom přišla náramně vhod, protože se dokázala vmáčknout do těsnějších mezer než oni a díky výhodě dvou rukou nepotřebovala k práci společníka.

Teprve když skončili a vrátili se do vesnice, mohla se Mary pustit do experimentů, nebo spíš do hraní, protože ještě pořád neměla jasno v tom, co vlastně dělá.

Nejdřív zkoušela, zda by se lakovaná destička dala použít jako zrcadlo, ale bez postříbřené zadní strany byl zdvojený obraz matný a nezřetelný.

Pak ji napadlo, že by se jí spíš hodil samotný lak bez dřeva, ale při představě, že by měla vyrábět novou plošku, se jí udělalo mdlo. A navíc, bez podkladu by těžko dosáhla rovné plochy.

Nejlepší bude dřevo odříznout, usoudila nakonec. Bude to chtít svůj čas, ale s pomocí švýcarského nože by se jí to mohlo povést. A tak se dala do práce. Začala opatrně od kraje, jemně odrýpávala třísku po třísce, aby lak nepoškrábala zezadu, až nakonec většinu dřeva odstranila a zbyla jí tabulka tvrdého průhledného laku polepená z jedné strany roztřepenými odštěpky.

Zauvažovala, co by se asi stalo, kdyby destičku namočila do vody? Nezměkčil by se lak? Ne, dozvěděla se od mistra natěrače, ten už zůstane takhle tvrdý napořád, ale co to zkusit tímhle? Ukázal na jakousi kapalinu v kamenné misce, která prý za pár minut rozežere každé dřevo. Podle vzhledu a pachu Mary usoudila, že to bude nějaká kyselina.

Na laku žádnou škodu nezpůsobí, tvrdil řemeslník, a kdyby přece, může ho Mary snadno opravit. Bylo vidět, že ho její počínání zaujalo, a ochotně jí pomohl nanést kyselinu na dřevo. Dozvěděla se přitom, že ji získali mletím, rozpouštěním a destilováním zvláštního kamene, který se nachází kdesi na břehu mělkých jezer, kam se Mary ještě nedostala. Dřevo zanedlouho změklo a odpadlo, takže Mary zbyla tabulka průhledného hnědožlutého laku velká asi jako stránka brožované knížky.

Vyleštila zadní stranu stejně pečlivě jako přední, až byl povrch obou hlaďounký jako zrcadlo.

A když se podívala skrze ni…

Nic zvláštního neviděla. Obraz byl jasný a zřetelný a viděla ho zdvojeně, pravou část těsně u levé a zhruba o patnáct stupňů výš.

Co by se asi stalo, zamyslela se, kdybych měla dvě části a položila je na sebe?

Znovu tedy vytáhla kapesní nůž a pokusila se vyrýt do tabulky zářez, v němž by se dala přepůlit. Usilovně se do toho pustila, tlačila na ostří a několikrát musela na hladkém kameni nůž znovu nabrousit, ale nakonec byla rýha dostatečně hluboká, aby se odvážila tabulku přelomit. Podložila zářez tenkou větvičkou a zprudka se do tabulky opřela, jak to kdysi odkoukala od sklenáře, který řezal sklo. Povedlo se: místo jednoho kousku laku měla dva.

Položila je na sebe a podívala se přes ně. Jantarová barva teď byla výraznější a podobně jako fotografický filtr některé barvy zvýrazňovala a jiné potlačovala, takže krajina nabyla rázem jiný ráz. Překvapilo ji, že už nevidí dvojmo jako dřív, ale jednoduše. Po Stínech ale pořád nebylo ani památky.

Oddálila dílky od sebe a sledovala, jak se při tom vzhled věcí mění. Když se dostala asi na šířku dlaně, stalo se něco nečekaného: jantarový nádech zmizel a ona viděla svět zbarvený jako obvykle, jen se všechno zdálo jasnější a zřetelnější.

V tu chvíli ji vyrušila Atal, zvědavá, co přítelkyně provádí.

Už vidíš sraf? zeptala se.

Ne, ale vidím jiné věci, odpověděla Mary a chtěla jí svůj objev ukázat.

Atal to zaujalo, ale bylo v tom víc zdvořilosti, než skutečného badatelského vzrušení, jakým planula Mary. Brzy ji také omrzelo prohlížet si svět přes dva kousky laku a usadila se do trávy k pravidelné údržbě kol. Někdy si mulefové čistě z přátelství navzájem ošetřovali drápy a Atal jednou či dvakrát dovolila Mary, aby se postarala o její. Mary si na oplátku nechala od Atal upravit vlasy, protože bylo příjemné, když se jí v nich zalif probírala chobotem a jemně jí hnětla a masírovala kůži na hlavě.

Mary pochopila, co by si přítelkyně přála, a ochotně odložila kousky laku vedle sebe. Oběma rukama pak přejela po Ataliných neuvěřitelně hladkých drápech, mnohem hladších a kluzčích než teflon, obzvlášť v místech, kde se opíraly o spodní hranu otvoru kola a tvořily osu otáčení. Tvarem do sebe oba díly dokonale zapadaly, jak se dalo čekat, a když Mary přejela prsty po vnitřku otvoru, necítila na omak žádný rozdíl. Působilo to, jako by mulefové a jejich tobolky tvořily dohromady jedinou bytost, která se nějakým zázrakem dokáže rozpojit a zase složit dohromady.

Atal Maryina péče těšila a i Mary byly vzájemné dotyky příjemné. Její přítelkyně byla mladá a svobodná, a protože v její skupince nebyli žádní mladíci, bude si muset hledat partnera jinde. To ovšem nebylo nic snadného a Mary měla občas dojem, že si Atal dělá starosti, co s ní bude. Ani v nejmenším proto nelitovala času, který spolu trávily, ochotně jí čistila kola od prachu a špíny, která se nahromadila v otvorech, potírala jí drápy voňavým olejem a Atal jí zatím chobotem jemně zvedala a rovnala pramínky vlasů.

Když byla Atal s ošetřením spokojená, postavila se na kola a vyrazila pomoct ostatním s přípravou večeře. Mary se vrátila ke svým kouskům laku a skoro vzápětí uviděla, o co tolik stála.

Držela obě destičky na šířku dlaně od sebe, jako když předtím uviděla onen jasný, čirý obraz, ale něco se změnilo.

Když se do nich zahleděla teď, uviděla Atal obklopenou rojem zlatavých jiskřiček. Objevily se ale jen v části lakové tabulky a Mary brzy pochopila proč: právě tady se jí dotkla prsty mastnými od oleje.

Atal! vykřikla. Rychle! Vrať se!

Atal se otočila a ujížděla zpátky.

Dej mi trošku oleje, poprosila ji Mary. Jen maličko, na ten kousek laku.

Atal ji ochotně nechala přejet prsty po vnitřku kol a zvědavě přihlížela, jak Mary potírá jeden dílek tenkou vrstvičkou čiré voňavé látky.

Pak přitiskla oba plátky k sobě, pootočila jimi, aby se olej rovnoměrně rozetřel, a znovu je podržela na dlaň od sebe.

Když se jimi podívala teď, všechno se změnilo. Viděla Stíny! Kdyby byla v kuřáckém salonku Jordánské koleje onoho večera, kdy lord Asriel promítal svoje fotogramy pořízené speciální emulzí, hned by věděla, o co jde. Všude, kam se podívala, viděla zlatavá světýlka, přesně jak jí je popisovala Atal: zářivé jiskřičky, které se vznášely vzduchem a občas se shlukovaly dohromady a jakoby s jasným úmyslem táhly jedním směrem. Okolní svět byl stejný jako dřív, když se dívala prostým okem, tráva, řeka i stromy, ale kdykoli spatřila myslící bytost, totiž někoho z mulefů, světlo kolem něj houstlo a hemžilo se pohybem. Obrysy tvora ale proto nebyly o nic méně zřetelné, naopak se zdálo, že je okolní svit zvýrazňuje.

Nevěděla jsem, jaká je to krása, obrátila se Mary k Atal.

No aby, ohromná, viď? odpověděla zalif. Neumím si moc představit, žes to předtím neviděla. Podívej na toho mrňouska…

Ukázala na jedno z mláďat, která si hrála ve vysoké trávě. Dítě neohrabaně poskakovalo za luční kobylkou, ale vzápětí se zastavilo zaujaté listem, upadlo a když se znovu vyškrábalo na nohy, rozběhlo se povědět něco matce, když vtom ho upoutal kousek klacíku. Chtělo ho zvednout, uvidělo, že mu po chobotu lezou mravenci a začalo rozčíleně troubit… Obklopoval ho jemný zlatavý opar, podobný jako viděla i kolem přístřešků, rybářských sítí a večerního ohně, možná o maličko silnější, ale jen nepatrně. Na rozdíl od nich se ale světlo kolem mláděte přelévalo ve vířících proudech zaměřených jasným směrem, byť se přelévaly, měnily směr a co chvíli zanikly, aby uvolnily místo novým.

Kolem jeho matky bylo zlaté jiskření mnohem výraznější a plynulo ve vyrovnanějších, plnějších proudech. Chystala právě jídlo, sypala na plochý kámen mouku a vyráběla tenké placky podobné čapati nebo tortillám, ale zároveň nespouštěla oči z dítěte. Stíny, sraf nebo Prach, který se kolem ní shlukoval, byl ztělesněním zodpovědnosti a rozumné starostlivosti.

Tak už ho konečně vidíš, poznamenala Atal. V tom případě pojď se mnou.

Mary se na přítelkyni překvapeně podívala. Atal mluvila podivně slavnostním tónem, jako by říkala Konečně jsi připravená. Na tohle jsme čekali, a teď musí nastat změna.

Vtom se začali objevovat další, přicházeli od úpatí kopce i od řeky, vylézali z přístřešků, mulefové z její osady i cizí, které nikdy dřív neviděla a kteří se po ní zvědavě otáčeli. Na udusané zemi se rozléhalo hluboké, pravidelné bzučení kol.

Kam musím jít? ptala se Mary. Proč se sem všichni sjíždějí?

Neboj se, odpověděla Atal, a pojď se mnou, nic ti neuděláme.

Šlo zřejmě o dlouho očekávané shromáždění, protože každý věděl, kam má jít a co čekat. Na okraji vesnice stála nízká pravidelná mohyla z udusané hlíny. Z obou stran vedly nahoru rampy a celé shromáždění – Mary ho odhadovala na přinejmenším padesát mulefů – mířilo přímo k ní. Ve večerním vzduchu visel kouř z kuchyňských ohnišť a zapadající slunce halilo všechno do vlastních odstínů zlata. Mary vnímala vůni pražící se kukuřice a teplý pach mulefů, v němž se vůně oleje mísila s příjemným pachem teplých těl, který Mary připomínal koně.

Atal ji pobídla k vyvýšenině.

Co se děje? nechápala Mary. Tak mi to pověz!

Ne, já nemůžu. Bude mluvit Sattamax…

Jméno Sattamax Mary nic neříkalo a zalifa, kterého jí Atal ukázala, nikdy dřív neviděla. Byl starší než všichni, koho dosud znala, u kořene chobotu se mu ježily bílé chlupy a pohyboval se ztuhle, jako by ho bolely klouby. Ostatní ho uctivě obcházeli, a když se na něj Mary nenápadně podívala svými lakovými sklíčky, pochopila proč: oblak stínových částic, který ho obklopoval, byl tak hustý a složitý, že se jí samotné zmocnila úcta, i když přesně nechápala, co to znamená.

Sattamax se připravil k řeči a všichni ztichli. Mary stála kousek od mohyly, a i když jí Atalina blízkost dodávala odvahy, cítila na sobě oči všech přítomných a připadala si jako nová žákyně ve škole.

Pak Sattamax začal mluvit. Měl hluboký, sytý a výrazný hlas a chobotem gestikuloval důstojně a elegantně.

Sešli jsme se tady, abychom pozdravili cizinku Mary. Ti z nás, kdo ji znají, dobře vědí, kolik dobrého a užitečného pro nás vykonala od chvíle, kdy přišla mezi nás. Čekali jsme, až se trochu naučí naší řeči. Díky pomoci mnoha z nás, a především zalif Atal, nám dnes cizinka Mary rozumí.

Ale bylo potřeba, aby pochopila ještě další věc, totiž sraf. Věděla o něm, ale neviděla ho tak, jak ho vidíme my, dokud si nevyrobila nástroj, kterým na něj může pohlédnout.

Když se jí to teď podařilo, je připravená vyslechnout víc o tom, v čem potřebujeme její pomoc.

Mary, přistup sem ke mně.

Připadala si jako ve snu, styděla se a nechápala, co se děje, ale poslušně vyšla vzhůru a postavila se starému zalifovi po boku. Připadalo jí, že by měla něco říct, a tak spustila:

Přivítali jste mě mezi sebou jako přátelé. Jste laskaví a pohostinní. Přicházím ze světa, kde se život v mnohém liší, ale někteří z nás vědí, že existuje sraf, tak jako to víte vy. Děkuji vám, že jste mi pomohli vyrobit tohle sklíčko, s jehož pomocí ho vidím. Jestli vám můžu nějak pomoci, mileráda to udělám.

Mluvila neobratněji, než když se bavila s Atal, a bála se, že jí třeba nebudou dobře rozumět. Nevěděla také, kam se obracet, když kromě slov musela používat i gesta, ale podle všeho pochopili, co chtěla říct.

Rádi jsme tě slyšeli promluvit, řekl Sattamax. Doufáme, že nám budeš schopná pomoct. Jestli ne, nevěřím, že by náš rod přežil. Tualapiové nás všechny pozabíjejí. Jejich víc než kdy dřív a s každým rokem jich přibývá. Ve světě se něco zvrtlo. Po celých třiatřicet tisíc let, co mulefové existují, jsme se starali o zemi, na níž žijeme. Všechno bylo v rovnováze. Stromy vzkvétaly, zvířata se ve zdraví pásla, a i když nás čas od času napadli tualapiové, zůstával náš i jejich počet víceméně stejný.

Před třemi sty lety ale stromy začaly churavět. V obavách jsme přihlíželi, věnovali jim veškerou možnou péči, ale přesto plodí čím dál méně tobolek, opadávají mimo sezónu a některé dokonce nadobro uhynuly, což se nikdy dřív nestalo. Kam až naše paměť sahá, nepřišli jsme na příčinu, která by k tomu mohla vést.

Pravda, to všechno se dělo pomalu, ale i náš život plyne pomalu a klidně. To jsme nevěděli, dokud jsi nepřišla ty. Znali jsme motýly a ptáky, ale ti nemají sraf. Ty ano, i když se od nás tolik lišíš, a přitom jsi rychlá a pohotová jako oni. Napadne tě, že potřebuješ nástroj, s jehož pomocí bys viděla sraf, a okamžitě si ho vyrobíš ze surovin, které my známe po tisíce let. Oproti nám myslíš a jednáš svižně jako pták. Tak nám to aspoň připadá a z toho soudíme, jak pomalý se ti musí jevit náš rytmus.

Ale právě proto v tebe skládáme naději. Vidíš věci, které my nevidíme, vidíš souvislosti, možnosti a skutečnosti, které nedokážeme vnímat, tak jako ty nevidíš sraf. Doufáme proto, že i když my nevidíme možnost, jak se zachránit, ty bys ji mohla nalézt. Doufáme, že dokážeš rychle rozpoznat příčinu, proč naše stromy chřadnou, a dokážeš je uzdravit. Doufáme, že přijdeš na to, jak se vypořádat s tualapskými nájezdníky, kteří nás předčí počtem i silou.

A doufáme, že to dokážeš rychle, jinak všichni zahyneme.

Z davu se ozvalo souhlasné mručení a přitakání. Všichni hleděli přímo na ni a Mary si připadala čím dál víc jako nový žáček, ve kterého všichni skládají velké naděje. Zalifova řeč jí nečekaně polichotila, nikdy jí nenapadlo pokládat se za rychlou a svižnou a srovnání s ptákem se jí vyloženě líbilo, protože podle vlastního názoru byla spíš zarputilý, vytrvalý dříč. Zároveň se ale neubránila obavám, že ji vidí úplně špatně, že nechápou, jaká doopravdy je a že za žádných okolností nedokáže dostát jejich nadějím.

Jenže málo platné, musí něco udělat. Všichni čekají na její odpověď.

Sattamaxi, řekla, mulefové, skládáte ve mě svoji důvěru a já udělám, co je v mých silách. Jste laskaví a vlídní, žijete dobrý, krásný život a já se upřímně vynasnažím vám pomoci. Konečně jsem uviděla sraf a proto vím, co dělám. Děkuji vám, že mi věříte.

Všichni přikyvovali, spokojeně si pobrukovali a hladili ji choboty, když scházela z návrší mezi ně, a Mary šla dál, bez sebe hrůzou, k čemu se zavázala.

Ve stejnou chvíli se kněz a vrah otec Gomez lopotil ve světě Citt?gazze po strmé kamenité stezce mezi pokroucenými kmeny olivovníků. Mezi stříbřitými listy prosvítaly šikmé paprsky večerního slunce a vzduch drnčel vrzáním cikád a cvrčků.

Kousek před sebou viděl maličký statek stíněný vinnou révou. Zaléhalo k němu odtud mečení kozy a mezi šedými skalami proskakoval potůček. Viděl staříka, který cosi kutil u domu, a nedaleko vedla stará žena kozu ke stoličce a vědru na dojení.

Ve vesnici o kus cesty níž se dozvěděl, že žena, kterou sleduje, tudy před časem prošla a zmínila se o tom, že hodlá vyrazit do hor. Možná ji tihle dva viděli, a i kdyby ne, třeba mu aspoň prodají trochu sýra a oliv a napije se čerstvé vody. Na střídmý život byl otec Gomez uvyklý a času měl dost.

Lyra se probudila ještě před svítáním. Pantalaimon se jí roztřeseně choulil na prsou, a tak vstala, aby se trochu prošla a zahřála, než se šedavý přísvit rozšíří na celou oblohu. Ještě nikdy nezažila takové ticho, dokonce ani v zasněžené Arktidě. Nepohnul se tu ani ten nejslabší větřík a z hladkého moře se nerozběhla na písek u břehu sebemenší vlnka. Celý svět jako by strnul v okamžiku mezi nádechem a vydechnutím.

Will ležel stočený do klubíčka a tvrdě spal. Hlavu si položil na batoh, ve kterém schovával nůž, a protože se mu plást svezl z ramen, pečlivě ho zas přikryla. Představovala si přitom, že se vyhýbá jeho daemonovi, který spí v podobě kočky stulený přesně jako on. Někde ji tu určitě má, říkala si v duchu.

S rozespalým Pantalaimonem v náručí poodešla o kus dál, aby ho svými hlasy nevzbudili, a teprve pak se usadila na bok písečné duny. „Ti dva mrňousové,“ začal Pantalaimon.

„Vůbec se mi nechtějí líbit,“ prohlásila Lyra rozhodně. „Podle mě bysme se jich měli zbavit, hned jak to půjde. Počítám, že kdybysme je chytili do sítě nebo tak něco, můžeme se prokrojit někam jinam, Will za náma zavře a hotovo, zbavíme se jich.“

„Žádnou síť nemáme,“ namítl, „ani nic podobného. A navíc si myslím, že jsou moc mazaní, než aby si to nechali líbit. On nás sleduje i teď.“ Ve chvíli, kdy to říkal, měl Pantalaimon podobu sokola a viděl tudíž bystřeji než ona. Temná obloha se s každou minutou rozsvěcela do nezemsky bledé modře, a když Lyra zvedla pohled nad písek, nad mořem se právě vylouply první sluneční paprsky, už teď oslnivé natolik, že si zaclonila oči. Protože seděla na úbočí duny, dosáhlo k ní světlo o pár vteřin dřív, než se dotklo pobřeží a pokračovalo dál směrem k místu, kde ležel Will. Sledovala ho pohledem a uviděla u chlapcovy hlavy maličkou postavu rytíře Tialyse. Očividně byl vzhůru a sledoval je.

„Potíž je v tom,“ podotkla Lyra, „že se nenecháme donutit k tomu, co po nás chtějí. Takhle se musejí přizpůsobit oni nám, a vsadila bych se, že jim to pěkně leze krkem.“

„Kdyby se nám dostali na kůži,“ připomenul Pantalaimon a myslel tím sebe a Lyru, „a hrozili, že do nás bodnou žihadlo, Will by musel udělat, co by mu řekli.“

Lyra se nad tím zamyslela. Živě si vzpomínala, jak paní Coulterová křičela bolestí, jak v křečích protáčela oči v sloup a jejímu opičákovi tekly ze strašidelně strnulé tlamy sliny, když jí jed pronikl do krevního oběhu. A to bylo jenom škrábnutí, jak si její matka ve stejnou chvíli připomněla na jiném místě. Willovi by nezbývalo než se poddat a udělat, co po něm chtějí.

„Tak co kdyby si mysleli, že to neudělá?“ napadlo ji. „Co kdyby si mysleli, že je takový necita, že by nás radši nechal umřít? Možná by je o tom měl nějak přesvědčit, jestli to dokáže.“

Vzala si s sebou na procházku alethiometr, a protože už bylo dost světla, vytáhla milovaný přístroj a položila si ho na klín na rozprostřenou černou látku, v níž byl zabalený. Pozvolna přešla do transu, protože jedině tak rozuměla všem složitým vrstvám významů a přesně chápala, jak spolu souvisejí. Tak jako její prsty s jistotou nacházely symboly, nacházela její mysl správná slova: jak se mají těch špionů zbavit?

Střelka začala kmitat po ciferníku sem tam, rychleji než kdy dřív, až si Lyra poprvé v životě začínala dělat starosti, že jí některé ze zastávek nebo oběhů uniknou. Kdesi v hloubi vědomí je ale bezděky počítala, protože když se ručička zastavila, s jistotou věděla, co jí sděluje:

Nesnažte se o to, protože na nich závisí váš život.

To bylo překvapení, a nijak potěšující. Ptala se tedy dál: Jak se dostaneme do světa mrtvých?

Jděte dolů, zněla odpověď. Sledujte svůj nůž. Jděte pořád dál. Sledujte nůž.

A na závěr, trochu nesměle, položila tu hlavní otázku: Děláme dobře, když tam chceme jít?

Ano, odpověděl alethiometr bez váhání. Ano.

S povzdechem se vytrhla z transu a odhrnula si vlasy za uši. Na tváři a ramenou ji začínaly hřát časné sluneční paprsky a pozvolna se i tenhle svět rozezníval rozličnými zvuky: probouzel se hmyz a suchá tráva na vrcholku duny šelestila v nepatrném větříku.

Lyra odložila alethiometr a vrátila se k Willovi. Pantalaimon na sebe vzal podobu lva, největšího tvora, jakého znal, aby Galivespianům nahnal strach.

Mužíček právě přejížděl smyčcem po magnetovcovém rezonátoru, a když skončil, Lyra se zeptala: „To jste se domlouval s lordem Asrielem?“

„S jeho zástupcem,“ přikývl Tialys.

„My s váma nejdeme.“

„To jsem mu také oznámil.“

„Co na to říkal?“

„To patřilo mým uším, ne tvým.“

„Jak je libo,“ odsekla Lyra. „Vy jste s tou dámou manželé?“

„Ne. Jsme kolegové.“

„Máte děti?“

„Ne.“

Tialys si dál nevzrušeně ukládal rezonátor do pouzdra a lady Salmakie opodál teprve procitala. Ladně, zvolna se posadila a v měkkém písku, kde ležela, po ní zůstal nepatrný důlek. Vážky uvázané lankem tenkým jako pavučinka ještě spaly, křídla vlhká spadanou rosou.

„Máte ve vašem světě i velké lidi, nebo jsou všichni malinkatí jako vy?“ zajímala se Lyra.

„I s velkými si umíme poradit.“ Nebyla z jeho odpovědi nijak moudrá, ale rytíř už se tiše bavil se svou společnicí. Mluvili příliš tiše, než aby je Lyra slyšela, ale sledovat, jak usrkávají rosu ze stébel trávy bylo zrovna tak zajímavé. Musejí vnímat vodu úplně jinak než my, poslala myšlenku Pantalaimonovi. Představ si kapky velké jako tvoje pěst! Určitě dá práci dostat se dovnitř, když se kolem každé napíná jako balon tenká blána povrchového napětí.

To už přicházel k sobě i Will, i když ho únava docela neopustila. Ze všeho nejdřív se začal rozhlížet po Galivespianech a oni se na oplátku soustředěně zaměřili na něj.

Odvrátil od nich pohled a všiml si Lyry.

„Něco ti chci říct,“ začala. „Pojď sem, ať se jim…“

„Pokud se nám chcete vyhýbat,“ přerušil ji Tialysův jasný hlas, „musíte nůž nechat tady. Buď ho nechte tady, nebo se bavte přímo před námi.“

„To nám nedopřejete trochu soukromí?“ ohradila se Lyra. „Nechceme, abyste slyšeli, co si povídáme.“

„Tak jděte o kus dál, ale nůž nechte tady.“

Nikdo jiný v dohledu nebyl a u Galivespianů nehrozilo, že by nůž použili. Will sáhl do batohu pro láhev s vodou a pár sušenek, podal jednu Lyře a společně vystoupali nahoru na dunu.

„Ptala jsem se alethiometru,“ svěřila se mu, „a říkal, že se těm lidičkům nemáme snažit utéct, protože nám zachrání život. Tak asi bude lepší nějak to s nimi vydržet.“

„Řeklas jim, co máme v úmyslu?“

„Ne! To jim rozhodně neřeknu. Ještě by to přes ty mluvicí housle vyzvonili lordu Asrielovi a ten by nám v tom zabránil. Prostě musíme jít a nemluvit o tom, když budou nablízku.“

„Ale oni jsou zvědové,“ namítl Will. „Takoví vědí, jak se schovat, aby se dozvěděli, co nemají. Radši o tom nebudeme mluvit vůbec. Víme, kam máme namířeno, a to stačí. Jim pak nezbude než jít za námi a nějak se s tím smířit.“

„Teď nás určitě neslyší, jsou na to moc daleko. Wille, ptala jsem se, jak se tam dostaneme, ale prý máme sledovat nůž, víc jsem se nedozvěděla.“

„To zní jednoduše,“ poznamenal, „ale tak snadné to určitě nebude.“

„Víš, co mi pověděl Iorek?“

„Ne.“

„Řekl, když jsme se spolu loučili, že to pro tebe bude hrozně těžké, ale podle něj to dokážeš. Nevysvětlil mi, proč vlastně…“

„Ten nůž se rozbil, protože jsem pomyslel na maminku,“ vysvětlil jí. „Měl bych na ni zapomenout, jenže… To máš, jako když ti někdo řekne, že nesmíš myslet na krokodýly. Od té chvíle nemyslíš na nic jiného, ať děláš co děláš…“

„Ale včera večer jsi se dostal naskrz jakoby nic,“ namítla.

„Jo, jenže to bude tím, že jsem byl utahaný. No, uvidíme. Říkal, ať sledujeme nůž?“

„Nic víc mi nepověděl.“

„Tak asi můžeme vyrazit. Akorát že nám nezbývá moc jídla. Měli bysme se poohlídnout po něčem, co se dá vzít s sebou, chleba, ovoce, tyhle věci. Podívám se nejdřív po světě, kde se dá opatřit jídlo, a pak se do toho dáme.“

„Tak jo,“ přikývla Lyra, spokojená, že se zase něco děje a že má Pantíka a Willa ve zdraví a bdělé u sebe.

Vrátili se k oběma zvědům, kteří ostražitě seděli vedle nože, batohy na zádech.

„Rádi bychom věděli, co chystáte,“ ozvala se Salmakie.

„Tak v první řadě teď nejdeme k lordu Asrielovi,“ odpověděl Will. „Máme na práci něco jiného.“

„A neřekli byste nám, o co se jedná? Stejně vám v tom nemůžeme zabránit.“

„Ne,“ zavrtěla Lyra hlavou, „protože byste jim to rovnou pověděli. Budete muset jít s námi, ale neřekneme vám, kam se jde. Ale jestli chcete, samozřejmě to můžete rovnou vzdát a vrátit se k nim.“

„To v žádném případě,“ prohlásil Tialys.

„Chceme od vás nějakou záruku,“ ozval se Will. „Jednou jste zvědové, takže se dá čekat, že nebudete jednat poctivě, to už patří k vaší práci. Jenže my potřebujeme vědět, jestli vám můžeme věřit. Včera večer jsme byli všichni unavení, takže jsme na to vůbec nepomysleli, ale co vám brání počkat si, až usneme, a pak nás omámit žihadlem a zavolat tou svou magnetovcovou věcičkou lorda Asriela? To byste zvládli jako nic. Právě proto po vás chceme záruku, že to neuděláte. Slib je málo.“

Oba Galivespiané div nepukli vzteky, když slyšeli tak otevřeně zpochybňovat svou čest.

Tialys se opanoval jako první. „Nemůžeme přistoupit na jednostranné požadavky, očekáváme na oplátku něco od vás. Řekněte nám, co máte v plánu, a já vám svěřím do opatrování magnetovcový rezonátor. Musíte mi ho vydat, když budu potřebovat podat hlášení, ale budete přinejmenším vědět, kdy to dělám, a bez vašeho souhlasu se k němu nedostaneme. To je z naší strany snad dostatečná záruka. A teď nám povězte, kam se chystáte a proč.“

Will s Lyrou se pohledem ujistili, že oba souhlasí.

„Dobře,“ prohlásila Lyra, „to zní spravedlivě. Tak abyste věděli, kam máme namířeno: chystáme se do světa mrtvých. Nevíme, kde to je, ale nůž nám najde cestu. To jsou naše plány.“

Oba zvědové na ni nevěřícně civěli s otevřenou pusou.

Pak Salmakie zamrkala a vzpamatovala se. „To nedává smysl, co tady povídáš,“ namítla. „Mrtví jsou prostě mrtví, konec, tečka. Žádný další svět neexistuje.“

„Taky jsem si to myslel,“ ozval se Will. „Ale už si nejsem tak jistý. Každopádně díky noži aspoň zjistíme, jak se věci mají.“

„Ale proč?“

Lyra se na Willa tázavě podívala a ten přikývl.

„Totiž,“ začala, „ještě než jsem potkala Willa a dávno před tím, než jsem tak dlouho spala, jsem zavedla jednoho kamaráda do nebezpečí a on přišel o život. Myslela jsem, že to dělám, abych ho zachránila, jenže to bylo naopak, všechno jsem zvrtala. A když jsem pak spala, zdál se mi o něm sen. Tak si říkám, že bych možná mohla aspoň něco napravit, kdybych se dostala za ním a řekla mu, jak moc mě to mrzí. A Will chce najít tatínka, co ho zabili zrovna ve chvíli, kdy se spolu sešli. Lorda Asriela by taková věc vůbec nezajímala, ani paní Coulterovou. Kdybychom šli za ním, museli bysme dělat, co chce on, a jeho by nezajímalo, co je s Rogerem – to je ten kamarád, co umřel –, bylo by mu to úplně jedno. Ale mně na tom záleží. Nám oběma. Proto tam chceme jít.“

„Dítě,“ promluvil Tialys. „Když zemřeme, je to konec všeho. Žádný další život neexistuje. Víš přece, co je smrt. Viděla jsi mrtvoly a víš, co se stane s daemonem, když člověk zemře. Rozplyne se, zmizí. Zbývá snad něco dalšího, co by mohlo žít dál?“

„To právě chceme zjistit,“ odpověděla Lyra. „A když to víte, dejte mi svůj rezonátor.“

Natáhla dlaň a Pantalaimon se v podobě levharta postavil a zašvihal ocasem, aby dodal jejím slovům důraz. Tialys stáhl ze zad batoh a položil jí ho na dlaň. Byl překvapivě těžký. Ona ho samozřejmě unesla jako nic, ale zarazilo ji, jakou má rytíř sílu.

„Jak dlouho bude ta výprava podle vás trvat?“ zeptal se Tialys.

„To nevíme,“ přiznala Lyra. „Nevíme o tom všem vůbec nic, zrovna jako vy. Prostě vyrazíme a dál se uvidí.“

„Nejdřív si potřebujeme opatřit vodu a něco k jídlu,“ připomněl Will, „něco, co se lehko ponese. Zkusím najít svět, kde by se daly doplnit zásoby, a pak se pustíme na cestu.“

Tialys a Salmakie nasedli na vážky, ale zůstali zatím na zemi, i když se zvířata chvěla nedočkavostí. Nejradši by už už vyrazila k obloze, ale jezdci je dokonale ovládali a Lyra, která si je teprve teď mohla prohlédnout v denním světle, žasla nad jemnými, propracovanými uzdami z šedého hedvábí, stříbrnými třmínky a drobounkými sedly.

Will vytáhl nůž. Pokušení nahmatat vrstvu vlastního světa bylo příliš silné. Má u sebe ostatně ještě pořád kreditní kartu, mohl by nakoupit zásoby, na jaké je zvyklý, a třeba zavolat paní Cooperové a přeptat se, jak se daří mamince…

Nůž zaskřípěl, jako když se po drsném kameni sveze hrot hřebíku, a jemu se leknutím div nezastavilo srdce. Kdyby to ostří zase zlomil, je se vším konec.

Chvíli trvalo, než se odhodlal k dalšímu pokusu. Místo aby se snažil vytěsnit matku z myšlenek, řekl si: Jistě, je se mnou pořád, vím o ní, ale na chvíli se teď zaměřím jinam, jenom než udělám tohle…

Tentokrát to vyšlo. Našel nový svět, hladkým tahem nože prořízl otvor a za chvíli už všichni stáli na úhledném dvoře zámožného statku v jakési zemi podobné Holandsku či Dánsku. Kamenné dláždění bylo čistě zametené a proti nim se otvírala řada stájových vrat. Zamlženou oblohou prosvítalo slunce a ve vzduchu visel pach spáleniny spolu s čímsi dalším, ještě méně příjemným. Neslyšeli nic, co by svědčilo o přítomnosti lidí, jen od stájí k nim zaléhalo bzučení tak hlasité a vytrvalé, jako by je vydával nějaký stroj.

Lyra se tam zašla podívat a vrátila se celá bledá.

„Jsou tam čtyři…“ zajíkla se s rukou na krku, ale hned se vzpamatovala, „čtyři mrtví koně. A miliony much.“

„Podívej,“ polkl Will. „Nebo radši ne.“

Ukázal k řádce malinových keřů lemujících užitkovou zahrádku. Teprve teď si všiml, že z nejhustšího křoví vyčuhují mužské nohy, jedna obutá, druhá jen v ponožce.

Lyra radši odvrátila pohled, ale Will se zašel přesvědčit, jestli snad muž není naživu a nedalo by se mu pomoci. Když se vracel, vrtěl hlavou a vypadal nesvůj.

Oba zvědové už nahlíželi do pootevřených dveří domu.

Tialys se k nim rychle vrátil. „Uvnitř je to cítit líp,“ řekl a zaletěl dovnitř. Salmakie se zatím vydala na obhlídku přístavků.

Will šel za rytířem. Za dveřmi byla velká čtvercová kuchyně, starosvětsky útulná, s bílým porcelánem, dřevěnou kredencí, čisťounkým borovým stolem a krbem s vychladlou začernalou konvicí. Vcházelo se odtud do špižírny, kde našli dvě police plné voňavých jablek. Všude panovalo tísnivé ticho.

„Wille, není tohle ten svět mrtvých?“ zeptala se Lyra tiše.

Také už ho to napadlo, ale odpověděl: „Ne, to se mi nezdá. Bude to jen nějaký další svět, kde jsme ještě nebyli. Víš co, vezmeme si tady, kolik jídla pobereme. Tohle vypadá jako žitný chleba, ten se hodí, je lehký, a tady sýr…“

Když si naložili, kolik mohli unést, hodil Will do zásuvky borového stolu zlatou minci.

„Co je?“ ozvala se Lyra, když viděla, jak Tialys významně zvedá obočí. „Když si člověk něco bere, vždycky by za to měl zaplatit.“

V tu chvíli vrazila zadními dveřmi dovnitř Salmakie a jako mihotavý modravý záblesk přistála i s vážkou na stole.

„Jdou sem nějací lidé,“ varovala, „pěšky, a jsou ozbrojení. Za pár minut jsou tady. A vzadu za polem hoří vesnice.“

Ještě než domluvila, dolehlo k nim zvenčí vrzání těžkých bot na štěrku, hlasité rozkazy a cinkání kovu.

„Tak abychom radši šli,“ poznamenal Will.

Špičkou nože zašátral ve vzduchu a v tu chvíli narazil na dosud nepoznaný pocit. Ostří jako by klouzalo po jakémsi hladkém povrchu podobném zrcadlu a pak se nůž zvolna nořil hlouběji, dokud nenarazil na vrstvu, která by se dala proříznout. Byla houževnatá a kladla odpor, jako by krájel nějakou těžkou látku. Jakmile byl otvor hotový, Will vytřeštil oči úžasem a leknutím: nový svět vypadal do nejmenších podrobností stejně jako ten, ve kterém stáli.

„Co se děje?“ ptala se Lyra.

Zvědové nechápavě hleděli na druhou stranu. Mátlo je, co vidí, ale to nebylo všechno. Tak jako předtím vzduch vzdoroval noži, cosi v otvoru jako by jim bránilo projít. Will cítil, jak se opírá do čehosi neviditelného. Pomohl pak Lyře protáhnout se za ním, ale Galivespiané se téměř nepohnuli z místa. Teprve když usadili vážky dětem do dlaní, mohli dál, a i tehdy je odpor vzduchu tlačil zpátky, ohýbal hmyzu křehká křídla a maličcí jezdci měli co dělat, aby konejšivými dotyky a slovy zvířata uklidnili.

Po několika vteřinách vypětí se ale všichni ocitli na druhé straně a Will našel okraje okna (byť nebylo vůbec vidět) a zavřel ho. Halas vojáků z původního světa ustal, jako když utne.

„Wille?“ ozvala se Lyra, a když se otočil, zjistil, že s nimi v kuchyni stojí ještě někdo další.

Srdce se mu rozbušilo. Byl to ten člověk, kterého před necelými deseti minutami viděl ležet v maliní s podřezaným krkem.

Byl zhruba ve středním věku, hubený a ošlehaný větrem jako někdo, kdo tráví většinu času venku. Teď ale vypadal nadobro vyvedený z míry, jako by ochromený strašlivým šokem. Kolem vytřeštěných očí mu bylo vidět bělmo a roztřesenou rukou se přidržoval hrany stolu. Will s úlevou konstatoval, že krk má nedotčený.

Otevřel ústa, jako by chtěl promluvit, ale nevyšel z nich ani zvuk. Nezmohl se na víc, než že na Willa a Lyru namířil ukazováček.

„Promiňte, že jsme vám vlezli do domu,“ začala Lyra, „ale museli jsme utéct před tou bandou, co sem táhla. Je mi líto, že jsme vás vylekali. Já jsem Lyra, tohle je Will a tady naši přátelé jsou rytíř Tialys a lady Salmakie. Byl byste tak hodný a řekl nám, jak se jmenujete a kde jsme?“

Běžný dotaz vytrhl muže ze strnulosti. Tělem mu projelo zachvění, jako by se budil ze sna.

„Jsem mrtvý,“ řekl. „Ležím tam venku a jsem mrtvý, vím to. Vy mrtví nejste. Co se to děje? Pánbu se mnou, oni mi podřízli krk. Co se to jen děje?“

Hned při slovech „Jsem mrtvý“ se Lyra přisunula k Willovi blíž a Pantalaimon se jí v podobě myšky přitiskl na prsa. Galivespiané měli zatím co dělat, aby zkrotili vyděšené vážky, kterým se muž podle všeho v nejmenším nezamlouval. Zběsile poletovaly po kuchyni sem tam a hledaly, kudy se dostat ven.

Muž si jich ale nevšímal, jen se snažil pochopit, co se seběhlo.

„Vy jste duch?“ zeptal se Will nejistě.

Muž k němu vztáhl ruku a Will se s ní pokusil potřást, ale prsty mu projely vzduchem. Na okamžik ucítil na dlani zvláštní chlad.

Když to muž viděl, poděšeně si přitáhl ruku k očím. Otupělost ho začínala opouštět a pomalu mu docházela bída téhle nové situace.

„Na mou věru,“ vydechl, „já jsem mrtvý… Jsem mrtvý a přijdu do pekla..“

„Ticho,“ okřikla ho Lyra. „Půjdeme s vámi. Jak se jmenujete?“

„Dřív jsem byl Dirk Jansen,“ odpověděl, „ale už pomalu… Nevím, co mám dělat… Nevím, kam jít…“

Will otevřel dveře. Stodola vypadala stejně, užitková zahrada zrovna tak, i zamžené sluneční světlo svítilo jako dřív. A v keřích, tak, jak ho našli předtím, leželo mužovo tělo.

Dirku Jansenovi se vydralo kratičké zasténání, jako by teprve teď ztratil poslední naději. Vážky vyrazily ze dveří, nízko nad zemí proletěly přes dvůr a pak zamířily do výšky, rychlejší než ptáci. Muž se bezmocně rozhlížel, rozhazoval rukama a vyrážel nesouvislé výkřiky.

„Tady zůstat nemůžu… Nemůžu zůstat,“ opakoval. „Tohle není statek, co jsem znal. Všechno je špatně. Musím jít…“

„Kam půjdete, pane Jansene?“ chtěla vědět Lyra.

„Na cestu. Co já vím. Tady zůstat nemůžu…“

Salmakie přistála Lyře na ruce. Vážka se jí bolestivě zaryla drápky do kůže, ale lady měla důležitou zprávu: „Z vesnice vycházejí lidé, podobní jako tenhle člověk, a všichni míří stejným směrem.“

„Tak se k nim přidáme,“ rozhodl Will a hodil si batoh na záda.

Dirk Jansen už s odvráceným pohledem obcházel svoje ležící tělo. Vypadal trochu přiopile, jak se co chvíli zastavoval, popocházel, motal se doprava doleva a klopýtal o vyjeté koleje a kameny cesty, kterou jeho nohy zaživa tak důvěrně znaly.

Lyra šla za Willem a Pantalaimon vyletěl v podobě poštolky tak vysoko, že Lyra zalapala po dechu.

„Mají pravdu,“ potvrdil jí, když se vrátil. „Z vesnice táhne zástup lidí, samí mrtví…“

A brzy je uviděla i ona: asi dvacet postav, muži, ženy i děti, a všichni klopýtali podobně nejistě jako Dirk Jansen, zmatení a vyděšení. Vesnice byla vzdálená zhruba půl míle a lidé kráčeli jejich směrem, všichni v těsném hloučku uprostřed cesty. Když si duchů všiml Dirk Jansen, vrávoravě se k nim rozběhl a oni k němu napřáhli ruce, jako by ho vítali.

„Nevědí sice, kam jdou, ale aspoň jsou spolu,“ poznamenala Lyra. „Nejlepší bude se jich prostě držet.“

„Myslíš, že v tomhle světě měli daemony?“ napadlo Willa.

„Těžko říct. Kdybys někoho takového potkal u vás, poznal bys, že je to duch?“

„Vlastně nevím. Nevypadají tak úplně normálně… Měli jsme u nás ve městě jednoho člověka, nosil takovou starou igelitku a v jednom kuse chodil kolem krámů, ale nikdy nešel dovnitř ani s nikým nemluvil. Nikdo se na něj nikdy nedíval. Já sám jsem dělal, jako by byl duch. Tak toho mi trochu připomínají. Možná jsou v našem světě spousty duchů, jen jsem o nich nevěděl.“

„U nás nejspíš nebudou,“ prohodila Lyra, ale úplně jistě to neznělo.

„Každopádně tohle musí být svět mrtvých. Tyhle lidi před chvílí zabili, povraždili je ti vojáci, co jsme viděli, a teď jsou tady, v úplně stejném světě, v jakém dřív žili. Čekal bych, že bude vypadat jinak…“

„Ale už začíná blednout,“ upozornila ho. „podívej.“

Pověsila se mu na ruku a Will se zastavil a rozhlédl. Měla pravdu. Nedlouho předtím, než našel v Oxfordu otevřené okno a prošel do Citt?gazze, odehrálo se zatmění slunce. Stejně jako miliony ostatních vyšel tehdy v poledne před dům a sledoval, jak se denní světlo kalí, pohasíná a přechází do přízračného šera. Domy, stromy, park, všechno to bylo stejně zřetelné jako za dne, jen světla bylo míň, jako by se z umírajícího slunce vytrácela síla.

Teď se kolem něj odehrávalo něco podobného, jen bylo podivnější, že se začínaly rozostřovat i hrany předmětů, jako by se rozpíjely do neurčitá.

„Tohle ani není, jako by člověk ztrácel zrak,“ poznamenala Lyra vyděšeně, „protože to by znamenalo jen to, že věci nevidíš. Jenže tady jako by samy mizely…“

Ze světa kolem se pomaličku vytrácely barvy. Smaragdové stromy a tráva zmatněly do šedavě zelené, zářivě žluté pšeničné pole vybledlo do šedavě žluté, červené střechy úpravného statku přešly do matného odstínu krvavě šedé…

Lidé se shlukli těsněji k sobě a bylo znát, že si i oni uvědomují, jak se okolí mění. Chytali se navzájem za paže a ukazovali do všech stran, jako by nevěřili vlastním očím.

Jediné, co si široko daleko zachovalo barvu, byly jasná žlutočervená a elektrizující modrá na tělech vážek, postavičky jejich jezdců a Will, Lyra a Pantalaimon, který se oběma držel nablízku v podobě poštolky.

Byli už nedaleko od čela průvodu a jasně viděli, že jsou to samí duchové. Will s Lyrou se bezděky přitiskli blíž k sobě, ale nebylo se čeho bát. To spíš duchové měli strach z nich, otáleli na místě a neodvažovali se přiblížit.

„Nebojte se,“ zavolal na ně Will. „Nic vám neuděláme. Kam jdete?“

Všichni se obrátili k nejstaršímu v jejich středu, jako by to byl jejich vůdce.

„Jdeme tam, co všichni ostatní,“ odpověděl. „Připadá mi, jako bych to věděl, i když si nevzpomínám, že by mě to kdy kdo učil. Mělo by to být touhle cestou někde dál. Poznáme to, až tam budem.“

„Mami,“ ozvalo se jakési dítě. „Proč se dělá ve dne taková tma?“

„Tím se netrap, myšáčku,“ tišila ho matka. „Stejně s tím nic nenaděláme. Nejspíš jsme mrtví, víš?“

„Ale kam jdeme?“ nedalo se děcko odbýt. „Já nechci být mrtvý, mami!“

„Jdeme se podívat za dědečkem,“ zkoušela ho matka utišit, ale dítě se dalo do usedavého pláče. Ostatní se po matce ohlíželi, tu s pochopením, tu podrážděně, ale protože jí nemohli nijak pomoci, nešťastně se pustili na další cestu mizející krajinou, provázeni vytrvalými dětskými vzlyky.

Rytíř Tialys si vyměnil několik slov se Salmakií a vyrazil dopředu. Will s Lyrou hltali očima vážčiny jasné barvy a neutuchající energii a sledovali ji pohledem, dokud se nezmenšila v maličkou tečku v dálce. Lady sletěla dolů a usadila se Willovi na ruce.

„Rytíř se letěl podívat, co leží před námi,“ řekla. „Myslíme, že krajina bledne, protože mizí těm lidem z paměti. Čím dál od domova budou, tím větší tma nastane.“

„Ale proč vůbec někam jdou?“ nechápala Lyra. „Kdybych byla duch, radši bych zůstala někde, kde to znám, než abych se pouštěla bůhví kam a ještě se ztratila.“

„Jsou tam nešťastní,“ domýšlel si Will. „Vždyť tam právě přišli o život. Bojí se tam.“

„Ne, něco je někam táhne,“ opravila ho lady. „Nějaký instinkt je žene na tu cestu.“

A skutečně, sotva zmizela z dohledu jejich vesnice, pohybovali se duchové rozhodněji. Nebe potemnělo, jako by se blížila nějaká strašlivá bouře, ale v ovzduší chybělo elektrizující napětí, které takovou bouři předchází. Duchové vytrvale kráčeli dál a cesta je vedla zpříma středem krajiny, která už pozbyla všech výraznějších rysů.

Čas od času se někdo z nich ohlédl po Willovi s Lyrou nebo po zářivé vážce a její jezdkyni. Nejspíš v nich vzbuzovali zvědavost. Nakonec se k nim nejstarší muž obrátil přímo.

„Vy tam, hochu a děvče. Vy nejste mrtví. Nejste duchové. Proč jdete tam co my?“

„Dostali jsme se sem náhodou,“ pospíšila si Lyra, než Will stačil promluvit. „Nevím, jak se to mohlo stát. Chtěli jsme utéct tam před těmi lidmi a najednou jsme se ocitli tady.“

„Až budete na místě, jak poznáte, kam máte jít?“ chtěl vědět Will.

„Počítám, že nám to někdo poví,“ odpověděl duch přesvědčeně. „Musí oddělit hříšníky od spravedlivých, řekl bych. Teď už nemá cenu se modlit, na to je pozdě. Na to jste měli myslet zaživa. Teď vám to nepomůže.“

Očividně měl jasno, ke které skupině patří on sám, a netajil se ani přesvědčením, že podle jeho názoru nebude nijak početná. Ostatní duchové ho poslouchali se smíšenými pocity, ale protože neměli, kdo jiný by je vedl, šlapali za ním mlčky a bez protestů.

Táhli dál a dál, mlčky se vlekli pod oblohou, která nakonec ztmavla do jednolité matné barvy železa a zůstala tak. Živí se nepřestávali rozhlížet doleva, doprava, nahoru i dolů po čemkoli pestrém, energickém nebo veselém, ale pokaždé je čekalo jen zklamání, dokud se v dálce neobjevila maličká jiskřička, která se rychle přibližovala. Byl to rytíř, a Salmakie s radostným výkřikem pobídla svou vážku a vyrazila mu naproti.

Chvíli se radili a pak zamířili k dětem.

„Před námi je město,“ hlásil Tialys. „Vypadá jako utečenecký tábor, ale podle všeho je tam už kolik staletí. A za ním bude nejspíš nějaké jezero nebo moře, jenže ho zakrývá mlha. Slyšel jsem odtamtud vřískat ptáky. A bez přestání tam proudí stovky lidí, pořád a ze všech stran, lidé jako tihle, duchové…“

Duchové poslouchali, co říká, i když nevypadali, že by je to příliš zajímalo. Zdálo se, že všichni upadli do jakési malátné netečnosti. Lyra by nejradši z každým z nich zatřepala, aby se probrali, aby bojovali a hledali, jak se odtud dostat.

„Jak máme těmhle lidem pomoct, Wille?“ zeptala se.

Nedokázal si to vůbec představit. Jak pokračovali dál, všimli si na obzoru po obou stranách jakéhosi pohybu a vepředu se do beztak chmurného ovzduší pomalu valila temná oblaka kouře. Ten pohyb po stranách byli lidé, nebo spíš duchové. V řadách, ve dvojicích, ve skupinách nebo sami, všichni s prázdnýma rukama, stovky a tisíce mužů, žen i dětí se sunuly po pláni k místu, odkud vycházel kouř.

Země se teď začínala svažovat a připomínala čím dál víc smetiště. Těžký vzduch byl prosycený kouřem s občasnými závany čpícími po chemikáliích, dějících rostlinách a splašcích. A čím níž scházeli, tím to bylo horší. Široko daleko neviděli ani flíček čisté hlíny a jediné, co tu rostlo, byl bujný plevel a drsná šedavá tráva.

Přímo před nimi se nad hladinou vznášela mlha, o které rytíř mluvil. Vystupovala jako příkrý útes do výše, mísila se s temnou oblohou a odkudsi z jejích hlubin se nesly pronikavé ptačí výkřiky.

Mezi haldami odpadu a mlhou leželo první město mrtvých.

Mezi rozvalinami planuly tu a tam ohýnky. Město tvořila beztvará změť budov bez ulic, náměstí a volných prostranství, nepočítáme-li místa, kde se některý z domů zřítil. Nad tím vším se ještě pořád tyčilo pár kostelů a veřejných budov, byť měly střechy plné děr, popraskané zdi a v jednom případě se celá klenba haly propadla mezi sloupy. Ve skořepinách stěn kamenných budov vyrostlo během času bludiště chatrčí a přístřešků poskládaných z dřevěných trámů krovu, naplocho roztlučených kanystrů a plechovek od sušenek, potrhaných plátů igelitu a zbytků překližky a hobry.

Duchové, se kterými sem došli, teď spěchali přímo do města a ze všech stran se valili další a další v takovém počtu, že připomínali zrnka písku stékající v otvoru v přesýpacích hodinách. Všichni mířili bez váhání přímo do ruchu zaneřáděného města, jako by najisto věděli, kam jdou, a Will s Lyrou se jim drželi v patách, když je najednou kdosi zarazil.

„Počkat, počkat,“ houkla na ně postava vystupující ze záplatovaných trosek dveří.

Za mužem probleskovalo kalné světlo, takže jeho rysy tonuly ve tmě, ale i tak poznali, že tohle není duch. Byl živý, stejně jako oni, hubený mužík neurčitého věku oblečený v potrhaném, ušmudlaném obleku. V ruce držel tužku a složku papírů sepnutou svorkou. Dřevěná bouda, ze které vystoupil, působila jako celnice na zřídka překračované hranici.

„Co je to za město?“ zeptal se Will. „A proč nemůžeme dál?“

„Nejste mrtví,“ zahučel mužík unaveně. „Musíte počkat v zóně dočasného pobytu. Dáte se vlevo a půjdete pořád rovně. U brány předáte pověřené osobě tyhle papíry.“

„Promiňte, pane,“ ozvala se Lyra, „nezlobte se, že se ptám, ale jak jsme mohli dojít až sem, když nejsme mrtví? Jsme přece ve světě mrtvých, ne?“

„Tohle je předměstí světa mrtvých. Někdy sem nedopatřením zabloudí někdo živý a pak musí počkat v zóně dočasného pobytu, než může dál.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Dokud neumře.“

Willa obešly mrákoty. Viděl ale, že se Lyra chce hádat a radši ji předešel. „Mohl byste nám aspoň vysvětlit, co se děje pak? Myslím s těmi duchy, co sem přijdou. Zůstávají tady ve městě napořád?“

„Ale kdepak,“ zavrtěl úředník hlavou. „Tohle je jen tranzitní přístav. Dál se pokračuje lodí.“

„Kam?“ chtěl vědět Will.

„To vám nemůžu povědět,“ prohlásil muž a stáhl koutky v trpkém úsměvu. „Pokračujte dál, prosím. Musíte do zóny dočasného pobytu.“

Will vzal papíry, které mu úředník podával, čapl Lyru pod paží a táhl ji určeným směrem.

Vážky už se sotva držely ve vzduchu a Tialys dětem vysvětlil, že si potřebují odpočinout. Uvelebily se tedy na Willově batohu a Lyra si usadila oba zvědy na ramena. Pantalaimon v podobě levharta k nim žárlivě zvedl pohled, ale neřekl nic. Drželi se určené cesty, vyhýbali se ubohým chatrčím i loužím splašků a sledovali, jak se k městu bez ustání valí nekonečný proud duchů a bez okolků mizí mezi domy.

„Musíme se dostat přes vodu jako všichni ostatní,“ řekl Will. „Možná nám tam v té zóně řeknou, jak na to. Nezdá se, že by se nějak zlobili, ani nepůsobí nebezpečně. Je to zvláštní. A tyhle papíry…“

Byla to obyčejné listy vytrhané z notesu a tužkou na ně byla načmárána a zase přeškrtána náhodná slova. Bylo to, jako by ti lidé hráli nějakou hru a čekali, jestli se s nimi budou nově příchozí hádat nebo se se smíchem přidají. Přitom ale všechno působilo nesmírně opravdově.

Padala čím dál větší tma, začínalo být chladno a nedalo se odhadnout, kolik času uplynulo. Lyra měla za to, že jdou tak půl hodiny, ale klidně to mohl být i dvojnásobek, protože okolí vypadalo pořád stejně. Nakonec došli k dřevěné budce podobné té, kde je zastavili předtím. Na holém drátu nade dveřmi matně svítila skomírající žárovka.

Když byli na dohled, vyšel ven muž oblečený podobně jako ten předchozí, v ruce chleba s máslem. Beze slova se podíval na papíry, kývl a vrátil jim je do ruky.

Užuž se otáčel k odchodu, když ho Will zarazil: „Promiňte, kam máme jít teď?“

„Něco si najděte a ubytujte se tam,“ odpověděl vcelku vlídně. „Stačí se zeptat. Všichni čekají, zrovna jako vy.“

Odvrátil se, zavřel za sebou dveře, aby dovnitř nešla zima, a poutníci zamířili do shluku vratkých chatrčí vyhrazených pro živé.

Osada se v mnohém podobala hlavnímu městu: blátěné uličky lemovaly polorozbořené, nesčetněkrát vyspravované boudy obité kusy plastů a vlnitého plechu, vratce opřené jedna o druhou. Tu a tam plandala z konzole smyčka elektrického kabelu a ta trocha proudu, kterou vedla, napájela jednu dvě holé žárovky natažené nad nejbližšími boudami. Většinu světla tu ale obstarávaly ohně. Jejich kouřový svit vrhal červené odlesky na poházené zbytky stavebního materiálu a plamínky připomínaly zbytky velkého požáru, které z čiré zlomyslnosti odmítají pohasnout.

Když ale Will s Lyrou a Galivespiany přišli blíž a zaostřili pohled, rozeznali několik – víc – spousty postav sedících osamoceně ve tmě, opřených o stěny nebo tiše rozprávějících v malých skupinkách.

„Proč ty lidi nejdou dovnitř?“ nechápala Lyra. „Vždyť je zima.“

„To nejsou lidi,“ řekla lady Salmakie. „Nejsou to dokonce ani duchové. Jsou v něčem jiní, ale nevím, co jsou zač.“

Cestovatelé došli k první skupině chatrčí. Osvětlovala ji velká slabá žárovka pohupující se v chladném větru nad střechou a Will sáhl k pasu po noži. Před boudou seděla na bobku skupinka oněch lidem podobných postav – hrály kostky, a když se děti přiblížily, zvedly se na nohy. Bylo jich pět, samí muži v rozedraných hadrech. Tváře měli ve stínu a mlčeli.

„Jak se tohle město jmenuje?“ zeptal se Will.

Žádná odpověď. Dva tři muži o krok ustoupili a všichni se shlukli blíž k sobě, jako by se sami báli. Lyra ucítila po celém těle nervózní mravenčení a na rukou jí naskočila husí kůže, i když sama netušila, co ji děsí. Pantalaimon se v bezpečí její košile celý třásl a špital: „Ne, Lyro, ne. Pojď pryč, prosím tě, pojď se vrátit…“

Podivní lidé-nelidé se ani nepohnuli a Will nakonec jen pokrčil rameny: „No nic, každopádně přeju pěkný večer vespolek.“ Zkusili to znovu o kousek dál, ale ať oslovili koho chtěli, reakce byla pokaždé stejná. Měli z toho čím dál horší pocit.

„Wille, nejsou to fantomové?“ zeptala se Lyra tiše. „Nejsme už třeba dost velcí na to, abysme je viděli?“

„To bych neřekl. To už by po nás skočili, ale tihle vypadají, že z nás mají spíš nahnáno. Nemám tušení, co jsou zač.“

Otevřely se dveře a po bahnité zemi se rozlila loužička světla. Ve dveřích stál muž – skutečný muž, lidská bytost – a sledoval je, jak přicházejí. Hlouček postav u dveří se jakoby uctivě odsunul o krok či dva stranou a oni uviděli mužovu tvář, netečnou, neškodnou a vlídnou.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Poutníci,“ odpověděl Will. „Nevíme, kde jsme. Co je to za město?“

„Tohle je zóna dočasného pobytu,“ odpověděl muž. „Jdete zdaleka?“

„Ano, a jsme unavení,“ přikývl Will. „Můžeme tady koupit něco k jídlu a zaplatit za nocleh?“

Muž se díval přes jejich hlavy do tmy, načež popošel o kousek dál a znovu se rozhlédl, jako by někoho hledal. Pak se obrátil k podivným postavám opodál a zeptal se: „Vy jste viděli nějakou smrt?“

Postavy zavrtěly hlavou a děti slyšely nezřetelné: „Ne, neviděli.“

Muž se otočil zpátky k nim. Ze dveří za jeho zády vykukovaly další tváře: žena, dvě malé děti a další muž. Vypadali nejistě a poplašeně.

„Smrt?“ opakoval Will. „Žádnou smrt s sebou nevedeme.“

Právě toho se zřejmě všichni děsili, protože jim při Willových slovech uniklo tiché zajíknutí a i postavy před domem jako by se přikrčily.

„Promiňte,“ vystoupila Lyra co nejzpůsobněji, jak se tomu naučila pod přísným dohledem hospodyně z Jordánské koleje. „Těžko si něčeho takového nevšimnout, tak se chci zeptat: jsou ti pánové tady mrtví? Omlouvám se, jestli vznáším nevhodný dotaz, ale v místech, odkud přicházíme, není nic takového běžné a my ještě nikdy nikoho podobného neviděli. Ještě jednou se omlouvám, jestli se dopouštím nějaké hrubosti. V mém světě totiž, abyste rozuměli, máme daemony, každý má daemona, a kdybychom narazili na někoho, komu chybí, byli bychom stejně zaražení, jako jste vy z nás. Ale od chvíle, kdy jsme tady s Willem na cestách – tohle je Will a já jsem Lyra –, pochopila jsem, že jsou i lidé, kteří daemona na první pohled nemají, třeba právě Will. Nejdřív jsem se jich bála, ale pak jsem zjistila, že jsou stejní jako já. Takže je dost dobře možné, že někdo z vašeho světa může dejme tomu tak trochu znejistět, když nás vidí, pokud vám připadáme v něčem odlišní.“

„Lyra?“ opakoval muž. „A Will?“

„Ano,“ přikývla plaše.

„A tohle jsou vaši daemoni?“ ukázal na zvědy na jejím rameni.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Lyra. Byla v pokušení prohlásit, že to jsou jejich sluhové, ale domyslela si, že Willovi by se takový vtip nezamlouval. „To jsou naši přátelé,“ řekla místo toho. „Rytíř Tialys a lady Salmakie, znamenití a moudří lidé, kteří nás doprovázejí na cestách. A můj daemon,“ sáhla do kapsy pro Pantalaimona v myší podobě, „je tady. Jak vidíte, jsme naprosto neškodní, nemusíte se z naší strany ničeho obávat. Potřebujeme jen něco k jídlu a místo na přespání. Zítra půjdeme zas dál, věřte mi.“

Všichni čekali. Pokorným tónem se jí podařilo mužovu nervozitu trochu uchlácholit a zvědové měli dost rozumu, aby se tvářili zdrženlivě a mírumilovně. Po chvíli ticha muž promluvil: „Tak dobře, je to sice divné, ale žijeme v divných časech… Pojďte dál a buďte vítáni…“

Postavy na venkovním prostranství přikývly, jedna či dvě se maličko uklonily a uctivě udělaly místo, aby Will s Lyrou mohli projít do tepla a světla. Muž za nimi zavřel dveře a drátěné očko na nich zahákl o hřebík, aby se neotvíraly.

Ve světle petrolejové lampy na stole viděli jedinou místnost, čistě uklizenou, ale zařízenou sešle a lacině. Stěny z překližky byly polepené obrázky vystříhanými z časopisů o filmových hvězdách a mezi nimi byly obtištěné prsty začerněné od sazí. U jedné stěny stála železná kamna a před nimi stoupala pára z několika opraných košil rozvěšených na stojanu. Na toaletním stolku stál oltářík vyzdobený umělohmotnými květinami, lasturami, barevnými flakónky od voňavky a podobnými pestrobarevnými cetkami, a v jeho středu se z obrázku zubil elegantní kostlivec v cylindru a tmavých brýlích.

Bouda byla přecpaná. Kromě muže a ženy s dvěma malými děcky tu bylo nemluvně v postýlce, postarší muž a v rohu v hromadě pokrývek ležela stařena s tváří zmuchlanou jako deky pod ní. Lesknoucíma se očima sledovala dění kolem. Lyra se na ni podívala a div nevyjekla leknutím. Pokrývky se totiž pohnuly a vysunula se nejdřív tenká paže v černém rukávu a po ní další tvář, muž tak věkovitý, že připomínal kostru. Vypadal spíš jako kostlivec na obrázku než živoucí lidská bytost. To už si ho všiml i Will a všem poutníkům najednou došlo, že je to jedna z oněch zdvořilých přízračných bytostí, které potkaly tam venku. Všech zároveň se zmocnily podobné rozpaky, jaké musel zažívat muž, když je viděl přicházet.

Popravdě byli všichni, kdo se v chatrči tísnili – s výjimkou děcka, které klidně spalo –, vyvedení z míry natolik, že nebyli schopni slova. Jako první se vzpamatovala Lyra.

„To je od vás nesmírně laskavé,“ řekla, „moc vám děkujeme a dobrý večer, velice nás těší, že tu můžeme být s vámi. A jak už jsem řekla, mrzí nás, že jsme si s sebou nepřivedli smrt, jestli to tu patří k dobrému tónu. Každopádně vás nehodláme obtěžovat víc, než je nutné. Hledáme svět mrtvých, abyste mi rozuměli, proto jsme se ocitli tady. Ale nevíme, kde leží, jestli je jeho součástí i tenhle kraj, nevíme, jak se tam dostat, nevíme nic. Takže pokud nám k tomu můžete cokoli povědět, byli bychom vám nesmírně vděční.“

Obyvatelé chatrče na ně nepřestávali nevěřícně hledět, ale díky Lyřiným slovům se atmosféra trochu rozjasnila. Žena přitáhla lavici a pozvala je ke stolu. Will s Lyrou vysadili spící vážky na poličku v temném koutě, kde mohou, jak řekl Tialys, do rána v klidu spát, a pak se spolu s Galivespiany usadili ke stolu.

Žena právě chystala večeři a rychle teď oloupala pár brambor a přihodila je do hrnce, aby jídlo vystačilo i pro hosty. Manželovi nařídila, aby cestovatelům nabídl něco na povzbuzení, než se jídlo uvaří, a muž vytáhl láhev čiré tekutiny, jejíž pronikavá vůně Lyře připomněla romunský žin. Zvědové si nechali společně nalít skleničku, ze které si pak nabírali do vlastních maličkých pohárků.

Lyra by myslela, že zvědavé pohledy budou směrovat především ke Galivespianům, ale kupodivu si rodina všímala zrovna tak jí a Willa. Nevydržela to dlouho a při první příležitosti se zeptala, co je na nich tak zvláštního.

„Ještě nikdy jsme neviděli člověka bez smrti,“ odpověděl muž. Jak se už dřív dozvěděli, jmenoval se Petr. „Co jsme přišli sem, chci říct. Jsme na tom jako vy, dostali jsme se sem nějakým nedopatřením ještě zaživa a teď musíme počkat, dokud nám naše smrt neoznámí, že přišel čas.“

„Vám to ohlašuje vaše vlastní smrt?“ žasla Lyra.

„Ano. Když jsme sem před časem přišli, a pro většinu z nás je to už pořádně dávno, ze všeho nejdřív jsme zjistili, že si s sebou vedeme svou smrt. Teprve tady se to ukázalo. Měli jsme ji u sebe odjakživa, ale nevěděli jsme to. Každý má svou smrt, abyste rozuměli. Drží se všude s vámi, sleduje vás, kamkoli jdete, po celý život. Naše smrti jsou teď venku, užívají si čerstvého vzduchu, ale časem přijdou za námi sem. Tady babička má tu svou u sebe, ona za ní přišla a drží se jí těsně nablízku.“

„Neděsí vás to, mít smrt v jednom kuse vedle sebe?“ zeptala se Lyra.

„Proč by nás to děsilo? Když je nablízku, aspoň ji má člověk pod dohledem. To spíš kdybych nevěděl, kde je, to by mě znervóznilo.“

„A to má svou smrt každý?“ divil se Will.

„No jistě, hned jak se narodíš, přijde na svět i ona, a ona tě z něj zase odvede.“

„Aha,“ poznamenala Lyra. „Přesně to jsme potřebovali vědět. Hledáme svět mrtvých a nevíme, jak se tam dostat. Kam tedy člověk přijde potom, co umře?“

„Tvoje smrt ti zaťuká na rameno nebo tě vezme za ruku a řekne: tak pojď, je čas. Může se to stát, třeba když máš horečku, když se udusíš kouskem suchého chleba nebo když spadneš z vysoké budovy. Uprostřed vší té bolesti a utrpení k tobě laskavě přistoupí tvá smrt a řekne: jen klid, dítě, klid, pojď se mnou. A ty s ní nastoupíš do člunu a pustíš se přes jezero do mlhy. Co se stane pak, nikdo neví. Ještě nikdo se odtamtud nevrátil.“

Žena požádala jedno z dětí, aby pozvala smrti domů, a chlapeček doběhl ke dveřím a zavolal je. Will s Lyrou nevycházeli z úžasu a Galivespiané se přitiskli blíž k sobě, když smrti – na každého člena jedna – vešly do dveří: bledé, bezvýrazné postavy v otahaných šatech, docela obyčejné, tiché, fádní.

„Tohle jsou vaše smrti?“ zeptal se Tialys.

„Přesně tak, pane,“ přitakal Petr.

„A víte, kdy vám dají znamení a odvedou vás?“

„Ne. Ale víme, že jsou nablízku, a v tom je naše útěcha.“

Tialys na to neřekl nic, ale bylo zřejmé, že jemu podobná představa nepřipadá ani v nejmenším útěšná. Smrti se zdvořile seřadily u zdi a návštěvníky překvapilo, jak málo místa zabírají a jak malou pozornost vzbuzují. Dokonce i Lyra s Willem si jich za chvilku přestali všímat, i když Will se neubránil pomyšlení na muže, které zabil. Také oni měli svoji smrt odjakživa nablízku, stála vedle nich, a oni to nevěděli, nevěděl to ani on.

Žena, Marta, nandala na oprýskané smaltované talíře porce dušeného masa a trochu odlila do misky, kterou si smrti podávaly v řadě mezi sebou. Samy nejedly, ale příjemná vůně jim dělala dobře. Zanedlouho už celá rodina i hosté hladově jedli a Petr se dětí vyptával, odkud přicházejí a jaký je jejich svět.

„Hned vám to všechno povím,“ nedala se pobízet Lyra.

V tu chvíli, hned jak se ujala slova, se jí v prsou probudila vlna rozkoše a stoupala jí tělem jako bublinky šampaňského. Věděla, že se na ni Will dívá a měla radost, že ji teď uvidí při tom, co umí ze všeho nejlépe, že uvidí, jak to dělá pro něj a pro ně všechny.

Pro začátek se rozpovídala o rodičích. Byli to vévoda s vévodkyní, nesmírně mocní a bohatí, které nepřítel pletichami připravil o majetek a uvrhl do vězení. Podařilo se jim ale utéct, sešplhali po laně s maličkou Lyrou v otcově náruči a podařilo se jim dobýt zpátky rodinný majetek, jenže pak je přepadli a zabili loupežníci. Byli by zabili i Lyru a upekli si ji k večeři, ale Will ji včas zachránil a vzal ji s sebou mezi vlky, do lesa, kde vyrůstal jako člen jejich smečky. Jako malé dítě totiž spadl přes palubu otcovy lodi a vlny ho vyvrhly na opuštěný ostrov, ale naštěstí se ho ujala vlčice, nakrmila ho a postarala se o něj.

Rodina hltala všechny ty nesmysly s důvěřivým klidem a dokonce i smrti přišly blíž a naslouchaly, usazené na lavici nebo natažené na zemi kolem Lyry, obracely k ní vlídné zdvořilé tváře a ona dál spřádala podivuhodný příběh svého a Willova života uprostřed lesů.

Nějaký čas spolu zůstali mezi vlky a pak se přesunuli do Oxfordu a našli si práci v kuchyních na Jordánské koleji. Tam se seznámili s Rogerem, a když Jordán napadli cihláři z Jíloviště, museli ve spěchu utéct. Tehdy spolu s Willem a Rogerem ukořistili romunskou obytnou loď a pustili se po proudu Temže. U Abingdonské propusti o vlásek unikli polapení a pak je přepadli piráti z Wappingu a oni se zachránili na trojstěžníku obchodníků s čajem, kteří měli namířeno do Hang Chow v Kitaji.

Právě na téhle plachetnici se setkali s Galivespiany, záhadnými cizinci z Měsíce, které přivála na Zemi strašlivá vichřice zuřící nedaleko Mléčné dráhy. Schovali se ve strážním koši a ona s Willem a Rogerem je střídavě chodili navštěvovat, jenže pak Rogerovi jednoho dne uklouzla noha a on se zřítil do mořských hlubin.

Snažili se přesvědčit kapitána, aby obrátil loď a jel ho hledat, ale ten bídák se staral jen o to, aby dojel do Kitaje včas a vydělal spousty peněz, a tak je nechal zakovat do želez. Naštěstí jim Galivespiané donesli pilník a…

A tak dál a tak dál. Čas od času se obrátila k Willovi nebo zvědům, aby její slova potvrdili, a Salmakie přidala jednu dvě podrobnosti, Will přikývl a Lyra pokračovala ve vyprávění až do chvíle, kdy se děti a jejich přátelé z Měsíce vydali najít svět mrtvých, aby se od jejích rodičů dozvěděli, kam ukryli rodové poklady.

„Kdybychom v našem světě znali svou smrt, jako ji znáte vy,“ dodala, „bylo by to nejspíš mnohem snazší, ale každopádně máme štěstí, že jsme se dostali sem a můžeme vás požádat o radu. A moc vám děkujeme, že jste nás tak laskavě vyslechli, a děkujeme taky za jídlo, bylo vážně moc dobré.

Teď ale potřebujeme vědět, nebo možná až ráno, jak se dostat přes vodu tam, kam chodí mrtví. Potřebujeme zjistit, jestli se dá proniknout až mezi ně. Nevíte, jestli se tu dá někde pronajmout člun nebo tak něco?“

Na to se všichni tvářili dost pochybovačně. Děti, s tvářemi rozpálenými únavou, obracely ospalé oči z jednoho dospělého na druhého, ale nikdo zřejmě nedokázal poradit, kde by se dala nějaká loď najít.

Pak se ozval hlas, který až dosud mlčel. Z hloubi pokrývek v rohu zazněl suchý, křaplavý, nosový hlas, který nepatřil ani ženě, ani jiné živoucí bytosti. To promluvila babiččina smrt.

„Jediný způsob, jak se dostat přes jezero a vstoupit do světa mrtvých,“ řekl kostlivec a opřený o loket ukázal na Lyru kostnatým prstem, „je s pomocí vaší vlastní smrti. Musíte si je povolat. Slyšel jsem o lidech jako vy, kteří si drží smrt daleko od těla. Nemáte ji rádi a ona vám ze zdvořilosti nepřichází na oči. Ale rozhodně není daleko. Kdykoli se ohlédnete, schová se vám za zády. Kdykoli pohlédnete jejím směrem, skrčí se. Umí se skrýt v šálku čaje. V kapce rosy. V dechu i ve větru. To se mnou a tady Magdou se to má jinak.“ Štípl stařenu do svraštělé tváře a ona mu odstrčila ruku. „My si žijeme pospolu v porozumění a přátelství. To je má odpověď, tak to musíte udělat. Přivítat ji, spřátelit se, vlídně povolat svou smrt k sobě a pak se uvidí, na čem se domluvíte.“

Jeho slova dopadala Lyře do vědomí jako přetěžké kameny a i Will pocítil jejich smrtelnou tíhu.

„Jak to máme udělat?“ zeptal se.

„Stačí si přát, a přání se vám splní.“

„Počkat!“ ozval se Tialys.

Všechny oči se obrátily k němu, dokonce i smrti rozvalené na podlaze se posadily a obrátily klidnou bezvýraznou tvář k jeho vznětlivé postavičce. Stál vedle Salmakie s rukou položenou na jejím rameni a Lyra dobře věděla, co se mu honí hlavou. Chce říct, že už zašli příliš daleko a je čas vycouvat, že svoji pošetilou hru přehánějí k nezodpovědným následkům.

Rychle se do věci vložila. „Promiňte,“ obrátila se k muži jménem Petr, „ale musíme teď tady s přítelem rytířem na chvíli ven, aby si mohl pomocí mého zvláštního zařízení promluvit s přáteli na Měsíci. Hned jsme zpátky.“

Opatrně, aby se nedotkla jeho ostruh, vzala rytíře do dlaní a vynesla ho do tmy. Uvolněný plát vlnitého plechu v chladném větru bušil s melancholickou pravidelností do střechy.

„Hned toho nechte,“ řekl, sotva ho postavila na převrácený sud od oleje. Nad hlavou se jim pohupovala a slabě svítila jedna z holých žárovek. „Už tak jste to přehnali. Dost.“

„Máme přece úmluvu,“ připomněla mu Lyra.

„Ne, s tím nesouhlasím. Do takových krajností nemůžeme zajít.“

„Dobře, tak si jděte. Leťte klidně zpátky. Will vám prořízne okno do vašeho světa, nebo kamkoli jinam budete chtít, a můžete odletět do bezpečí. Nám to nevadí, klidně to udělejte.“

„Uvědomuješ si vůbec, co děláš?“

„Ano.“

„To sotva! Jsi lehkomyslná nezodpovědná lhářka. Máš takovou představivost, že jsi od přírody neschopná poctivého jednání a nedokážeš si přiznat pravdu, ani když ji máš přímo před nosem. Ale jestli to ty sama nechápeš, já ti to povím: nemůžeš riskovat, že zahyneš, prostě nesmíš. Musíš se s námi hned teď vrátit. Zavolám lordu Asrielovi a za pár hodin můžeme být v bezpečí v jeho pevnosti.“

Lyra cítila, jak se jí v prsou jako vzlyk zvedá urputná zuřivost. Dupla nohou, protože už nevydržela v klidu poslouchat.

„Co ty o tom víš?“ vykřikla. „Co ty víš o tom, co se mi děje v hlavě a v srdci? Nevím, jestli lidi jako vy mají děti, možná snášíte vejce, co já vím, vůbec bych se tomu nedivila, protože nejste ani za mák laskaví, nejste velkorysí, nejste ohleduplní. Vy totiž nejste dokonce ani krutí, i to by bylo lepší, kdybyste byli krutí a bezohlední, protože by to znamenalo, že nás berete vážně, že nám nevyhovíte jen tehdy, když se vám to hodí do krámu… Teď už vám nemůžu věřit ani trochu! Řekli jste, že nám pomůžete, že to podnikneme spolu, jenže teď nám v tom chcete zabránit. To ty nejednáš poctivě, Tialysi!“

„Vlastní dítě bych nenechal, aby se mnou jednalo takhle svrchu jako ty, Lyro. Divím se, že jsem tě nepotrestal už dřív.“

„Jen do toho! Tak mě potrestej, dokud můžeš. Bodni do mě ty svoje ostruhy, a pořádně, neboj se! Tady máš moji ruku, tak dělej! Nemáš tušení, jak strašně se trápím, ty netvore bezcitná, sobecká, nemáš vůbec představu, jak je mi smutno, jak bídná si připadám a jak strašně mě mrzí, co se stalo Rogerovi. Vy zabíjíte lidi jako nic,“ luskla prstem, „nezáleží vám na nich, jenže mě to láme srdce, užírám se lítostí, že jsem se se svým kamarádem ani nerozloučila. Chci se mu omluvit, chci napravit, co se dá, jenže to ty nemůžeš pochopit. Jsi hrdý, jsi chytrý, jsi dospělý, ale tohle nepochopíš. I kdybych měla pro správnou věc umřít, klidně to udělám, a dokonce ráda. Už jsem viděla horší věci. Takže jestli mě chceš zabít, ty chlapáku, siláku, rytíři s jedovou ostruhou, dej se do toho, zabij mě. Budeme si pak s Rogerem do skonání věků hrát ve světě mrtvých a tobě se vysmějeme, ty ubohá zrůdo.“

Nebylo těžké uhodnout, co by Tialys v příští chvíli udělal, protože se od hlavy k patě třásl zuřivým hněvem. Než se ale stačil pohnout, ozval se za Lyrou hlas, při jehož zvuku jako by oba zalil ledový chlad. Lyra se otočila, i když předem věděla, co uvidí, a přes všechny kurážné řeči se jí hrdlo sevřelo hrůzou.

Smrt stála jen kousíček od ní, s přátelským úsměvem na tváři, a k nerozeznání se podobala všem ostatním, které toho dne viděla. Tahle postava ale patřila jí, byla to její vlastní smrt. Pantalaimon se jí v náručí roztřásl a zavyl. V podobě hranostaje se jí zachytil kolem krku, pokoušel se smrt odstrčit, ale tím se k ní jen blížil o to víc. Sotva si to uvědomil, znovu se k Lyře přitiskl a vychutnával si teplo jejího krku a prudké bušení srdce.

Lyra ho přivinula k sobě a postavila se smrti tváří v tvář. Nevybavovala si, jak ji postava oslovila, ale koutkem oka zahlédla, jak si Tialys horečně chystá magnetovcový rezonátor.

„Ty jsi moje smrt, viď?“ řekla.

„Správně, děvenko,“ odpověděl přízračný muž.

„Ale teď ještě mě neodvedeš, že ne?“

„Přála sis mě. Jsem pořád s tebou.“

„Ano, ale… to uznávám, jenže… chtěla bych se dostat do světa mrtvých, to je pravda. Ale umřít ne. Nechci umřít. Jsem strašně ráda naživu, mám ráda svého daemona a… Daemoni tam dolů nemůžou, viď že ne? Viděla jsem, jak se rozplynou, zmizí jak plamen svíčky, když člověk umře. Mají ve světě mrtvých daemony?“

„Ne,“ zněla odpověď. „Tvůj daemon zmizí ve vzduchu a ty zmizíš pod zem.“

„V tom případě chci, aby mě do světa mrtvých doprovázel můj daemon,“ řekla rozhodně. „A chci se zase vrátit. Stalo se to už někdy? Povedlo se to někomu z lidí?“

„Už celé věky ne. Přijde čas, děvenko, kdy se do světa mrtvých dostaneš, aniž by ses o to snažila, bez rizika. Vydáš se na dlouhou klidnou cestu a tvoje smrt tě doprovodí, jako tě provází po všechny chvíle života, tvoje smrt, která tě zná líp, než znáš sama sebe…“

„Ale Pantalaimon je můj nejlepší, nejvěrnější přítel! Tebe neznám, Smrti, ale jeho ano. Mám ho nade všechno ráda a jestli někdy… jestli se někdy…“

Bezvýrazný muž pokyvoval hlavou. Zdálo se, že jí naslouchá se zájmem a pochopením, ale Lyra nedokázala ani na okamžik zapomenout na to, s kým to vlastně mluví: tohle je její vlastní smrt a stojí jen kousíček od ní.

„Já vím, že teď nebude jen tak se tam dostat,“ řekla o něco klidněji. „Bude to nebezpečné, ale já to chci udělat, Smrti, opravdu si to přeju. A Will taky. Oba jsme předčasně přišli o někoho, na kom nám záleží, a potřebujeme to napravit… aspoň já to potřebuju.“

„Každý by si přál znovu promluvit s těmi, kdo odešli do světa mrtvých. Proč byste právě vy měli dostat výjimku?“

„Protože,“ začala si vymýšlet, „protože tam musím něco vyřídit. Nejde jen o kamaráda Rogera, je v tom i něco dalšího. Jeden anděl mi uložil takový úkol a nikdo jiný než já ho nemůže vykonat. Je to strašně důležité a není čas čekat, až umřu přirozeným způsobem, musím to udělat hned teď Ten anděl mi to nakázal, rozumíš? Proto jsme sem přišli, já a Will. Nic jiného nám nezbývalo.“

Tialys za jejími zády odložil přístroj a usadil se, oči upřené na dítě, které vyjednává s vlastní smrtí o vstup do míst, kam nikdo nemá právo vejít.

Postava se poškrábala na hlavě a zvedla ruce, ale Lyra nebyla k umlčení, nic ji nemohlo odvést od toho, co si předsevzala, dokonce ani strach ne. Viděla, jak sama tvrdila, horší věci než smrt, a byla to pravda.

Nakonec se Smrt znovu ujal slova.

„Jestli není nic, co by tě odradilo, můžu ti říct jediné: pojď se mnou a zavedu tě do světa mrtvých, jak si přeješ. Budu tvým průvodcem. Ukážu ti cestu tam, ale jak se dostaneš zpátky, to už závisí na tobě.“

„A co moji přátelé?“ zeptala se Lyra. „Co Will a ostatní?“

„Lyro,“ ozval se Tialys. „Vzpouzí se to všem mým instinktům, ale půjdeme s tebou. Před chvílí jsem se na tebe zlobil, ale není to s tebou lehké…“

Tohle byla pravá chvíle na usmíření, a když teď prosadila svou, byla Lyra ochotná ke všemu.

„Já vím,“ řekla. „Mrzí mě to, Tialysi, ale kdyby ses na mě nerozzlobil, nepoznali bysme se tady s pánem a nemohl by nás zavést, kam potřebujeme. Takže jsem ráda, žes byl s námi, ty i lady Salmakie. Jsem vám oběma doopravdy vděčná, že nás provázíte.“

A tak Lyra umluvila vlastní smrt, aby ji i její společníky zavedla do světa, kam odešel Roger, Willův otec, Tony Makarios a nesčetně dalších. Domluvili se, že Lyra sejde za prvních paprsků úsvitu na přístavní hráz a bude připravená k odjezdu.

Ale Pantalaimon se třásl, naříkal a nebyl k utišení. Ať Lyra dělala, co chtěla, nic ho nedokázalo uklidnit a celou noc tichounce pofňukával. Spala proto mělce a přerušovaně, obklopená na podlaze chatrče ostatními spáči a střežená bdělým pohledem vlastní smrti.

Mulefové vyráběli nejrůznější provazy a šňůry a Mary Maloneová strávila dopoledne prohlížením a zkoušením vzorků ze zásob Ataliny rodiny, než si nakonec vybrala, co potřebovala. Princip kroucení a stáčení se v tomhle světě neujal, vyráběla se výhradně splétaná lana a šňůry, ale na pevnosti a pružnosti jim to nijak neubíralo, a tak Mary celkem bez potíží našla přesně takový provaz, jaký si představovala.

Co děláš? zajímala se Atal.

V jazyce mulefů neexistoval výraz pro šplhání, a tak si Mary musela pomoct gestikulací a zdlouhavým vysvětlováním. Atal se zhrozila.

Ty chceš jít až nahoru na stromy?

Musím zjistit, co se děje, vysvětlovala Mary. Jestli chceš, tak mi pomoz nachystat provaz.

V Kalifornii se Mary kdysi seznámila s matematikem, který pravidelně trávil víkendy šplháním mezi stromy. Mary měla trochu zkušeností s lezením po skalách a jeho vyprávění ji zaujalo, nechala si vysvětlit techniku šplhání i potřebné vybavení a v duchu se zařekla, že si to vyzkouší, hned jak se naskytne vhodná příležitost. Tehdy ji samozřejmě ani nenapadlo, že bude šplhat po stromech v nějakém jiném vesmíru, a nijak ji netěšila ani vyhlídka na sólový výstup, ale neměla na vybranou. Mohla se jedině postarat, aby největší rizika eliminovala předem.

Našla si kolo provazu dostatečně dlouhého, aby dosáhl až k některé z větví a zpátky na zem, a dostatečně silného, aby unesl několikanásobek její váhy. Pak nařezala tenčí, ale velice pevnou šňůru na kratší kousky a vyrobila z nich poutka – krátké smyčky svázané rybářským uzlem, které se daly přichytit na hlavní lano jako opora pro nohy a ruce.

Pak se zaměřila na otázku, jak lano přehodit přes větev. Po hodině či dvou pokusů s tenkým pevným provázkem a pružnou větví se jí podařilo vyrobit luk. Pomocí švýcarského nože si nařezala několik šípů a namísto stabilizačních per uchytila na konec pár tuhých listů, aby letěly rovně. Přípravy jí zabraly celý den, a protože slunce už zapadalo a ji bolely ruce, šla si lehnout, ponořená v myšlenkách a ukolébaná k spánku tichými melodickými hlasy mulefů, kteří si o ní donekonečna šeptali.

Hned jak se ráno probudila, vydala se ke stromům, aby vystřelila šíp s lanem přes větev. Mulefové, kteří se k ní přidali, se očividně báli o její zdraví. Ve tvorech na kolečkách vzbuzovala představa šplhání smrtelný děs.

Mary jim v hloubi duše dávala za pravdu, ale statečně potlačila nervozitu, přivázala na konec šípu co nejtenčí a nejlehčí šňůrku a vystřelila.

O první šíp přišla – zabodl se ve výšce do kůry a nešel vytáhnout. Neuspěla ani s druhým, který sice přeletěl větev, ale neletěl dost daleko, aby na druhé straně dosáhl na zem, a když se ho snažila vytáhnout zpátky, zachytil se a zlomil. Část, na které byla přivázaná dlouhá šňůrka, naštěstí spadla na zem a Mary ji mohla převázat na třetí, poslední šíp, a zkusit to ještě jednou. Tentokrát pokus vyšel.

Opatrně, rovnoměrně, aby se šňůrka nezachytila a nepraskla, ji přitahovala k sobě, až lano, které k ní přivázala, viselo přes větev a dosahovalo na obou stranách k zemi. Oba konce pak pečlivě obtočila kolem masivního kořenu, silného jako její boky. Ten snad bude dost pevný, pomyslela si. Doufejme. Ze země si samozřejmě nemohla udělat představu, v jakém stavu je větev, na které závisí nejen celý podnik, ale i její život. Na rozdíl od lezení po skalních stěnách, kde se dá lano každých pár metrů zajistit na skobě a člověk tudíž nikdy nepadá až tak hluboko, tady musela počítat s lezením po jediném volně zavěšeném laně, což znamenalo, že když se cokoli zvrtne, čeká ji zatraceně dlouhý pád. Pro pocit jistoty si alespoň svázala ze tří tenčích provazů postroj, navlékla ho kolem obou konců hlavního lana a zajistila volnou smyčkou, která se dala snadno utáhnout v okamžiku, kdy by začala klouzat dolů.

Pak vložila nohu do prvního poutka na laně a začala šplhat.

Dostala se do koruny dřív, než sama čekala. Šplhání šlo hladce, provaz byl k rukám šetrný, a i když nechtěla předem pomýšlet na to, jak vyleze na první větev, ukázalo se, že kůra je zbrázděná hlubokými prasklinami, kde se může pevně zachytit a získat jistotu. Od chvíle, kdy se vyšvihla do první smyčky, neuplynulo ani čtvrt hodiny, a už stála na nejnižší větvi a zvažovala, jak se dostat na další.

Nesla si s sebou dvě další kola provazu a měla v úmyslu natáhnout z nich pevnou síť, která by jí sloužila namísto skob, kotev, vklíněnců a dalších vymožeností, na které spoléhala při šplhání po skalní stěně. Uvázat provaz co nejšikovněji zabralo několik minut. Pak se sama zajistila, smotala dosud nepoužitý provaz, a když si vyhlédla nejslibnější větev, pustila se na cestu výš.

Asi po deseti minutách soustředěného šplhání se ocitla v nejhustší části koruny. Snadno dosáhla na dlouhé listy a mohla po nich přejíždět rukama, a našla celou řadu květů, špinavě bílých a absurdně maličkých. V jejich středu byl patrný terčík velikosti mince, ze kterého se časem vyvine ona mohutná, ocelově pevná tobolka.

Našla si pohodlné místo v rozsoše tří větví, pevně uvázala provaz, zachytila na něj jističi postroj a usadila se k odpočinku.

Mezerami v listí prosvítal třpyt moře, které se jako průzračná modrá plocha táhlo až k obzoru, a když se ohlédla přes pravé rameno, viděla dlouhé, povlovné vlny zlatohnědé stepi propletené krajkovím černých silnic.

Povíval tu lehký větřík prosycený vůní květů a Mary si v šustění tuhých listů představila, jak se vznáší na polštáři nekonečné, neurčité dobrotivosti, která ji drží ve výši jako pár obřích dlaní. Opřená v rozsoše mohutných větví zažívala blaženost, jakou poznala jedinkrát v životě, a nebylo to ve chvíli, kdy jako jeptiška skládala řeholní přísahu.

Teprve křeč v pravém kotníku, nepohodlně zapřeném v ohybu větve, ji přivedla zpátky k obvyklému rozpoložení. Vyprostila nohu z nepříjemné polohy a znovu se zaměřila na svůj úkol, byt jí v hlavě ještě doznívala závrať z nekonečného blaha, které v ní okolní prostor vyvolával.

Nedávno vysvětlila mulefům, že pokud chce vidět sraf, musí pryskyřičné destičky držet v určité vzdálenosti od sebe, a jakmile pochopili, o co jde, vyrobili jí z bambusu krátkou trubičku a připevnili plátky na kraje, takže vznikl jakýsi dalekohled. Mary nosila kukátko uložené v náprsní kapse.

Teď ho vytáhla, a když se rozhlédla, uviděla závoj zlatavých jiskřiček zvaných sraf, Stíny nebo Prach. Vznášel se ve větru a připomínal jí oblak droboulinkých bytostí. Většina plynula náhodným směrem jako zrníčka skutečného prachu, ozářená slunečním paprskem, jako molekuly ve sklenici vody.

Většina ano.

Ale čím déle je sledovala, tím zřetelněji si uvědomovala ještě další směřování. Pod vším tím náhodným plynutím vládl hlubší, pomalejší, všeobjímající pohyb vycházející od pevniny k moři.

To bylo zvláštní. Přichytila svůj postroj na jedno z pevných lan a opatrně se pustila po vodorovné větvi k okraji koruny. Cestou si pečlivě prohlížela všechny květy v dosahu a brzy pochopila, co se tu odehrává. Ještě chvíli zkoumala podrobnosti, aby si byla naprosto jistá, že se věci mají tak, jak si myslí, a pak se opatrně pustila do zdlouhavého, namáhavého sestupu.

Na zemi našla mulefy bez sebe hrůzou z představ, co všechno mohlo jejich přítelkyni tak vysoko nad zemí potkat.

Zvlášť Atal se ulevilo, úzkostně ji osahávala chobotem a tichounce pofrkávala radostí nad tím, že je v pořádku. Rychle si pak Mary vysadila na hřbet a společně s ostatními vyrazily k vesnici.

Hned jak se vynořili na kopečku nad osadou, rozkřiklo se po okolí, že se vracejí, a než dorazili k hlavnímu shromaždišti, tísnily se kolem hotové davy. Mary si domyslela, že řada mulefů přijela zdaleka jen proto, aby si vyslechla její zprávu, a litovala, že pro ně nemá příznivější novinky.

Starý zalif Sattamax vystoupil na řečnickou mohylu, aby ji vřele uvítal, a Mary odpověděla se vší zdvořilostí, na kterou se v jejich jazyce dokázala rozpomenout. Jakmile byla uvítací výměna u konce, přešla Mary rovnou k věci.

Mluvila nejistě, s mnoha vysvětlivkami a opisy, kterými nahrazovala neznámá slova.

Drazí přátelé, začala, byla jsem v koruně jednoho z vašich stromů a důkladné jsem si prohlédla pučící listí i mladé květy a tobolky.

Viděla jsem, že vysoko v korunách plyne proud srafu a míří proti směru větru. Vzduch vane od moře k pevnině, kdežto sraf pomalu proudí opačným směrem. Všimli jste si toho ze země? Já ne.

Ne, zavrtěl hlavou Sattamax. O tom jsme nikdy neslyšeli.

Sraf cestou prochází korunami stromů, vysvětlovala Mary dál, a část se ho zachycuje na květech. Viděla jsem to, květy rostou obrácené vzhůru, a kdyby sraf padal přímo dolů, sjížděl by po okvětních plátcích a oplodňoval je jako nebeský pyl.

Jenže sraf nespadá dolů, pokračuje v cestě dál směrem k moři. Když je květ náhodou ohnutý dolů, může do něj sraf proniknout, jen proto se ještě vyvíjejí aspoň nějaká semena.

Jenže většina květů se obrací vzhůru a sraf je mine, aniž by je oplodnil. Dřív nepochybně spadal přímo dolů, jinak by šel vývoj jiným směrem. To sraf postihla nějaká změna, ne stromy. A protože se jeho plynutí dá pozorovat jen z výšky, nevšimli jste si toho.

Jestli tedy chceme zachránit stromy a s nimi svůj způsob života, musíme zjistit, proč sraf změnil chování. Zatím mě nenapadá, kudy na to, ale snad něco vymyslím.

Neušlo jí, jak řada mulefů zaklání hlavu a snaží se rozeznat proudění srafu, ale ze země nebylo vidět, sama to zkoušela s pomocí kukátka. Neviděla nic než sytě modrou oblohu.

Shromáždění dlouze rokovali, snažili se vzpomenout, zda se některá z legend zmiňuje o vanoucím srafu, ale na nic nepřišli. Věděli o srafu jen tolik, že přichází z hvězd a že tomu tak bylo odnepaměti.

Nakonec se Mary zeptali, jestli neví, co dál, a ona řekla:

Musím o tom všem zjistit víc. Potřebuju vědět, jestli vítr vane pořád stejným směrem, nebo se mění spolu se vzdušnými proudy ve dne a v noci. Musím zůstat nahoře v korunách delší dobu, přespat tam a pozorovat, co se děje v noci. Potřebovala bych vaši pomoc, abych si mohla postavit plošinu, kde by se dalo v bezpečí přespat. Bez dalších pozorování se nehneme z místa.

Mulefové, od přírody praktičtí a zvědaví na výsledek, beze všeho nabídli, že jí se stavbou pomohou. Věděli, jak využít kladku a kladkostroj, a jeden pohotově přišel s nápadem, jak Mary vytáhnout do koruny, aby jí ušetřili nebezpečné šplhání.

Celí šťastní, že mají co na práci, se okamžitě rozjeli shánět materiál. Pod jejím vedením zručně splétali lana a provazy, uvazovali a zajišťovali tyče a vzpěry a pozorovací plošina začala záhy nabírat tvar.

Poté, co si otec Gomez promluvil u háje olivovníků se stařičkým párem, ztratil stopu. Několik dnů obcházel po okolí, pátral a vyptával se, ale žena jako by se nadobro vypařila.

Ani na okamžik ho ale nenapadlo svoji misi vzdát, byť jeho úsilí nikam nevedlo. Kříž, který mu visel kolem krku, a puška na zádech byly dvojí zástavou jeho bezpodmínečného odhodlání dokončit svěřený úkol.

Byl by hledáním strávil mnohem víc času, nebýt rozdílu v počasí. Ve světě, kterým se plahočil, bylo vedro a sucho, sužovala ho žízeň, a když uviděl nad štěrkovým polem na skále mokrý flíček, vydrápal se k němu v naději, že najde pramen. Pramen nenašel, ale ve světě tobolkových stromů se právě spustila kratičká přeháňka. Jedině díky tomu objevil otevřený průchod a zjistil, kam se Mary poděla.

Lyra i Will se probudili prodchnutí hlubokou, pronikavou hrůzou, jaká nejspíš zachvacuje odsouzence v den popravy. Tialys a Salmakie se věnovali svým vážkám. U anbarické lampy nad převráceným sudem od oleje jim nachytali do lasa můry, z pavučin vyprostili mouchy a na plechovém talířku jim donesli vodu. Když si Salmakie všimla Lyřina výrazu a viděla, jak se jí Pantalaimon v podobě myšky tiskne k prsům, všeho nechala a šla si s ní promluvit. Will zatím vyšel z chatrče, aby se prošel.

„Ještě pořád si to můžeš rozmyslet,“ nadhodila Salmakie.

„To nejde. Už jsme se rozhodli,“ zavrtěla hlavou Lyra, odhodlaná i vyděšená zároveň.

„A co když se nevrátíme?“

„Vy s námi nikam nemusíte,“ upozornila ji Lyra.

„Přece vás neopustíme.“

„A co když se nevrátíte vy?“

„Od nás se očekává, že zemřeme při plnění něčeho důležitého.“

Lyra mlčela. Nikdy dřív si lady doopravdy neprohlédla, ale teď ji vnímala ostře a zřetelně, ozářenou matným svitem zakouřené petrolejky, která stála na dosah ruky na stole opodál. Měla klidnou, laskavou tvář, ne krásnou, ba ani hezkou, ale právě takovou, jakou si člověk přeje vidět ve chvíli, kdy je nemocný, nešťastný nebo vyděšený. Mluvila hlubokým, procítěným hlasem, ve kterém pod povrchem probublával šťastný smích. Pokud si Lyra vzpomínala, nikdy jí nikdo nečetl pohádku před spaním, nikdo jí nevyprávěl, nezpíval s ní písničky ani ji nepolíbil na dobrou noc těsně předtím, než zhasil světlo. V tuhle chvíli si ale pomyslela, že jestli má nějaký hlas schopnost zahrnout hřejivým pocitem lásky a bezpečí, je to právě hlas lady Salmakie. V hloubi srdce se jí náhle probudilo přání mít jednoho dne vlastní dítě, které by mohla uspávat, konejšit a zpívat mu právě takovým hlasem.

„No dobře,“ řekla a překvapilo ji, jak má stažené hrdlo. Rychle polkla a pokrčila rameny.

„Uvidíme,“ řekla lady a vrátila se k práci.

Najedli se tenkého suchého chleba a napili hořkého čaje, protože nic víc jim hostitelé nemohli nabídnout, poděkovali za přijetí, navlékli na ramena batohy a vyrazili mezi chatrčemi ke břehu jezera. Lyra se rozhlížela po své smrti a hned také uviděla, jak jinak, jeho nenápadnou postavu jen o pár kroků před sebou. Blíž se mu očividně nechtělo, i když se co chvíli obracel, aby se přesvědčil, jestli jdou za ním.

Obloha byla zatažená šeravým mlžným oparem a spíš než den připomínala soumrak. Z louží na cestě stoupaly skličující, přízračné stužky mlhy a další se vinuly k anbarickým kabelům jako zapuzení milenci. Lidi nepotkali žádné a smrtí jen pár, ale vážky poletovaly vlhkým vzduchem sem tam, jako by ho sešívaly neviditelnou nití, a jejich svěží barvy byla radost sledovat.

Zanedlouho došli na konec osady a pokračovali podél líného potůčku lemovaného holými zakrslými keříky. Občas zaslechli pronikavé zaskřehotání nebo žbluňknutí nějakého obojživelníka, kterého svými kroky vyrušili, ale jediné zvíře, které zahlédli, byla ropucha velká jako Willovo chodidlo. Ztěžka, bolestně nadzvedla břicho od země, ale nezmohla se na víc, než že se posunula o krůček stranou a znovu sebou žuchla, jako by byla těžce zraněná. Ležela přes cestičku, ze které se tak úpěnlivě snažila odsunout, a dívala se na ně, jako by věděla, že jí chtějí ublížit.

„Bylo by milosrdné ji zabít,“ poznamenal Tialys.

„Jak to můžeš vědět?“ odpověděla Lyra. „Třeba je pořád ráda na světě, ať je jí, jak chce.“

„Když ji zabijeme, vezmeme ji s sebou,“ řekl Will. „A ona chce zůstat tady. Už jsem zabil živých tvorů až moc. I ten nejsmrdutější bahnitý rybník je možná lepší než smrt.“

„Ale co když se trápí?“ nedal se Tialys.

„Kdyby uměla promluvit, řekla by nám to. Ale protože neumí, já ji zabíjet nebudu. Nemůžeme stavět naše pocity nad její.“

Pokračovali dál, a i když mlha houstla, zanedlouho jim ozvěna kroků napověděla, že jsou nablízku otevřeného prostranství. Pantalaimon visel Lyře na rameni v podobě lemura s největšíma očima, jakých byl schopný, tiskl se jí do vlasů plných kapiček mlhy, a i když se rozhlížel sebevíc, neviděl víc než ona. A celou tu dobu se nepřestával třást.

Najednou ke všem dolehlo slabé šplouchání vln o břeh, tichounké, ale nepochybně odněkud zblízka. Vážky se i s jezdci vrátily k dětem a Pantalaimon se přesunul Lyře na prsa. Ona i Will šli teď těsně u sebe, opatrně, aby jim na kluzké cestičce nesjela noha.

A najednou stáli na břehu. Vazká hladina pokrytá pěnou se skoro nepohnula, jen tu a tam se k oblázkům na břehu malátně doplazila osamělá vlnka.

Stezka se stočila doleva a po chvilce chůze se před nimi spíš jako chuchvalec sražené mlhy než skutečná stavba vynořilo dřevěné molo, naklánějící se vratce nad vodou. Pilíře byly prohnilé, prkna zelená slizem a dál nebylo nic. Stezka končila tam, kde začínalo molo, a za jeho koncem začínala mlha. Postava, která je sem dovedla – Lyřina smrt – se uklonila, vešla do mlhy a zmizela dřív, než se stačili zeptat, co mají dělat dál.

„Poslouchej,“ řekl Will.

Nad neviditelnou vodou se k nim nesl pomalý, pravidelný zvuk skřípějícího dřeva a rytmického pleskání. Will sjel rukou k noži na boku a opatrně popošel na tlejících prknech ke kraji. Lyra se držela za ním. Vážky se posadily na dva uvazovací kůly obrostlé řasami, kde vypadaly jako heraldičtí tvorové, a děti popošly na samou hranu mola a napínaly oči do mlhy. Její kapky se jim srážely na řasách, takže je musely stírat dlaněmi. Jediné, co slyšely, bylo ono pomalé skřípění a šplouchání, které se blížilo víc a víc.

„Co kdybysme tam nešli?“ šeptal Pantalaimon.

„Já musím,“ odpovídala Lyra stejně potichu.

Podívala se na Willa. Tvář měl staženou, soustředěnou a odhodlanou; věděla, že necouvne. A Galivespiané, Tialys na Willově rameni a Salmakie na jejím, byli klidní a ostražití. Vážkám se na křídlech perlily kapičky mlhy, jako se usazují na pavučinách, a ony je čas od času několika rychlými švihy setřásly. Musí je hrozně tížit, napadlo Lyru. Doufala, že se pro ně najde ve světě mrtvých něco k snědku.

Najednou byl člun přímo před nimi.

Byla to stařičká veslice, otlučená, záplatovaná a práchnivějící, a postava opírající se do vesel byla starší než sám věk. Choulila se do pláště z pytloviny převázaného provazem, zkřivená a ohnutá, s kostnatýma rukama navěky zkroucenýma podle horní části vesel. Bledé, uslzené oči se ztrácely v záhybech a vráskách šedavé pleti.

Muž pustil veslo a zahnutými prsty sáhl po železném kruhu zapuštěném do rohového sloupu mola. Druhou rukou nastavil veslo tak, aby se loďka stočila rovnoběžně s prkny.

Nebylo třeba slov. Will nastoupil jako první a po něm se chystala sestoupit do veslice i Lyra.

Ale převozník varovně pozvedl ruku.

„On ne,“ vyrazil ze sebe skřípavým šepotem.

„Kdo ne?“

„On ne.“

Natáhl žlutošedý ukazovák a ukázal přímo na Pantalaimona. Daemonův rudohnědý hranostají kožíšek rázem zbělel.

„Ale on je já!“ namítla Lyra.

„Jestli půjdeš, on musí zůstat.“

„Ale to nejde! Umřeli bysme!“

„O to ti přece jde.“

Teprve v tu chvíli si Lyra plně uvědomila, co dělá. Tohle byl plný důsledek jejího rozhodnutí. Zůstala zděšeně stát, třásla se po celém těle a tiskla k sobě daemona tak těsně, až kníkal bolestí.

„Oni…“ řekla Lyra bezmocně, ale zarazila se. Neslušelo se namítat, že ostatní tři se ničeho vzdávat nemusejí.

Will ji znepokojeně pozoroval. Rozhlížela se kolem sebe, dívala se na jezero, na molo, na bahnitou stezku, smrduté kaluže, mrtvé, vlhkostí nasáklé keře… Její Pantík že by tu měl zůstat sám? Copak by bez ní dokázal přežít? Chvěl se jí pod košilí, tiskl se jí na holou kůži, konečky srsti vnímal její teplo. To nemůže! Nikdy!

„Jestli chceš jet, musí tu zůstat,“ opakoval převozník.

Lady Salmakie trhla uzdou a její vážka prokmitla kolem Lyřina ramene a usadila se na okraji loďky Tialys letěl hned za ní a oba tiše promlouvali s převozníkem. Lyra je sledovala, jako když se odsouzenec chytá naděje, že rozruch u dveří soudní síně způsobil posel, který mu přináší milost.

Převozník se k nim shýbl, vyslechl je a zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl. „Jestli chce jet, on tu musí zůstat.“

„To není spravedlivé,“ namítl Will. „My tady nemusíme nechat část sebe, tak proč Lyra ano?“

„Ale necháváte,“ vyvedl ho převozník z omylu. „Jen ona má ovšem tu smůlu, že tu část vidí a může s ní mluvit. Vy ostatní to nepoznáte, dokud nebudeme na vodě, a pak už bude pozdě. Ale část sebe sama tu necháváte všichni. Pro takové jako on nevede do světa mrtvých žádná cesta.“

Ne, bránila se v duchu Lyra a Pantalaimonovi běželo hlavou totéž: Kvůli tomuhle jsme přece neprošli Bolvangarem! Jak se ještě kdy shledáme?

Znovu se otočila po ohavném, bezútěšném pobřeží, pochmurném a prosyceném jedem a chorobami. Představila si milovaného Pantíka, srdce jejího srdce, jak tu na ni o samotě čeká, sleduje ji, jak odjíždí do mlhy, a propukla v bouřlivý pláč. Její srdceryvné vzlyky se tu nerozléhaly, protože mlha všechny zvuky tlumila, ale na břehu dolehl její zoufalý křik k nesčetným jezírkům a loužím, k zuboženým pahýlům stromů a všechna postižená, zmrzačená stvoření, která se v nich skrývala, se přitiskla těsněji k zemi, vyděšená tak vášnivými projevy žalu.

„Když ho vezmete…“ začal Will, aby její trápení ukončil, ale převozník zavrtěl hlavou.

„Do člunu může, ale jakmile tu bude on, zůstane loď tady.“

„Ale když ho tu nechá, jak ho pak zase najde?“

„To nevím.“

„Až půjdeme odsud, pojedeme stejnou cestou?“

„Odsud?“

„Vracíme se pak zpátky. Jedeme do světa mrtvých a pak se zas vrátíme.“

„Tudy ne.“

„Tak možná jinudy, ale stejně se vrátíme!“

„Vezl jsem miliony, a nevrátil se žádný z nich.“

„Tak budeme první. Nějak už se ven dostaneme. Nezůstaneme tam, převozníku, tak buď tak hodný, slituj se a dovol jí vzít si daemona s sebou.“

„Ne,“ řekl a zavrtěl věkovitou hlavou. „Tohle pravidlo se nedá obejít. Je to stejný zákon jako tenhle…“ Naklonil se přes bok loďky, nabral do dlaně vodu a nechal ji zase vytéct. „Jako zákon, který nutí vodu vrátit se do jezera, tohle je stejné. Nemůžu rozevřít prsty a donutit vodu letět nahoru, a stejně tak nemůžu převézt jejího daemona do světa mrtvých. Ona s námi může jet a nemusí, ale on tu každopádně zůstane.“

Lyra si toho nevšimla, protože měla tvář zabořenou v Pantalaimonově nyní kočičí srsti, ale Will viděl, jak Tialys sesedá z vážky a hotoví se na převozníka skočit. Zpola dokonce zvědovy záměry schvaloval, ale starý muž si rytíře všiml a obrátil k němu vrásčitou tvář.

„Co myslíš, kolik věků převážím lidi do světa mrtvých? Myslíš, že kdyby mi něco mohlo ublížit, že už by se to nestalo? Myslíš, že se mnou ti, které vozím, jedou ochotně? Brání se a pláčou, snaží se mě podplatit, vyhrožují mi a rvou se, ale nic není platné. Mně neublížíš, i kdybys bodl sebehlouběji. Radši uklidni tu malou, ona pojede. Mě si nevšímej.“

Will se na to stěží vydržel dívat. Lyra dělala to nejsurovější, čeho se kdy v životě dopustila. Nenáviděla sebe sama, nenáviděla čin, ke kterému se rozhodla, trpěla spolu s Pantíkem, kvůli němu a pro něho. Snažila se ho odložit na studenou stezku, odtrhávala si jeho kočičí drápky ze šatů a plakala, div jí to srdce neutrhlo. Will si zacpal uši – bylo to k nesnesení. Znovu a znovu odstrkovala daemona od sebe, ale nepřestával se na ni s křikem věšet.

A to by se mohla obrátit.

Mohla by říct ne, tohle není dobrý nápad, neuděláme to.

Mohla by zůstat věrná niternému, od narození trvajícímu poutu s Pantalaimonem, mohla by mu dát přednost a všechno ostatní pustit z hlavy…

Jenže to právě udělat nemohla.

„Pantíku, tohle ještě nikdo nikdy nepodnikl,“ šeptala roztřeseně, „ale Will říká, že se vrátíme a já ti přísahám, Pantíku, ani nevíš, jak tě mám ráda, přísahám ti, že se vrátíme. Určitě, věř mi. Dávej na sebe pozor, lásko moje, nic se ti nestane, uvidíš, a my se vrátíme, a i kdybych tě měla hledat celý život, každičkou minutu, udělám to, nic mi v tom nezabrání. Nebudu mít chvilku pokoj, věř mi… Pantíku, Pantíku můj nejmilejší, už musím jít, musím…“

Odstrčila ho od sebe, až přistál na rozblácené zemi, zrazený, prochladlý a vyděšený.

Will nedokázal rozeznat, jakou podobu teď na sebe nabral. Vypadal jako nějaké mládě, lišče, štěně, bezbranné, ublížené stvoření tak ponořené ve vlastní bolesti, že bylo spíš ztělesněním žalu, než skutečným tvorečkem. Očima nepřestával sledovat Lyřinu tvář a Will si uvědomoval, kolik úsilí ji stojí neodvrátit pohled, neschovat tvář, aby se vyhnula výčitkám, a obdivoval její čestnost a odvahu, i když ho dosud neopustil otřes z jejich loučení. Mezi oběma probíhalo tolik živoucích emocí, že vzduch div nejiskřil, jako by byl nabitý elektřinou.

Pantalaimon se neptal „Proč?“, protože to věděl, neptal se, proč má Lyra radši Rogera než jeho, protože i na tohle si uměl odpovědět sám. A věděl také, že kdyby promluvil, ztratila by odvahu, neodolala by. A tak s největším sebezapřením zůstal zticha, aby netrápil člověka, který ho opouštěl, a oba se tvářili, jako by je odloučení nemělo bolet, jako by se co nevidět měli zase shledat a vlastně to tak bylo pro všechny nejlepší. Ale Will věděl, že si dívenka rve zaživa srdce z hrudi.

Pak sestoupila do loďky, tak lehká, že se veslice stěží zhoupla. Posadila se vedle Willa, oči stále upřené na Pantalaimona, který se třásl na zemi pod krajem mola. Jakmile ale převozník pustil železný kruh a zvedl vesla, aby odrazil od břehu, přeběhl daemon v podobě maličkého psíka až na kraj nad jezerem. Drápky mu tiše zaklapaly na rozměklých prknech, zůstal stát a jen se díval, díval se, jak se člun vzdaluje, a pak už se jim molo začalo rozplývat v mlze a zanedlouho zmizelo docela.

Vtom Lyra vykřikla tak zoufale, že se i v tomhle ztlumeném, mlhou obestřeném světě probudila ozvěna, jenže to samozřejmě nebyla skutečná ozvěna. To druhá část její bytosti naříkala ze země živých, zatímco Lyra mířila do světa mrtvých.

„Moje srdce, Wille!“ naříkala a tiskla se k němu, obličej zkřivený bolestí.

A tím se naplnilo proroctví, které rektor Jordánské koleje kdysi svěřil knihovníkovi, totiž že se Lyra dopustí velké zrady a bude tím nesmírně trpět.

Ale i Willovi začala v tu chvíli stoupat tělem strašlivá bolest, a když se očima zamženýma bolestí podíval na Galivespiany, viděl, že se k sobě tisknou stejně jako on s Lyrou a očividně prožívají tatáž muka.

Část bolesti byla fyzická. Připadalo mu, jako by mu srdce svírala železná ruka a rvala ho mezi žebry z těla ven, a i když si na hrud přitiskl obě dlaně, aby tomu zabránil, nebylo to nic platné. Byla to mnohem hlubší, mnohem strašlivější bolest, než když přišel o prsty. Ale další část útrap byla psychická. Cosi mu z nitra vytrhávalo na povrch všechny jeho tajnosti, všechny skryté obavy a touhy, které neměly na světle co dělat, a Will se svíjel pod směsicí bolesti, hanby, strachu a výčitek, protože to všechno způsobil on sám.

A přišly ještě horší věci. Bylo mu, jako by říkal: „Ne, nezabíjejte mě, já mám strach. Zabijte radši moji matku, na ní nesejde, nemám ji rád,“ a jako by ho slyšela, ale nedávala to najevo, aby šetřila jeho city, jako by se i bez toho sama nabídla na jeho místo a udělala to z čisté lásky k němu. Až tak strašně se cítil, nic horšího si neuměl představit.

Byly to pocity, které, jak věděl, pramení z toho, že i on má daemona, byť nezná jeho podobu, a ten že zůstal spolu s Pantalaimonem na tom opuštěném, jedy prosyceném pobřeží. Napadlo je to oba v tutéž chvíli, Willa i Lyru, a když si vyměnili uslzené pohledy, podruhé v životě zahlédli ve tváři druhého svoje vlastní pocity – a nebylo to naposledy.

Jedině převozník a vážky vypadali, že se jich cesta nijak nedotýká. Dokonce i v lepkavé mlze zůstávali oba okřídlení oři čilí a zářivě krásní, když si z průsvitných křídel nevzrušeně setřepávali ulpívající vláhu, a starý muž se ve svém hábitu pravidelně nakláněl dopředu dozadu, dopředu dozadu, zapřený bosýma nohama o kluzkou podlahu s kalužemi slizu.

Cesta byla delší, než se Lyře chtělo měřit. Ještě pořád v ní hlodala syrová, čerstvá muka, kdykoli si představila Pantalaimona opuštěného tam na břehu, ale zároveň už si na bolest začínala přivykat, odhadovala vlastní síly a probouzela se v ní zvědavost, kde asi přistanou a jaké to tam bude.

Will ji jednou rukou pevně objímal kolem ramen, ale také on se díval dopředu, snažil se pohledem proniknout mokrým šedým příšeřím a zaslechnout něco víc, než mlaskavé údery vesel. Netrvalo ale dlouho a něco se změnilo. Vystupoval teď před nimi jakýsi útes nebo ostrov. Nejdřív si ale uvědomili, že se zvuk tolik nerozléhá a teprve pak spatřili, jak šerá plocha před nimi potemněla.

Převozník zabral jedním veslem a stočil loďku doleva.

„Kde to jsme?“ ozval se hlas rytíře Tialyse, tenký, ale zvučný jako vždycky, i když v něm zazníval chraplavý podtón, jako by i on prošel těžkými útrapami.

„Kousek od ostrova,“ odpověděl převozník. „Za pět minut přistaneme u můstku.“

„Co je to za ostrov?“ chtěl vědět Will. Také on mluvil hlasem tak přiškrceným, že ho stěží poznával.

„Tenhle ostrov tvoří bránu do světa mrtvých,“ odpověděl převozník. „Všichni přicházejí sem, králové, královny, vrahové, básníci, děti. Všichni vcházejí tudy a nikdo se nevrací.“

„My se vrátíme!“ zašeptala Lyra přesvědčeně.

Neřekl nic, ale v jeho letitých očích se zaleskl soucit.

Když přijeli blíž, spatřili nad vodou převislé větve cypřišů a tisů, tmavě zelené, husté a zlověstné. Země se tu prudce zvedala a stromy rostly tak hustě, že by se mezi nimi stěží prosmýkla fretka, napadlo Lyru a při tom pomyšlení se jí vydral zpola vzlyk, zpola zaškytnutí, protože Pantík by jí určitě ukázal, jak šikovně by to zvládl. Na to ale pro tuhle chvíli může zapomenout, a možná navždycky.

„Jsme teď mrtví?“ zeptal se Will.

„Na tom nesejde,“ pokrčil převozník rameny. „Vezl jsem spousty takových, co nevěřili, že jsou mrtví. Celou cestu mě přesvědčovali, že jsou naživu, že je to všechno omyl, který si někdo šeredně odskáče, ale co na tom záleží. Přicházejí i takoví, co si už zaživa přáli být mrtví, chudáci. Celý život jen bída a mizérie, a když se zabili v naději na věčný klid, zjistili, že se vlastně nic nezměnilo, že je to leda horší, jenže tentokrát z toho není úniku. Do života se už nevrátíš. A jsou i jiní, slaboučcí a churaví, hodně maličkých dětí mezi nimi bývá, co se sotva narodily do života a hned z něj zase odcházejí do smrti. Kolikrát jsem seděl u vesel s plačícím nemluvnětem na klíně, s dítětem, které ani neví, že mezi světem nahoře a tady je nějaký rozdíl. A těch starých lidí… Nejhorší jsou bohatí, co se vztekají, nadávají mi a vyvádějí, proklínají mě a vřískají. Za koho mě mají? Že prý nashromáždili a uložili si všechno zlato, kolik jen mohli, a jestli bych si něco z toho nevzal a neodvezl je zpátky. Postaví mě před soud, poštvou proti mně svoje vlivné přátele, znají se s papežem, s králem bůhvíčeho a vévodou bůhvíodkud, a při svém postavení prý se už postarají, aby mi to neprošlo a potrestají mě, až zčernám… Nakonec jim ale stejně dojde, jak je to doopravdy. Že jediné místo, které teď mají, je v mém člunu, který je veze do světa mrtvých, a že všichni ti papeži a králové, co se jich dovolávají, tu jednou budou sedět zrovna tak, dřív než by jim bylo milé. Nechám je vyplakat a vyvztekat, mně ublížit nemůžou, a nakonec stejně ztichnou.

Takže jestli nevíte, jestli jste nebo nejste mrtví, nijak vám to nevymlouvám, ani když mi tady ta malá tvrdí do očí, že se znovu vrátí mezi živé. Brzy sami zjistíte, na čem jste.“

Za řeči nepřestával pravidelně veslovat podél pobřeží, ale teď vytáhl vesla do lodi, složil je podél bočnic a vztáhl pravačku po prvním dřevěném sloupu vystupujícím z vody.

Přitáhl loďku rovnoběžně s úzkým molem a vyrovnával náklon, aby mohli vystoupit. Lyře se nechtělo ven. Dokud bude loďce nablízku, bude si ji Pantalaimon umět představit podle pravdy, protože tak ji viděl naposledy, ale jakmile se od ní vzdálí, ztratí chudák daemon možnost ji vidět. Váhala, ale vážky už vyletěly ven a vystoupil i Will, bledý a s rukama sevřenýma na hrudi. Nezbylo jí než je následovat.

„Děkujeme,“ obrátila se k převozníkovi. „Až se vrátíte, vyřiďte mému daemonovi, jestli ho uvidíte, že ho mám nejradši ze všeho ve světě živých i mrtvých a že slibuju, že se pro něj vrátím. Možná se to ještě nikomu nepovedlo, ale já mu to slibuju.“

„Dobře, vyřídím mu to,“ přisvědčil stařec.

Odrazil loďku a za chvíli už pravidelné šplouchání jeho vesel mizelo v mlze.

Galivespiané popoletěli o něco dopředu, ale hned se vrátili k dětem a usadili se jim na rameno, lady k Lyře a rytíř na Willovo. Všichni teď stáli pospolu na prahu světa mrtvých. Před sebou neměli nic než mlhu, ale z tmavších obrysů před sebou si domysleli, že se tam tyčí vysoká zeď.

Lyra se zachvěla. Připadalo jí, jako by jí kůže zřídla jako krajka a vlhký, chladný vzduch teď nerušené profukoval přímo skrz žebra a mrazil ránu na místě, kde ještě před nedávném chovala Pantalaimona. Ale Roger, pomyslela si, se musel cítit zrovna tak, když se řítil ze srázu dolů a marně se snažil zachytit jejích bezmocných prstů.

Stáli bez hnutí a poslouchali. Jediné, co se tu ozývalo, bylo tiché kap-kap-kap vody z listí, a když zvedli hlavu, dopadly jim na tvář dvě tři studené kapky.

„Tady nemůžeme zůstat,“ řekla Lyra.

Vyšli z mola na pevnou zem, těsně bok po boku, a pokračovali dál ke zdi. Ohromné černé kameny potažené letitými nánosy zeleného slizu se zvedaly do výše a mizely v mlze, kam nedohlédli. A když teď stáli blíž, slyšeli zpoza hradby jakýsi křik. Nepoznali, jestli to křičí lidské hlasy, ale do vzduchu tu vyrážely vysoké naříkavé skřeky a úpění a zůstávaly v něm viset jako žahavá chapadla medúzy, která roznášejí bolest na všechno, čeho se dotknou.

„Tady jsou dveře,“ zavolal Will podivně napjatým hlasem.

Byla to lety poznamenaná dřevěná branka pod kamenným překladem. Will k ní vztáhl ruku, ale než stačil otevřít, zazněl jeden z těch pronikavých, drásavých výkřiků tak blízko, že div neohluchli a strašlivě se polekali.

Galivespiané vyrazili do vzduchu, vážky připravené k boji jako udatní váleční hřebci v miniatuře. Netvor, který sem shůry mířil, je ale smetl do strany jediným rozmachem křídla, načež se usadil na římse dětem nad hlavou. Tialys a Salmakie se rychle vzpamatovali a tišili otřesená zvířata.

Netvor měl podobu ptáka velkého asi jako sup, ale hlavu a hruď měl ženskou. Will kdysi viděl podobná stvoření na obrázku, a sotva měl čas blíž si tvora prohlédnout, vytanulo mu na mysli slovo „harpyje“. Tvář měla nestvůra hladkou, bez vrásek, ale čišel z ní věk nesrovnatelně vyšší, než jakého se dožívají dokonce i divoženky. Viděla přicházet a odcházet tisíce let a všechna jejich krutost a bída se jí vepsala do záštiplného výrazu. Čím déle si ji poutníci prohlíželi, tím odpudivější jim připadala. Oční důlky měla zanesené špinavým hnisem a rty rudé zaschlými, okoralými vrstvami čehosi, co možná byla pradávná, znovu a znovu vyzvracená krev. Slepené, špinavé černé vlasy jí spadaly na ramena, zahnutými pařáty se pevně přidržovala kamene, silná tmavá křídla měla složená na zádech, a kdykoli se pohnula, zavanul od ní odporný hnilobný zápach.

Will s Lyrou, oba ztrápení a celí rozbolavělí, měli co dělat, aby stáli rovně a vydrželi jí hledět do tváře.

„Vždyť vy jste živí!“ pošklebovala se jim harpyje skřípavým hlasem.

Will si uvědomil, že v něm vzbuzuje víc nenávisti a strachu, než kolik kdy cítil k jakékoli lidské bytosti.

„Kdo jsi?“ zeptala se Lyra, které se stvoření hnusilo stejně jako Willovi.

Místo odpovědi harpyje zavřískla. Z otevřených úst nasměrovala proud jeku přímo dětem do tváře, až jim v uších zvonilo a div nepřepadli dozadu. Will sevřel Lyru v náruči a oba se drželi těsně u sebe, dokud jekot nepřešel v pronikavé salvy posměšného chechotu. Z pobřeží zazněly z mlhy v odpověď další podobné skřeky. Výsměšné, nenávistné vřeštění připomnělo Willovi nelítostnou surovost dětí na hřišti, jenže tady nebyli učitelé, kteří by zjednali pořádek, nebylo na koho se obrátit ani kam se schovat.

Položil ruku na rukojeť nože u boku a zahleděl se harpyji do očí, i když mu hlava nepřestávala třeštit a z pouhé síly jejího hlasu na něj šly mrákoty.

„Jestli nás chceš zarazit,“ začal, „tak doufám, že kromě vřeštění umíš i bojovat. Protože my skrz tyhle vrátka projdeme.“

Harpyjiny odporné rudé rty se znovu pohnuly, ale tentokrát je sešpulila do uštěpačného polibku.

„Tvoje matka je sama,“ řekla pak. „Sešleme na ni noční můry. Budeme jí křičet do spánku.“

Will se ani nehnul, protože koutkem oka si všiml, jak se lady Salmakie nenápadně přesouvá po větvi k místu, kde hřadovala harpyje. Tialys zatím přidržoval její vážku u země, kde netrpělivě komíhala křídly. Pak se staly dvě věci naráz: lady skočila po harpyji a bleskurychle se zatočila, aby jí zaryla ostruhu do šupinaté nohy, a zároveň Tialys vypustil vážku do vzduchu. Netrvalo ani vteřinu a Salmakie už seskakovala z větve přímo na hřbet svého jiskřivě modrého oře.

Harpyje reagovala okamžitě. Ticho prořízl další výkřik, ještě hlasitější než dřív, a její křídla tloukla do vzduchu tak prudce, že Will s Lyrou v náporu větru zavrávorali. Nepřestávala ale spáry svírat kámen, i když jí tvář zbrunátněla a stáhla se hněvem a vlasy se jí vztyčily na hlavě jako klubko hadů.

Will zatahal Lyru za ruku a oba se chtěli rozběhnout k dvířkům, ale harpyje se na ně vztekle vrhla a vyhnula se jim v letu až ve chvíli, kdy se Will otočil, schoval si Lyru za záda a napřáhl před sebe nůž.

V tu chvíli se na harpyji vrhli Galivespiané, poletovali jí kolem tváře, a i když se jim nedařilo znovu do ní zabodnout ostruhu, rozptýlili její pozornost natolik, že se neohrabaně zazmítala ve vzduchu a div nespadla na zem.

„Tialysi! Salmakie!“ zavolala Lyra. „Nechte toho!“

Oba zvědové zadrželi vážky a vyletěli dětem vysoko nad hlavu. V mlze se začaly sbírat další temné obrysy a ze břehu se ozval jekot stovky harpyji. Ta, kterou potkali první, si protřepávala křídla, potřásala vlasy, protahovala si nohy a napínala drápy. Nezdálo se, že by byla raněná, a právě toho si Lyra všimla.

Galivespiané zůstali chvíli viset ve vzduchu a pak zamířili k Lyře. Nechala je přistát na nastavených dlaních. Salmakie si uvědomila, co jim Lyra chtěla naznačit, a obrátila se k rytíři. „Má pravdu. Nevím proč, ale my jí nemůžeme ublížit.“

„Madam, jak se jmenujete?“ zavolala zatím Lyra.

Harpyje roztáhla křídla a poutníci div neomdleli z děsivého puchu rozkladu a hniloby, který k nim zavanul.

„Beze jména!“ zavřískla.

„Co po nás chcete?“ ptala se Lyra.

„Co mi nabízíš?“

„Můžeme vám vyprávět, kde jsme všude byli, třeba by vás to zajímalo, nevím. Zažili jsme cestou sem opravdu zvláštní věci.“

„A ty mi nabízíš, že mi budeš vyprávět?“

„Když si to budete přát.“

„Možná budu. A co potom?“

„Mohla byste nás třeba pustit touhle brankou dovnitř, kdybyste byla tak laskavá, abychom našli ducha, kvůli kterému jsme sem přišli. To by od vás bylo moc milé.“

„Tak to zkus,“ vyzvala ji bezejmenná harpyje.

A Lyra, byť ještě pořád slabá a utrápená, měla pocit, že dostala do ruky nejvyšší trumf.

„Opatrně,“ přišeptla jí Salmakie, ale Lyra už v duchu v rychlosti procházela historku, kterou vyprávěla předchozího večera, krátila ji, vylepšovala, přidávala a brousila podrobnosti. Mrtví rodiče, rodinný poklad, ztroskotání lodi, útěk…

„Tak dobře,“ začala a ponořila se do vyprávění. „Všechno to začalo, když jsem byla ještě miminko. Můj otec a matka byli vévoda a vévodkyně z Abingdonu, abyste rozuměla, a byli ohromně bohatí. Můj otec patřil k rádcům samotného krále a král k nám s oblibou jezdil na návštěvu. Jezdili spolu na lov do lesa. Náš palác, ve kterém jsem se narodila, byl největší dům v celé jižní Anglii. Jmenoval se…“

Harpyje, aniž ji varovala byt jen výkřikem, se na Lyru vrhla s roztaženými pařáty. Lyra stěží stačila uhnout, ale i tak jí jeden spár zadrhl o kůži na hlavě a vytrhl chomáč vlasů.

„Lhářko! Lhářko!“ vřeštěla harpyje. „Lhářko!“

Obrátila se ve vzduchu a mířila Lyře tentokrát přímo na tvář, ale Will vytasil nůž a zastoupil jí cestu. Bezejmenná mu na poslední chvíli uhnula z dosahu a Will rychle strčil Lyru k dvířkům. Byla bez sebe leknutím, strnulá a oslepená krví, která se jí řinula po tváři. Will neměl tušení, kde jsou právě Galivespiané, ale harpyje se chystala k dalšímu útoku. „Lhářko, lhářko!“ nepřestávala skřehotat hlasem plným zloby a nenávisti.

A její křik jako by přicházel ze všech stran, slovo se odráželo od mohutné hradby mlhy a vracelo se nezřetelné a natolik změněné, že to znělo, jako by netvor vykřikoval Lyřino jméno, jako by slova Lyra a lhářka splynula dohromady.

Will si děvče přitiskl k hrudi a předsunul rameno, aby ji chránil. Cítil, jak se chvěje a vzlyká mu do košile, ale rychle teď vrazil ostří do trouchnivějícího dřeva dvířek a zručným škubnutím zápěstí vyřízl zámek.

Pak se s Lyrou svalili do světa duchů a špioni na svižných vážkách proletěli za nimi pryč z míst, kde se na mlžném pobřeží vracely harpyjiny výkřiky s dvojnásobnou a trojnásobnou silou, opakované zlovolnými hrdly jejích družek.

Ze všeho nejdřív Will usadil Lyru na zem, vylovil z batohu kelímek s hojínkovou mastí a prohlédl jí ránu na hlavě. Řinula se z ní krev, jak už to u zranění v těchhle místech bývá, ale nebyla nijak hluboká. Utrhl si pruh látky z podolku košile, vytřel ji dosucha a namazal na ni trochu masti. Snažil se přitom nemyslet na špínu na spárech, které ji způsobily. Lyra měla skelný pohled a byla popelavě bledá. „Lyro! Lyro!“ zavolal na ni a jemně s ní zatřásl. „No tak, musíme sebou hodit.“

Zachvěla se a dlouze, roztřeseně se nadechla. Její oči se na něj upřely, plné divokého zoufalství.

„Wille, já už to nezvládnu… nezvládnu to! Nedokážu lhát! Myslela jsem bůhvíjak to není snadné, ale nebylo to na nic. Je to to jediné, co umím, a je to k ničemu!“

„Umíš toho mnohem víc. Umíš přece zacházet s alethiometrem, nebo ne? No tak pojď, podíváme se, kde to jsme. Půjdeme najít Rogera.“

Pomohl jí na nohy a společně se rozhlédli po místě, kde přebývali duchové.

Stáli na rozlehlé pláni, táhnoucí se před nimi daleko do mlhy. Kalné světlo, v němž viděli nejbližší okolí, vycházelo jakoby odevšud a bylo všude stejné, takže nic nevrhalo skutečný stín a nic nebylo skutečně osvětlené. Všechno se tu jevilo ve stejném, zašlém odstínu neurčité barvy.

A na zemi stáli v tom nedozírném prostoru lidé, dospělí i děti – samí duchové – v počtu, jaký si Lyra vůbec netroufala odhadnout. Přinejmenším většina jich stála, další seděli, případně leželi, apatičtí nebo ponoření do spánku. Zádní se nehýbali, nepobíhali a nehráli si. Rada jich ale obrátila po nově příchozích zvědavé, trochu bázlivé pohledy.

„Duchové,“ zašeptala Lyra. „Tak tady tedy skončí všichni, kdo kdy zemřeli…“

Upnula se na něj jen proto, že jí chyběl Pantalaimon, toho si byl vědom, ale tiskla se Willovi k ruce a on jí za to byl vděčný Galivespiané popoletěli dopředu, viděl jejich zářivé postavičky poletovat sem tam nad hlavami duchů a ti zvedali tváře a užasle je sledovali. Na všechno a všechny tu ale doléhalo skličující, nesmírné ticho, šerý přísvit mu naháněl strach a jediné, co mu dosud připomínalo život, byla Lyřina hřejivá blízkost.

Za vysokou zdí za sebou slyšeli vytrvalou ozvěnu jeku harpyjí poletujících po pobřeží. Někteří z duchů zvedali bojácně hlavy tím směrem, ale mnohem víc jich upíralo pohled na Willa a Lyru a pomalu se sunuli k ním. Lyra ucouvla. Neměla v tuhle chvíli sílu čelit jim tak, jak by si přála, a proto musel jako první promluvit Will.

„Mluvíte naší řečí?“ zeptal se. „Umíte vůbec mluvit?“

On i Lyra byli ještě pořád celí rozechvělí, rozbolavělí a vyděšení, ale i tak vystupovali s větší autoritou než všechna ta spousta duchů dohromady. Také jim zbývalo, chudákům, pramálo sil, a když zaslechli Willův hlas, první jasný hlas, který tu zazněl, co jejich paměť sahala, mnozí se drali dopředu dychtiví odpovědět.

Nezmohli se ale na víc než šeptání, slabounký, bezvýrazný šelest sotva silnější než tichý dech – víc ze sebe nevypravili. Přesto se ale zoufale jeden přes druhého drali dopředu, až Galivespiané slétli níž a přeletovali přímo před nimi sem tam, aby se duchové nemačkali příliš těsně. Přízračná děti k nim zvedly hlavu a Lyra si snadno domyslela, proč se jim v očích rozsvítila tak vášnivá, nepřekonatelná touha. Myslely si, že vážky jsou daemoni a nepřáli si v tu chvíli nic, než moci zas sevřít v náruči svoje vlastní.

„Tohle nejsou daemoni,“ vyhrkla Lyra. Srdce se jí svíralo lítostí. „Kdyby tu se mnou byl můj, nechala bych vás, abyste si ho všichni hladili a mazlili se s ním, vážně!“

Vztáhla k dětem obě ruce. Dospělí duchové se drželi zpátky, buď z nezájmu nebo ze strachu, ale děti se k ní hrnuly jako o život. Nebyly o nic hmotnější než mlha, chudáčkové, a když se jich Lyra chtěla dotknout, ruce jí prošly skrze ně, a stejně tak Willovi. Cpali se dopředu, lehoučcí a bez života, toužili ohřát se o tekoucí krev, vychutnat si pravidelné bušení srdce dvou příchozích, a Will s Lyrou si znovu a znovu uvědomovali zvláštní, studené šimrání, jak duchové procházeli jejich tělem a vyhřívali se cestou v jejich teple. Oběma živoucím dětem připadalo, že jako by postupně mrtvěly i ony. Neměly tepla ani života na rozdávání donekonečna, už teď jim byla zima a davy, které se k nim tlačily, jako by nebraly konce.

Nakonec je Lyra musela poprosit, aby se stáhli.

Zvedla ruce do výšky. „Prosím vás,“ začala, „moc rádi bychom se dotkli vás všech, ale přišli jsme sem dolů hledat určitou osobu. Moc by mi pomohlo, kdybyste mi řekli, kde je a jak ho najdu. Wille,“ opřela si s povzdechem hlavu o jeho, „kdybych jen věděla, co mám dělat!“

Duchové byli u vytržení ze stružky krve na Lyřině čele, která se leskla v příšeří jako červené kuličky cesmíny. Mnozí neodolali touze dotknout se téhle živoucí, tepající hmoty a protáhli se právě skrze ni. Jakási přízračná holčička, které mohlo být zaživa tak devět, deset let, vztáhla nesměle ruku, dotkla se jí a pak polekaně ucouvla, ale Lyra ji konejšila: „Neboj se, nepřišli jsme vám ublížit. Mluvte s námi, jestli můžete.“

Holčička si dodala odvahu, ale její slabý, bezvýrazný hlásek bylo sotva slyšet.

„To ti udělaly harpyje? Chtěly ti ublížit?“

„Ano,“ přikývla Lyra. „Ale jestli to je všechno, na co se zmůžou, nebojím se jich.“

„Kdepak, není. Dělají hrozné věci…“

„Jaké? Co dělají?“

Ale víc se duchům povědět nechtělo. Vrtěli mlčky hlavou, až nakonec jeden hošík poznamenal: „Když je tu někdo stovky let, tak už mu to tak nevadí. Za tu dobu si přece jen zvykneš a už tě tak nevylekaj…“

„Proto si taky vybírají hlavně ty nové,“ přikývla první holčička.

„A jsou… jsou vážně příšerné, ani vypovědět to nedokážu.“

Jejich hlasy šelestily skoro neslyšně, jako když se suché listí snáší k zemi. A mluvily jen děti, dospělí, jak se zdálo, propadli letargii tak hluboké a věkovité, jako by se už víckrát neměli pohnout ani promluvit.

„Poslouchejte mě,“ řekla Lyra, „poslouchejte mě, prosím vás. Přišli jsme sem, já a tady kamarádi, protože hledáme jednoho kluka. Jmenuje se Roger a není tu dlouho, jen pár týdnů, takže tu moc známých ještě mít nebude, ale jestli o něm někdo víte…“

Už za řeči jí ale bylo jasné, že by tu mohli hledat celá léta, dokud by sami nezestárli, mohli by prohlížet jednu tvář za druhou a stejně by viděli sotva nepatrný zlomek mrtvých. Ramena jí podklesla pod tíhou zoufalství, tísnivého a téměř hmatatelného, jako by se jí na nich usadila harpyje.

Zaťala ale zuby a odhodlaně zvedla bradu. Dostali jsme se až sem, pomyslela si, takže jsme už přece jen něco dokázali.

První děvčátko se tím svým ztraceným, šepotavým hláskem na něco vyptávalo.

„Proč ho hledáme?“ opakoval Will. „Tady Lyra s ním potřebuje mluvit. Ale já bych taky rád někoho našel. Je tady někde můj otec John Perry a já bych si s ním moc rád popovídal, než se zase vrátím na svět. Tak jestli můžete, buďte tak laskaví a poptejte se po nich, vzkažte Rogerovi a Johnu Parrymu, že je tu Lyra a Will a chtějí se s nimi vidět. Poproste je…“

Znenadání se ale všichni duchové obrátili a zmizeli, dokonce i dospělí. Rozletěli se jako hromádka listí v náhlém poryvu větru a prostranství kolem dětí se vmžiku vyprázdnilo. Vzápětí Will s Lyrou pochopili, čím to je: nad hlavou se jim rozječely skřehotavé hlasy a v příští chvíli už na ně s pronikavým křikem začaly dorážet harpyje. V závanech pachu hnijícího masa je obklopilo bušení křídel a skřípavé vřeštění, jízlivé, zlomyslné a výsměšné.

Lyra se bez rozmýšlení vrhla na zem, zakryla si uši rukama a Will se s nožem v ruce přikrčil nad ní. Zahlédl, že Tialys se Salmakií spěchají jejich směrem, ale protože byli ještě dost daleko, zbyla mu chvilka, aby se zaměřil na pohyb kroužících nestvůr. Viděl, jak chňapají lidskými ústy do vzduchu, jako by hltaly nějaký hmyz, slyšel jejich vřískání a posměšná, sprostá slova. Pošklebovaly se jeho mamince a jemu z toho trnulo u srdce, ale svým způsobem si zachovával odstup a sledoval je pozorně a s chladnou hlavou. Bylo znát, že se žádné nechce příliš blízko k jeho noži.

Postavil se, aby viděl, co to udělá. Jedna z nich – možná přímo ona beze jména – se zřejmě chystala proletět mu těsně nad hlavou a teď se ztěžka naklonila do strany, těžkopádně zabušila křídly a na poslední chvíli se mu vyhnula. Stačilo by mu vztáhnout ruku a mohl jí nožem useknout hlavu jako nic.

To už byli Galivespiané na dosah, přichystaní k útoku, ale Will na ně zavolal: „Tialysi! Poleť sem. Salmakie, tady, na mou ruku!“

Oba mu přistáli na ramenou a Will řekl: „Schválně se na ně chvíli podívejte. Poletují a vřeští, ale to je všechno. Podle mě to bylo nedopatření, když škrábly Lyru. Řekl bych, že se nás vůbec nechtějí dotknout. Stačí, když si jich nebudeme všímat.“

Lyra zvedla vyděšené oči. Nestvůry kroužily Willovi kolem hlavy, někdy i v těsné blízkosti, ale pokaždé na poslední chvíli změnily směr letu a vyhnuly se mu. Bylo znát, že oba zvědové hoří bojechtivostí a vážkám se neklidně zachvívala křídla, aby užuž vynesly své jezdce do vzduchu. Když ale poznali, že Will má pravdu, opanovali se.

Dokonce i duchové zareagovali, když ho viděli neohroženě, zpříma stár, aniž by se mu co stalo, a pomalu se začali sunout blíž. Nespouštěli přitom z harpyjí ostražité pohledy, ale bez ohledu na jejich přítomnost neodolali lákadlu živoucího tepla masa a krve a pravidelného tepu srdce.

Lyra se napřímila a postavila se vedle Willa. Rána se jí znovu otevřela a po tváři jí stékal pramínek krve, ale nedbale ji otřela.

„Wille,“ řekla, „ani nevíš, jak jsem ráda, že jsme sem přišli spolu.“

Rozeznal v jejím hlase povědomý tón a všiml si v její tváři výrazu, který tak dobře znal a který měl nadevšechno rád. Prozrazoval, že se Lyře líhne v hlavě nějaký smělý plán, ale ještě se neodvažuje přednést ho nahlas.

Přikývl na znamení, že jí rozumí.

„Tudy,“ ukazovala přízračná holčička. „Pojďte s námi, najdeme je.“

Obou se zmocnil podivný pocit, jako by jim do nitra sahaly drobné stínové ručičky a tahaly je za žebra, aby je přiměly k pohybu.

Vykročili tedy přes nedozírnou pustou pláň a harpyje jim s křikem nepřestávaly kroužit nad hlavou, ale držely se v uctivé vzdálenosti. Galivespiané ostražitě letěli těsně nad dětmi.

Cestou se k nim obraceli další a další duchové.

„Promiňte,“ dodala si odvahy další přízračná holčička, „ale kde máte daemony? Nezlobte se, že se ptám, jen mě…“

Lyra si ani na vteřinu nepřestávala bolestivě uvědomovat Pantalaimonovu nepřítomnost. Nedokázala proto pohotově odpovědět a ozval se místo ní Will.

„Nechali jsme naše daemony v bezpečí venku,“ řekl. „Pak si je zase vyzvedneme. Ty jsi nějakého měla?“

„Měla,“ přikývla holčička. „Jmenoval se Sandík. Měla jsem ho strašně ráda…“

„Měl už stálou podobu?“ zajímala se Lyra.

„Ne, ještě ne. Vždycky říkal, že z něj nejspíš bude nějaký pták, ale já doufala, že se plete, protože se mi líbilo mít ho v noci v posteli měkkounkého a chlupatého. Poslední dobou měl ale ptačí podobu čím dál častěji. Jak se jmenuje tvůj daemon?“

Lyra jí to řekla, načež se k ní duchové začali znovu hrnout blíž. Všichni do jednoho jí chtěli povědět o svých daemonech.

„Můj se jmenoval Matapan…“

„Vždycky jsme si hráli na schovávanou, uměla se měnit jako chameleón a já ji nikdy nemoh najít. Byla v tom vážně dobrá!“

„Jednou jsem si poranila oko, vůbec jsem neviděla, ale on mě dovedl domů…“

„Nechtěl se ustálit do jedny podoby, ale já se těšila, až budu dospělá. Pořád jsme se kvůli tomu hádali…“

„Vždycky se mi stočila do dlaně a usnula…“

„Jsou pořád někde nablízku? Někde jinde? Uvidíme se s nima ještě?“

„Ne. Když umřeš, tvůj daemon prostě zmizí, jako když sfoukneš svíčku. Viděla jsem to na vlastní oči. I když jak to bylo s mým Castorem jsem neviděla, ani jsme se nestačili rozloučit…“

„Nemohli jen tak zmizet. Určitě někde jsou. Můj daemon aspoň rozhodně ano, já to vím!“

Duchové se postrkovali, vzrušení a horliví promluvit. Oči jim zářily a tváře teple žhnuly, jako by si od poutníků vypůjčili život.

„Je tu někdo z mého světa, kde nemáme daemony?“ zeptal se Will.

Jeden z duchů, hubený hoch zhruba jeho věku přikývl a Will se k němu obrátil.

„To máš tak,“ řekl chlapec. „Vůbec nevíš, že něco jako daemon existuje, ale když o něj přijdeš, moc dobře to pocítíš. Tady dole jsou lidi ze všech možných světů.“

„Já znala svou smrt,“ přidalo se jedno děvčátko. „Znala jsem ho úplně odmalička. Když jsem tu prvně slyšela o daemonech, představovala jsem si, že je to něco podobného. Taky se mi po něm stýská. Už ho nikdy neuvidím. ‚Tak to by bylo, já jsem skončil,‘ řekl mi jenom a odešel nadobro. Dokud byl se mnou, vždycky jsem měla pocit, že se můžu na někoho spolehnout, že je se mnou někdo, kdo ví kam jít a jak se zachovat. Ale když ho teď nemám, vůbec netuším, co se kdy může stát.“

„Nestane se už nikdy nic!“ opravil ji někdo další. „Už nikdy, na věky věků.“

„To nemůžeš vědět,“ namítl jiný duch. „Přece přišli tihle, ne? Nikdo nikdy nevěděl, že sem přijdou.“

Mluvil o Willovi a Lyře.

„To je prvně, co se tady něco stalo,“ přidal se další přízračný chlapec. „Třeba bude od teďka všechno jinak.“

„Co byste udělali, kdyby to šlo?“ zeptala se Lyra.

„Vrátili se nahoru na svět!“

„I kdybyste ho měli vidět jen jednou jedinkrát, i tak byste se chtěli vrátit?“

„Ano! Ano! Chtěli!“

„Tak dobře, ale já se teď musím podívat po Rogerovi,“ řekla Lyra. Napadlo ji něco fantastického, ale nejdřív se s tou myšlenkou musí svěřit Willovi.

Celá nedozírná pláň se pomaličku, nenápadně vlnila pohybem nesčetných duchů. Děti si toho nemohly všimnout, ale Tialys se Salmakií shora jasně viděli, jak se maličké bledé postavy zvolna přesunují, jako když táhnou obrovská ptačí hejna nebo stáda sobů. Střed všeho pohybu vycházel od oněch dvou dětí, které nebyly mrtvé. Klidným pravidelným krokem šly dál a dál, nikoho nevedly ani nesledovaly, jen jako by soustřeďovaly okolní proudění v jeden společný záměr všech mrtvých.

Zvědové, v myšlenkách ještě rychlejší než jejich střelhbití oři v letu, se po sobě podívali a přistáli bok po boku na suché větvi mrtvého stromu.

„Taky máme nějaké daemony, Tialysi?“ zeptala se lady.

„Od chvíle, kdy jsme nastoupili do člunu jsem měl dojem, jako by mi někdo vyrval srdce z těla a ještě bušící ho nechal na břehu,“ odpověděl. „Ale nebyla to pravda, pořád mi tlouklo v hrudi jako dřív. Takže něco ze mě je tam venku, kde zůstal daemon té malé, a něco z tebe zrovna tak, Salmakie, protože jsi ve tváři přepadlá a ruce máš bledé a sevřené. Ano, nějaké daemony rozhodně máme, i když nevíme, co jsou zač. Možná o nich vědí jen lidé v Lyřině světě. Možná právě proto vyvolal vzpouru právě jeden z nich.“

Sklouzl ze sedla, pevně vážku přivázal k větvi a vytáhl magnetovcový rezonátor. Nasadil luk ke kameni, ale vzápětí se zarazil.

„Je to hluché,“ poznamenal zasmušile.

„Takže jsme mimo všechen dosah?“

„Rozhodně nemůžeme spoléhat na něčí pomoc. No nic, věděli jsme předem, že jdeme do země mrtvých.“

„Ten mladík by ji doprovázel na kraj světa.“

„Myslíš, že se dokáže prokrojit nožem zpátky?“

„Každopádně s tím počítá. Ale já si tím tak jistá nejsem, Tialysi.“

„Je hrozně mladičký Oba jsou strašně mladí. Ovšem kdyby ta malá tohle dobrodružství nepřežila, vůbec nedojde na otázku, jak se zachová, až bude vystavena pokušení. Už to bude jedno.“

„Myslíš, že už si zvolila? Tam na pobřeží, když nechala daemona za sebou? Tohle bylo to její velké rozhodnutí?“

Rytíř přejel pohledem zvolna se sunoucí miliony postav na pláni, které jako by se přelévaly ve směru jediné jiskřičky, zářící, živoucí Lyry Stříbroústé. Musel se soustředit, aby rozeznal její vlasy, nejsvětlejší bod uprostřed šera, a vedle ní pevný, spolehlivý bod Willovy černovlasé hlavy.

„Ne,“ odpověděl. „Ještě ne. To teprve přijde, ať je to co chce.“

„V tom případě ji musíme vyvést do bezpečí.“

„Musíme je vyvést oba. Patří teď k sobě.“

Lady Salmakie švihla pavučinkovou uzdou a její vážka střelhbitě vyrazila z větve dolů, směrem k oběma živým dětem. Rytíř letěl těsně za ní.

Nezastavili se ale u nich, jen jim proletěli nad hlavou, aby se přesvědčili, že je všechno v pořádku, a rozletěli se dopředu. Neklidné vážky potřebovaly pohyb a navíc oba zvědy zajímalo, kam až se tahle bezútěšná pustina táhne.

Lyra zahlédla, jak se mihli vzduchem, a potěšilo ji, že ještě pořád vidí něco svižného a zářivě krásného. Pak se otočila k Willovi. Nechávala si ten nápad pro sebe dost dlouho, ale už mu ho musí pošeptat. Will ucítil její rty těsně u ucha a pak, v šumu teplého dechu zaslechl, co říká.

„Wille, měli bysme vyvést všechny tyhle chudáčky děti ven, a dospělé taky. Pojď, pustíme je na svobodu. Najdeme Rogera a tvého tatínka a pak otevřeme průchod do venkovního světa a pustíme je všechny na svobodu!“

Otočil se k ní a usmál se, upřímně a tak hřejivě a šťastně, že měla pocit, jako by jí v hrudi něco klopýtlo a zajíklo se, tak nějak jí to přinejmenším připadalo, ale bez Pantalaimona neuměla rozpoznat, co to znamená. Možná jen její srdce přeskočilo do jiného rytmu. Zmatená a zaskočená se musela napomenout, aby šla rovně a pustila tu podivnou závrať z hlavy.

Šli tedy dál. Jméno „Roger“ se před nimi ševelivě šířilo rychleji, než stihli kráčet. „Rogere, přišla Lyra. Rogere, Lyra je tady,“ neslo se od přízračných úst k ústům, jako když si buňky v těle předávají elektrický impuls.

Tialys a Salmakie, proletující na svých neúnavných vážkách nad zástupy duchů a stejně neúnavně sledující dění kolem sebe, zanedlouho zaznamenali jakýsi nový pohyb, nepatrný vír vycházející z místa před nimi. Snesli se níž a poprvé si jich v tomhle bezútěšném světě nikdo nevšiml. Pozornost všech duchů se upírala na cosi zajímavějšího. Vzrušeně ševelili téměř neslyšnými hlasy, ukazovali jedním směrem a pobízeli kohosi dopředu.

Salmakie sletěla ještě níž, ale nemohla přistát. Duchové se tu na sebe tlačili příliš těsně, a i kdyby si troufla mezi ně, věděla, že by ji jejich ruce ani ramena neudržely. Pak si všimla přízračného chlapečka s upřímnou, nešťastnou tváří a zmateným výrazem, který jako by nechápal, co mu ze všech stran říkají.

„Rogere?“ zavolala lady. „Ty jsi Roger?“

Nejistě, nervózně k ní zvedl hlavu a přikývl.

Salmakie se vrátila ke svému společníkovi a společně vyrazili za Lyrou. Byla to dlouhá cesta a neměli podle čeho se orientovat, ale nakonec, když se zaměřili na směr pohybu pod sebou, ji přece jen našli.

„Tamhle je,“ ukázal Tialys a zavolal: „Lyro! Lyro! Tvůj kamarád je tady!“

Lyra k němu zvedla hlavu a nastavila vážce ruku k přistání. Dlouhé žlutočervené tělo hmyzu se lesklo jako hladký smalt a průsvitná křídla ležela nehybně složená po stranách. Tialys se pevně držel v sedle a Lyra si oba zvedla blíž k očím.

„Kde je?“ zeptala se, bez dechu nedočkavostí. „Daleko odsud?“

„Hodinu chůze,“ odhadl rytíř. „Ale ví, že jsi tady. Ostatní mu to řekli a my se ho pro jistotu přeptali, je to vážně on. Když půjdeš dál, co nevidět se potkáte.“

Tialys si všiml, jak usilovně se Will snaží držet zpříma a najít v sobě novou energii. Zato Lyra už jí byla nabitá a zasypávala Galivespiana otázkami: Jak Roger vypadá? Mluvil s ním rytíř? Vypadal, že je rád? Vědí ostatní děti, co se děje, a pomáhají jim, nebo se jen motají v cestě?

A tak dál. Tialys se trpělivě snažil všechno po pravdě zodpovědět a živá dívka se krok za krokem blížila k chlapci, jehož smrt způsobila.

„Wille,“ zamyslela se Lyra. „Co asi udělají harpyje, až vypustíme duchy ven?“

Nestvůry totiž s čím dál hlasitějším křikem kroužily čím dál blíž a bez ustání jich přibývalo, jako by se šero sráželo do okřídlených chuchvalců zášti. Duchové po nich ustrašeně pokukovali.

„Už budeme u něj?“ zavolala Lyra na Salmakii.

„Za chvilku,“ odpověděla lady nad její hlavou. „Kdybys vylezla tamhle na tu skalku, už bys ho viděla.“

Ale Lyra nechtěla ztrácet čas. Z celého srdce se snažila nasadit před Rogerem veselou tvář, i když ji v duchu ani na okamžik neopouštěla představa opuštěného Pantíka, zkroušeného štěňátka na molu, kolem něhož se stahují cáry mlhy, a měla co dělat, aby sama nekvílela zoufalstvím. Musí se ale překonat, musí Rogerovi dodat naději, jako to dělala odjakživa.

Když pak stanuli tváří v tvář, přišlo to překvapivě nenadále. V natěsnané hradbě přízračných těl najednou stál on, povědomé rysy bledé a rozmlžené, ale výraz měl tak nadšený, jak je jen u ducha možné. Rozběhl se k Lyře, aby ji objal.

Proplynul jí však náručí jako závan chladného kouře, a i když v jednu chvíli ucítila, jak jí drobnou rukou sevřel srdce, neměl dost síly, aby ho udržel. Už nikdy se doopravdy nedotknou.

Šeptat ale mohl, a vzápětí ho uslyšela: „Lyro, nikdy bych si nepomyslel, že tě ještě někdy uvidím. Říkal jsem si, že i když sem jednou přijdeš, až budeš mrtvá, budeš o hodně starší, budeš dospělá a nebudeš se se mnou chtít bavit…“

„Proč bych nechtěla?“

„Protože jsem udělal hloupost. Když tenkrát Pantík vytrhnul Asrielově levhartici mýho daemona, měli jsme prostě utéct, a ne se stavět proti ní. Měli jsme běžet za tebou. Pak by totiž mýho daemona nechytila, a když se pod náma utrh ten svah, měl bych ho u sebe.“

„To přece nebyla tvoje chyba, ty truhlíku!“ namítla Lyra. „To já jsem tě tam přivedla, v první řadě, místo abych tě poslala zpátky domů s ostatními dětmi a Romuny. Byla to moje vina. Hrozně mě to mrzí Rogere, vážně. Můžu za to jen a jen já, jinak bys tu nebyl…“

„No,“ zamyslel se chlapec, „já ti nevím. Třeba bych umřel nějak jinak. Ale ty za to rozhodně nemůžeš, Lyro.“

Pomaličku tomu začínala sama věřit, ale i tak jí trhalo srdce vidět toho chudáčka před sebou studeného a bledého, mít ho na dosah, a vědět, že se ho už nikdy nedokáže dotknout. Zkusila ho vzít za zápěstí, a i když jí ruka prošla prázdným vzduchem, pochopil, co chce, a posadil se vedle ní.

Ostatní duchové o maličko ucouvli a nechali je o samotě. I Will poodešel stranou a věnoval se poraněné ruce. Už zase krvácela. Tialys se na vážce vztekle rozehnal proti hradbě kouřových těl, která se na chlapce tlačila, a Salmakie zatím Willovi pomohla ránu ošetřit.

Ničemu z toho nevěnovali Lyra s Rogerem pozornost.

„Ale ty nejseš mrtvá,“ poznamenal Roger. „Jak ses sem dostala, když jsi naživu? A kde máš Pantíka?“

„Jen si představ, Rogere, musela jsem ho nechat na břehu. To ti byla taková ukrutnost, nic horšího jsem jakživa nezažila. Strašně to bolelo – to víš sám, jak to bolí, a on tam chudák stál a jen se na mě díval. Připadala jsem si jako vrah, Rogere, ale musela jsem to udělat, jinak bych se sem nedostala.“

„Co jsem umřel, pořád jsem dělal, jako že se s tebou bavím,“ přiznal Roger. „Hrozně jsem si přál, aby to šlo, hrozně moc jsem si to přál… Přál jsem si, abych moh odsud pryč, já i všichni ostatní, protože tohle je příšerný místo, Lyro, samá beznaděj. Jak jednou umřeš, už nikdy se nic nemění, a do toho ty ptačí potvory… Víš, co dělají? Počkají si, až budeš odpočívat – doopravdy spát tu nemůžeš, ale upadáš do takové jako dřímoty – a připlížej se ti potichounku za záda a šeptaj ti o všech nepravostech, co jsi zaživa udělala, abys na ně nemohla zapomenout. Všechno to na tebe vědí, každou špinavost. Přesně vědí, čím tě dostanou nejvíc, připomenou ti každou hloupost a špatnost, kterou jsi kdy provedla. Každou hnusnou myšlenku, která tě kdy napadla, když jsi třeba byla lakomá nebo cokoli jinýho, všechno to vědí a vytahujou to, aby ses co nejvíc styděla a nesnášela sama sebe… A nedá se před nima utýct.“

„Tak víš co?“ řekla Lyra. „Poslouchej.“

Ztišila hlas a naklonila se k přízračnému chlapci blíž, jako když na Jordánu domlouvali společnou rošťárnu.

„Asi to nebudeš vědět, ale divoženky – pamatuješ si na Serafinu Pekkalu, ne? – divoženky mají nějaké proroctví, které se týká mě. Nevědí, že to vím, nikdo to neví. Ještě nikdy jsem to nikomu neřekla. Ale když jsem byla v Trollesundu, Farder Coram, jeden Romun, mě vzal k divoženčímu konzulovi. A tenhle doktor Lanselius mi dal za úkol, abych šla ven a vybrala z několika větví oblačné borovice jednu určitou, tím že se pozná, jestli opravdu umím zacházet s alethiometrem.

Tak jsem to udělala a pak se rychle vrátila dovnitř, protože byla hrozná zima a já s tím byla hotová raz dva, bylo to vážně jednoduché. Konzul s Farderem Coramem právě mluvili o mně a nevěděli, že je poslouchám. Doktor Lanselius povídal, že mezi divoženkami koluje nějaké proroctví a že se týká mě, že udělám něco ohromného a důležitého a že se to stane v nějakém jiném světě.

Nikdy jsem o tom nikomu neřekla, možná jsem to i napůl pustila z hlavy, protože se děla spousta jiných věcí. Prostě jsem na to nemyslela a ani s Pantíkem jsme o tom nemluvili, protože by se mi nejspíš leda tak vysmál.

Ale pak mě chytila paní Coulterová, dávala mi něco pít, abych spala a držela mě v takovým jako transu, a mně se zdály spousty snů, zdálo se mi i o tomhle, a taky o tobě. Vzpomněla jsem si tehdy na máti Costovou – pamatuješ na ni? Jak jsme jim v Jerichu vlezli se Simonem a Hugem na člun a oni –“

„Jasně! A dopluli jsme málem až do Abingdonu! Větší legraci jsem jakživ nezažil, Lyro! Nikdy na to nezapomenu, i kdybych tu trčel mrtvej tisíce a tisíce let.“

„Dobře, ale poslouchej. Když jsem prvně utekla od paní Coulterové, náhodou jsem se dostala mezi Romuny a oni se o mě starali a… Dozvěděla jsem se spousty věcí, Rogere, ale řeknu ti jednu důležitou. Máti Costová mi tenkrát řekla, že v sobě mám rusalčí olej a že Romuni jsou vodní lid, kdežto já jsem člověk ohně.

Tak mi teď připadá, že mě tím chtěla nějak připravit na to proroctví divoženek. Já zkrátka vím, že mám vykonat něco důležitého, a doktor Lanselius říkal, že všechno záleží na tom, abych sama nevěděla, k čemu jsem předurčená, dokud na ten čin nedojde, chápeš? Že se nesmím vyptávat, co to bude. A tak jsem se neptala. Nikdy jsem o tom pořádně neuvažovala. Dokonce ani alethiometru jsem se nezeptala.

Ale teď mám dojem, že už to vím. A že jsem tě našla, mi to svým způsobem dokazuje.

Mám za úkol, Rogere… je mi souzeno pomoct všem duchům odejít ze světa mrtvých, navždycky. Musíme vás všechny zachránit, já a Will. Určitě je to právě tohle, zaručeně. Taky kvůli tomu, co jednou řekl lord Asriel, můj otec… ‚Smrt zemře,‘ řekl. Ale co se stane pak, nemám tušení. Zatím jim nic neříkej, to mi musíš slíbit. Dost možná to tam nahoře nepřečkáte. Ale –“

Viděla, jak se Roger nadšeně nadechuje k řeči, a zarazila se.

„Přesně tohle jsem ti chtěl povědět!“ řekl. „Já jim to povídal, všem mrtvejm jsem to tak říkal, že sem přijdeš. Zrovna jako když jsi přišla vysvobodit ty děcka z Bolvangaru! Jestli to někdo dokáže, povídám jim, tak je to Lyra. Přáli si, aby to tak bylo, tuze rádi by mi uvěřili, ale já věděl, že mě doopravdy neberou vážně.

A víš proč?“ mluvil dál. „Protože takhle to povídaj všechny děti, jakmile se sem dostanou, je to to první, co je napadne. Táta si pro mě přijde, vykládaj, a odvede mě odsud, nebo že si pro ně přijde máma, jen co je najde, a vezme je zpátky domů. A když to není táta nebo máma, mluvěj o kamarádech nebo třeba o dědovi, ale každopádně pro ně má někdo přijít a odvést je. Akorát že to se nikdy nestalo. Takže mi taky nevěřili, když jsem jim říkal, že přijdeš. Jenže já měl pravdu!“

„To jo,“ připustila, „ale bez Willa bych to nedokázala. Tamhle je Will a tohle jsou rytíř Tialys a lady Salmakie. Nemáš představu, Rogere, co všechno jsem mezitím zažila…“

„Co je zač ten Will? Odkud je?“

Lyra se pustila do vysvětlování a sama netušila, jak se jí změnil hlas, jak napřímila záda a dokonce i v očích se jí objevil jiný výraz, když vyprávěla o tom, jak se s Willem setkali a jak vybojovali jedinečný nůž. Jak by to mohla tušit? Ale Rogerovi nic z toho neušlo a sledoval její proměnu s truchlivou, nevyslovenou závistí mrtvého uvězněného ve věčné neměnnosti.

Will zatím opodál tiše rokoval s Galivespiany.

„Co chcete udělat, ty a ta malá?“ zeptal se Tialys.

„Otevřít tenhle svět a vypustit duchy ven. K tomu mám tenhle nůž.“

Tak užaslý výraz ještě nikdy neviděl, natož u lidí, jejichž názoru si vážil. Během společné cesty se naučil nahlížet na oba zvědy s úctou a obdivem. Teď mlčky seděli, až po pár minutách Tialys promluvil.

„Tím se všechno změní. Větší ránu bys mu ani nemohl zasadit. Nejvyšší tím přijde o všechnu moc.“

„Ve snu by je nenapadlo, že se něco takového může stát,“ dodala lady. „Bude to pro ně blesk z čistého nebe.“

„A co pak?“ zeptal se Tialys Willa.

„Co pak? Pak se odsud nejspíš musíme nějak dostat i my a najít svoje daemony. Ale nemyslete na to, co bude potom. Úplně stačí myslet na přítomnost. Radši jsem duchům ještě nic neřekl, protože… protože se to nemusí povést. Tak o tom taky pomlčte. Chci teď zkusit najít nějaký svět, kam by se dalo projít, ale harpyje nás nespouštějí z očí. Jestli mi chcete pomoct, můžete letět k nim a pokusit se je nějak rozptýlit.“

Galivespiané okamžitě pobídli vážky vzhůru do temného příšeří, kde se harpyje hemžily jako husté hejno masařek. Will sledoval velký hmyz pohledem a neubránil se obdivu, když viděl odhodlání, s jakým stoupaly do výšky. Soudě podle jejich kuráže by se mohlo zdát, že harpyje nejsou větší než mušky a vážky se je chystají bez ohledu na jejich skutečnou velikost rozmáčknout v čelistech. Představil si, jakou radost těmhle poletujícím skvostům udělá, až zas budou mít nad hlavou otevřené nebe a budou se moci prohánět nad třpytivou vodní hladinou.

Vzal do ruky nůž, a v tu chvíli k němu znovu dolehla slova, která po něm harpyje nenávistně plivaly, posměšky určené jeho matce. Zarazil se. Položil si nůž k nohám a snažil se pročistit hlavu.

Zkusil to znovu, ale výsledek byl tentýž. Slyšel je ječet těsně nad sebou, protože ať byli Galivespiané sebekurážnější, těžko mohli ve dvou odlákat tak mohutnou přesilu.

Dobře, tak se s tím musí smířit. Víc klidu tady mít nebude. Will se uvolnil, nechal myšlenky bloumat a seděl tak, s nožem volně v dlani, dokud nebyl připravený začít.

Tentokrát nůž bez okolků zakrojil do vzduchu – a narazil na skálu. Okno ze světa, kde se nacházel, vedlo do podzemí jiného světa. Zavřel ho a zkusil to nanovo.

Dopadlo to ale stejně, i když si byl jistý, že nahmatal jiný svět. Už dřív se stalo, že otevřel okno vedoucí nad úrovní povrchu jiného světa, takže by ho nemělo až tak udivovat, že se pro změnu dostal pod zem, ale nebylo to příjemné pomyšlení.

Při příštím pokusu vsadil na zkušenost s procházením mezi světy a pátral hrotem nože po místě, kde by mu rezonance napověděla, že se protilehlý svět nachází stejně vysoko. Ale ať se obrátil kam chtěl, nikde na tenhle pocit ne a ne narazit. Další svět, do kterého by se odsud prokrojil, prostě neexistoval. Všude kam sáhl, byla jen jednolitá skalní stěna.

Lyra vycítila, že něco nejde podle plánu. Nechala hovoru s Rogerovým duchem a pospíšila si k Willovi.

„Co se děje?“ zeptala se tiše.

Vysvětlil jí to a dodal: „Musíme se přesunout někam jinam, abych našel svět, do kterého se dá projít. Ale ty harpyje nám to jen tak nedovolí. Už jsi duchům řekla, co se chystáme udělat?“

„Ne. Jenom Rogerovi, a vysvětlila jsem mu, že je to tajemství. Na něj je spolehnutí, vždycky udělá, co mu řeknu. Wille, já mám strach. Strašně se bojím. Co když se odsud nikdy nedostaneme? Představ si, že bychom tu uvízli navěky!“

„Tenhle nůž dokáže proříznout skálu. Kdyby nic jiného nezbývalo, můžeme vyhloubit tunel. Trvalo by to dlouho a radši bych se tomu vyhnul, ale ta možnost tu je. Neboj se.“

„Dobře, máš pravdu. To by samozřejmě šlo.“

Pomyslela si ale, že vůbec nevypadá dobře. Tvář měl bolestivě staženou, pod očima černé kruhy, ruka se mu třásla a pahýly prstů zase krvácely. Vypadal zrovna tak bídně, jak se ona sama cítila. Bez daemonů už ani jeden moc dlouho nevydrží. Sama cítila, jak se jí v těle zachvívá její vlastní duch, a rukama si pevně objala hrud. Stýskalo se jí po Pantíkovi tak strašně, až to bolelo.

Ale duchové se k nim pořád nepřestávali hrnout, bledí a zubožení, a zvlášť děti nechtěly nechat Lyru chvíli na pokoji.

„Nezapomeneš na nás, viď že ne,“ prosila jedna holčička, „až budeš tam venku?“

„Ne,“ zavrtěla Lyra hlavou. „Nikdy.“

„Řekneš jim o nás?“

„Slibuju. Jak se jmenuješ?“

Ale holčička se v rozpacích odvrátila: zapomněla vlastní jméno a styděla se za to. Schovala tvář do stínu a místo ní promluvil jeden z chlapců.

„Nejspíš je lepší zapomenout. Já to svý taky zapomněl. Ty, co jsou tu krátko, ještě vědí, kdo jsou, ale některý děti jsou tu tisíce let. Nejsou o nic starší než my, ale zapomněly toho už spousty. Jen sluníčko si pamatujou, na to nezapomene nikdo. A vítr.“

„Jo,“ přidal se další. „Povídej nám o nich!“

Hrnuli se k ní a dožadovali se, aby jim Lyra vyprávěla o věcech, které jim ulpěly v paměti, o slunci, větru a obloze, i o tom, co už zapomněly, třeba jak si hrát. Obrátila se k Willovi a zašeptala: „Co mám dělat, Wille?“

„Pověz jim to.“

„Bojím se. Po tom, co se stalo tam před tou zdí… jak mě harpyje…“

„Pověz jim pravdu. My k tobě žádnou harpyji nepustíme.“

Pochybovačně k němu zvedla oči. Obavami se jí svíral žaludek. Otočila se zpátky k duchům, kteří se stahovali v těsnějším a těsnějším kroužku.

„Prosím!“ šeptali všichni. „Zrovna jsi odtamtud přišla! Pověz nám o tom všem. Povídej nám o světě!“

Nedaleko viděla Lyra strom, uschlý pahýl s vybělenými větvemi trčícími proti chladnému, lezavému šeru, a protože se cítila slabá a nevěděla, jestli by dokázala jít a mluvit zároveň, zamířila k němu, aby se posadila. Zástup duchů se zahemžil, jak jí ustupovali z cesty.

Byli už skoro u stromu, když Willovi přistál na ruce Tialys a naznačil mu, aby se k němu sklonil.

„Harpyje se vracejí,“ varoval ho tiše. „Jsou jich spousty, čím dál víc. Připrav si nůž. Zadržíme je se Salmakií, jak dlouho to půjde, ale možná se jim budeš muset postavit i ty.“

Nenápadně, aby Lyře nepřidělával starosti, uvolnil Will nůž z pouzdra a položil ruku na střenku. Tialys se znovu vznesl do vzduchu. Lyra mezitím došla ke stromu a usadila se na jeden z tlustých kořenů.

Mrtví se k ní začali s nadějí v očích houfně tlačit, až Will muset zasáhnout a vyklidit kolem kousek volného prostoru. Jen Rogera nechal nablízku, protože Lyru hltal očima a celou bytostí se soustředil na to, co uslyší.

A Lyra začala mluvit o světě, který znala.

Vyprávěla jim, jak s Rogerem při šplhání po střechách Jordánské koleje našli havrana se zlomenou nožičkou a jak se o něj starali, dokud zas nebyl schopný létat. Jak podnikli průzkum vinných sklepů zanesených prachem a pavučinami a vypili láhev vína, kanárského nebo tokajského, to sama nevěděla, ale každopádně se namazali, jak zákon káže. A Rogerův duch poslouchal, hrdý a zoufalý zároveň, přikyvoval a šeptal: „Ano, přesně tak. Přesně tak to bylo, to je pravda.“

Pak se Lyra dostala k velké bitvě mezi dětmi z Oxfordu a malými cihláři.

Ze všeho nejdřív popsala Jíloviště, pečlivě, aby nevynechala žádnou podrobnost, která jí utkvěla v paměti: široké okrově zbarvené promývací jámy, shrnovací lopaty, vypalovací pece podobné obřím cihlovým úlům. Vyprávěla jim o vrbách nad řekou, jejichž listí připomínalo zespoda plátky stříbra, a vybavila si, jak když pár dnů po sobě svítilo slunce, popraskal jíl do velkých plátů. Popisovala, jaké to bylo zarýt prsty do mezer mezi nimi a pomalu zvedat vysušenou hliněnou placku tak, aby vydržela co největší a nerozdrolila se. Zespodu byla ještě vlhká a krásně se s ní házelo po druhých.

Nezapomněla ani na vůně a pachy: kouř z pecí, pach zahnívajícího listí, který sem od řeky zanášel vítr od jihozápadu, teplá vůně pečených brambor, které cihláři často jedli. Líčila šumění vody, když hladce klouzala soustavou náhonů do promývacích jam, hutné, pozvolné mlaskání bahna, ze kterého se snažíte vyprostit nohu, i těžkopádné plesknutí stavidel do jílem prosycené vody.

Mluvila dál, rozeznívala v představách všechny smysly a duchové se k ní tlačili blíž a blíž, lačně hltali každé slovo, vzpomínali na časy, kdy ještě měli svaly, kůži, nervy a smysly, a přáli si, aby nikdy neskončila.

Pak jim pověděla, jak cihláři bez ustání vyvolávali potyčky s dětmi z města, ale přitom byli pomalí a těžkopádní, s jílem na mozku, kdežto ve městě byli všichni naopak mazaní jak lišky a rychlí jako vítr. Jednoho dne se děti z města smluvily, zapomněly pro tu chvíli na vzájemné rozmíšky a napadly Jíloviště ze tří stran. Zahnaly děti cihlářů až k řece, metaly po nich plné hrsti těžké mazlavé hlíny, rozmetaly a rozdupaly jim hliněné hrady a jílem z obranných náspů ostřelovaly nepřítele tak vytrvale, až se vzduch, země i voda nerozlučně slily dohromady a všechny děti byly k nerozeznání zamazané bahnem od hlavy k patě a šťastné jako nikdy v životě.

Když domluvila, ohlédla se po Willovi, úplně vyčerpaná. A vzápětí jí div nevypovědělo srdce leknutím.

Kromě duchů postávajících v tichosti kolem a jejích živých společníků, kteří seděli vedle ní, měla ještě další posluchače: větve stromu byly obsypané temnými ptačími obrysy a z nich k ní shlížely vážné a jako uhranuté ženské tváře.

Polekaně vyskočila na nohy, ale harpyje se ani nehnuly.

„Vy?“ obořila se na ně zoufale. „Už jednou jsem vám chtěla vyprávět, a jak jste se do mě pustily! Co vám v tom teď brání? Jen do toho, roztrhejte mě na kusy, udělejte ze mě dalšího ducha!“

„Nic takového by nás ani nenapadlo,“ ozvala se prostřední z nich, ona harpyje beze jména. „Poslouchej mě. Před tisíci let, když sem začali přicházet první duchové, nám dal Nejvyšší moc vidět v každém to nejhorší, a právě tím se po všechny ty časy živíme, až nám v žilách zežlukla krev a srdce prosákla hnusota.

Ale co naplat, nebylo čím jiným se sytit. Nic jiného jsme neměly. A teď se dozvídáme, že chcete otevřít cestu do světa nahoře a vyvést všechny duchy na vzduch –“

Její chraplavý hlas zanikl v milionu šepotavých hlasů, jak všichni duchové, kteří ji slyšeli, vykřikli radostí. Harpyje se ale daly do křiku a tloukly křídly tak dlouho, až nadějeplné ševelení zase utichlo.

„Ano,“ vyvřískla Bezejmenná, „vyvést je ven! Co budeme dělat? Jávám povím, co uděláme: od téhle chvíle se nebudeme držet zpátky. Podáme si každého ducha, který by chtěl projít na druhou stranu, znectíme ho, rozškubeme a rozdrásáme. Přivedeme ho k šílenství strachy a výčitkami, bude sám sebe nenávidět do morku kostí. Až dosud jste žili v pustině, ale teď z ní uděláme peklo!“

Všechny harpyje zavřískly smíchy a řada se jich rozletěla z větví stromu přímo mezi duchy, kteří se dali na vylekaný útěk. Lyra se tiskla Willovi k paži. „Teď to prozradily,“ stěžovala si, „a my to nedokážeme. Budou nás za to nenávidět, budou myslet, že jsme je zradili! Nikomu jsme tady nepomohli, jen jsme to obrátili k horšímu!“

„Ticho,“ ozval se Tialys. „Nezoufej. Zavolejte je zpátky, ať si vyslechnou pro změnu nás.“

Will rytíře poslechl. „Vraťte se! Vraťte se všechny! Vraťte se a poslouchejte!“

Harpyje se začaly jedna po druhé vracet na strom, dychtivé tváře lačnící po dalším a dalším utrpení, a po nich se pomalu sunuli zpátky i duchové. Rytíř předal svou vážku do péče Salmakii a vyskočil na skalku, aby jeho tmavovlasou, zeleně oděnou a napjatě strnulou postavičku všichni viděli.

„Harpyje,“ řekl, „můžeme vám nabídnout něco lepšího. Odpovězte po pravdě na moji otázku, poslechněte si, co vám chci říct, a teprve pak suďte. Když Lyra začala vyprávět tam za zdí, vrhly jste se na ni. Proč?“

„Lži!“ vyvřískly harpyje jedním hlasem. „Báchorky a lži!“

„Ale když mluvila teď, všechny jste poslouchaly, ani jste nedutaly. A já se znovu ptám, proč?“

„Protože to byla pravda,“ odpověděla Bezejmenná. „Protože mluvila pravdu. Protože nám dala potravu. Protože nás její slova sytila. Protože jsme si nemohly pomoct. Protože to byla pravda. Protože jsme nevěděly, že existuje něco jiného než zloba a špatnost. Protože jsme se dozvěděly něco víc o světě, o slunci, o větru a dešti. Protože to byla pravda.“

„V tom případě,“ navrhl Tialys, „se můžeme domluvit. Místo abyste na každém, kdo sem přijde, viděly jen špatnost, krutost a hamižnost, budete mít od téhle chvíle právo nechat si vyprávět o jeho životě a on vám bude muset po pravdě říct všechno, co kdy na světě viděl a slyšel, čeho se dotýkal, co miloval a co poznal. Každý z těchhle duchů má svůj příběh. A stejně tak i ti, kdo sem přijdou v budoucnu, všichni do jednoho si ze světa přinášejí něco, o čem vám mohou po pravdě vyprávět. Vy budete mít právo je vyslechnout a oni povinnost vám to říct.“

Lyra žasla nad kuráží maličkého špiona. Jak se opovažuje promlouvat k těmhle netvorům, jako by měl moc udílet jim práva? Kterákoli z harpyjí by ho mohla ve vteřině překousnout vejpůl, rozervat pařáty nebo vynést do vzduchu a shodit na zem, aby se roztříštil na kusy. A přesto tu stál, pyšný a nebojácný, a nabízel jim dohodu. A ony mu naslouchaly, obracely se po sobě a tiše se o jeho slovech radily.

Všichni duchové se strachem přihlíželi a nikdo ani nedutal.

Pak se Bezejmenná otočila zpátky k rytíři.

„To nestačí,“ řekla. „Chceme víc než jen to. Podle původního ujednání nám byl stanoven jasný úkol. Měly jsme vymezenou povinnost. Plnily jsme vůli Nejvyššího podle svých nejlepších sil a byly jsme vážené. Nenáviděli nás, báli se nás, ale zároveň nás měli v úctě. Jakou vážnost bychom měly teď? Proč by nás duchové měli brát vážně, když si můžou beze všeho vyjít zpátky na svět? Máme svou hrdost a nedopustíme, aby nás o ni někdo připravil. Chceme být ve svém postavení uznávané! Chceme povinnost, chceme úkol, který budeme vykonávat a dostane se nám za něj patřičné úcty.“

Neklidně se na větvích vrtěly, broukaly si mezi sebou a rozevíraly křídla. Vtom už ale vyskočila k rytíři na skalku Salmakie a zvolala:

„Máte naprostou pravdu. Každý by měl mít nějaký významný úkol, který mu zjednává respekt a který může vykonávat s hrdostí. A právě takový pro vás mám, úkol, který nemůže plnit nikdo jiný než vy, strážkyně a dozorkyně nad tímto místem. Vaším úkolem bude provádět duchy od přístaviště u jezera přes celý svět mrtvých až k novému otvoru do světa nahoře. Na oplátku, jako zaslouženou a spravedlivou odměnu za váš doprovod, vám každý přednese svůj příběh. Zdá se vám to tak správné?“

Bezejmenná se rozhlédla po svých sestrách a ty přikývly.

„Máme ale právo odmítnout je vést,“ dodala ještě, „pokud by lhali, zatajovali nám něco nebo neměli co vyprávět. Každý, kdo na světě žije, by měl vidět a slyšet, měl by se dotýkat, milovat a poznávat. Učiníme výjimku pro malé děti, které neměly čas něco prožít, ale jinak, pokud sem někdo přijde s prázdnou, nevyvedeme ho ven.“

„To je spravedlivé,“ přikývla Salmakie a ostatní poutníci s ní souhlasili.

Dohoda tím byla uzavřena. Na oplátku za příběh, který vyslechly od Lyry, vyvedou harpyje skupinku živých s nožem k místu, kde je ze světa mrtvých jen kousek do světa nahoře. Bude to daleká cesta a povede mnoha tunely a jeskyněmi, ale povedou je spolehlivě a všichni duchové se k nim mohou přidat.

Ale než mohli vyrazit, ozval se výkřik, výkřik tak silný, jaký jen může vydat šeptající hlas. To se ozval duch hubeného muže se zlobnou, naléhavě staženou tváří.

„A co bude dál?“ volal. „Až vyjdeme ze světa mrtvých, budeme znovu naživu? Nebo zmizíme jako naši daemoni? Bratři, sestry, neměli bychom to dítě slepě následovat, dokud se nedozvíme, co s námi bude potom!“

Ostatní se k němu přidali. „Ano, řekni nám, kam jdeme! Chceme vědět, co od toho čekat! Nikam nepůjdeme, dokud neuslyšíme, co s námi bude pak!“

Lyra se bezradně obrátila k Willovi, ale ten jí poradil: „Řekni jim pravdu. Zeptej se alethiometru a po pravdě jim pověz, co ti odpoví.“

„Dobře,“ přikývla vděčně.

Vytáhla zlatý přístroj a skoro vzápětí se dozvěděla odpověď. Zase alethiometr uklidila a postavila se.

„Povím vám, co se stane,“ řekla, „a je to pravda pravdoucí. Až vyjdete odsud ven, všechny částice, ze kterých sestáváte, se rozvolní a rozplynou, jako se to stalo vašim daemonům. Jestli jste někdy viděli člověka umírat, víte, jak to vypadá. Ale vaši daemoni se nerozplynuli do nicoty, stali se součástí všeho. Všechny atomy, které je tvořily, přešly do vzduchu, do větru, do stromů, země a všeho živoucího. Nikdy nezmizí nadobro, jen splynou se vším ostatním. A přesně to se přihodí s vámi, přísahám na svou čest. Rozplynete se, to je pravda, ale budete venku na vzduchu, znovu se přidáte k ostatnímu životu.“

Rozhostilo se ticho. Ti, kdo viděli mizet daemony, se rozpomínali, jaké to bylo, a ostatní se pokoušeli představit si to. Teprve po chvíli vystoupila z davu mladá žena, která zemřela před mnoha staletími mučednickou smrtí.

Rozhlédla se a řekla: „Dokud jsme byli naživu, říkali nám, že po smrti přijdeme do nebe. Povídali, že je to místo radosti a slávy, že tu budeme žít ve věčné blaženosti vedle světců a andělů a společně velebit Všemohoucího. Tak nám to tvrdili. Řada z nás se s touhle nadějí vzdala života a mnozí další strávili dlouhá léta v osamělé modlitbě, zatímco radosti života míjely kolem nás a my je nepoznali.

Země mrtvých totiž není místo, kam by se přicházelo za odměnu nebo za trest. Je to svět nicoty. Přicházejí sem dobří stejně jako zlí a všechny tu čeká jen věčná malátnost a šero bez naděje na svobodu, radost, spánek, odpočinek nebo klid.

Teď přichází tohle dítě, nabízí nám cestu ven a já ji budu ochotně následovat. I kdyby to znamenalo zapomnění, přátelé, uvítám ho s otevřenou náručí, protože to nebude nicota. Povstaneme znovu k životu v tisíci stéblech trávy, v milionech listů, budeme padat v kapkách deště, vanout ve svěžím větříku a třpytit se v kapkách rosy pod svitem měsíce a hvězd tam venku, v hmotném světě, který je a vždycky byl našim pravým domovem.

A proto vás vyzývám, následujte tohle dítě vzhůru k nebi!“

Vtom ji ale odstrčil duch muže, který vypadal jako mnich. Byl vyzáblý, i ve smrti bledý, s temnýma blouznivýma očima. Pokřižoval se a letmo odříkal modlitbu, než promluvil.

„Tohle je hořké poselství, smutný a krutý žert. Nevidíte snad pravdu? Tohle není dítě, je to vyslanec samotného Satanáše! Přišli jsme ze světa, který není než slzavým údolím rozkladu a zmaru. Nic nám nebylo dost dobré, ale Všemohoucí nám dopřál tohle požehnané místo, kde můžeme přebývat navěky, tenhle ráj, který padlé duši možná připadá pustý a bezútěšný, ale oči pravé víry ho vidí takový, jaký doopravdy je, přetékající mlékem a medem a zvučící sladkými nápěvy andělů. Tady je ten pravý nebeský ráj! Tahle bezbožnice vám nabízí jen lži. Chce vás zavést do pekel! Jděte si s ní, ale na vlastní nebezpečí. Já a mí druhové pevní ve víře zůstaneme v tomhle požehnaném ráji a budeme na věky věků chválit Všemohoucího, že nám dal soudnost rozeznat nepravé od pravého.“

Znovu se pokřižoval a pak se i se skupinkou druhů v hrůze a rozhořčení obrátil k Lyře zády.

Lyra nevěděla, co si myslet. Že by se spletla? Nedělá nějakou obrovskou chybu? Rozhlédla se kolem sebe: všude jen šero a prázdnota. Ale už dřív se nechala zmást zevnějškem, uvěřila paní Coulterové, protože ji svedl její půvabný úsměv a navoněná elegance. Člověk se splete, ani neví jak, zvlášť když se nemůže poradit se svým daemonem. Třeba se plete i v tomhle, kdo ví.

Ale Will jí zacloumal paží, a když se k němu obrátila, neurvale jí sevřel tváře do dlaní.

„Víš přece, že to není pravda,“ řekl, „stejně jako cítíš, že tě držím. Nevšímej si ho. Oni taky vědí, že je to lež. A spoléhají na nás. Pojď, musíme vyrazit.“

Lyra přikývla. Nezbývá než věřit vlastnímu tělu a smyslům, že ji neklamou. Pantík by byl určitě pro.

Vykročili tedy na cestu a nesčetné miliony duchů se k nim přidaly. Daleko za nimi, dál, než mohly děti dohlédnout, se ta novinka rozšíříla mezi další obyvatele světa mrtvých a oni přicházeli a přidávali se k velkému pochodu. Tialys a Salmakie se zaletěli podívat dozadu a s radostí viděli, že tu jde i jejich vlastní lid a s nimi nejrozmanitější myslící bytosti, které Všemohoucí během věků potrestal vyhnanstvím a smrtí. Byla mezi nimi i stvoření ani vzdáleně nepodobná lidem, mulefové a jim podobní, jaké by poznala Mary Maloneová, a ještě mnohem podivnější duchové.

Ale Will s Lyrou neměli sílu ohlížet se za sebe. Byli rádi, že se můžou unaveně vléct, kam ukazují harpyje, a doufat.

„Už se nám to skoro povedlo, Wille, co myslíš?“ zašeptala Lyra. „Že už to budeme mít brzy za sebou?“

Sám nevěděl. Ale byli tak zesláblí a bylo jim tak zle, že odpověděl: „Určitě, už to máme skoro z krku a dokázali jsme to. Co nevidět budeme venku.“

Paní Coulterová počkala, až se setmí, a teprve pak se přiblížila ke koleji svatého Jeronýma. Jakmile padla tma, sestoupala se záměroletem skrze mrak a pomalu se sunula nad vršky stromů kolem jezera. Kolej byla mezi ostatními starobylými budovami v Ženevě snadno k rozlišení a ona brzy uviděla povědomou věžičku, tmavou prohlubeň podloubí i hranatou věž, kde sídlil přeseda Konzistorního disciplinárního sboru. Dobře si kolej pamatovala ze tří předchozích návštěv a věděla, že se mezi hřebeny, štíty a komíny členitých střech najde dost nepřístupných míst, kam se dá schovat dokonce i stroj velikosti záměroletu.

Pomalu míjela střešní tašky lesknoucí se nedávným deštěm a brzy letoun obratně vmanévrovala do úzké proluky mezi strmou střechou a rovnou zdí věže. Bylo sem vidět jen z jediného místa, a tím byla zvonice nedaleké kaple Svatého pokání – nic lepšího si ani nemohla přát.

Jemně stroj navedla k zemi a počkala, až si jeho šest noh najde pevnou oporu a srovná se, aby kabina zůstala v rovině. Tahle mašinka se jí líbila čím dál víc. Poslouchala rozkazy rychlostí, která stíhala její myšlenky, a byla úžasně tichounká. Mohla se člověku vznášet nad hlavou bezmála na dosah, a ani si jí nevšiml. Od rána, nebo kdy ho to ukradla, se ho naučila mistrně ovládat, ale ještě pořád neměla tušení, na jaký pohon vlastně pracuje. To jediné jí dělalo starosti, protože nedokázala odhadnout, jestli palivo nebo baterie náhodou nedochází.

Jakmile si byla jistá, že stroj spolehlivě sedí na střeše a ta že je dost pevná, aby ho udržela, sundala si helmu a vylezla ven.

Její daemon už páčil jednu z těžkých starých tašek, a když se k němu přidala, zanedlouho jich odsunuli přes půl tuctu. Stačilo pak už jen vylámat pár latí, na kterých držely, a mohla se protáhnout dovnitř.

„Běž dál a trochu se porozhlídni,“ zašeptala a daemon se spustil do tmavého otvoru.

Slyšela cvakat jeho drápky, když opatrně přecházel po podlaze půdy, a pak se v otvoru objevila jeho černá, zlatými chlupy lemovaná tvářička. Dobře chápala, co jí naznačuje, a spustila se za ním. Počkala, až se oči přizpůsobí šeru, a postupně se před ní vynořil dlouhý půdní prostor s tmavými obrysy skříní, stolů, knihoven a nejrůznějšího jiného nábytku, který sem kdosi uložil k uskladnění.

Ze všeho nejdřív přisunula pod otvor po vylámaných taškách vysokou skříň. Pak po špičkách došla ke dveřím na protějším konci a zkusmo vzala za kliku. Bylo zamčeno, jak jinak, ale paní Coulterová měla ve vlasech sponku a zámek byl jednoduchý. O tři minuly později už stála i se svým daemonem na konci dlouhé chodby a ve světle pronikajícím zaprášeným světlíkem viděla, že na opačné straně vede dolů úzké schodiště.

V následujících pěti minutách otevřeli o dvě patra níž dveře špižírny sousedící s kuchyní a oknem vylezli do uličky. Domek strážného koleje byl hned za rohem, a jak neopomněla zlatému opičákovi zdůraznit, hlavní bylo přijít obvyklým způsobem, bez ohledu na to, jak se odsud hodlají vzdálit.

„Dej ty ruce pryč,“ okřikla vrátného odměřeně, „a chovej se ke mně zdvořile, nebo tě nechám zmrskat. Vyřiď předsedovi, že přijela paní Coulterová a žádá okamžité slyšení.“

Muž ucouvl. Jeho daemon v podobě fenky teriéra přestal cenit zuby na klidného, vlídného opičáka a s pahýlem ocasu bezmála u země se pokorně klidil stranou.

Strážný zatočil kličkou telefonu a ani ne za minutu přispěchal do vrátnice mladičký kněz s chlapeckou tváří. Cestou si otíral dlaně o kutnu pro případ, že by si s ním chtěla potřást rukou, ale paní Coulterovou to ani nenapadlo.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Bratr Louis,“ odpověděl mladík a chlácholil svého králičího daemona. „Svolavatel sekretariátu Konzistorního sboru. Kdybyste laskavě mohla…“

„Nepřišla jsem se sem dohadovat s nějakým písaříčkem,“ odbyla ho. „Zaveďte mě k otci MacPhailovi, a to hned.“

Mladík se bezradně uklonil a odvedl ji za sebou. Vrátný si zhluboka vydechl úlevou.

Po dvou třech pokusech zapříst konverzaci bratr Louis další pokusy vzdal a mlčky vedl návštěvnici k předsedovým pokojům ve věži. Otec MacPhail právě dlel na modlitbách, a nešťastnému bratru Louisovi se chvěla ruka, když klepal na jeho dveře. Zaslechli povzdech a nevrle zasténání následované těžkými kroky.

Předseda překvapeně vytřeštil oči, když uviděl, kdo za ním přichází, a pak se zlověstně usmál.

„Paní Coulterová,“ protáhl a podal jí ruku. „Velice mě těší, že vás vidím. V mé pracovně je chladno a můžeme vám nabídnout jen skrovné pohostinství, ale pojďte dál, jen pojďte.“

„Dobrý večer,“ řekla a vešla za ním do strohé místnosti s kamennými zdmi. Popřála předsedovi možnost věnovat jí trochu přehnané pozornosti, když jí nabízel židli. „Děkuji.“

Obrátila se k bratru Louisovi, který nerozhodně postával u dveří. „Dala bych si sklenici čokoláty.“

Nikdo jí nic nenabízel a dobře věděla, že mladíka uráží, když se k němu staví jako k sluhovi, ale byla přesvědčená, že si to za svou servilnost plně zasluhuje. Předseda přikývl a bratrovi Louisovi nezbývalo než jít a postarat se o to, jakkoli se mu taková úloha příčila.

„Jste zatčena, jak jistě chápete,“ prohodil předseda. Také on se usadil a rozsvítil lampu.

„Ale prosím vás, proč si kazit hovor, sotva jsme začali?“ opáčila zlehka. „Přišla jsem sem dobrovolně hned, jak se mi podařilo vyváznout z Asrielovy pevnosti. Uvědomte si, že vím o jeho silách i o tom dítěti opravdu hodně a jsem tady proto, abych se s vámi o svoje informace podělila.“

„Tak tedy to dítě. Začněte s ní.“

„Mé dceři je teď dvanáct let. Co nevidět fyzicky dospěje a pak bude pozdě zabránit nejhoršímu, přirozenost a příležitost udělají své, jako jiskra a troud. A váš zásah tomu zdárně napomohl. Doufám, že jste spokojený.“

„Měla jste povinnost přivést ji do naší péče, jenže jste se s ní místo toho zahrabala někde ve skalách v jeskyni. Nechápu, jak se mohla žena vaší inteligence domnívat, že na to nepřijdeme.“

„Podle všeho toho nechápete mnohem víc, pane předsedo, počínaje poutem mezi matkou a jejím dítětem. Jestli jste si jen na vteřinu myslel, že bych svěřila vlastní dceru do péče – prý do péče! – spolku mužských chorobně posedlých sexualitou, mužských se špínou za nehty, nemytých, páchnoucích potem a sžíraných podloudnými představami, které by se jí vtíraly pod šaty jak hejno švábů – pokud jste si myslel, že jsem ochotná vystavit své dítě něčemu takovému, pak jste, pane předsedo, mnohem hloupější, než za jakou máte mě.“

Než stačil odpovědět, ozvalo se zaklepání a vešel bratr Louis s dvěma sklenicemi čokoláty na dřevěném podnose. Postavil tác na stůl a s nervózní úklonou se na předsedu usmál. Doufal, že ho vyzve, aby zůstal, ale otec MacPhail pokývl ke dveřím a mladík váhavě vyšel ven.

„Co jste tedy měla v úmyslu?“ zeptal se předseda.

„Chtěla jsem ji držet v úkrytu, dokud nebezpečí nepomine.“

„A to myslíte jaké nebezpečí?“ zeptal se a podal jí sklenici.

„Já myslím, že dobře víte, o čem mluvím. Někde na ni čeká pokušitel, had, dalo by se říct, a já se chtěla postarat o to, aby se nesetkali.“

„Je s ní nějaký chlapec.“

„Ano. A nebýt vašeho zásahu, mám je teď pod dohledem oba. Jenže takhle zmizeli bůhvíkam. Můžeme se jen radovat, že u lorda Asriela nejsou.“

„Nepochybuji o tom, že je bude hledat. Ten chlapec má u sebe nůž nevídaných možností. Už jen kvůli němu by stálo za to je najít.“

„To si velmi dobře uvědomuji,“ odpověděla. „Podařilo se mi ho zlomit, jenže jemu se povedlo nechat ho zase spravit.“

Usmívala se. Že by s tím mladým ničemou nakonec souhlasila?

„To je nám známo,“ poznamenal odměřeně.

„No vida,“ podotkla. „To si bratr Pavel nezvykle pospíšil. V dobách, kdy jsem s ním měla co do činění, by mu trvalo nejmíň měsíc, než by to všechno vyčetl.“

Usrkla čokoláty. Byla slabá a řídká. To se dá od těchhle upjatých velebníčků čekat, pomyslela si, že z té své pámbíčkářské askeze nevyjmou ani hosty.

„Povězte mi o lordu Asrielovi,“ vyzval ji předseda. „Všechno co víte.“

Paní Coulterová se pohodlně opřela a dala se do řeči. Nepověděla mu samozřejmě všechno, ale to on ani na okamžik nečekal. Dozvěděl se ale o pevnosti, o spojencích a andělech i o dolech a slévárnách.

Seděl bez pohnutí a jeho ještěrčí daemon si ukládal do paměti každé slovo.

„Jak jste se dostala sem?“ zeptal se otec MacPhail nakonec.

„Ukradla jsem záměrolet. Cestou mi ale došlo palivo a musela jsem ho nechat někde v polích kousek odtud. Zbytek cesty jsem došla pěšky.“

„Podniká lord Asriel nějaké kroky k nalezení toho děvčete a chlapce?“

„Samozřejmě.“

„Předpokládám, že mu jde o ten nůž. Víte, jak se mu říká? Útesoví běsové na severu ho nazývají boží záhubou.“ Za řeči došel k oknu a shlížel na podloubí. „O to přece lordu Asrielovi jde, nemám pravdu? Zničit Nejvyššího. Někteří lidé tvrdí, že Bůh je mrtvý už teď, ale k těm Asriel očividně nepatří, jinak by si nekladl za cíl ho zabít.“

„Kde tedy Bůh je,“ namítla paní Coulterová, „pokud je ještě naživu? A proč mlčí? Na počátku světa se procházel v rajské zahradě a rozmlouval s Adamem a Evou. Pak se začal vzdalovat a Mojžíš slyšel jenom jeho hlas. Později, za časů proroka Daniela, byl zestárlý, mluví se o něm jako o Věkovitém. Kde je teď? Je ještě naživu, v nějakém nepředstavitelném věku, sešlý a slabomyslný? Tlející troska neschopná myslet, mluvit ani jednat, neschopná dokonce ani zemřít? Jestli je na tom takhle, nebylo by snad milosrdné ho najít a dopřát mu dar smrti? Nebyl by to projev naší nejvyšší lásky k Němu?“

Paní Coulterová mluvila, prodchnutá podivně chladným vzrušením. Sama nevěděla, jestli odsud vyjde živá, ale opájelo ji mluvit tak právě s tímhle člověkem.

„A co Prach?“ zeptal se. „Jaký má taková zavilá kacířka názor na Prach?“

„Žádný názor na něj nemám,“ odpověděla. „Nevím, co to je. Nikdo to neví.“

„Chápu. Nuže, na začátku jsem vám připomněl, že jste zatčená. Teď je, myslím, čas, postarat se vám o nocleh. Budete mít veškeré pohodlí, nikdo vám neublíží, ale nedostanete se odsud. Zítra si promluvíme o dalším.“

Zazvonil na zvonek a téměř vzápětí stál ve dveřích bratr Louis.

„Zaveďte paní Coulterovou do nejlepšího pokoje pro hosty,“ nakázal mu předseda. „A zamkněte za ní.“

Nejlepší pokoj pro hosty byl ubohý kamrlík zařízený laciným nábytkem, ale přinejmenším tu bylo čisto. Jakmile za ní zapadl zámek, začala se paní Coulterová rozhlížet po mikrofonech. Jeden našla v ozdobném kování lustru a další pod rámem postele. Oba odpojila, ale vzápětí sebou polekaně škubla.

Seshora z prádelníku na ni shlížel lord Roke.

Vykřikla leknutím a opřela se rukou o zeď. Galivespian, pohodlně usazený v tureckém sedu, se tvářil jakoby nic. Ani ona ani opičák si ho předtím nevšimli. Sotva jí srdce přestalo bušit jako splašené a i dech se ztišil, obrátila se k němu. „A kdy jste mě hodlal laskavě vyrozumět o své přítomnosti, vaše lordstvo? Než se začnu svlékat, nebo až potom?“

„Předtím,“ odpověděl. „Řekněte vašemu daemonovi, ať se uklidní, nebo bych ho musel zklidnit sám.“

Zlatý opičák cenil zuby, chlupy měl divoce zježené a z jeho výrazu sálalo tolik vražedné zášti, že by kdekdo ztratil odvahu, ale lord Roke se jen usmál. Ostruhy se mu i v kalném světle zřetelně leskly.

Drobounký zvěd vstal a protáhl se.

„Před chvílí jsem hovořil se svým agentem v pevnosti lorda Asriela,“ mluvil dal. „Lord Asriel vás srdečně zdraví a žádá vás, abyste ho laskavě vyrozuměla, hned jak zjistíte, co mají tihle lidé za lubem.“

Zalapala po dechu, jako by s ní lord Asriel při zápasu mrštil o zem. S vytřeštěnýma očima pomalu dosedla na postel.

„Hodláte mě tady špehovat, nebo mi pomůžete?“ zeptala se.

„Obojí, a máte štěstí, že jsem nablízku. Hned po vašem příjezdu uvedli dole ve sklepeních do provozu nějaký anbarický přístroj. Nevím, o co jde, ale zaměstnává právě teď celý tým vědců. Řekl bych, že jste tu docela zvířila stojaté vody.“

„Nevím, jestli mi to má lichotit, nebo se mám lekat. Ale po pravdě řečeno jsem hlavně k smrti unavená a potřebuju se vyspat. Jestli mi chcete pomáhat, můžete držet stráž. A pro začátek kdybyste se odvrátil.“

S úklonou se obrátil ke zdi a počkal, až se umyje v oprýskaném umyvadle, otře chatrným ručníkem a svlečená se uloží do postele. Její daemon zatím ostražitě obcházel pokoj a prohlížel skříň, rám obrazu i závěsy, vyhlédl dokonce z okna na temná podloubí. Lord Roke ho ani na vteřinu nespouštěl z očí. Konečně si zvíře zalezlo k paní Coulterové a oba ve chvilce usnuli.

Lord Roke neřekl všechno, co se dozvěděl od lorda Asriela. Spojenci už delší dobu sledovali veškerý pohyb ve vzduchu nad hranicí republiky a zpozorovali na západě zvýšenou koncentraci čehosi, co možná byli andělé, ale mohlo to být i něco docela jiného. Vyslali tím směrem průzkumné hlídky, ale nic přesnějšího zatím nezjistili. Ať už tam viselo cokoli, halilo se to neproniknutelnou mlhou.

Zvěd usoudil, že nemá smysl přidělávat tím paní Coulterové starosti, když byla tak unavená. Nechám ji vyspat, rozhodl se a potichu se vydal na obhlídku pokoje. Zaposlouchal se u dveří a ostražitě vykoukl z okna.

Asi hodinu poté, co paní Coulterová překročila práh pokoje, zaslechl lord Roke přede dveřmi slabý šramot a šeptání. Rychle se přesunul do opačného rohu a přitiskl se k noze židle, kam odložila šaty.

Asi po minutě se v zámku tichounce otočil klíč. Dveře se pootevřely na úzkou štěrbinku, ne víc, načež světlo na chodbě zhaslo.

Řídkými závěsy pronikalo oknem dost světla, aby lord Roke bez potíží viděl, ale nezvaný návštěvník musel počkat, až si oči přivyknou šeru. Nakonec se ale dveře pomaličku otevřely a dovnitř se vplížil bratr Louis.

Pokřižoval se a po špičkách přešel k posteli. Lord Roke se připravil ke skoku, ale kněz se jen naklonil nad paní Coulterovou a naslouchal jejímu pravidelnému dechu, aby se ujistil, že opravdu spí. Pak se otočil k nočnímu stolku.

Zakryl dlaní sklo baterky, kterou držel, rozsvítil ji a mezi prsty propustil proužek světla. Prohlížel si stolek tak důkladně, že se div nedotýkal nosem horní desky, ale bylo zřejmé, že nenašel, co hledal. Těch pár věcí, které sem paní Coulterová před spaním odložila – hrst mincí, prstýnek a hodinky – ho očividně nezajímaly.

Znovu se k ní obrátil a mezi zuby mu uniklo tiché syknutí: spatřil, co hledal. Lord Roke jasně viděl jeho vyděšený pohled. Přívěsek, o který mu šlo, měla paní Coulterová pověšený na zlatém řetízku kolem krku.

Lord Roke se podél stěn pokoje tichounce přesunul ke dveřím.

Kněz se znovu pokřižoval. Teď se jí bude muset dotknout! Zatajil dech, naklonil se nad postel – a v tom se zlatý opičák zavrtěl.

Mladík strnul s paží nataženou do vzduchu. Jeho daemon, vyděšená králičice, se mu bez užitku krčila u nohou. Jako by za toho nešťastníka nemohla aspoň dávat pozor, pomyslel si lord Roke. Opičák se ve spánku převalil na bok a znovu znehybněl.

Bratr Louis čekal celou minutu, nehybný jako vosková figurína, a pak pomalu spustil roztřesené ruce k šíji paní Coulterové. Piplal se s uzávěrem tak dlouho, že lord Roke čekal, že se dřív rozední, než bude hotový, ale nakonec přece jen přívěsek opatrně zvedl do výšky a napřímil se.

Lord Roke, tichý a hbitý jako myška, vyklouzl ze dveří ještě dřív, než se kněz stačil otočit. Počkal v temné chodbě, a když mladík po špičkách vyšel ven a otočil klíčem, pustil se za ním.

Bratr Louis mířil do věže, a když mu předseda otevřel, proklouzl lord Roke do místnosti a na klekátku v rohu si našel stinný výstupek, kde se přikrčil a poslouchal.

Otec MacPhail nebyl sám. Nad knihami se pilně skláněl bratr Pavel a u okna nervózně postával kdosi další. Byl to doktor Cooper, experimentální teolog z Bolvangaru. Oba se otočili po příchozím.

„Výborně, bratře Louisi,“ pochválil mladíka předseda. „Pojďte sem s tím, posaďte se a ukažte, ukažte, co máte. Výborně!“

Bratr Pavel odsunul pár knih stranou a mladý kněz položil na stůl zlatý řetízek. Ostatní s nataženým krkem sledovali, jak se otec MacPhail pachtí s drobounkou západkou. Doktor Cooper mu mlčky podal nůž, načež se ozvalo tiché cvaknutí.

Předseda radostně vydechl.

Lord Roke vyšplhal na desku stolu, aby viděl. V záři petrolejové lampy zahlédl odlesk čehosi temně zlatavého – pramínku vlasů. Předseda si s ním pohrával mezi prsty, kroutil ho a ohýbal.

„Víme jistě, že patří té malé?“ zeptal se.

„Zaručeně,“ odpověděl bratr Pavel unaveně.

„A bude to stačit, doktore?“

Bledý muž se naklonil nad stůl, vzal otci MacPhailovi pramínek z ruky a podržel ho proti světlu.

„Bohatě,“ přikývl. „Stačil by jediný vlas. Tohle je víc než dost.“

„To rád slyším,“ řekl předseda. „A teď, bratře Louisi, musíte ten přívěsek vrátit dámě na krk.“

Knězi se maličko podlomila kolena. Doufal, že už svůj úkol splnil. Předseda vložil pramínek Lyřiných vlasů do obálky a rázně přívěsek zacvakl. Rozhlédl se přitom kolem sebe, ale lord Roke se stačil přikrčit.

„Otče předsedo,“ ozval se bratr Louis. „Samozřejmě udělám, co jste mi uložil, ale směl bych vědět, k čemu ty vlasy potřebujete?“

„Ne, bratře Louisi, protože by tě to zbytečně znepokojovalo. Nechte tyhle věci na nás. A jděte.“

Mladík vzal přívěsek a poslechl, byť jen těžko skrýval roztrpčení. Lord Roke zvažoval, zda má jít s ním a probudit paní Coulterovou ve chvíli, kdy jí bude kněz vracet řetízek na krk, aby viděl, jak se zachová, ale v tuhle chvíli bylo mnohem důležitější zjistit, co mají v úmyslu hlavní aktéři.

Když za mladíkem zaklaply dveře, vrátil se tedy lord Roke do stínu a poslouchal dál.

„Jak vás napadlo, kde je schovává?“ zeptal se vědec.

„Kdykoli se zmínila o dceři,“ odpověděl předseda, „zabloudila rukou k tomu přívěsku. A teď nám povězte, kdy s tím budete hotovi.“

„Je to otázka hodin,“ odpověděl doktor Cooper.

„A ten vlas? K čemu ho potřebujete?“

„Vložíme ten vlas do rezonanční komory. Každý jedinec je naprosto výjimečný, jak jistě víte, každý má genetické částice naprosto odlišně uspořádány. Takže jakmile je zanalyzujeme, zakódujeme informaci do série anbarických impulzů a přeneseme do zaměřovače. Ten je schopný nalézt zdroj našeho materiálu, v tomto případě vlasu, ať se nachází kdekoli. Naše technologie vlastně využívá Barnard-Stokesovu kacířskou teorii mnoha světů…“

„Neplašte se, doktore. Bratr Pavel mi pověděl, že ta malá je v nějakém jiném světě. Pokračujte. Takže bomba se zaměří pomocí vlasů?“

„Ano, vztáhne se k vlasům, ze kterých byl odstřižen tenhle pramínek. Přesně tak.“

„Takže až ji odpálíme, je s tou malou konec, bez ohledu na to, kde se právě nachází?“

Vědec se ztěžka nadechl. „Ano,“ přitakal váhavě. Pak polkl a pokračoval: „Je k tomu zapotřebí ohromné množství energie. Anbarického proudu. Podobně jako když u atomové bomby startujeme řetězovou štěpnou reakci vysoce účinnou trhavinou, potřebujeme v tomhle případě obrovskou energii, aby mohlo dojít k mnohanásobně silnějšímu procesu odtržení. Napadlo mě…“

„Takže je jedno, kde se ta bomba odpálí?“

„Naprosto, o to tu právě běží. Vůbec na tom nezáleží.“

„A je připravená k užití?“

„Ano, když teď máme ty vlasy. Ale ten proud…“

„O to jsem se už postaral. Zabrali jsme pro svoje účely hydroanbarickou stanici v Saint-Jean-Les-Eaux. S proudem, který se tam vyrobí, bychom snad mohli vystačit, co říkáte?“

„Ano,“ přikývl vědec.

„V tom případě můžeme začít. Jděte se postarat o svůj přístroj, doktore, buďte tak laskav. Ať ho co nejrychleji připraví k převozu. V horách se počasí rychle mění a žene se nám sem nějaká bouře.“

Vědec vzal obálku s Lyřinými vlasy a s nervózní úklonou se odporoučel. Lord Roke se mu držel v patách, nehlučný jako stín.

Jakmile byli dost daleko, aby je z předsedova pokoje nebylo slyšet, Galivespian vyskočil do vzduchu a doktor Cooper, který kousek před ním sestupoval ze schodů, ucítil bodnutí v rameni a vzápětí mučivou bolest. Hrábl rukou po zábradlí, ale paže mu vypověděla službu. Bezvládně se kutálel ze schodů, až přistál napůl v bezvědomí na zemi.

Lord Roke mu vytrhl ze škubající dlaně obálku, i když byla o polovic větší než on sám a nedržela se mu snadno, a po stinné straně chodby se pustil k pokoji, kde spala paní Coulterová.

Pode dveřmi zela škvíra dost široká na to, aby se protáhl dovnitř. Bratr Louis už tu byl, ale zřejmě se ani nepokoušel zavěsit řetízek paní Coulterové kolem krku, jen ho položil na polštář vedle ní.

Lord Roke ji stiskem ruky probudil. Byla polomrtvá únavou, ale sotva ho poznala, posadila se a protřela si oči.

Vypověděl jí všechno, čeho byl svědkem, a podal jí obálku.

„Radši je hned zničte,“ nabádal ji. „Stačí jim jediný vlásek, říkal ten doktor.“

Podívala se na tenký pramínek tmavě plavých vlasů a zavrtěla hlavou.

„Už je pozdě,“ řekla. „Tohle je jen půlka toho pramínku, co jsem Lyře ustřihla. Musel si jich pár někde nechat.“

Lord Roke vztekle zasyčel.

„V tu chvíli, když se rozhlížel!“ uvědomil si. „Ano, schoval jsem se, aby mě neviděl… a v tu chvíli je musel někam zastrčit.“

„A my nemáme šanci zjistit, kam je uložil,“ řekla paní Coulterová. „Ale kdybychom našli tu bombu…“

„Psst!“

To se ozval zlatý opičák. Krčil se u dveří a poslouchal, a vzápětí je uslyšeli o oni: těžké kroky spěchající ke dveřím.

Paní Coulterová rychle strčila obálku i vlasy lordu Rokeovi a ten s nimi vyskočil nahoru na prádelník. S daemonem po boku se zavrtala do postele a vzápětí už ve dveřích hlučně zachrastil klíč.

„Kde ji máte? Co jste s ní udělala? Jak jste přepadla doktora Coopera?“ hřímal předsedův chraplavý hlas a na postel dopadl kužel světla.

Paní Coulterová si rukou zastínila oči a zmateně se snažila posadit.

„Vy se ale umíte postarat hostům o zábavu,“ zamumlala rozespale. „To je nějaká nová hra? Co čekáte, že udělám? A kdo je doktor Cooper?“

Kromě otce MacPhaila tu stál i strážný z vrátnice a svítil baterkou do koutů místnosti a pod postel. Předseda mírně znejistěl. Paní Coulterová měla víčka slepená spánkem a ve světle z chodby rozespale mžourala. Bylo zřejmé, že z postele vůbec nevylezla.

„Máte tu nějakého komplice,“ vybafl na ni. „Někdo napadl jednoho z hostujících vědců. Kdo je to? Kdo sem přišel s vámi a kde je?“

„Já vůbec netuším, o čem mluvíte. A co je tohle?“

Když se pokoušela vytáhnout do sedu, bezděky nahmátla na polštáři přívěsek. Zarazila se, vzala ho do ruky, vytřeštila na předsedu rozespalé oči a vzápětí byl lord Roke svědkem svrchovaného hereckého výkonu. „To je přece můj…“ začala paní Coulterová zmateně. „Co tu dělá? Otče MacPhaile, kdo tu byl? Někdo mi ho sundal z krku. A kde jsou Lyřiny vlasy? Měla jsem v něm pramínek vlasů své jediné dcery! Kdo mi je sebral? Proč? Co se to tu děje?“

To už stála na nohou, vlasy rozcuchané a hlas překypující bolestí, očividně stejně vyvedená z míry jako sám otec MacPhail.

Ten o krok ustoupil a zvedl ruku k čelu.

„Někdo se sem vplížil s vámi,“ trval na svém ostrým, skřípavým hlasem. „Máte tu komplice. Kde se schovává?“

„Žádného komplice nemám,“ odsekla zlostně. „A jestli se vám tu plíží nějaký neviditelný vrah, nedivila bych se, kdyby to byl sám ďábel. Určitě by se tu cítil jako doma.“

„Odveďte ji do sklepení,“ nařídil otec MacPhail strážnému. „Zamkněte ji do řetězů. Už vím, co s touhle osobou uděláme. Že mě to nenapadlo hned, jak se tu objevila.“

Divoce se rozhlédla po místnosti a na zlomek vteřiny přitom zachytila odlesk lordových očí těsně pod stropem. Zadívala se na něj a jemu stačil jediný pohled do její tváře, aby pochopil, co po něm chce.

Vodopády u Saint-Jean-Les-Eaux spadaly mezi skalními výběžky na východním konci zahnuté ostruhy Alp a hydroanbarická stanice se tiskla k úbočí skály nad nimi. Byl to drsný kraj, pustá, rozervaná divočina, kde by nikoho nenapadlo stavět, kdyby se tu nevrhaly do propasti tisíce tun vody a neskýtaly možnost pohánět svou vahou obrovské generátory na výrobu proudu.

Od uvěznění paní Coulterové uplynul celý den a panovala bouřlivá noc. K holému kameni před stanicí se v poryvech větru pomalu blížil zeppelin a těsně nad ním zůstal viset ve vzduchu. Světla reflektorů, která se od boků obracela k zemi, připomínala světelné nohy, které jako by pomalu podklesávaly, aby se vzducholoď uložila na zem.

Pilotovi se do toho ale nechtělo. Vrcholky hor tříštily vítr do nepředvídatelných vírů a protiproudů a kabely, sloupy i transformátory byly příliš blízko. Nechat vzducholoď plnou vznětlivého plynu strhnout mezi ně by byla sebevražda. Do jejího ohromného pláště bušily kolmé provazce sněhu s deštěm, až v jejich rachotu skoro zanikalo klepání a kvílení namáhaných motorů, a clonily výhled na zem.

„Tady ne!“ překřikoval pilot okolní hluk. „Vezmeme to kolem toho výběžku.“

Otec MacPhail netrpělivě přihlížel, jak pilot přidává plyn a ladí otáčky motoru.

Vzducholoď sebou škubla do výšky a sunula se nad hranou hory na druhou stranu. Světelné nohy se znenadání natáhly, jako by ohmatávály terén úbočí, nad nímž sestupovali, a jejich konce se ztrácely ve víru deště a plískanice.

„Blíž ke stanici se nedostanete?“ naklonil se předseda dopředu, aby ho pilot slyšel.

„Jestli chcete přistát, tak ne,“ zněla odpověď.

„To se ví, že chceme přistát. Tak dobře, vysadíte nás za hřebenem.“

Pilot zavelel a posádka se připravila k přistání. Bylo zapotřebí ukotvit vzducholoď co nejpevněji, protože budou vykládat přístroj těžký i křehký zároveň. Předseda se opřel do sedadla. Poklepával prsty na opěrky a kousal se do rtu, ale nechal pilota nerušené pracovat.

Z úkrytu za příčným pažením vzadu v kabině přihlížel manévru lord Roke. Během letu přeběhl několikrát dopředu, krytý jen hustou kovovou mřížkou, za kterou by si jeho drobné postavičky musel všimnout každý, kdo by tím směrem obrátil hlavu. Pokud chtěl ale slyšet, co se děje, musel se přiblížit natolik, že mu hrozilo odhalení, jinou možnost neměl.

Naklonil se dopředu a špicoval uši, zda něco nezaslechne v řevu motorů, rachocení hromu, pronikavém kvílení větru mezi dráty a dupání těžkých bagančat na kovových lávkách. Palubní inženýr zavolal na pilota nějaká čísla a ten je potvrdil. Lord Roke se znovu stáhl do stínů. Vzducholoď se propadala a nakláněla, takže byl rád, že se může přidržovat podpěr a nosníků.

Konečně z pohybů vzducholodi vycítil, že skoro stojí na místě, a protáhl se skořepinou kabiny k sedadlům na pravoboku.

Oběma směry tudy spěchali členové posádky, technici i kněží. Za daemony měli většinou samičky psů a i ty jako by hořely nedočkavostí. Na protější straně uličky seděla paní Coulterová, bdělá a zamlklá. Zlatý daemon jí seděl na klíně a z očí mu sršely vzteklé blesky.

Lord Roke si počkal na příležitost, proběhl k jejímu sedadlu a vmžiku vyšplhal do stínu u jejího ramene.

„Co to dělají?“ zeptala se polohlasem.

„Přistáváme. Jsme kousek od hydroanbarické stanice.“

„Zůstanete se mnou, nebo budete pracovat sám?“ zašeptala.

„Zůstanu s vámi. Budu se vám muset schovat pod kabát.“

Měla na sobě těžký kožich z ovčí kůže a ve vytápěné kabině jí v něm bylo nepříjemně horko, ale protože měla spoutané ruce, nemohla si ho sundat.

„Tak prosím,“ rozhlédla se kolem sebe a rytíř se jí bleskově schoval pod klopu na prsou. Uvnitř si našel kapsičku lemovanou kožešinou a pohodlně se v ní uvelebil. Zlatý opičák paní Coulterové úhledně srovnal hedvábný límeček, jako když přepečlivý krejčí upravuje nejnovější model, ale dělal to jen proto, aby se ujistil, že je lord Roke v záhybech kabátu dobře schovaný.

Stihli to právě včas. Hned v příští chvíli k paní Coulterové přistoupil voják s puškou a nařídil jí, aby vystoupila.

„Musím mít ty ruce spoutané?“ zeptala se.

„Nikdo mě nepověřil, abych vám pouta sundal,“ odpověděl muž. „Tak vstávat, prosím.“

„Víte, jak těžko se mi půjde, když se nemůžu přidržet? Jsem celá ztuhlá, sedím tu bez hnutí skoro celý den. Navíc jste mě prohledali a víte přece, že nemám žádnou zbraň. Tak se dojděte předsedy přeptat, jestli jsou ta pouta opravdu nutná. Snad si nemyslíte, že bych vám v téhle pustině mohla utéct?“

Na lorda Rokea její šarm nepůsobil, ale zajímalo ho, jak účinkuje na druhé. Strážný byl mladý; měli s ní radši poslat ostříleného veterána.

„To jistě ne, madam,“ připustil voják, „ale bez rozkazu nemůžu nic dělat, to jistě sama chápete. Buďte tak hodná a postavte se, a kdybyste padala, zachytím vás.“

Zvedla se a lord Roke ucítil, jak nejistě klopýtá dopředu. Věděl, že ladnější lidskou bytost ještě neviděl a že tu neohrabanost jen předstírá. Když došli ke konci chodby, ucítil lord Roke, jak se zapotácela a polekaně vykřikla, načež následovalo trhnutí, jak ji voják chytil za paži. Uvědomil si také nové zvuky, které k němu doléhaly – svištění větru, pravidelný tep motorů, které dodávaly energii reflektorům, a nedaleko úsečné hlasy vykřikující povely.

Scházeli teď po lávce dolů a paní Coulterová se ztěžka opírala o strážného. Něco mu tiše říkala a lord Roke měl co dělat, aby zachytil jeho odpověď.

„Seržant, madam, tamhle u té velké bedny, ten má klíče. Ale já si mu o ně netroufám říct, je mi líto.“

„Co se dá dělat,“ povzdechla si lítostivě. „Ale stejně vám děkuju.“

Lord Roke slyšel, jak se po kamení vzdalují těžké boty, a pak se ozval její šepot. „Slyšel jste to o těch klíčích?“

„Řekněte mi, kde je ten seržant. Potřebuju přesně vědět, kterým směrem a jak daleko.“

„Asi deset mých kroků ode mě, napravo. Velký chlap. Až odsud vidím, že má u pasu svazek klíčů.“

„To mi není moc platné, když nevím, který potřebujeme. Nevšimla jste si, když vám ta pouta zamykali?“

„Všimla. Krátký masivní klíč omotaný černou páskou.“

Lord Roke opatrně ručkoval po husté kožešině dolů, až se ocitl u okraje ve výšce jejích kolen. Tam se pověsil a rozhlédl kolem sebe.

Dělníci přistavili reflektor, který teď ozařoval mokré skály. Když se ale zvěd sklonil k zemi, aby si prohlédl okolní stíny, všiml si, že se světlo v poryvu větru naklání do strany. Ozval se výkřik a vzápětí světlo zhaslo.

Lord Roke seskočil na zem a uháněl hustým deštěm k seržantovi, který se hrnul dopředu, aby padající reflektor zachytil.

Ve všeobecném rozruchu vyskočil lord Roke muži na nohu, která se kolem něj mihla, přidržel se maskovací bavlny kalhot, těžké a už teď nasáklé vodou, a zabořil ostruhu do masa těsně nad botou.

Seržant chraplavě vykřikl a svalil se na zem. Lapal po dechu, držel se za nohu a snažil se vykřiknout. Lord Roke pustil látku a včas uskočil padajícímu tělu z cesty.

Nikdo si ničeho nevšiml. Mužův výkřik zanikl v kvílení větru, rachocení motoru a bušících poryvech těžkého deště s krupobitím, a ve tmě nebylo nic vidět. Ostatní ale nebyli daleko a lord Roke si musel pospíšit. Přiskočil muži k boku, kde se v kaluži ledové vody válel svazek klíčů, a jal se odsunovat ohromné ocelové tyče tlusté jako jeho paže a sahající mu na délku skoro do pasu, dokud nenašel jeden obtočený černou páskou. Ještě pořád ale musel překonat sevření kroužku, na kterém klíč visel, a nesměl zapomínat ani na nebezpečí ze strany padajících krup, které pro Galivespiana představovaly smrtelnou hrozbu: kusy ledu velké jako obě jeho pěsti dohromady.

„Jste v pořádku, seržante?“ ozvalo se náhle nad ním.

Vojákův daemon s vrčením očichával seržanta, bezvládně ležícího napůl v mrákotách, a lord Roke věděl, že nesmí otálet. Další výskok a kopnutí, a voják se skácel vedle svého nadřízeného.

Po dlouhém tahání, přetlačování a zvedání kroužek konečně povolil, ale zbývalo ještě odstranit šest jiných klíčů, než se lord Roke konečně dostal k tomu správnému označenému páskou. Každou chvíli teď mohlo světlo znovu naskočit a i v pološeru nebude dlouho trvat, než si všimnou dvou bezvědomých.

Právě zápolil s potřebným klíčem, když okolní hluk prořízl hlasitý výkřik. Vší silou zvedl ohromný ocelový dřík a tahal, zvedal, postrkoval a tlačil ho tak dlouho, až se i s klíčem schoval za nevelkým kamenem. V tu chvíli kolem něj proběhly těžké kroky a rozlehly se hlasy volající po světle.

„Někdo je střelil?“

„Já nic neslyšel…“

„Dýchají?“

Vtom se znovu rozžehl světlomet, tentokrát už uchycený pevněji. Lord Roke se ocitl na otevřeném, osvětleném prostranství, chycený v jeho záři jako liška před reflektory auta. Zůstal bez hnutí stát, jen očima těkal ze strany na stranu, a jakmile se ujistil, že se všechna pozornost soustředí na dva muže, které cosi záhadného sklátilo k zemi, vysadil si klíč na rameno a uháněl přes louže a kameny až k paní Coulterové.

Vteřinku nato už měla pouta odemčená a tiše je odložila na zem. Lord Roke vyskočil na lem kožichu a hbitě jí vyběhl k rameni.

„Kde je ta bomba?“ zeptal se jí těsně u ucha.

„Zrovna ji začali vykládat. Je v té velké bedně tamhle na zemi. Dokud ji nevybalí, nemůžu nic dělat, a i pak…“

„Dobře,“ přikývl lord Roke. „Utečte. Schovejte se. Zůstanu tady a budu všechno sledovat. Běžte!“

Seskočil na rukáv kabátu a odtud na zem. Paní Coulterová se potichu přesunula ze světla, nejdřív pomalu, aby neupoutala něčí pozornost, a pak se přikrčila a rozběhla se po deštěm bičovaném svahu vzhůru. Zlatý opičák uháněl před ní a ukazoval jí cestu.

Za sebou slyšela neutuchající rachot motorů, zmatené výkřiky a burácivý hlas předsedy, který se pokoušel nastolit pořádek. Vzpomněla si na vleklé, úporné bolesti a halucinace, které ji trápily ještě dlouho po zásahu ostruhy rytíře Tialyse, a vůbec oběma mužům nezáviděla, co je čeká po probuzení.

Zanedlouho už ale byla dost vysoko, přelézala mokrá skaliska a za sebou viděla jen odraz kolísavé záře světlometu na velkém oblém břiše vzducholodi. To už ale zmizela i ta a k ní doléhal už jen řev motoru, marně zápolícího s větrem, a hřmot vodopádu hluboko pod ní.

Inženýři z hydroanbarické stanice se pachtili na svahu nad propastí a snažili se natáhnout k bombě kabel.

Paní Coulterová si nelámala hlavu s tím, jak z téhle situace vyvázne živá, to byla druhořadá otázka. Trápilo ji, jak vyndat z bomby Lyřiny vlasy, než ji předseda spustí. Vlasy z obálky lord Roke spálil hned po jejím zatčení a popel pustil po větru na noční oblohu. Pak našel cestu do laboratoře a sledoval, jak vědci v rámci příprav vkládají zbytek tmavě plavého pramínku do rezonanční komory. Věděl tedy přesně, kde ho hledat a jak se komora otvírá. V jasně ozářené laboratoři s hladkými povrchy ale neměl příležitost zasáhnout, nehledě na neustálé hemžení vědců a techniků.

Nezbývalo jim tedy než pramínek odstranit až poté, co bude bomba spuštěná.

To byl ovšem ještě větší oříšek už vzhledem k úmyslům, které měl předseda s paní Coulterovou. Energii mělo bombě dodat přetnutí pouta mezi člověkem a jeho daemonem, čili jí dobře známý ohavný proces izolace včetně drátěných klecí a stříbřité gilotiny. Otec MacPhail hodlal přetnout těsné pouto, které ji od narození vázalo ke zlatému opičákovi, a s pomocí takto uvolněné energie zahubit její dceru. Ona i Lyra měly sejít ze světa způsobem, který sama vymyslela. Což je svým způsobem elegantní, pomyslela si.

Její jedinou nadějí byl lord Roke. Při tlumené poradě v kabině vzducholodi jí ale vysvětlil, že účinek jeho ostruh není neomezený. Nemůže je používat donekonečna, protože s každým bodnutím jed slábne. Trvá celý den, než se mu plně vrátí účinnost. Zanedlouho jeho hlavní zbraň pozbude sílu a budou se muset spolehnout na její důvtip.

Našla skalní převis v sousedství kořenů jedle sklánějící se nad propastí a posadila se pod ni, aby se rozhlédla.

Za jejími zády, vystavená poryvům větru, stála nad okrajem strže anbarická stanice. Inženýři právě instalovali řadu světel, aby mohli snáze dovést kabel k bombě, a jejich hlasy doléhaly až k ní. Slyšela hlasité povely a viděla, jak se světla pohupují mezi stromy. Kabel, o který šlo, byl silný jako mužská paže a odvíjeli ho z olbřímí cívky usazené na nákladním autě na vrcholku svahu. Podle rychlosti, kterou postupovali přes skaliska, odhadovala, že dosáhne k bombě nejpozději do pěti minut.

U vzducholodi zatím otec MacPhail shromáždil vojáky a rozdal úkoly. Několik mužů na stráži vyhlíželo s puškami v pohotovosti do neutuchajícího deště, zatímco další otevírali dřevěnou bednu s bombou a připravovali ji na připojení ke kabelu. V záři světlometů zalévaných potoky deště ji paní Coulterová viděla docela zřetelně: nevzhledný přístroj s vystupujícími dráty, mírně nakloněný na kamenitém podloží. Od reflektorů k ní zaléhal praskot a bzučení vysokého napětí. Prohnuté kabely se houpaly ve větru, rozstřikovaly kolem sebe vodu a jejich stíny přeskakovaly mezi skalními stěnami a zemí jako bizarní švihadlo.

Jedna část přístroje byla paní Coulterové děsivě povědomá: drátěné kleci a nad nimi stříbřité ostří. Ty tvořily jednu část zařízení, ty ostatní jakživa neviděla a nedávaly jí smysl. Nechápala, jak spolu souvisejí všechny ty cívky, nádobky, hradby izolátorů a krajkoví trubic. Věděla jen, že uprostřed toho všeho je někde uložený pramínek vlasů, na kterém všechno závisí.

Po její levé straně se úbočí svažovalo do tmy, odkud bíle probleskoval a temně duněl vodopád Saint-Jean-Les-Eaux.

Vtom zaslechla výkřik. Jeden z vojáků upustil pušku, klopýtl a s divokým zmítáním a kopáním dopadl na zem. Naříkal přitom bolestí. Předseda v tu chvíli obrátil tvář k nebi, přiložil si ruce k ústům a pronikavě vykřikl.

Co to dělá?

Za okamžik už to paní Coulterová věděla. Z výšky se snesla poslední bytost, kterou by tady čekala – divoženka. Přistála vedle předsedy a ten zvolal hlasem, který přehlušil i svištící vítr:

„Prohledej okolí! Někde v okolí tu někdo je, pomáhá té ženské. Už napadl několik mých lidí. Vy vidíte i potmě. Najděte ho a zabijte!“

„Něco se sem žene,“ řekla divoženka. Také její jasný hlas se donesl až ke skrýši paní Coulterové. „Zahlédla jsem to na severu.“

„Toho si nevšímej. Najdi tu bytost a znič ji,“ trval na svém předseda. „Nemůže být daleko. A podívej se i po té ženské. Jdi!“

Divoženka se znovu vznesla do vzduchu.

Vtom opičák popadl paní Coulterovou za ruku a namířil ukazováček.

Opodál na polštáři mechu ležel lord Roke. Jak to, že si ho nevšimli dřív? Ale něco se stalo, protože se nehýbal.

„Běž, přines ho sem,“ zavelela a opičák se přikrčil k zemi, kličkoval od skalky ke skalce, až doběhl k flíčku zeleně mezi kamením. Zlatá srst mu ztmavla deštěm a přilepila se mu k tělu, takže vypadal menší a ne tak nápadný, ale i tak byl strašlivě viditelný.

Otec MacPhail se mezitím obrátil zpátky k bombě. Inženýři z anbarické stanice přitáhli kabel až k ní a technici teď pilně chystali úpony a svorky.

Paní Coulterová by ráda věděla, jak se chce zařídit, když mu jeho oběť unikla. Vtom se předseda ohlédl přes rameno a ona spatřila jeho tvář. Měl ji napjatou a soustředěnou, až připomínala spíš masku než živoucí obličej. Rty se mu pohybovaly, jako by se modlil, široce rozevřené oči obracel navzdory dešti k nebi a vypadal jako svatý v mučednické extázi, jací bývají k vidění na obrazech pochmurných španělských mistrů. Paní Coulterovou zalila vlna děsu, protože najednou pochopila, co chce udělat: obětuje se sám. Bomba vykoná svoje, ať bude její součástí ona, nebo někdo jiný.

Přískoky mezi skalkami se zlatý opičák dostal až k lordu Rokeovi.

„Levou nohu mám zlomenou,“ poznamenal Galivespian věcně. „Ten poslední mi na ni šlápl. Dobře mě poslouchej…“

Opičák ho vyzvedl z plného světla a lord Roke zatím pilně vysvětloval, jak vypadá rezonanční komora a jak ji otevřít. Plížili se vojákům takřka přímo před očima, ale krok za krokem, ze stínu do stínu nesl daemon své nevelké břímě do bezpečí.

Paní Coulterová, která je sledovala a napětím se kousala do rtu, najednou ucítila závan vzduchu a zaslechla, jak cosi narazilo – ne do jejího těla, ale do stromu. Na necelou šířku dlaně od jejího levého ramene se v kůře chvěl zabodnutý šíp. Vmžiku, dřív, než divoženka stihla znovu vystřelit, se odkulila stranou a svezla se ze svahu k opičákovi.

A pak se najednou odehrálo všechno naráz: zablýsklo se z pušky a nad úbočím se roztáhl oblak štiplavého kouře, i když plameny nikde neviděla. Když zlatý opičák viděl, že na paní Coulterovou kdosi útočí, odložil lorda Rokea na zem a vrhl se jí na pomoc právě ve chvíli, kdy se divoženka s nožem v ruce snesla k zemi. Lord Roke se dovlekl k nejbližšímu kameni a opřel se o něj zády. Paní Coulterová se zatím pustila do křížku s divoženkou, rvaly se o život mezi kameny, zatímco opičák vytrhával z divoženčiny větve plné hrsti jehličí.

Předseda zatím zavíral svého ještěrčího daemona do menší z kovových klecí. Ještěrka se svíjela, vřeštěla, kopala a kousala, ale srazil ji z dlaně dovnitř a rychle přibouchl dvířka. Technici se ještě věnovali posledním úpravám a prověřovali měřidla a ciferníky.

Znenadání sletěl k zemi bez jakéhokoli varování mořský racek a se zavřeštěním popadl do drápů Galivespiana. Byl to daemon oné divoženky. Lord Roke se statečně bránil, ale pták ho svíral příliš pevně. V příští chvíli se divoženka vyprostila ze sevření paní Coulterové, vyskočila na odrbanou borovou větev a pustila se do výšky za nimi.

Paní Coulterová se vrhla směrem k bombě. Do nosu a hrdla se jí jako ostré pařáty zaryl štiplavý kouř: slzný plyn. Většina vojáků ještě před chvílí ležela na zemi nebo se napůl udušená potácela pryč (odkud se ten kouř vlastně bere, blesklo jí hlavou), ale když teď vítr plyn aspoň částečně rozehnal, začali se vracet. Velké žebrované břicho vzducholodi viselo na napnutých kotevních lanech, vyvalené nad bombou a po stříbrných bocích mu crčela voda.

V tu chvíli se ale shora ozvalo zaječení, z něhož paní Coulterové div nezalehlo v uších, výkřik tak pronikavý a prosycený děsem, že se k ní dokonce i zlatý opičák poplašeně přitiskl. A vzápětí, ve víru bílých údů, černého hedvábí a zelených jehliček prosvištěla vzduchem divoženka a dopadla otci MacPhailovi k nohám tak prudce, až kosti na kamení hlasitě zapraštěly

Paní Coulterová vyrazila k ní, podívat se, jestli snad lord Roke pád nepřežil, ale statečný Galivespian byl mrtvý. Pravou ostruhu měl i teď zabořenou hluboko v divoženčině krku.

V divožence samé ale zbývala ještě špetka života. Rty se jí nejistě pohnuly. „Něco se blíží,“ zašeptala. „Něco dalšího… se blíží…“

Nedávalo to smysl. Předseda užuž zvedal nohu, aby přes její tělo vstoupil do drátěné klece. Jeho ještěrka zběsile pobíhala po stěnách sousední klícky, až jí kovové pletivo pod drápky zvučelo, a úpěnlivě naříkala.

Zlatý opičák se vrhl na otce MacPhaila, ale neútočil na něj, jen se po jeho ramenou vyškrábal blíž k spletitému srdci ležícímu v bludišti drátů a potrubí, k rezonanční komoře. Předseda po něm natáhl ruku, ale paní Coulterová mu ji strhla zpátky a snažila se ho odvléct stranou. Ani přitom pořádně neviděla, co dělá, protože se jí do očí lil déšť a ve vzduchu dosud ulpívaly zbytky slzného plynu.

A všude kolem burácela střelba. Co se to děje?

Světlomety se pohupovaly ve větru, takže nic jako by nezůstávalo na místě, dokonce ani černé skály horského úbočí ne. Předseda a paní Coulterová spolu zápolili holýma rukama, škrábali, bušili do sebe, škubali a kousali, ona unavená a on silný. Ji ale navíc pohánělo zoufalství, takže by ho možná od přístroje odvlekla, ale nedalo jí to, aby zároveň nesledovala svého daemona, který tahal za kličky, černými tlapkami převracel mechanismus sem a tam, tahal, otáčel, sahal dovnitř…

Vtom jí na spánek dopadla prudká rána. Omráčená padla k zemi a předseda se jí vytrhl. Krvácel, ale nevšímal si toho, jen se dovlekl do velké klece a přibouchl za sebou dveře.

Opičák už stihl otevřít komoru, zvedl skleněná dvířka na tuhých pantech a sahal dovnitř – pramínek vlasů ležel na místě, upnutý objímkou mezi dva gumové kroužky! Další překážka, kterou je potřeba překonat! Paní Coulterová se roztřesenýma rukama přitahovala výš, vší silou cloumala kovovým pletivem a nespouštěla oči z ostří, z jiskření mezi svorkami a z muže uvnitř. Opičák odšroubovával objímku a předseda, tvář staženou v masku děsivého triumfu, stáčel dráty k sobě.

Zablesklo se jasným bělostným světlem, cosi ostře prásklo a postavička opičáka vyletěla vysoko do vzduchu. Spolu s ním se vznesl i zlatavý obláček – byly to Lyřiny vlasy? Nebo jeho vlastní srst? Ať to bylo cokoli, v příští chvíli zavál vítr a zlatavý záblesk zmizel ve tmě. Pravá ruka se paní Coulterové sevřela mohutnou křečí a zaťala se do pletiva, takže ona sama zpola ležela, zpola visela, s třeštící hlavou a divoce bušícím srdcem.

A něco se jí stalo s očima! Pohled se jí zaostřil nevídanou jasností a ona viděla i ty nejmenší podrobnosti, i tu jedinou maličkost v celém vesmíru, na které jí skutečně záleželo: na jednom z kroužků pod objímkou rezonanční komory zůstal poslední tmavě zlatý vlas.

Zakvílela z hloubi nejhoršího utrpení a ze zbytku sil začala divoce třást klecí, aby ten vlásek uvolnila. Předseda si přejel rukama po tváři, aby z ní setřel déšť. Rty se mu pohybovaly, jako by cosi říkal, ale ona neslyšela ani slovo. Bezmocně škubala za pletivo a pak, právě ve chvíli, kdy se proti stroji vrhla celou vahou, spojil MacPhail dva dráty k sobě, až to zajiskřilo. V hrobovém tichu se shůry jako blesk spustilo stříbřité ostří.

Kdesi cosi vybuchlo, ale paní Coulterová nic z toho nevnímala.

Zdvíhaly ji čísi ruce, ruce lorda Asriela. Už ale nezbývalo nic, co by jí mohlo překvapit. Za jeho zády stál záměrolet, nohy zapřené o svah a trup v dokonalé rovině. Asriel ji zvedl do náruče a odnesl ke vznášedlu, jako by pro něj okolní střelba, oblaka kouře ani zmatené, poplašené výkřiky vůbec neexistovaly.

„Je mrtvý? Zabilo ho to?“ vypravila ze sebe.

Lord Asriel nastoupil za ní a hned za ním skočila dovnitř levhartice s omráčeným opičákem v tlamě. Lord Asriel se dotkl řízení a vznášedlo se vmžiku vzneslo do vzduchu. Paní Coulterová se bolestí rozmazaným pohledem ohlédla na horské úbočí pod sebou. Muži pobíhali sem tam jako vyplašení mravenci. Na zemi leželo několik mrtvých, další se se zpřelámanými údy plazili po skalách a vším tím zmatkem se vinul mohutný kabel, jediná funkční věc široko daleko, táhnoucí se od anbarické stanice k lesknoucí se bombě, kde v jedné z klecí leželo zhroucené tělo mrtvého předsedy.

„Lord Roke?“ zeptal se Asriel.

„Mrtvý,“ zašeptala.

Stiskl tlačítko a směrem k zmítající se vzducholodi vyletěl plamenný oštěp. V příštím okamžiku se už celý zeppelin rozpukl v bohatý květ bílého ohně a ten vzápětí obklopil i záměrolet, spočívající bez pohybu a bez úhony uprostřed žáru. Lord Asriel zvolna popoletěl opodál a společně sledovali, jak se planoucí vzducholoď pomalu, pomaličku snáší na celý výjev včetně bomby, kabelu, vojáků a všeho ostatního, a jak se pak všechno valí ve změti kouře a plamenů z úbočí dolů, nabírá rychlost, zapaluje cestou pryskyřicí prosycené stromy a nakonec se propadá do bílé pěny vodopádu, který to všechno unáší pryč do tmy.

Lord Asriel se znovu ujal řízení a záměrolet se čím dál rychleji rozletěl k severu. Paní Coulterová ale nedokázala spustit zrak z výjevu, který nechávala za sebou. Dlouze ho sledovala pohledem, hleděla slzami zalitýma očima do ohně tak dlouho, až z něj nezbývalo víc než kolmá oranžová čárka naškrábnutá na tmavém pozadí a zahalená kouřem a párou, a pak už nic.

Byla tma, černočerná, všudypřítomná a téměř hmatatelná, těžká, jako by Lyře doléhaly na oči všechny ty tisíce tun skalní hmoty, kterou měla nad sebou. Jediné, co z ní vystupovalo, byl světélkující ocas vážky lady Salmakie, ale i jeho svit slábl, protože nešťastný hmyz nenašel ve světě mrtvých žádnou potravu. Rytířova vážka zahynula nedlouho předtím.

Tialys teď seděl Willovi na rameni a Lyra nesla zbývající vážku na dlani. Lady třesoucí se zvíře šeptem uklidňovala, konejšila ho a krmila ho nejprve drobečky sušenek a pak vlastní krví. Kdyby si toho Lyra všimla, nabídla by jí svoji, protože jí měla víc, ale nedokázala se soustředit na víc, než kam bezpečně došlápnout a vyhnout se přitom nízkým výběžkům skály nad hlavou.

Bezejmenná harpyje je vedla soustavou jeskyní k nejbližšímu místu, kde, jak prohlašovala, bude možné prokrojit otvor do některého z jiných světů. Za nimi se táhl nekonečný zástup duchů. Tunel zvučel jejich šepotem, jak ti vepředu povzbuzovali zaostávající, kurážní pobízeli malověrné a staří dodávali naději mladým.

„Je to ještě hodně daleko, Bezejmenná?“ zeptala se Lyra tiše. „Ta nešťastná vážka umírá a pak zhasne i její světlo.“ Harpyje se zastavila a obrátila se k ní.

„Jen pojď za mnou. Když neuvidíš, poslouchej. Když neuslyšíš, hmatej.“

Oči se jí ve tmě divoce leskly. Lyra přikývla. „Půjdu, ale už nemám tolik síly co dřív a nejsem statečná, rozhodně ne moc. Nezastavuj se, prosím tě. Půjdu za tebou, Bezejmenná, všichni půjdeme. Jen prosím pokračuj.“

Harpyje se obrátila a letěla dál. Vážčina záře se s každou minutou vytrácela víc a víc a Lyra věděla, že zanedlouho vyhasne docela.

Klopýtala dál, když se najednou vedle ní ozval hlas – známý hlas.

„Lyro! Lyro, holčičko…“

Radostně se obrátila.

„Pane Scoresby! Já vás tak ráda slyším! Jste to namouduši vy, už vás i trochu vidím. Škoda, že se vás nemůžu dotknout!“

V slabounkém pohasínajícím svitu rozeznala hubenou postavu i jízlivý úsměv texaského vzduchoplavce a ruka jí bezděky vyletěla jeho směrem – marně.

„Taky tě rád vidím, myšičko. Ale poslouchej, tam venku se kuje nějaká čertovina a podle všeho jim jde o tebe, proč, to se mě neptej. Tohle je ten mládenec s tím nožem?“

Ještě před chvílí si ho Will upřeně prohlížel, zvědavý, jak vypadá Lyřin dávný přítel, ale teď mu oči sklouzly stranou, k duchovi po Scoresbyho boku. Lyra hned poznala, koho má před sebou. Bylo zvláštní vidět najednou Willa v dospělém vydání, ale bylo to tak – tatáž odhodlaná brada i stejné držení hlavy.

Will se nezmohl ani na slovo, ale jeho otec promluvil: „Poslyš, není čas na dlouhé vysvětlování, ale udělej, co ti teď řeknu. Vezmi nůž a najdi Lyře ve vlasech místo, kde jí část pramínku chybí.“

Mluvil tak naléhavě, že Will neztrácel čas vyptáváním. Lyra, s očima dokořán strachy, zvedla vážku do výšky a druhou rukou si zajela do vlasů.

„Ne,“ zarazil ji Will, „dej tu ruku pryč, ať vidím.“

I v tomhle slabém mihotání to místo viděl, hned nad jejím levým spánkem. Pramínek vlasů tu byl kratší než ostatní.

„Kdo to udělal?“ vyptávala se Lyra. „A…“

„Mlč,“ okřikl ji Will a obrátil se k duchovi svého otce. „Co mám udělat?“

„Odřízni ty kratší vlasy hned u hlavy. Opatrně je seber, všechny, ať ti ani jeden vlásek neunikne. Pak otevři nějaký jiný svět, jakýkoli, prohoď ty vlasy dovnitř a zase ho zavři. A pospěš si, neotálej.“

Harpyje mlčky přihlížela a zástupy duchů za nimi se tlačily blíž. Lyra v šeru rozeznávala jejich matné tváře. Vyděšená, zmatená stála bez hnutí a kousala se do rtu, zatímco Will dělal, co mu otec nařídil. V bledém svitu vážčina ocásku skláněl tvář skoro až k noži. Pak vykrojil do skály v sousedním světě nepatrný otvor, vložil jemné zlaté vlásky dovnitř, a než okno zase zavřel, přiklopil je vyříznutým kouskem kamene.

Vtom se země začala otřásat. Odkudsi z hlubin se ozvalo rachocení a skřípání, jako by se samotný střed země otáčel kolem vlastní osy, podobný gigantickému mlýnskému kolu, a ze stropu jeskyně se začaly sypat drobné úlomky kamene. Vzápětí se podlaha jeskyně prudce svezla do strany. Will popadl Lyru za paži. Stáli tam a tiskli se k sobě, zatímco jim skála pod nohama ujížděla a bortila se a padající kusy kamene, které se řítily kolem nich, je bolestivě tloukly do paží a nohou.

Děti se přikrčily k zemi, rukama si chránily hlavu a vlastním tělem kryly maličké Galivespiany. Vtom ale jako by sebou země pod nimi smýkla do strany a unášela je kamsi doleva a dolů. Tiskli se k sobě jako o život, bez dechu a natolik vyděšení, že se nezmohli ani na výkřik. Uši jim zaléhaly hřmotem tisíců tun kamení, které se valily kolem a spolu s nimi se řítily do neznáma.

Konečně se zastavili, i když menší kameny se dál kutálely a poskakovaly ze svahu, který tu ještě před minutou nebyl. Lyra ležela Willovi na levé paži. Pravou rukou si sáhl k opasku; nůž byl pořád na svém místě.

„Tialysi? Salmakie?“ zavolal rozechvěle.

„Oba jsme tady, oba živí,“ ozval se mu kousek od ucha rytířův hlas.

Ve vzduchu vířil prach a páchlo tu štípajícím se kamením. Nedalo se dýchat a nebylo vidět. Vážka byla mrtvá.

„Pane Scoresby?“ ozvala se Lyra. „Nic nevidíme. Co se stalo?“

„Tady jsem,“ ozval se Lee kousek od ní. „Nejspíš vybuchla ta bomba, a počítám, že minula cíl.“

„Bomba?“ opakovala Lyra vyděšeně, ale pak si vzpomněla na něco dalšího. „Rogere, jsi tady?“

„Jo,“ ozval se tichý šepot. „Tady pan Parry mě zachránil. Málem jsem slítnul, ale chytil mě.“

„Podívejte,“ upozornil je duch Johna Parryho. „Ale nepouštějte se skály a nehýbejte se.“

Prach se usazoval a odkudsi sem pronikalo světlo, matný zlatavý přísvit, který jako průzračný zlatý déšť padal všude kolem. Rozhodně stačil k tomu, aby se jim srdce sevřelo hrůzou, protože v jeho záři viděli, co leží nalevo, ve směru, kam všechno padalo či stékalo, jako když se řeka láme na hraně vodopádu.

Zela tam obrovská černá prázdnota, šachta vedoucí do nejtemnějších hlubin. Zlaté světlo se vlévalo přes její okraj dovnitř a zanikalo. Z místa, kde stáli, dohlédli na druhou stranu, ale byla mnohem dál, než kam by Will dohodil kamenem. Po pravé straně se vysoko do prašného šera zvedal svah zasypaný hrubým, volně navršeným a vratkým kamením.

Děti a jejich společníci se drželi na samém okraji propasti na čemsi, co ani nebyla římsa, jen pár šťastnou náhodou dosažitelných míst pro oporu nohou a rukou. Nevedla odsud cesta jinudy než dopředu, podél úbočí mezi skalní tříští a balvany, kterým by, jak se zdálo, stačil i ten nejlehčí dotyk, aby se zřítily do hlubiny.

A při pohledu dozadu viděli, jak se v uléhajícím prachu zastavuje nad propastí víc a víc duchů a vyděšeně shlížejí přes okraj. Krčili se tam a báli se pohnout. Jen harpyje nezachvátil strach. Rozevřely křídla, vznesly se do výšky a přeletovaly dopředu dozadu, aby uklidnily všechny, kdo dosud stáli v tunelu, a aby prozkoumaly cestu ven.

Lyra sáhla po alethiometru; naštěstí byl v pořádku. Potlačila strach a rozhlédla se po Rogerově tvářičce.

„Tak pojďme dál,“ řekla. „Jsme všichni tady, nikomu se nic nestalo. A aspoň teď vidíme. Tak pojďte, vyrazíme. Nemůžeme jinudy než tady kolem tohohle,“ ukázala na propast. „Prostě musíme pokračovat. Přísahám, že tady s Willem půjdeme dál, dokud nedokončíme, co jsme slíbili. Ničeho se nebojte, nevzdávejte se a nezůstávejte pozadu. Řekněte to ostatním. Nemůžu se za sebe moc ohlížet, protože musím dávat pozor, kam šlapu, ale spoléhám na to, že půjdete pořád za námi, ano?“

Maličký duch přikývl. A tak se průvod mrtvých v otřeseném tichu pustil na cestu po okraji propasti. Lyra ani Will nedokázali odhadnout, jak dlouho trvá, i když ani na okamžik nezapomínali na to, jak nebezpečná pouť to je. Hluboká, černočerná temnota pod nimi jako by k sobě přitahovala jejich zrak, a kdykoli k ní zabloudili pohledem, zatočila se jim hlava děsivou závratí. Pokud mohli, upínali oči dopředu, na nejbližší skálu, příhodné místo pro nohy, další výstupek nebo svah zasypaný štěrkem. Vyhýbali se pohledu dolů, ale propast je přitahovala, až jejímu vábení neodolali, ale když k ní zabloudili pohledem, znovu cítili, jak ztrácejí rovnováhu, zrak se jim mlží a hrdlo svírá strašlivá nevolnost.

Čas od času se živí ohlédli a viděli, jak se z průrvy, kterou prošli, vine nekonečný zástup mrtvých. Matky si tiskly tváře nemluvňat na prsa, vrásčití otcové našlapovali ztěžka a s námahou, malé děti se držely za sukně žen před nimi a ty v Rogerově věku odhodlaně, opatrně kráčely mezi nimi, bylo jich tolik… A všichni následovali Willa s Lyrou, a tudíž nepřestávali doufat, šli za volným, otevřeným nebem.

Ale někteří jim nevěřili. Tísnili se kolem, až obě děti cítily na srdci a vnitřnostech jejich chladné dlaně a slyšely v uších vzdorovitý šepot.

„Kde je ten svět nahoře? Jak je daleko?“

„Bojíme se tady!“

„Neměli jsme sem vůbec chodit. Tam ve světě mrtvých bylo aspoň trochu světla a měli jsme společnost. Tohle je mnohem horší!“

„Udělali jste chybu, když jste sem přišli. Měli jste si zůstat v tom svém světě a počkat, až umřete, ne se sem cpát a rušit nás z klidu!“

„Jakým právem nás vůbec vedete? Jste teprve děti! Kdo vám k tomu dal pravomoc?“

Will se chtěl otočit a okřiknout je, ale Lyra ho držela za paži. Jsou jen nešťastní a mají strach, tišila ho.

Pak promluvila lady Salmakie. Její jasný klidný hlas se nesl v nedozírné pustině do dálky.

„Přátelé, odvahu! Držte se pohromadě a jděte dál! Cesta je nesnadná, ale Lyra vám ukáže, kudy jít. Trpělivost a radostnou mysl! Vyvedeme vás ven, nebojte se.“

Lyru její slova povzbudila, a o to šlo Galivespiance především. A tak se plahočili dál, ztěžka a namáhavě.

„Wille,“ ozvala se Lyra po chvíli. „Slyšíš ten vítr?“

„Slyším,“ přikývl. „Ale vůbec ho necítím. Ale povím ti něco o té díře pod námi. Je to něco podobného, jako když proříznu okno. Má podobný okraj. Nevím proč, ale něčím jsou tyhle hrany zvláštní, když je jednou nahmátneš, už na ten pocit nezapomeneš. A já ho tam vidím, přesně v místě, kde skála spadá dolů do tmy. Ale ten ohromný prostor tam dole není další svět jako ty ostatní, co známe. V něčem se liší. Vůbec se mi to nelíbí. Nejradši bych ho zavřel, kdyby to šlo.“

„Nezavřel jsi všechna okna, co jsi kdy udělal.“

„Ne, protože někdy to nešlo. Ale měl jsem. Není dobré, když zůstanou otevřená. A něco takhle velkého…“ Ukázal dolů, ale nepodíval se tím směrem. „Není to v pořádku. Přinese to něco zlého.“

Zatímco spolu mluvili, o kousek dál se odehrával jiný hovor. Rytíř Tialys tiše rozmlouval s duchy Leeho Scoresbyho a Johna Parryho.

„Co to povídáš, Johne?“ ozval se právě Lee. „Ty tvrdíš, že bychom neměli vycházet na čerstvý vzduch? Člověče, já už se nemůžu dočkat, až se zas přidám k celému tomu živoucímu světu, každým kousíčkem těla po tom prahnu.“

„Ano, to já taky,“ odpověděl Willův otec. „Ale jsem přesvědčený, že kdybychom se my, kdo jsme uvyklí boji, dokázali ještě ovládnout a setrvat, třeba bychom se mohli přidat k bitvě na Asrielově straně. A pokud bychom zasáhli v pravou chvíli, snad bychom ho i mohli rozhodnout.“

„Duchové?“ Tialys se marně pokoušel nedat najevo pochyby, ale jeho tón ho prozradil. „Jak byste chtěli bojovat?“

„Živým ublížit nemůžeme, to je pravda. Ale Asrielova armáda bude mít proti sobě i jiné bytosti.“

„Třeba ty fantomy,“ dodal Lee.

„Přesně na ty jsem myslel. Jdou přece po daemonech, je to tak? A o ty my už dávno přišli. Za pokus by to stálo, co myslíš, Lee?“

„Já do toho jdu s tebou, kamaráde.“

„A co vy, pane?“ obrátil se duch Johna Parryho k rytíři. „Mluvil jsem s duchy z vašeho lidu. Dožijete se toho, abyste znovu viděl svět, než zemřete a vrátíte se sem jako duch?“

„Máte pravdu, náš život je krátký ve srovnání s vaším. Zbývá mi už jen pár dní a lady Salmakii snad o málo víc. Ale díky tomu, co podnikají tyhle děti, nezůstaneme v podzemním vyhnanství navěky. Jsem hrdý, že jim můžu pomáhat.“

Pokračovali v cestě. Pod nimi stále rozevírala tlamu ona nestvůrná trhlina a stačilo by maličko sklouznout, jedinkrát stoupnout na uvolněný kámen, jedinkrát se nedbale zachytit a člověk by se zřítil tam dolů, pomyslela si Lyra, tak hluboko, že by zemřel hlady, než by dopadl na dno, a i pak by jeho nešťastný duch padal tou bezednou propastí dál a dál. Nikdo by mu nepomohl, nikdo by nevztáhl ruku, aby ho vytáhl zpátky. Zůstal by při vědomí a navěky tak padal a padal…

To by ale bylo nesrovnatelně horší než tenhle šedý mlčenlivý svět, ze kterého odcházejí, nebo ne?

V hlavě jako by jí v tu chvíli proběhlo cosi zvláštního. Při pomyšlení na pád se jí zmocnila podivná závrať a ona zakolísala. Will šel před ní příliš daleko, než aby se ho mohla chytit nebo ho vzít za ruku. Mnohem víc si ale v tuhle chvíli uvědomila Rogerovu přítomnost a v srdci jí vyšlehl plamínek marnivosti. Když si spolu dřív hrávali na střeše Jordánské koleje, vzpomněla si, chtěla ho jednou vystrašit a bez ohledu na závrať se schválně procházela po samém krajíčku kamenného okapu.

Ohlédla se, aby mu tu historku připomněla. Jednou je Rogerova Lyra, obdivuhodná a plná kuráže. Taková nemá zapotřebí pachtit se jako hmyz.

Ale chlapeček jí svým tichým šepotem připomněl: „Opatrně, Lyro, dávej pozor. Nezapomeň, že ty nejsi mrtvá…“

Připadalo jí, že se to seběhlo pomalu, pomaličku, ale nedokázala to odvrátit. Převážila se do strany, pod nohama jí podjely kameny a ona začala bezmocně klouzat dolů. V první chvíli jí to popudilo a pak jí to přišlo směšné: Jsem to ale trdlo, pomyslela si. Když ale nebylo kde se zachytit, kameny jí ujížděly pod rukama a kutálely se dolů, když klouzala k okraji a nabírala rychlost, celá ta hrůza jí najednou došla. Spadne tam dolů! Nic jí nepomůže, na všechno už je pozdě.

Celé tělo se jí stáhlo smrtelným děsem. Nevnímala, že se jí duchové vrhají do cesty a snaží se ji zachytit, a nevěděla, že propadává jejich těly jako kámen padající mlhou. Nevěděla, že Will křičí její jméno tak hlasitě, až zvučí celou propastí. Celá jako by se proměnila v jediný vír bouřlivého děsu. Kutálela se čím dál rychleji a čím dál hloub, až si někteří duchové s křikem zakryli oči, protože se na to nedokázali dívat.

Will cítil vibrující zděšení v celém těle. Zoufale přihlížel, jak Lyra klouže níž a níž, věděl, že nemůže nic dělat, a věděl také, že nemůže odvrátit oči. Úpěnlivý křik, který sám vydával, neslyšel o nic víc než ona. Už jen dvě vteřiny… vteřina… už je u kraje, nemůže se zastavit, už je tam a padá…

A vtom se ze tmy přiřítila nestvůra, právě ta, jejíž drápy jí před nedávném potrhaly kůži na hlavě, bezejmenná harpyje s ženskou tváří a ptačími křídly. Tytéž spáry se teď děvčeti sevřely kolem zápěstí. Společně se propadly níž a vypadalo to, že si ani harpyjina silná křídla neporadí s váhou navíc, ale vytrvale zabírala znovu a znovu. Křídla tloukla, pařát pevně svíral a pomalu a ztěžka vynášela harpyje dítě z propasti výš a výš, až ji bezvládnou a skoro bez vědomí složila do Willovy napřažené náruče.

Sevřel ji a přitiskl si ji k sobě. Cítil na žebrech divoký tlukot jejího srdce a v tu chvíli to nebyla Lyra a on nebyl Will, nebyli děvče a chlapec, ale dvě lidské bytosti ztracené v nedozírné zátoce smrti. Tiskli se k sobě a duchové se sbíhali kolem nich, šeptali konejšivá, útěšná slova a blahořečili harpyji. Nejblíž jim stáli Willův otec a Lee Scoresby a oba by ji ze všeho nejradši objali zrovna tak. Tialys a Salmakie mluvili s Bezejmennou, ze srdce jí děkovali, že všechny zachránila, a velebili její dobrotu.

Jakmile se Lyra dokázala pohnout, natáhla se ještě celá roztřesená k harpyji, objala ji kolem krku a zasypala její popleněnou tvář polibky. Nedokázala v tu chvíli promluvit. Všechnu výřečnost, všechnu sebejistotu i marnivost z ní ty strašlivé okamžiky setřásly.

Pár minut zůstali bez hnutí ležet, ale sotva z nich prožitá hrůza trochu opadla, vydali se dál. Will zdravou dlaní pevně svíral Lyřinu ruku a opatrně zkoušel každičké místo, na které se chystali přenést váhu. Byl to tak pomalý a únavný postup, že měli pocit, že snad padnou vyčerpáním, ale na odpočinek nebylo ani pomyšlení, nemohli se zastavit. Jak by mohl kdokoli odpočívat s tou děsivou průrvou pod sebou?

Po další hodině klopotného trmácení se k ní obrátil.

„Podívej se dopředu. Mně se zdá, že je tam východ…“

Byla to pravda. Svah už nebyl tak příkrý a dalo se po něm dokonce vystoupat o něco výš, dál od okraje propasti. A to vepředu, neuhýbala tam snad stěna útesu stranou? Že by tudy opravdu vedla cesta ven?

Lyra se Wíllovi zahleděla do jasných, odhodlaných očí a usmála se.

Šplhali dál, pořád výš a výš, a s každým krokem se vzdalovali od propasti. A čím dál postupovali, tím byla půda pevnější, úchyty pro ruce bezpečnější a u kamenů pod nohama přestávalo hrozit, že se skulí stranou a oni si podvrtnou kotník.

„Počítám, že už budeme pořádně vysoko,“ poznamenal Will. „Mohl bych vzít nůž a podívat se, jak na tom jsme.“

„Ještě ne,“ zavrtěla hlavou harpyje. „Musíte ještě dál. Tohle není dobré místo. Nahoře najdete lepší.“

Plahočili se tedy mlčky dál, ruka, noha, přenést váhu, nakročit, vyzkoušet, ruka, noha… Prsty měli rozedřené, kolena i kyčle se jim chvěly námahou a hlava třeštila vyčerpáním. Vyšplhali posledních pár metrů k úpatí útesu. Vedla odtud úzká soutěska kamsi do stínu.

Lyra přihlížela rozbolavělýma očima, jak Will vytahuje nůž a začíná šátrat ve vzduchu. Hledal, zkoušel, uhýbal a znovu přikládal nůž na místo.

„Tady,“ vydechl nakonec.

„Našel jsi volný prostor?“

„Aspoň myslím…“

„Wille,“ ozval se duch jeho otce. „Počkej chvilku. Poslouchej mě.“

Will odložil nůž a obrátil se. Při všem tom vypětí neměl kdy na otce pomyslet, ale bylo příjemné vědět, že je nablízku. Najednou si uvědomil, že je čeká poslední rozloučení.

„Co se stane, až vyjdete ven?“ zeptal se. „Prostě jen tak zmizíte?“

„Ještě ne. Máme tady s panem Scoresbym takový nápad. Někteří tu chceme ještě chvíli zůstat, ale potřebujeme, abys nás zavedl do světa lorda Asriela, protože by se mu možná mohla hodit naše pomoc. A nejen to,“ podíval se vážně na Lyru. „Budete tam muset i vy, jestli chcete najít svoje daemony. Tam totiž odešli.“

„Ale pane Parry,“ nechápala Lyra. „Jak můžete vědět, že naši daemoni odešli do světa mého otce?“

„Zaživa jsem býval šamanem. Naučil jsem se vidět různé věci. Zeptej se alethiometru, ten ti potvrdí, co říkám. Ale pokud jde o daemony, pamatujte si jednu věc,“ řekl naléhavě a hlas se mu chvěl soucitem. „Ten člověk, kterého jste znali jako sira Charlese Latroma, se musel pravidelně vracet do svého světa, nemohl žít nastálo v tom mém. Filozofové z cechu v Torre degli Angeli cestovali mezi světy přinejmenším po tři staletí a udělali stejnou zkušenost, a jejich svět začal právě proto postupem času slábnout a upadat.

Anebo co se stalo mně. Byl jsem voják, byl jsem námořní důstojník a pak jsem se živil jako výzkumník a badatel. Byl jsem v té nejlepší kondici, zdravý, jak jen může člověk být. Pak jsem nedopatřením vyšel ze svého světa a netrefil jsem zpátky. Hodně jsem toho zažil, leccos jsem se v tom novém světě naučil, ale do deseti let od chvíle, kdy jsem do něj vešel, jsem byl na smrt nemocný.

A já vám povím, proč to tak je: váš daemon může žít naplno jen ve světě, ve kterém se narodil. Všude jinde časem onemocní a zahyne. Můžeme mezi světy cestovat, pokud tam jsou otevřené průchody, ale žít můžeme jenom v tom svém. Ani lord Asriel proto nemůže ve svém velkém záměru uspět. Nebeskou republiku musíme totiž vybudovat tam, kde žijeme. Jiný svět pro nás není.

Wille, můžete si teď s Lyrou chvíli odpočinout. Potřebujete to a zasloužíte si to. Pak se ale musíte se mnou a s panem Scoresbym ještě jednou vrátit zpátky do tmy, naposledy.“

Will s Lyrou se na sebe podívali. Pak chlapec prokrojil okno a naskytl se jim nejkrásnější pohled, jaký kdy oba viděli.

Do plic jim zavanul noční vzduch, čirý, svěží a chladivý. Před očima se jim táhla obloha posetá třpytivými hvězdami, kdesi níž se leskla vodní hladina a tu a tam se jako vysoké hradní věže tyčily nad savanou skupinky mohutných stromů.

Will okno rozšířil, jak nejvíc to šlo, těsně nad trávou a tak, aby jím mohlo bok po boku vyjít ze světa mrtvých šest, sedm, možná i osm duchů najednou.

První z nich už se třásli nedočkavostí a jejich vzrušení se jako vlny na hladině šířilo dlouhým zástupem dozadu. Malé děti stejně jako zestárlí rodiče zvedali hlavu a radostně, užasle hleděli na první hvězdy, které se jim po staletích prázdnoty zrcadlily v lačných očích.

Jako první vyšel ze světa mrtvých Roger. Překročil neviditelný práh, otočil se k Lyře a rozesmál se, překvapený, že se mění v noc, světlo hvězd, vzduch… a pak byl ten tam. Zůstal po něm jen živoucí výtrysk opravdového štěstí, který Willovi připomněl bublinky ve sklenici šampaňského.

Další duchové se pustili za ním a Will s Lyrou zmoženě padli do zarosené trávy. Každičkým nervem v těle se těšili z líbezně vonící poctivé hlíny, nočního vzduchu a hvězd.

Když už se mulefové pustili do stavby plošiny pro Mary, pracovali rychle a zručně. Těšilo ji sledovat je při práci, protože se dokázali domluvit bez hádek a spolupracovat, aniž by si navzájem překáželi, a protože se jí líbil elegantní a praktický způsob, jakým štípali, sekali a spojovali dřevo. Za dva dny měli plošinu navrženou, postavenou a vytaženou na místo. Byla pevná, prostorná a pohodlná, a když na ni Mary vyšplhala, cítila se v jistém ohledu šťastná jako nikdy v životě. Dělal to ten fyzický pocit. Bylo jí dobře v husté zelené koruně, kde mezi listy prosvítalo sytě modré nebe a chladivý vánek k ní občas přinášel slabou vůni kvítků, která jí pokaždé potěšila. Šustění listí, štěbetání stovek ptáků a vzdálené hučení vln na pobřeží jí ukolébávaly a sytily všechny smysly. Kdyby ještě mohla přestat myslet, mohla by tu spočívat v dokonalé blaženosti. Ale ona tu samozřejmě byla právě proto, aby přemýšlela. Když se podívala kukátkem a viděla to neúnavné uplývání srafu nebo stínových částic, připadalo jí, jako by spolu s nimi odplouvalo všechno štěstí, život a naděje. Zádně vysvětlení ji ale nenapadalo.

Tři sta let, říkali mulefové. Tak dlouho stromy chřadnou. Za předpokladu, že stínové částice proudí všemi světy stejně, je dost možné, že něco podobného se odehrává i v jejím světě, stejně jako ve všech ostatních. Před třemi sty lety byla založena Královská společnost, první organizace, která se v jejím světě zabývala skutečnou vědou. Newton tou dobou došel k zásadním objevům v oblasti optiky a gravitace.

V Lyřině světě před třemi sty lety kdosi sestrojil alethiometr.

A v tom divném světě, přes který procházela, vznikl tou dobou jedinečný nůž.

Opřela se o prkna a všimla si, že se celá plošina maličko pohupuje, zlehounka a v pomalém rytmu, v němž se koruny stromů poddávají mořskému vánku. Přiložila si kukátko k oku a sledovala, jak mezi listím proudí myriády nepatrných jiskřiček, míjejí rozevřené tlamičky květů, plynou mezi masivními větvemi a v pomalém, uvážlivém proudu, který skoro jako by se řídil vlastním vědomím, táhne proti větru.

Co se mohlo před těmi třemi staletími stát? Způsobila proudění Prachu ona událost, nebo to bylo naopak? Nebo se seběhlo obojí jen jako důsledek čehosi docela jiného? A co když spolu ty dvě věci vůbec nesouvisejí?

Zářící proud ji fascinoval. Bylo by tak snadné upadnout do transu a nechat myšlenky plynout spolu s ním…

A než se nadálá, bylo to tady. Znenadání se vytrhla k vědomí a zjistila, že její tělo se pohodlně opírá o plošinu a ona z něj vystoupila. V první chvíli propadla panice.

Byla kousek nad plošinou, mezi větvemi opodál. A také s proudem Prachu se udála nějaká změna, protože místo aby poklidně plynul, hnal se teď kupředu jako rozbouřená řeka. Zrychlil se, nebo je to tím, že ona sama vnímá mimo tělo čas odlišně?

Tak či onak si uvědomovala nebezpečí, které jí hrozilo. Záplava ji mohla kdykoli strhnout s sebou a jí bylo jasné, že jejímu proudu nedokáže odolat. Rozhodila rukama, aby se zachytila něčeho pevného – jenže žádné ruce neměla. Nebylo jak se držet. Byla už bezmála nad úděsnou hloubkou volného prostoru, čím dál víc z dosahu těla, které si sobecky v klidu pochrupovalo na plošině. Pokusila se vykřiknout, aby se probudila, ale nevyšel z ní ani hlásek. Tělo podřimovalo dál a vědomá část její bytosti bezmocně odplouvala ven z koruny stromu a dál na volné nebe.

Ať se bránila sebevíc, nevymkla se proudu ani o píď. Unášela ji síla hladká a mohutná jako tah vody valící se přes jez, a ona viděla, že i částice Prachu jako by v jednom místě přepadaly přes neviditelnou hranu.

A při tom všem ji nepřestávaly unášet pryč od jejího těla.

Zoufale hodila svému fyzickému já pomyslné záchranné lano. Pokusila si vybavit, jaké to vlastně je být naživu, všechny počitky, ze kterých sestává vědomí existence. Co přesně cítí, když se jí kamarádka Atal dotkne měkkým konečkem chobotu na krku. Jak chutnají vejce se slaninou. Rozjařující napětí ve svalech, když šplhá po skále. Citlivý tanec prstů na klávesnici počítače. Vůně pražící se kávy. Teplo postele za chladné zimní noci.

Postupně se uprostřed proudu zastavila. Pomyslné lano ji pevně drželo a ona visela na obloze a cítila sílu a tíhu částic, které se valily proti ní.

A vtom se stalo něco podivného. Postupně, s každou další vzpomínkou na smyslový vjem (chuť ledového koktejlu v Kalifornii, chládek citroníků, pod nimiž seděla v restauraci v Lisabonu, ztuhlé prsty, když v zimě seškrabává námrazu z okna auta) proud částic polevoval. Jejich tlak slábl.

Ale vyhýbal se jen jí. Všude kolem, po stranách, nahoře i dole se řítil stejně prudce jako dřív. Jen kolem ní jako by se vytvořila maličká tišinka, kde částice odolávaly okolnímu proudu.

Takže jsou přece vědomé! Vycítily její strach, zareagovaly na něj a začaly ji unášet zpátky k jejímu opuštěnému tělu. Když ho znovu uviděla, těžké, teplé a bezpečné, srdce se jí prudce sevřelo neslyšným vzlykem.

A vzápětí se spustila zpátky do něj a procitla.

Zhluboka, roztřeseně se nadechla. Zapřela se rukama i nohama o hrubá prkna plošiny. Ještě před minutou div nezešílela hrůzou a teď si blaženě vychutnávala extatickou radost z toho, že už zase patří ke svému tělu, k zemi a všemu, na čem záleží.

Po chvíli se posadila a pokoušela se srovnat si to všechno v hlavě. Nahmátla kukátko a přiložila si ho k oku; ruce se jí třásly, že si je musela podepřít. Bylo to skutečně tak: pomalé plynutí částic se změnilo v dravou povodeň. Nebylo to slyšet, cítit a bez kukátka by to ani neviděla, ale i když ho po chvíli odložila, přetrvával v ní živý dojem oné rychlé nehlučné záplavy. Uvědomila si ale ještě další věc, kterou předtím mimo tělo nestačila pro samý děs vnímat: ze vzduchu kolem zřetelně čišel pocit hluboké, bezmocné lítosti.

Stínové částice věděly, co se odehrává, a mrzelo je to.

A ona k nim do jisté míry také patřila. Část její bytosti podléhala všemu, co s sebou přinášel tenhle mohutný proud valící se všehomírem. A stejně tak mulefové, stejně tak lidské bytosti a další myslící tvorové ve všech světech, co jich je.

Jestli nezjistí, co se to vlastně děje, mohlo by se stát, že se všichni postupně propadnou do nevědomí, všichni do jednoho.

Najednou zatoužila znovu stát na pevné zemi. Zastrčila kukátko do kapsy a pustila se do dlouhého sestupu.

Otec Gomez prošel oknem ve chvíli, kdy se stíny začínaly dloužit a světlo se barvilo do měkkých večerních odstínů. Uviděl, tak jako Mary, když stanula na stejném místě, skupinky tobolkových stromů i cesty křižující sem tam prérii. Ve vzduchu ale nevisel obvyklý opar, protože ho přeháňka před chvílí pročistila, takže dohlédl dál než ona. Viděl dokonce i odlesky vzdálené mořské hladiny a jakési kmitající bílé skvrnky, možná plachty. Povysadil si batoh na ramenou a obrátil se k nim, aby se podíval, co najde. Za klidného, dlouhého večera bylo příjemné kráčet po hladké cestě. Ve vysoké trávě kolem se rozléhal cvrkot tvorů podobných cikádám a slunce ho teple hřálo do tváře. I vzduch byl čerstvý, průzračný a voňavý, ani v nejmenším poznamenaný těžkým pachem nafty či benzinu, jak tomu bylo v jednom ze světů, kterými procházel, ve světě, odkud pocházela pokušitelka, kterou sledoval.

Právě když slunce zapadalo, vyšel na nevelký výběžek nad mělkým zálivem. Pokud tu existoval příliv a odliv, dosahovalo moře právě nejvýš, protože nad vodou vystupoval jen úzký proužek měkkého bílého písku.

A na hladině nehnutého zálivu plula desítka, možná o něco víc… Otec Gomez se musel zastavit a zamyslet. Desítka nebo víc sněhobílých ptáků velikosti veslic. Za sebou táhly po vodě rovná bělostná křídla, velice dlouhá křídla dosahující bezmála dvou metrů. Opravdu to byli ptáci? Měli peří a hlavou a zobákem vzdáleně připomínali labutě, ale ta křídla vyrůstající vepředu a vzadu, to přece…

Najednou si ho všimli. Hlavy se prudce otočily jeho směrem, křídla se vztyčila do výšky přesně jako plachty a zachytila mírný větřík, který je unášel ke břehu.

Otec Gomez se neubránil úžasu. Plachtící křídla byla překrásná, a natáčela se s úžasnou účelností, takže ptáci pluli velice rychle. Pak si všiml, že si pomáhají nohama – měli je skryté pod vodou, ne v řadě za sebou jako křídla, ale po stranách. To díky neuvěřitelné souhře práce křídel a nohou byli tak úžasně rychlí a ladní.

První z nich už doplul ke břehu, vydrápal se na písek a zamířil přímo ke knězi. Se zlověstným syčením se drápal do svahu, pocukával hlavou dopředu dozadu a hlasitě klapal zobákem. A měl ho ozubený, vybavený řadami ostrých, dovnitř zahnutých háků.

Otec Gomez stál na nízkém travnatém výběžku asi sto metrů od vody a měl dost času shodit ze zad batoh, vytáhnout pušku, nabít, zacílit a vystřelit.

Ptačí hlava se rozletěla do rudobílé spršky a mrtvé zvíře urazilo pár klopýtavých kroků, než se svalilo na hruď. Ještě chvíli ale trvalo, než se docela poddalo smrti, kopalo nohama, jeho křídla se zvedala a zase klesala, takže se velký pták točil dokolečka v krvavém kruhu a vyškubával zpod sebe trsy hrubé trávy, až ze sebe vydal dlouhý, bublavý dech zakončený rudou sprškou kašle a konečně znehybněl.

Ostatní ptáci se zarazili ve chvíli, kdy první padl, a pozorně sledovali jak jeho, tak muže. V jejich očích viděl kněz záblesky bystré, hrozivé inteligence. Těkali pohledem z jeho postavy na mrtvého ptáka, od něj k pušce a z pušky k jeho tváři.

Znovu zvedl pušku na rameno a sledoval jejich reakci. Nemotorně se stahovali zpátky do těsného klubka. Pochopili, co se stalo.

Byla to nádherná, silná stvoření, velká a statná. Širokými hřbety se vlastně podobali živoucím člunům. Kdyby věděli, co je smrt, pomyslel si otec Gomez, a kdyby pochopili spojitost mezi smrtí a jím, byl by to určitý základ plodného porozumění mezi nimi. Jakmile se naučí opravdu se ho bát, udělají všechno, co jim řekne.

„Mariso, probuď se,“ řekl lord Asriel. „Budeme přistávat.“

Nad čedičovou pevností, k níž se záměrolet od jihu blížil, vyvstával bouřlivý úsvit. Paní Coulterová, rozbolavělá a otupělá žalem, otevřela oči. Nespala. Dobře viděla, jak andělská Xaphanie prolétá nad přistávací plochou a pak se vznáší vzhůru a obloukem míří k věži. Vznášedlo zatím mířilo přímo k hradbám.

Jakmile přistáli, vyskočil lord Asriel ven a rozběhl se na západní strážní věž ke králi Ogunwemu. Paní Coulterová jako by pro něj neexistovala. Ani technici, kteří se v okamžení přišli o stroj postarat, si ji v nejmenším nevšímali. Nikdo se jí ani nezeptal, kam se poděl záměrolet, který ukradla. Jako by byla neviditelná. Smutně vyšla do známého pokoje v křemencové věži a sluha se nabídl, že jí donese kávu a něco k jídlu.

„Jestli něco máte,“ pokrčila rameny. „A děkuju. Mimochodem,“ zastavila ho, když se chystal k odchodu. „Alethiometrista lorda Asriela, pan…“

„Pan Basilides?“

„Ano. Měl by čas se tu na chvíli zastavit?“

„Právě se věnuje svým knihám, madam. Poprosím ho, aby se tu stavil, až bude mít chvilku.“

Umyla se a převlékla do jediné čisté košile, která jí zbývala. Do oken se opíral chladný vítr a za ním panoval šedavý ranní přísvit. Zachvěla se a přiložila do kamen trochu uhlí. Doufala, že ji třas přejde, ale chlad jí prostupoval z morku kostí, nebyla jen prostydlá.

Za deset minut kdosi zaklepal na dveře. Vešel bledý alethiometrista s tmavýma očima a daemonem v podobě slavíka a uklonil se. V patách za ním dorazil sluha s podnosem, na něm chléb a sýr a kávu.

„Děkuju, že jste přišel, pane Basilide,“ řekla paní Coulterová. „Můžu vám nabínout menší občerstvení?“

„Dal bych si trochu kávy, díky.“

„Řekněte mi, prosím vás,“ řekla, když mu nalila šálek, „protože jistě sledujete, co se děje: je má dcera naživu?“

Zaváhal. Zlatý opičák se přitiskl paní Coulterové k paži.

„Je naživu,“ začal pan Basilides obezřetně, „ale…“

„Co? Co tím chcete říct, prosím vás?“

„Je ve světě mrtvých. Nějakou chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, co mi přístroj říká, nechtělo se mi tomu věřit. Ale je to nepochybně pravda. Prošli s tím chlapcem do světa mrtvých a otevřeli cestu, aby duchové mohli vyjít ven. Jakmile se mrtvý dostane ven, rozplyne se jako předtím jeho daemon, ale podle všeho je to ten nejkrásnější konec, jaký si může přát. Alethiometr mi pověděl, že to dívenka udělala na základě proroctví, které náhodou vyslechla, že totiž nastane konec smrti, a usoudila, že je to její úkol. Díky tomu teď vede ze světa mrtvých cesta ven.“

Paní Coulterová nebyla schopná promluvit. Odvrátila se a přešla k oknu, aby zakryla city, které se jí zrcadlily ve tváři.

„A dostane se odtamtud živá?“ zeptala se po chvíli. „Ale počkejte, já vím, že nemůžete nic předvídat. Je… jak je jí? Má…“

„Hrozně trpí, všechno ji bolí a má strach. Ale doprovází ji ten chlapec a dva galivespianští zvědové. Prozatím se drží všichni spolu.“

„A co ta bomba?“

„Neublížila jí.“

Paní Coulterovou najednou opustily všechny síly. Nepřála si víc, než si lehnout a spát, prospat celé měsíce a roky. Za oknem se napínalo a klepalo lano poutající prapor a krákorali havrani kroužící nad hradbami.

„Děkuju vám, pane,“ obrátila se zpátky k učenci. „Jsem vám nesmírně vděčná. Byl byste tak laskav a řekl mi, až se o ní dozvíte něco víc? Kde je a jak se jí daří?“

Muž se s úklonou odporoučel. Paní Coulterová se natáhla na polní lůžko, ale ať se snažila sebevíc, nedokázala udržet oči zavřené.

„Co si o tom myslíte, králi?“ zeptal se lord Asriel.

Ve strážní věži dalekohledem pozoroval cosi na západní obloze. Vypadalo to jako hora zahalená oblaky a visící ve vzduchu na šířku dlaně nad obzorem. Vznášela se daleko od nich, tak daleko, že se zdála maličká jak nehet palce na konci napjaté ruky. Ale objevila se tam teprve nedávno a visela naprosto bez hnutí.

Dalekohled mu ji o něco přiblížil, ale nic přesnějšího stejně neviděl. Mrak zůstává mrakem, i když ho sledujete ve zvětšení.

„Oblačná hora,“ řekl král Ogunwe. „Nebo, jak tomu říkají? Válečný vůz?“

„S regentem u opratí. Skrývá se šikovně, Metatron. Mluví se o něm v apokryfech. Kdysi to byl člověk jménem Henoch, syn Jeredův, v šesté generaci po Adamovi. A teď vládne celému království. Jenže ani to mu nestačí, jestli se ten anděl, co jsme ho našli u sirného jezera, nemýlil. Myslím toho, co byl na výzvědách přímo uvnitř Hory. Jestli vyhraje tuhle bitvu, hodlá lidem bezprostředně zasahovat do života. Jen si to představte, králi, neustálá inkvizice horší než všechno, nač je Konzistorní disciplinární sbor schopen byť jen pomyslet. Vykonávali by ji ve všech světech pověření špehové a zrádci a osobně by ji řídil důvtip, který drží Oblačnou horu ve výši… Bývalý Nejvyšší měl aspoň dost slušnosti, aby se stáhl a přenechal špinavou práci jako pálení kacířů a věšení čarodějnic kněžím. Tenhle nový bude mnohem, mnohem horší.“

„Každopádně se pro začátek chystá napadnout naši republiku,“ podotkl Ogunwe. „Podívejte – je to kouř?“

Z Oblačné hory se odpoutal šedavý chuchvalec a pomalu se roztahoval po modrém nebi. Kouř to ale nebyl, protože postupoval proti větru, který cloumal okolními mraky.

Král přiložil k očím triedr a hned uviděl, co to je.

„Andělé.“

Lord Asriel se zvedl od dalekohledu a zastínil si rukou oči. Maličké postavičky přilétaly blíž a blíž, po stovkách, po tisících a desetitisících, až zastínily polovic oblohy. Lord Asriel kdysi zažil, jak kolem paláce císaře Kang-Poa kroužila za soumraku miliardová hejna modrých špačků, ale takové spousty živých tvorů pohromadě ještě neviděl. Létající bytosti se seskupily a pomalu, pomaličku pokračovaly ve dvou proudech na sever a na jih.

„Ale! A co je tohle?“ ukázal lord Asriel. „Rozhodně ne vítr.“

Na jižním úbočí hory oblak vířil a nápory větru z něj roznášely dlouhé potrhané stuhy páry. Ale lord Asriel měl pravdu, jejich pohyb nepůsobilo nic zvenčí, vycházel zevnitř. Oblak se zmítal, převaloval a v jedné chvíli se v něm rozevřela mezera.

To, co v ní prosvitlo, nebyla obyčejná hora, ale neměli čas prohlížet si ji déle než okamžik, protože vzápětí se oblak vrátil zpátky, jako by neviditelná ruka zatahovala závěs přes něco, co má zůstat ukryto.

Král Ogunwe odložil triedr.

„To není žádná hora,“ řekl. „Viděl jsem palebná hnízda…“

„Já také. Vypadá to na složitý systém. Rád bych věděl, jestli z toho mraku vidí ven. V některých světech mají přístroje, které to umožňují. Ale pokud jde o jeho armádu, jestli nemá víc než svoje anděly…“

Král krátce vykřikl nevěřícným zoufalstvím. Lord Asriel se k němu obrátil a v prudkém stisku mu zaryl prsty do paže.

„Tohle andělé nemají!“ zatřásl mu neurvale paží. „Nemají tělo!“

Položil dlaň na přítelovu drsnou tvář.

„Je nás možná málo,“ pokračoval, „náš život je krátký a zrak slabý, ale ve srovnání s nimi jsme pořád silnější. Oni nám závidí, Ogunwe! Právě to živí jejich nenávist, věřte mi. Chtěli by mít naše úžasná těla, silná a pevná, dokonale přizpůsobená k životu na naší nádherné zemi. A když na ně udeříme odhodlaně a plnou silou, smeteme tyhle nesčetné šiky stranou, jako když rozháníte rukou mlhu. Nejsou pro nás o nic nebezpečnější!“

„Asrieli, mají spojence z tisíců světů, živé bytosti, jako jsme my.“

„Porazíme je!“

„A co když všechny ty anděly poslal, aby pátrali po vaší dceři?“

„Moje dcera!“ rozzářil se lord Asriel. „Není to zázrak, přivést na svět takové dítě? Jako by nestačilo, že je schopná přijít sama za králem medvědích žoldnéřů a lstí ho připravit o trůn – ale pustit se do světa mrtvých a jako by nic vypustit všechny ven! A ten chlapec, toho bych moc rád poznal a potřásl mu rukou. Tušili jsme vůbec, co všechno rozpoutáme, když jsme se zvedli k odporu? Ne. Ale věděli oni – Nejvyšší i s tím svým regentem Metatronem – věděli, co pro ně bude znamenat její účast?“

„Lorde Asrieli,“ zamyslel se král, „vy chápete, proč je tak důležitá pro budoucnost?“

„Po pravdě řečeno vůbec ne. Proto bych rád mluvil s Basilidem. Kam šel?“

„K lady Coulterové. Ale je k smrti unavený Nebude nám moc platný, než si odpočine.“

„Měl odpočívat, dokud byl čas. Pošlete pro něj, buďte tak laskav. A ještě něco: požádejte prosím paní Oxentiel, ať se za mnou staví, hned jak se jí to bude hodit. Rád bych jí projevil soustrast.“

Paní Oxentiel byla zástupkyní galivespianského velitele. Na ní teď bude, aby převzala zodpovědnost lorda Rokea. Král Ogunwe s úklonou odešel a nechal velitele, ať dál starostlivě zahlíží na šedavý obzor.

Armáda se shromažďovala po celý den. Andělé z jednotek lorda Asriela sice přelétali vysoko nad Oblačnou horou a pátrali po sebemenším otvoru, ale marně. Nic se neměnilo. Nikdo další z hory nevylétal ani se do ní nevracel, a i když silný vítr cupoval mraky na cáry, neúnavně se znovu a znovu zacelovaly a nerozestoupily se ani na vteřinu. Slunce se překulilo přes studeně modrou oblohu, a když se sklánělo k jihozápadu, zalilo mraky zlatavou září a páry poletující kolem hory se rozehrály nesčetnými odstíny smetanové, šarlatové, meruňkové a oranžové barvy. Po západu slunce prozařovalo mraky slabé světlo odkudsi zevnitř.

Bojovníci ze všech světů, kde si Asrielova vzpoura našla své příznivce, už stáli na svých místech: mechanici a zbrojíři doplňovali palivo do letounů, nabíjeli zbraně a kalibrovali mířidla a zaměřovače. S příchodem tmy dorazily další vítané posily: od severu se sem po chladné půdě jednotlivě, každý zvlášť přesouvali lední medvědi – přišli v hojném počtu a nechyběl ani jejich král. Nedlouho po nich dorazil první z několika klanů divoženek, tak početný, že se nad celou plání neslo svištění větru v jehličí jejich větví. Celá pláň na jih od pevnosti se rozžehla tisícem světýlek ozařujících tábořiště šiků, které sem dorazily z velké dálky. A ještě o něco dál se na všech čtyřech světových stranách proháněli po obloze zvědové z řad andělů a neúnavně drželi stráž.

O půlnoci zasedl lord Asriel v křemencové věži k poradě s králem Ogunwem, andělskou Xaphanií, paní Oxentiel vedoucí Galivespiany a Teukrem Basilidem. Alethiometrista právě dokončil svoje hlášení a lord Asriel vstal, přešel k oknu a zahleděl se na vzdálený přísvit Oblačné hory zavěšené na západní obloze. Ostatní mlčeli. Vyslechli si právě zprávu, ze které zbledl a zachvěl se i sám lord Asriel, a nikdo nevěděl, jak na ni reagovat.

Nakonec promluvil lord Asriel.

„Pane Basilide,“ řekl, „musíte být strašně unavený. Jsem vám vděčný za vaše úsilí. Prosím, napijte se s námi vína.“

„Děkuji, pane,“ uklonil se učenec.

Ruce se mu třásly. Král Ogunwe nalil sklenici zlatého tokajského a podal mu ji.

„Co to pro nás znamená, lorde Asrieli?“ rozlehl se jasný hlas paní Oxentiel.

Lord Asriel se vrátil ke stolu.

„Znamená to,“ odpověděl, „že až dojde k bitvě, musíme se zaměřit na jiný cíl. Moje dcera a ten chlapec přišli o svoje daemony – jak, to nevím, a netuším ani, jak je možné, že přežili. Každopádně se teď jejich daemoni nacházejí kdesi v tomto světě – opravte mě, pane Basilide, kdybych snad shrnoval situaci nepřesně – kdesi v tomto světě a Metatron se jich hodlá zmocnit. Kdyby se mu to podařilo, musely by ty děti k němu, a jakmile by získal moc nad těmi, budoucnost by byla už navždy jeho. Náš úkol je tudíž zřejmý: musíme ty daemony najít dřív než on a postarat se o ně, než se k nim ta dívenka a chlapec zase dostanou.“

„Jakou mají podobu, ti dva ztracení daemoni?“ zajímala se galivespianská velitelka.

„Ještě se neustálili, madam,“ odpověděl Teukros Basilides. „Mohou mít libovolnou podobu.“

„Takže si to shrneme,“ promluvil znovu lord Asriel. „My všichni, celá naše republika a budoucnost každé myslící bytosti závisí na tom, aby moje dcera zůstala naživu a aby ani její, ani chlapcův daemon neupadli Metatronovi do rukou?“

„Přesně tak.“

Asrielův povzdech zněl bezmála spokojeně, jako by dospěl k výsledku dlouhého a složitého výpočtu a našel v něm neočekávaný, ale uspokojivý smysl.

„Nuže dobrá,“ opřel se zeširoka o stůl. „Řeknu vám, co provedeme, až začne bitva. Králi Ogunwe, vy se ujmete velení všech armád bránících pevnost. Paní Oxentiel, po vás bych chtěl, abyste okamžitě vyslala všechny své lidi hledat tu dívenku s chlapcem a jejich dva daemony. Až je najdete, střežte je za cenu vlastních životů, dokud se znovu neshledají. V tom okamžiku, jestli tomu dobře rozumím, může ten chlapec uniknout do jiného světa, kde budou v bezpečí.“

Lady přikývla. V záři lampy se její nepoddajné šedé vlasy zableskly jako ocelový břit, a modrý jestřáb, kterého zdědila po lordu Rokeovi, roztáhl na svém hradu u dveří křídla.

„A teď vy, Xaphanie,“ obrátil se lord Asriel k andělovi. „Co o tom Metatronovi víte? Kdysi býval člověkem, tak bych rád věděl, jestli ještě má lidskou fyzickou sílu?“

„Vyšvihl se do čela království až dlouho poté, co jsem odešla do vyhnanství,“ odpověděla Xaphanie. „Nikdy jsem s ním neměla moc co do činění. Ale těžko by se dostal tam, kde dnes je, kdyby nebyl mimořádně silný, a to ve všech ohledech. Většina andělů se přímému boji vyhýbá, ale Metatron si v takových zápasech libuje a vyhrává je.“

Ogunwemu neušlo, že lorda Asriela něco napadlo. Na okamžik jako by ztratil soustředění, pohled se mu rozostřil, ale vzápětí se v něm objevila nová jiskra.

„Rozumím,“ řekl. „Takže na závěr, Xaphanie, pan Basilides nám pověděl, že jejich bomba nejenže otevřela propast pod světy, ale zároveň rozrušila podstatu věcí natolik, že se všude objevily nové trhliny a škvíry. Někde nedaleko musí tedy vést cesta k okraji té propasti. Rád bych, abyste se po ní podívala.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se král Ogunwe.

„Hodlám Metatrona zničit. Moje úloha už je skoro u konce. Záleží na tom, aby přežila moje dcera, a naším hlavním úkolem teď je odvrátit od ní veškeré síly království, aby mohla přejít do bezpečnějšího světa, ona, ten chlapec i jejich daemoni.“

„A co paní Coulterová?“ zeptal se král.

Lord Asriel si přejel rukou po čele.

„Nerad bych ji znepokojoval,“ odpověděl. „Nechte ji na pokoji a chraňte ji, pokud to bude možné. I když… kdo ví, možná jsem k ní nespravedlivý. Při všem, co napáchala, mě vždycky dokázala znovu a znovu překvapit. Nám všem je nicméně jasné, co musíme dělat my a proč na tom tolik záleží: musíme chránit Lyru, dokud nenajde svého daemona a nevyvážné do bezpečí. Možná tahle republika vznikla jen proto, abychom jí v tom dokázali pomoct. A proto nám nezbývá, než v tom ohledu udělat všechno, co je v našich silách.“

Paní Coulterová ležela ve vedlejší místnosti na Asrielově lůžku, a když zaslechla z vedlejšího pokoje hlasy, pohnula se. Nespala nijak hluboce. Probrala se z neklidné dřímoty znepokojená a ztěžklá touhou.

Její daemon se posadil na posteli, ale jí se nechtělo přecházet blíž ke dveřím. Stačilo jí slyšet Asrielův hlas, byť nerozuměla slovům. Oba jsou už teď ztracení, pomyslela si. Všichni jsou ztracení.

Konečně zaslechla ve vedlejší místnosti zaklapnout dveře, zvedla se a vstala.

„Asrieli,“ řekla, když vcházela do teplého světla petrolejové lampy.

Jeho levhartice tiše zavrčela a zlatý opičák plaše sklonil hlavu. Lord Asriel stáčel velkou mapu a ani se neohlédl.

„Asrieli, co s námi bude?“ zeptala se a posadila se na židli.

Přitiskl si na oči bříška dlaní. Tvář měl ztrhanou únavou. Ztěžka se posadil a opřel se loktem o stůl. Jejich daemoni se ani nepohnuli. Opičák se krčil na opěradle židle, kdežto sněžná levhartice strnule, ostražitě seděla po Asrielově boku a nespouštěla pohled z paní Coulterové.

„Tys nás neslyšela?“ zeptal se.

„Jen malinko. Nemohla jsem spát, ale neposlouchala jsem vás. Ví někdo, kde je Lyra?“

„Ne.“

Na první otázku jí ještě pořád neodpověděl a sama dobře věděla, že to nemá v úmyslu.

„Měli jsme se vzít,“ řekla, „a vychovávat ji společně.“

Poznámka přišla tak neočekávaně, že Asriel překvapeně zamrkal. Jeho levhartici vyklouzlo tichounké, sotva slyšitelné hrdelní zamručení a natáhla se na zem s tlapami před sebou jako sfinga. Asriel neřekl nic.

„Nedokážu se smířit s představou zapomnění, Asrieli,“ pokračovala. „To bych radši snášela cokoli jiného. Kdysi jsem si myslela, že bolest by byla horší, věčné mučení že musí být strašlivé… Ale aspoň máš vědomí, takže je to přece jen lepší, nemyslíš? Lepší než nic necítit a jen se propadat do tmy, navěky věků všechno ztratit…“

Nečekala od něj víc, než že jí bude naslouchat. Nespouštěl pohled z jejích očí a pozorně sledoval každé slovo. Odpovídat nebylo zapotřebí.

„Když jsi o ní onehda mluvil tak ohavně,“ pokračovala paní Coulterová, „a o mně taky… myslela jsem, že ji nemáš rád. Že nesnášíš mě, jsem chápala. Já k tobě nikdy nenávist necítila, ale chápala jsem… Věděla jsem, že možná máš důvod, proč mě nenávidět. Ale nešlo mi do hlavy, proč by ti měla vadit Lyra.“

Pomalu odvrátil hlavu a pak se na ni znovu zahleděl.

„Vzpomínám si, že tam na Svalbardu jsi řekl takovou zvláštní věc,“ pokračovala v řeči. „Stáli jsme na vrcholku hory, těsně předtím, než jsi vyšel z našeho světa, a ty jsi řekl: Pojď se mnou a skoncujeme s Prachem jednou provždy. Pamatuješ si na to? Ale nebyla to pravda. Chtěl jsi pravý opak, je to tak? Teď už to chápu. Proč jsi mi neřekl, o co ti doopravdy jde? Proč jsi mi neřekl, že se vynasnažíš Prach zachovat? Mohl jsi mi povědět pravdu.“

„Chtěl jsem, abys do toho šla se mnou,“ odpověděl tichým, chraplavým hlasem, „a myslel jsem, že lež ti bude milejší.“

„Ano,“ zašeptala, „já to věděla.“

Nevydržela sedět v klidu, ale neměla ani dost sil, aby vstala. Na okamžik se jí zmocnila slabost, zatočila se jí hlava, zvuky k ní doléhaly jako z dálky a v místnosti se setmělo, ale skoro vzápětí se jí smysly nemilosrdně vrátily dokonce ostřejší než dřív. Na situaci se ale nic nezměnilo.

„Asrieli…“ zašeptala.

Zlatý opičák zkusmo napřáhl pracku a dotkl se tlapy levhartice. Muž beze slova přihlížel a Stelmarie se ani nepohnula, oči pevně upřené na paní Coulterovou.

„Asrieli, co s námi jen bude?“ opakovala žena. „Je tohle úplný konec?“

Muž neodpověděl.

Jako ve snu se zvedla na nohy, zvedla batoh odložený v rohu pokoje a sáhla dovnitř pro pistoli. Co chtěla udělat v příští chvíli, se ale nikdo nikdy nedozví, protože v tu chvíli zadupaly na schodech spěšné kroky.

Muž, žena i jejich daemoni se otočili ke sluhovi, který udýchaně hlásil: „Odpusťte, pane, ale ty dva daemoni se před chvílí objevili nedaleko východní brány, oba v podobě kočky. Strážný se je pokoušel přemluvit, aby šli dovnitř, ale utekli před ním. Mohlo to být tak před minutou, ani ne…“

Lord Asriel se napřímil na židli. Z tváře mu rázem zmizela všechna únava a on jako vyměněný vyskočil na nohy a sáhl po zimníku.

Paní Coulterovou zřejmě v tu chvíli pustil z hlavy. Hodil si kabát přes ramena a obrátil se k sluhovi.

„Okamžitě to řekněte paní Oxentiel. Dejte rozhlásit, že těm daemonům nesmí nikdo vyhrožovat, děsit nebo na ně vyvíjet jakýkoli jiný nátlak. Kdo je uvidí jako první…“

Víc paní Coulterová neslyšela, protože už byl tou dobou v půlce schodiště. Jakmile dozněla poslední ozvěna jeho spěchajících kroků, nebylo slyšet nic než tiché syčení plynové lampy a kvílení prudkého větru za okny.

Obrátila pohled k očím svého daemona. Zlatý opičák měl ve tváři onen prohnaný, neproniknutelný výraz, na jaký byla po pětatřiceti letech společného života tak dobře zvyklá.

„No dobře,“ pokrčila rameny. „Jinou možnost nevidím. Nejspíš… nejspíš budeme…“

Hned pochopil, co má na mysli. Vyskočil jí do náruče a objali se. Pak našla kožich, tichounce vyklouzla z pokoje a pustila se po ztemnělém schodišti dolů.

Těžce, nesmírně těžce se Lyře a Willovi odcházelo z lahodného světa, kde spali předchozí noci, ale věděli, že pokud chtějí najít svoje daemony, nezbývá jim, než se ještě jednou zanořit do tmy. Po dlouhých hodinách namáhavého plazení šerým tunelem se teď Lyra podvanácté skláněla nad alethiometrem. V soustředění si ani neuvědomovala občasné tiché zajíknutí či zakníknutí, které jí samou únavou bezděky uklouzlo. Být jen trochu silnější, vzlykala by nahlas. Také Will nepřestával vnímat citlivé místo, kde dřív přebýval jeho daemon. Připomínalo se jako čerstvá popálenina, kterou s každým nádechem znovu a znovu drásají studené háky.

Každé nastavení ručiček přístroje vyžadovalo nesmírnou námahu a myšlenky jako by se jí vlekly hlavou na olověných nohách. Příčky významů, které vedly od každého z šestatřiceti symbolů kamsi do hloubi, a ona se po nich dřív pohybovala s takovou lehkostí a jistotou, jí najednou připadaly vratké a nespolehlivé. A udržet ve vědomí jejich vzájemnou souvztažnost… Dřív jí to šlo stejně snadno jako běhat, zpívat nebo vyprávět, zlehka a přirozeně. Teď se pachtila lesem významů a cítila, jak jí půda ujíždí pod nohama. Jenže kdyby na chvíli povolila, kdyby selhala, rozpadne se i všechno ostatní…

„Není to daleko,“ řekla konečně. „A hrozí tam spousty nebezpečí – bojuje se tam a… Ale už jsme skoro na místě. Na konci tohohle tunelu je velká hladká skála, po které proudí voda. Tam se prořízneš ven.“

Duchové směřující do boje se dychtivě hrnuli dopředu a těsně vedle ní se vynořil Lee Scoresby.

„Lyro, děvenko, už to nebude dlouho trvat,“ řekl. „Až potkáš toho medvědího fešáka, vyřiď mu, že Lee bojoval do poslední chvíle. A jakmile bude po bitvě, budu mít nekonečně času pustit se po větru a najít atomy, co z nich dřív byla Hester, a moji máti tam doma na pláních šalvěje, najdu i svoje lásky, všechny svoje krasavice… Lyro, holčičko moje, pořádně si odpočiň, až tohle všechno skončí, rozumíš? Život je krásný a se smrtí je konec.“

Hlas se mu zadrhl. Nejradši by ho objala, ale to samozřejmě nešlo. Zadívala se aspoň na jeho bledou postavu a jasná záře jejích očí dodala duchovi novou sílu.

Oba dva, Lyra i Will, nesli na rameni jednoho Galivespiana. Jejich krátké životy se skláněly ke konci, údy jim svírala nezvyklá ztuhlost a srdce začínal obestírat chlad. Oba se brzy vrátí do světa mrtvých, tentokrát jako skuteční duchové. Zadívali se ale jeden druhému do očí a beze slov si odpřísáhli, že děti doprovodí, kam až budou moci, a o tom, že umírají, se jim nezmíní ani slovem.

Děti se drápaly výš a výš. Ani jeden nemluvil. Slyšeli navzájem svoje namáhavé oddychování, slyšeli svoje kroky a chrastění kamínků, které se jim sypaly pod nohama. A před nimi se po celou cestu odhodlaně drala harpyje, zachmuřeně a mlčenlivě vlekla křídla za sebou a drápy jí skřípaly po kamení.

Vtom k nim dolehla ozvěna nového zvuku, pravidelné kap-kap odrážející se od skalních stěn. Za chvíli kapání zrychlilo a změnilo se v čůrek, pramínek, proud vody.

„Tady!“ vztáhla Lyra ruku k hladké kamenné stěně, která jim tarasila cestu. Byla mokrá a studená. „To je ono.“

Obrátila se k harpyji.

„Přemýšlela jsem o tom,“ řekla, „jak jsi mě zachránila a jak jsi slíbila, že všechny duchy, kteří přijdou do světa mrtvých, vyvedete tam do té krajiny, kde jsme včera nocovali. A napadlo mě, že se nehodí, abys neměla jméno, při tom, co budeš dělat. Takže bych ti snad mohla nějaké dát, jako mě kdysi Iorek Byrnison nazval Stříbroústou. Dávám ti jméno Křídla milosrdenství. Tak se teď budeš nazývat ode dneška po všechny věky: Křídla milosrdenství.“

„Jednou,“ odpověděla harpyje, „se spolu zase shledáme, Lyro Stříbroústá.“

„A když budu vědět, že jsi tu ty, nebudu se bát,“ odpověděla Lyra. „Sbohem, Křídla milosrdenství, uvidíme se, až umřu.“

Pevně harpyji objala a políbila ji na obě tváře.

„To je svět, kde má Asriel svou republiku?“ zeptal se rytíř Tialys.

„Ano,“ odpověděla Lyra. „Alethiometr to tak říká. Jsme kousek od jeho pevnosti.“

„V tom případě bych rád promluvil k duchům.“

Zvedla ho do výšky a on zavolal: „Dobře mě poslouchejte, protože jsme s lady Salmakií jediní, kdo tenhle svět někdy viděli. Na vrcholku hory je pevnost, kterou lord Asriel musí uhájit. Proti jakému nepříteli, to nevím. Lyra a Will teď mají jediný úkol, totiž najít svoje daemony. A my jim v tom musíme pomoci. Buďte stateční a bojujte ze všech sil.“

Lyra se obrátila k Willovi.

„Dobře,“ přikývl. „Jdu na to.“

Vyndal nůž a podíval se do očí otcově duchovi. Už brzy se navěky rozejdou a Willa napadlo, jak by bylo hezké, kdyby tu s nimi byla i maminka, kdyby byli všichni tři pohromadě…

„Wille,“ vyburcovala ho Lyra znepokojeně.

Zarazil se. Nůž visel nehybně ve vzduchu. Odtáhl ruku a nůž tak zůstal dál, zachycený ve hmotě neviditelného světa. Zhluboka vydechl.

„Málem jsem…“

„Já to viděla,“ odpověděla. „Podívej se na mě, Wille.“

V přízračném světle viděl její světlé vlasy, odhodlaná ústa a upřímný pohled. Vnímal teplo jejího dechu a závan známé vůně jejího těla.

Nůž se uvolnil.

„Zkusím to znovu,“ řekl.

Odvrátil se a soustředěně sklouzl vědomím do samé špičičky nože. Hmatal, šátral, couval a hledal dál, až to našel. Bodl, táhl hrotem napříč, dolů a zpátky. Duchové se jim tísnili za zády, až on i Lyra cítili ve všech nervech těkavé závany chladu.

Will dotáhl poslední řez.

Ze všeho nejdřív je udeřil do uší strašlivý hluk. Oknem se řinulo dovnitř oslepující světlo, před kterým si museli živí i duchové zaclonit oči, takže několik vteřin neviděli vůbec nic, zato dunění, výbuchy, rachocení střelby i volání rozkazů a křik k nim doléhaly od první chvíle děsivě zřetelné.

Duchové Johna Parryho a Leeho Scoresbyho se vzpamatovali jako první. Jako bývalí vojáci zocelení řadou bitev se nenechali vyvést hlukem z míry. Will s Lyrou naopak jen nechápavě, vyděšeně třeštili oči.

Ve vzduchu nad nimi se rozletovaly na kusy výbušné rakety a úlomky kovu štípaly z nedaleké hory kusy kamení. Na obloze spolu zápasili andělé, mezi nimi se proháněly divoženky a s bojovým křikem svého klanu zasypávaly nepřátele šípy. Zahlédli Galivespiana, který se v sedle vážky prudce snášel k vzrostlému muži v kokpitu jakéhosi létajícího stroje. Muž se ho snažil odehnat, ale Galivespian nechal vážku kroužit vzduchem, seskočil na pilota a zaryl mu ostruhu do krku. To už jeho okřídlený oř slétal níž a jezdec mu seskočil na jasně zelený hřbet chvíli předtím, než se létající stroj roztříštil o skálu pod pevností.

„Vyřízni větší kus,“ ozval se Lee Scoresby netrpělivě. „Pusť nás ven!“

„Počkej, Lee,“ zarazil ho John Parry. „Něco se děje. Podívej tamhle!“

Will vyřízl další okénko ve směru, kterým ukazoval, a když vyhlédli ven, bylo zřejmé, že se průběh boje nečekaně mění. Útočníci se začínali stahovat. Skupina obrněných vozů se zarazila v postupu a pod krycí palbou se ztěžka obracela a mířila zpátky. Oddíly létajících strojů, které měly v nerovné bitvě s Asrielovými gyroplány zřetelně navrch, zakroužily oblohou a zmizely západním směrem. Pozemní síly království čítající kolony střelců, čety vyzbrojené plamenomety, děla rozprašující jed a zbraně, jaké nikdo z přihlížejících jakživ neviděl, se začínaly rozpadat a stahovat nazpátek.

„Co to má znamenat?“ nechápal Lee. „Stahujeu se z bitevního pole, ale proč?“

Nedávalo to smysl: spojenci lorda Asriela byli početně v nevýhodě, jejich zbraně zdaleka nebyly tak účinné a také zraněných bylo v jejich řadách nepoměrně víc.

Vtom Will vycítil mezi duchy vlnu pohybu. Ukazovali na cosi, co se blížilo jako unášené vzduchem.

„Fantomové!“ pochopil John Parry. „Tak proto!“

Poprvé v životě Willovi s Lyrou připadalo, že je vidí. Připomínali mihotající se oblačné závoje snášející se k zemi jako chmýří pampelišek, jen mnohem méně zřetelné. Když dopadli na zem, nebyli už vidět skoro vůbec.

„Co dělají?“ nechápala Lyra.

„Míří tamhle k té četě vojáků…“

A protože oba věděli, co bude následovat, začali vyděšeně volat: „Utíkejte! Běžte pryč!“

Část vojáků se začala překvapeně rozhlížet po dětech, jejichž hlasy k nim doléhaly odněkud zblízka. Ostatní si všimli blížících se fantomů, podivných, vybledlých a lačných. Zvedli pušky a vystřelili, ale jak se dalo čekat, nebylo to nic platné. Vtom mlžné obrysy napadly prvního z nich.

Byl to voják z Lyřina světa, Afričan, a za daemona měl dlouhonohou, žlutohnědou kočku s černými flíčky. Zvíře vycenilo zuby, připravené zaútočit.

Všichni viděli, jak muž namířil pušku, plný odvahy a odhodlání neustoupit ani o krok – a jak se jeho daemon ocitl ve smyčkách neviditelné sítě. Nešťastná kočka prskala, svíjela se, bezmocně naříkala, a muž v tu chvíli zahodil pušku a natáhl se k ní, volal ji jménem, ale brzy se sám zhroutil k zemi a strašlivá bolest doprovázená nesnesitelnou nevolností ho připravily o vědomí.

„Tak do toho, Wille,“ ozval se John Parry. „Pusť nás ven. My si s nimi poradíme.“

A tak Will otvor co nejvíc rozšířil a sotva vyběhl ven v čele bledé armády duchů, rozpoutala se nejpodivnější bitva, jakou si dokázal představit.

Duchové se drali z podzemí, v poledním světle ještě nezřetelnější než dřív. Neměli se už čeho bát a tak bez váhání vtrhli mezi fantomy a sráželi, chytali a rvali cosi, co Will s Lyrou neviděli už vůbec.

Vojáci i všichni ostatní živí spojenci nevěděli, co si o tom podivném, přízračném boji myslet. Will se pustil přímo jeho středem a mával přitom nožem kolem sebe, protože si dobře pamatoval, jak před ním fantomové v jiném světě prchali.

A kam šel on, šla i Lyra. Ze srdce si přála, aby i ona měla něco, čím by mohla bojovat tak jako Will. Zároveň se ale nepřestávala bedlivě rozhlížet. Občas měla pocit, že některého fantoma zahlédla, byť jen jako olej ovitý záblesk ve vzduchu, a tehdy také pocítila první záchvěv strachu.

Se Salmakií na rameni vyběhla na nevelké návrší, nízký val zarostlý hlohovými keři, odkud měla výhled na rozlehlou planinu, kterou útočící armáda plenila.

Slunce jí stálo nad hlavou. Před ní se na západním obzoru hromadily třpytivé chomáče oblaků zbrázděné hlubokými temnými rýhami a z vrcholů jim ve větru povlávaly korouhve bílých par. A ve stejném směru čekaly na ohromné pláni pozemní síly nepřátelského vojska: lesknoucí se stroje, pestrobarevné korouhve a seřazené oddíly připravené kdykoli vyrazit.

Za sebou a po levé straně měla ježatý hřeben hor táhnoucí se k pevnosti. V sinavém světle před bouří zářily jednolitou jasnou šedí a na vzdálených hradbách z černého čediče dokonce rozeznávala maličké postavičky, které pobíhaly sem tam, opravovaly pošramocené zdivo, přinášely další zbraně nebo jen bez hnutí přihlížely.

Někdy tou dobou se jí zmocnil první náznak nevolnosti, bolesti a strachu, který byl neklamnou známkou lepkavého doteku fantomů.

Poznala ho okamžitě, i když podobný pocit nikdy dřív nezažila. A vyrozuměla z něj dvě věci: zaprvé že už dospěla natolik, že ji fantomové mohou napadnout, a zadruhé že Pantalaimon nebude daleko.

„Wille! Wille!“ vykřikla.

Zaslechl ji a otočil se s nožem v ruce a planoucím pohledem.

Ale než stačil promluvit, zalapal po dechu, zachrčel a chytil se za prsa. Dělo se mu očividně totéž co jí.

„Pante! Pantíku!“ vytahovala se na špičky a rozhlížela kolem dokola.

Will stál zlomený v pase a bojoval s nutkáním zvracet. Za chvíli ale nevolnost odezněla, jako by se jejich daemonům podařilo utéct. Pořád jim ale nebyli o nic blíž a široko daleko vzduch houstl rachocením střelby, voláním, bolestným a vystrašeným nářkem a vzdáleným jekem útesových běsů, kteří kroužili nad pozemními vojsky. Občas kolem prosvištěl šíp a s tlumeným cvaknutím zasáhl cíl, a pak se k všeobecnému ruchu přidal další zvuk: zvedající se vítr.

Ze všeho nejdřív ho Lyra ucítila na tvářích, pak si všimla ohýbající se trávy a vzápětí už hvízdal mezi hlohy. Obloha nad její hlavou se zaplnila předzvěstí bouře. Zmizely poslední bílé chomáče obláčků a namísto nich se ve výši několika mil roztáhly po celém obzoru vířící, přelévající se a pulzující spousty přecházející ze sírově žluté do odstínů mořské zeleně, kouřové šedi i hutné, lesknoucí se černi.

Za jejími zády ještě pořád zářilo slunce, takže každý keřík i stromek mezi ní a bouří zřetelně vyvstával v nejživějších barvách, křehká překážka vzdorující temnotě vzepjatými listy, větvičkami, plody a květy.

Mezi tím vším procházely tyhle dvě ne už tak úplně děti. Oba už fantomy viděli skoro zřetelně. Vítr, před kterým musel Will přivírat oči a Lyře cuchal vlasy, by měl správně jejich bledé obrysy snadno odvát, ale proplouvali jím beze vší námahy a mířili přímo k zemi. Chlapec s děvčetem se ruku v ruce vyhýbali mrtvým a raněným. Lyra volala svého daemona jménem a Will nastraženými smysly vyhlížel toho svého.

To už se ale obloha rozzářila krajkovím blesků a do uší je jako sekera udeřil první ohlušující rachot hromu. Lyře vyletěly ruce k hlavě a Will div neklopýtl, jako by ho hluk srazil k zemi. V těsném objetí zvedli hlavu a naskytl se jim pohled, jaký v žádném z milionů světů nikdy nikdo neviděl.

Z pevnosti na východě se v posledním cípku jasné oblohy vynořil dlouhý pás divoženek: klan Ruti Skadiové, Reiny Mitiové a asi půltucet dalších, každá s planoucí pochodní ze smolné borovice namočené v asfaltu. Mířily přímo do bouře.

Ke všem na zemi dolehlo praskání a řev plamenů, když se těkavé plyny vysoko na nebi naráz vzňaly. V horních vrstvách vzduchu ještě poletovalo pár fantomů a divoženky, které do nich nedopatřením naletěly, se v plameni ohně s výkřikem zřítily k zemi, ale většina sinalých obrysů už mezitím dosedla na zem a široký proud divoženek se valil jako ohnivá řeka přímo do srdce bouře.

Z Oblačné hory jim zamířila v ústrety letka andělů vyzbrojených kopími a meči. S větrem v zádech byli rychlejší než šíp, ale ani v tom za nimi divoženky nezůstávaly pozadu. První z nich už vyletěly do výšky a pak se bleskurychle snesly do řad andělů a rozsévaly kolem sebe pochodněmi ohnivou zkázu. Jeden za druhým se andělé s křikem řítili z oblohy dolů, křídla v plamenech a obrys těla zdůrazněný ohnivou stopou.

V tu chvíli začaly padat první těžké kapky deště. Jestli měl velitel skrytý v bouřkových mracích v úmyslu zhasit divoženčí ohně, čekalo ho zklamaní, protože smolná borovice smočená v asfaltu vzdorovala i nečasu a v proudech vody jen syčela a prskala o to hlasitěji. Kapky deště se řítily na zem, jako by je vrhala dolů čísi zlobná ruka, tříštily se o ni a odskakovaly do výše. Netrvalo ani minutu a Lyra i Will byli promočení na kost, třásli se chladem a kapky deště je bodaly do hlavy a rukou jako maličké kamínky.

Navzdory všemu ale odhodlaně klopýtali dál, vytírali si vodu z očí a překřikovali bouřící vřavu: „Pantíku! Pantalaimone!“

Hrom jim teď burácel nad hlavou, skoro bez ustání doprovázený skřípěním a praštěním, jako by se od sebe trhaly samotné atomy. V jejich třaskání pobíhali Will s Lyrou pohánění strachem a oba vykřikovali: „Pante! Pantíku! Pantalaimonku!“ a Will přidával svoje volání beze slov. Věděl sice, oč přišel, ale neznal svého daemona jménem.

Po celou dobu je provázeli oba Galivespiané, varovali je, kam se ohlédnout, kudy běžet a jak se vyhnout fantomům, které děti ještě pořád neviděly dost zřetelně. Lyra už ale musela nést Salmakii v dlaních, protože lady neměla dost sil, aby se jí udržela na rameni. Tialys vytrvale pozoroval nebe nad sebou, vyhlížel bojovníky svého rodu a dovolával se jich pokaždé, když zahlédl vzduchem prokmitnout střelhbitou tenkou mžitku. Jeho hlas už ale neměl bývalou zvučnost a ostatní Galivespiané by se beztak ohlíželi po elektrizující modři a rudožluté, klanových barvách jejich vážek. Jejich lesklá záře už ale dávno pohasla a těla, ze kterých svítily, zůstala ležet ve světě mrtvých.

Vtom se ale po obloze mihl pohyb odlišný od všech ostatních. Děti obrátily tvář vzhůru, a když si zakryly oči před bičováním dešťových kapek, uviděly létající stroj nepodobný ničemu, s čím se kdy setkaly. Byl neforemný, tmavý a nehlučný, opatřený šesti nohama. Odpoutal se od pevnosti a letěl velice nízko. Proletěl jim nad hlavou zhruba ve výšce střechy a pokračoval dál do samého srdce bouře.

Neměli ale kdy příliš o něm dumat, protože další ochromující záchvat nevolnosti Lyře naznačil, že se Pantík znovu ocitl v nebezpečí. Vzápětí přepadl stejný pocit i Willa, a tak se klopýtavě, s očima oslepenýma vodou a bolestí, pustili na další cestu mezi loužemi, bahnem, vřavou bojujících duchů a naříkajících raněných, bezmocní, vyděšení a zesláblí nevolností.

Záměrolet řídila paní Coulterová, seděla v kokpitu sama se svým opičákem.

Barometrický výškoměr nebyl za bouře příliš k užitku, ale díky ohňům, které dosud planuly na zemi v místech, kam spadl některý z andělů, dokázala zhruba odhadnout výšku; ani prudký liják neměl sílu uhasit ty plameny. Ani určit kurz nebylo nic těžkého, protože blesky šlehající kolem hory byly účinnější než všechny majáky dohromady. Musela se jen vyhnout všem bytostem, které spolu dosud zápasily ve vzduchu, a dát si pozor na zvedající se zemi pod sebou.

Světla nerozsvěcela, protože chtěla mít příležitost dostatečně se přiblížit a přistát dřív, než ji někdo zahlédne a sestřelí. Čím víc se blížila, tím byly vzdušné proudy dravější a poryvy větru dorážely s nečekanou silou z nečekaných směrů. Gyroplán by tu neměl šanci, vichr by ho hravě rozmázl o zem jako dotěrnou mouchu. Díky záměroplánu mohla zlehka plynout spolu s větrem a udržovat rovnováhu jako jezdec na vlnách Poklidného oceánu.

Opatrně začala stoupat. Přístrojů si nevšímala a s pohledem upřeným před sebe se nechala vést zrakem a instinktem. Její daemon poskakoval z jedné strany kabinky na druhou, vyhlížel hned dopředu a hned zas do stran, a nepřestával na ni pokřikovat. Nad strojem a všude kolem něj se proplétaly a praskaly mohutné plachty jasu, střídající se s filigránem blesků. Paní Coulterová řídila své maličké vznášedlo vší tou spouští, zvolna nabírala výšku a ani na okamžik neztrácela ze zřetele oblaky obklopený palác před sebou.

Jak přilétala blíž, její pozornost se tříštila a ona ohromeně, uneseně zírala na samu podstatu oné prazvláštní hory.

Připomínala jí jisté donebevolající kacířství, jehož původce nyní po zásluze úpěl v kobkách Konzistorního sboru. Přišel totiž s myšlenkou, že existuje víc prostorových rozměrů než ony tři, které jsme zvyklí vnímat. Tvrdil, že jich existuje možná i sedm nebo osm, ale vzhledem k nepatrnému měřítku je nemůžeme zkoumat přímo. Sestrojil dokonce i model, na kterém se vysvětloval princip jejich fungování, a paní Coulterová si ho měla možnost prohlédnout dřív, než ho exorcista po příslušném obřadu spálil. Záhyby se tu prolínaly do záhybů, rohy a hrany se navzájem obsahovaly i byly obsažené. Jeho vnitřek byl všude a vnějšek všude jinde. Oblačná hora na ni působila podobným dojmem. Spíš než skálu připomínala silové pole, v němž se prostor sám od sebe skládá, natahuje a vrství do chodeb, teras, síní, promenád a strážních věží zbudovaných ze vzduchu, světla a par.

Cítila, jak se jí v prsou vzdouvá podivné nadšení a ve stejné chvíli zahlédla na jižním úbočí chráněnou terasu, kam bude moci se záměroletem bezpečně přistát.

Vznášedlo sebou v bouřlivém vzduchu házelo a namáhavě se prodíralo kupředu, ale paní Coulterová pevně udržovala kurs a její daemon ji naváděl k hladkému přistání na terase.

Až dosud jí cestu osvětlovaly blesky, občasná průrva v mracích, kterou prorážely dovnitř sluneční paprsky, ohně z hořících andělů a jas anbarických světlometů, ale tady uvnitř bylo světlo odlišné. Vycházelo z masy samotné hory, zvláštní perleťová záře, která sílila a pohasínala jakoby v rytmu pomalého dechu.

Žena i její daemon vystoupili z letounu a rozhlíželi se kudy dál.

Připadalo jí, jako by se nad i pod ní pohybovaly další bytosti prolétající spěšně hmotou samotné hory se zprávami, rozkazy a informacemi. Žádnou z nich ale nespatřila, viděla jen matoucí, do sebe složenou perspektivu sloupořadí, schodiště, terasy a průčelí.

Než se stačila rozhodnout, kudy se pustit dál, zaslechla hlasy a rychle se schovala za jeden ze sloupů. Hlasy se blížily, zpívaly jakýsi žalm a zanedlouho spatřila procesí andělů nesoucích nosítka.

Na dohled od její skrýše si všimli záměroletu a zastavili se. Zpěv utichl a část nosičů se začala podezřívavě, poplašeně rozhlížet.

Paní Coulterová jim stála natolik blízko, že viděla i bytost, která spočívala uvnitř: byl to anděl, jak pochopila, nepopsatelně věkovitý anděl. Neviděla ho zřetelně, protože nosítka byla kolem dokola uzavřená třpytivou křišťálovou kupolí, která odrážela okolní světlo hory, ale i tak jí neušla jeho strašidelná vetchost, tvář propadlá ve spleti vrásek, chvějící se ruce, žmoulající ústa a slzící oči.

Stařičká bytost roztřeseně mávla rukou směrem k záměroletu. Nesouvisle si cosi drmolila pro sebe, přičemž se bez ustání popotahovala za vousy, a pak zvrátila hlavu dozadu a vydala ze sebe zakvílení plné tak mučivé trýzně, že si paní Coulterová musela zacpat uši.

Nosiči ale podle všeho plnili jasný úkol, protože se znovu vzchopili a bez ohledu na křik a brumlání z nosítek pokračovali v cestě. Když došli na otevřené prostranství, roztáhli křídla a na povel svého vůdce vyrazili i s nosítky do vzduchu. Netrvalo dlouho a zmizeli paní Coulterové z dohledu v kotoučích par.

Nebylo ale kdy přemýšlet nad tím, co právě viděla. Rychle se s opičákem v patách pustila spletí mohutných schodišť a mostů vzhůru. Čím výš se ocitali, tím horlivější pohyb neviditelných tvorů kolem sebe cítili, až nakonec vyšli zpoza rohu na široké prostranství podobné zamlženému náměstí. Přímo proti nim najednou stanul anděl vyzbrojený kopím.

„Co jste zač? Co tady chcete?“ zeptal se.

Paní Coulterová se na něj zvědavě zadívala. Tak tohle jsou ty bytosti, které před mnoha a mnoha věky propadaly lásce k lidským ženám, dcerám člověka.

„Ne, počkejte,“ odpověděla mírně, „nesmíme ztrácet čas. Odveďte mě okamžitě k regentovi. Očekává mě.“

Musím je vyvést z míry, říkala si v duchu, znepokojit je. A protože andělský strážný nevěděl, jak se zachovat, poslechl její rozkaz. Nějakou chvíli ji vedl onou matoucí hrou tvarů a světel, až se ocitli v předsálí. Jak se dostali dovnitř, si nebyla schopná vybavit, ale stáli uvnitř a zanedlouho se před nimi otevřelo cosi jako dveře.

Zlatý opičák jí zarýval ostré drápy do paže, a aby ho uklidnila, zabořila mu prsty do hebké kožešiny.

Ocitli se tváří v tvář bytosti utkané ze světla. Podobala se člověku a měla i jeho velikost, jak si paní Coulterová pomyslela, ale v oslnivé záři si ho nemohla doopravdy prohlédnout. Zlatý opičák zabořil své paní tvářičku do ramene a ona sama zvedla ruku, aby si zakryla oči.

„Kde je?“ obořil se na ni Metatron. „Kde je tvá dcera?“

„To jsem vám právě přišla říct, vážený regente,“ odpověděla.

„Kdybys ji měla v moci, přivedla bys mi ji rovnou.“

„Ji samou nemám, ale jejího daemona ano.“

„Jak to?“

„Přísahám, Metatrone, mám v moci jejího daemona. Ale kdybyste se ráčil trochu zahalit, velký regente, vaše záře mě oslňuje.“

Přetáhl přes sebe oblačný závoj. Teď ho viděla o něco zřetelněji, jako když pozorujeme slunce přes zakouřené sklíčko, ale nadále se tvářila, že ji jeho tvář oslňuje. Připomínal muže středního věku, byl vysoký, silný a pánovitý. Byl něčím oděný? Měl křídla? To nevěděla, protože vnímala jen sílu jeho pohledu, jinam se nedokázala podívat.

„Metatrone, prosím, vyslechněte mě. Přicházím přímo od lorda Asriela. To on má daemona té malé a dobře ví, že ho k němu přijde co nevidět sama hledat.“

„Na co to dítě potřebuje?“

„Chce ji před vámi chránit, dokud nedospěje. Asriel neví, kam jsem se poděla, a tak se musím co nejdřív vrátit. Podívejte se na mě, vážený regente, prohlédněte si mě, protože já na vás nedokážu zpříma pohlédnout. Podívejte se na mě a řekněte, co vidíte.“

Kníže andělů na ni pohlédl. Byla to nejzevrubnější prohlídka, jakou kdy Marisa Coulterová podstoupila. I ten nejmenší útržek klamu, nejposlednější záštita vzala za své a ona před ním stála nahá, tělo, duch i daemon v jednom, vystavená Metatronovu pronikavému pohledu.

Věděla v tu chvíli, že za ni musí mluvit její nejhlubší podstata a děsila se, že co anděl spatří, nebude stačit. Lyra obelhala Iofura Raknisona slovy; její matka lhala celým svým životem.

„Dobrá, vidím,“ přikývl Metatron.

„Co vidíte?“

„Zkaženost, závist a touhu po moci. Krutost a chlad. Zvrácenou, hloubavou zvědavost. Čirou, jedovatou, ničivou zášť. Už od nejútlejšího věku jsi neprojevila špetku soucitu, pochopení nebo laskavosti, aniž by sis předem spočítala, co ti to vynese. Mučila jsi a zabíjela bez váhání a bez výčitek. Zrazovala jsi, kula pikle a pyšnila se svou proradností. Jsi ztělesněná jímka mravní špíny.“

Jeho hlas, vynášející slova odsudku, otřásl paní Coulterovou do morku kostí. Věděla, co může čekat, a děsila se toho, ale zároveň i doufala, že to tak bude. Když teď slyšela, co anděl říká, pocítila i lehkou závrať vítězoslávy.

Přisunula se k němu blíž.

„Tak vidíte,“ řekla. „Není mi zatěžko ho zradit. Můžu vás dovést na místo, kam chce ukrýt daemona mé dcery. Snadno ho zničíte a moje dcera vám slepě vběhne přímo do rukou.“

Cítila, jak kolem ní víří páry a smysly se jí na okamžik zastřely. Když Metatron znovu promluvil, zaryla se jí jeho slova do masa jako šipky navoněného ledu.

„Když jsem byl člověkem,“ řekl, „měl jsem spousty žen, ale žádná nebyla tak půvabná jako ty.“

„Kdy jste býval člověkem?“

„V těch dobách mě znali jako Henocha, syna Jeredova, jenž byl synem Mahalalela, syna Kénanova, syna Enóšova, syna Sétova, syna Adamova. Žil jsem na zemi šedesát pět let a pak mě Nejvyšší vzal do svého království.“

„A měl jste mnoho žen.“

„Miloval jsem ženské tělo. A dobře jsem chápal, když se synové nebes zamilovali do pozemských dcer, hájil jsem je před Nejvyšším. Ale on se proti nim zatvrdil a přiměl mě předpovědět jejich zkázu.“

„Takže už po tisíc let jste nepoznal ženu…“

„Jsem regentem tohoto království.“

„A není načase, abyste si nějakou zvolil?“

V tuhle chvíli se cítila nejzranitelnější, nejvíc odhalená. Ale věřila svému tělu a podivnému odhalení, ke kterému dospěla, pokud šlo o anděly – a možná zejména o ty, kteří kdysi bývali lidmi. Tím, že sami tělo neměli, po něm o to horoucněji toužili, prahli po jeho dotyku. A Metatron jí stál dost blízko, aby cítil vůni jejích vlasů. Upřeně si prohlížel její hebkou pleť a stál přitom dost blízko, aby na ni mohl vložit své řeřavé ruce.

Ozval se podivný zvuk podobný nejasnému hukotu a lupání, které člověku dolehne k sluchu těsně předtím, než si uvědomí, že slyší hořet svůj vlastní dům.

„Řekni mi, co lord Asriel dělá a kde je,“ řekl.

„Můžu vás k němu hned zavést,“ odpověděla.

Andělé s nosítky vyletěli z Oblačné hory a zamířili na jih. Na Metatronův rozkaz odnášeli Nejvyššího do bezpečí, z dosahu bitevního pole. Regent ho chtěl ještě nějaký čas zachovat při životě, ale předpokládal, že kdyby mu poskytl na ochranu celé pluky, zbytečně by tím upoutal pozornost nepřítele. Rozhodl se proto spoléhat na to, že pod pláštěm bouře bude menší skupinka méně nápadná a snáz proklouzne do bezpečí.

A nejspíš by se jeho plán zdařil, kdyby jistý útesový běs nevzhlédl od hodování na polomrtvém vojákovi právě ve chvíli, kdy paprsek světlometu ozářil bok křišťálových nosítek.

V paměti se mu v tu chvíli začala probouzet jakási zasutá vzpomínka. Zarazil se s rukou na teplých játrech a ve chvíli, kdy ho bratr odstrčil stranou, si vybavil nesouvislé blábolení jedné polární lišky.

Bez váhání rozepjal kožovitá křídla, vyrazil do vzduchu a v příští chvíli se k němu přidala celá tlupa.

Xaphanie se svými anděly pilně pátrala celou noc i ráno, až konečně narazili v úbočí hory na jih od pevnosti na nepatrnou trhlinu, která tu předchozího dne nebyla. Prozkoumali ji a rozšířili a lord Asriel se tudy vydal do propletence jeskyní a skalních chodeb, táhnoucích se daleko pod pevnost.

Nebyla tu tak neproniknutelná tma, jak očekával. Tunel, kterým se právě spouštěl, matně osvětloval neustávající proud miliard drobounkých, slabě světélkujících částeček. Plynuly dolů rovnoměrně a vytrvale jako zářící řeka.

„Prach,“ poznamenal směrem k svému daemonovi.

Nikdy dřív ho neviděl pouhým okem, ale byla pravda, že ho také neviděl tolik pohromadě. Pokračoval dál, až se znenadání ocitl na konci tunelu a pod ním se rozklenula obrovská jeskyně. Byla tak rozlehlá, že by pohodlně pojala přinejmenším tucet katedrál. Jeskyně ale neměla dno. Její stěny se strmě svažovaly a končily několik desítek metrů pod ním na okraji obrovské jámy, temnější než nejčernější temnota. A tam, do téhle jámy se neúnavně lil nepolevující proud Prachu. Miliardy maličkých částeček připomínaly hvězdy všech galaxií, co jich je na nebi, a každá představovala zlomeček vědomé myšlenky. Smutnější osvětlení si nedokázal představit.

Vydal se spolu s levharticí na opatrný sestup k propasti a teprve tam se mu zvolna začínal otvírat výhled na její druhý břeh tonoucí v šeru o desítky metrů dál. Už dřív si tam všiml jakéhosi pohybu a čím dál sestupoval, tím zřetelnější tvary začínal rozeznávat. Po nebezpečném srázu se zvolna sunul průvod bledých postav, mužů, žen i dětí nejen lidských, ale všech ras a podob, jaké kdy poznal, i mnoha dalších, jaké jakživ neviděl. Soustředily se na chůzi po vratkém svahu a jeho si nevšímaly. Když si uvědomil, že jsou to všechno duchové, zježily se mu chlupy na zátylku.

„Lyra tady byla,“ poznamenal tiše směrem k levhartici.

„Dávej pozor, kam šlapeš,“ odpověděla stručně.

Tou dobou už byli Will s Lyrou promočení na kost a celí roztřesení a rozbolavělí klopýtali v oslepujícím dešti bahnem a kamením. Ve stružkách vyrytých přívaly deště proudila rudá krev. Lyra měla strach, že lady Salmakie umírá. Už dlouhé minuty nepromluvila ani slovo a ležela jí na dlani celá zesláblá a malátná.

Konečně narazili na říční mělčinu, kde byla voda alespoň bílá, přikrčili se a hltavě si nabírali do žíznivých úst plné dlaně vody. Vtom se ale Tialys zvedl a obrátil k Willovi.

„Wille, slyším kopyta koní, a lord Asriel žádnou kavalerii nemá. Musí to být nepřítel. Přebroďte se na druhou stranu a schovejte se, zahlédl jsem tím směrem nějaké křoví…“

„Pojď,“ zavolal Will na Lyru. Rychle se přebrodili ledovou vodou, která je mrazila do morku kostí, a vyškrábali se po protějším břehu vzhůru. Právě včas, protože jezdci, kteří se vynořili nad říčkou a s klapáním kopyt se spěchali napít, nevypadali jako jízdní vojsko. Zdálo se, že splývají s koňmi v jedinou, krátkými chlupy porostlou bytost, a neměli šaty ani postroje. Ozbrojeni nicméně byli, měli trojzubce, sítě a zahnuté šavle.

Will s Lyrou se nezdržovali, aby si je prohlédli. Přikrčení klopýtali ve skrytu keřů pryč a doufali, že si jich podivní tvorové nevšimnou.

Museli ale dávat pozor na cestu, aby si na nerovném terénu nepodvrkli kotník nebo nezpůsobili horší úraz, a v rachocení hromu nad hlavou neslyšeli vřeštění a prskání útesových běsů dřív, než na ně narazili.

Odporní tvorové se tísnili kolem čehosi třpytivého, povaleného v bahně. Bylo to o něco vyšší než oni, tak trochu jako velká, na bok převrácená klec z křišťálovými stěnami. Za strašlivého vřískotu a ječení do ní bušili pěstmi a kameny.

A než se Will s Lyrou stačili zarazit a uhnout stranou, nohy je klopýtavě donesly přímo do středu tlupy.

„Podívejte, Metatrone, jak se schovává,“ šeptala paní Coulterová stínu vedle sebe. „Plazí se ve tmě jako krysa…“

Stáli na skalní římse nad ohromnou jeskyní a sledovali, jak se lord Asriel a jeho levhartice hluboko pod nimi opatrně pachtí ze svahu dolů.

„Mohl bych ho zasáhnout i odsud,“ zašeptal stín.

„To byste nepochybně mohl,“ odpověděla tiše a naklonila se k němu blíž, „ale chci vidět, jak se bude tvářit, chci, aby věděl, že jsem ho zradila. Pojďte, drahý Metatrone, pustíme se za ním a dohoníme ho…“

Mohutný sloup světélkujícího proudu Prachu nepřestával v plynulém nepřetržitém proudu přepadat do propasti, ale paní Coulterová neměla kdy se jím zabývat.

Stín vedle ní se třásl touhou a ona ho musela udržet vedle sebe a pokud možno ovládnout.

V tichosti sestupovali za lordem Asrielem k propasti a paní Coulterové se s každým krokem zmocňovala větší a větší únava.

„Copak? Co je s tebou?“ zašeptal stín. Dokázal číst v jejích pocitech a zpozorněl.

„Říkala jsem si právě,“ odpověděla s roztomilou jízlivostí, „jak jsem ráda, že ta malá nikdy nedospěje natolik, aby se zamilovala a poznala lásku. Myslela jsem, že jako miminko jsem ji měla ráda, ale teď…“

„Viděl jsem lítost,“ opáčil stín. „Měla jsi v srdci lítost, že ji neuvidíš dospívat.“

„Ale Metatrone, je vidět, že jste byl člověkem už hodně dávno. To vážně nepoznáte, čeho dooptavdy lituji? Nemyslela jsem na její dospívání, ale svoje. Z celého srdce je mi líto, že jsem vás nepoznala jako mladá dívka. S jakou vášní bych se vám tehdy oddala…“

Naklonila se k němu blíž, jako by nedokázala odolat nutkání vlastního těla, a stín hladově nasál její vůni, jako by ji chtěl polknout.

Usilovně se trmáceli přes vyvrácené, rozdrolené skály k úpatí svahu. Čím níž se ocitali, tím zřetelnější byla zlatavá svatozář, kterou světlo Prachu halilo všechny obrysy. Paní Coulterová co chvíli sáhla do míst, kde by nahmátla ruku, mít s sebou namísto stínu lidského společníka, a pak jako by se upamatovala a zašeptala: „Držte se za mnou, Metatrone. Počkejte tady. Asriel je podezíravý, dojdu za ním a uklidním ho. Zavolám vás, až nebude ve střehu. Ale přibližte se jako stín, v těchto malých rozměrech, ať vás nevidí, jinak je schopný nechat daemona té malé prostě uletět.“

Regentův pronikavý intelekt se utvářel, prohluboval a sílil po tisíce let a jeho vědění zahrnovalo miliony vesmírů. V tuhle chvíli ho ale zaslepila dvojí posedlost: zničit Lyru a zmocnit se její matky. Přikývl a zůstal na místě, zatímco se žena a její opičák co nejtišeji vydali dál.

Lord Asriel čekal za velkým žulovým balvanem, kde ho regent nemohl vidět. Sněžná levhartice je zaslechla přicházet, a když se paní Coulterová vynořila zpoza rohu, Asriel už ji očekával. Všechno kolem, každý povrch, každý čtvereční centimetr vzduchu byl prosycen padajícím Prachem, který jemně, měkce zvýrazňoval i ty nejnepatrnější detaily. V jeho svitu Asriel viděl, že Marisa má tvář zmáčenou slzami a že zatíná zuby, jako by zadržovala vzlyky.

Vzal ji do náruče, zatímco zlatý opičák objal kolem krku levhartici a zabořil jí černou tvářičku do srsti.

„Je Lyra v pořádku? Našel jsi jejího daemona?“ zašeptala paní Coulterová.

„Oba je chrání duch chlapcova otce.“

„Prach je překrásný… To jsem netušila.“

„Co jsi mu namluvila?“

„Lhala jsem jak o život, Asrieli… Nebudeme to zbytečně odkládat, ano? Nemůžu to vydržet. My to nepřežijeme, viď? Nevrátíme se na svět jako tihle duchové.“

„Jestli spadneme do propasti, tak ne. Jsme tady, abychom Lyře poskytli dost času najít daemona, a taky čas žít a dospět. Jestli zahubíme Metatrona, Mariso, bude mít Lyra to všechno před sebou, a jestli odejdeme spolu s ním, na tom už nesejde.“

„Ale bude Lyra v pořádku?“

„Bude, neboj se,“ odpověděl tiše.

Políbil ji. Připadala si v jeho rukou vláčná a lehká jako tehdy před třinácti lety, kdy spolu počali Lyru.

Tichounce vzlykala. Pak se ale vzchopila natolik, aby zašeptala: „Namluvila jsem mu, že tě chci zradit, tebe i Lyru, a on mi uvěřil, protože jsem zkažená a prolezlá špatností. Prohlížel mě tak zevrubně, že jsem si byla jistá, že musí odhalit pravdu. Ale lhala jsem až moc dobře. Lhala jsem každým nervem, každou žilkou těla a vším, co jsem kdy udělala… Chtěla jsem, aby na mně nenašel nitku dobrou, a povedlo se mi to. Nic dobrého ve mně opravdu není. Ale Lyru mám nadevšechno ráda. Kde se ta láska vzala? To nevím, vkradla se do mě jako zloděj uprostřed noci a teď jsem jí tak plná, div mi neroztrhne srdce. Nezbývalo mi než doufat, že moje hříchy jsou tak obrovské, že se v jejich stínu všechna tahle láska scvrkne na hořčičné semínko, a mrzelo mě, že jsem se nedopustila ještě horších zvěrstev, protože pak by se skryla o to hlouběji… Jenže i to semínko hořčice se zakořenilo, rostlo a jeho zelené výhonky mi rozvíraly srdce dokořán. Hrozně jsem se bála, že si všimne…“

Zarazila se, aby znovu našla rovnováhu. Pohladil ji po lesklých vlasech prosycených zlatým Prachem a trpělivě čekal.

„Každou chvíli mu může dojít trpělivost,“ zašeptala. „Řekla jsem mu, ať si udrží svou menší podobu. Ale jednou je to obyčejný anděl, i když kdysi býval člověkem. Takže s ním můžeme zápasit. Dostaneme ho na okraj té průrvy a oba v ní skončíme spolu s ním…“

Políbil ji a řekl: „Ano, Lyra bude v bezpečí a království s ní nic nesvede. Zavolej ho, Mariso, lásko moje.“

Zhluboka nabrala dech a dlouze, roztřeseně vydechla. Pak si uhladila sukni kolem stehen a zastrčila vlasy za uši.

„Metatrone,“ zavolala tiše. „Už je čas.“

Ve zlatavém vzduchu se objevil Metatronův stíny zahalený obrys a stačil jediný pohled, aby regent pochopil, co se tu odehrává. Viděl dva daemony, přikrčené a ve střehu, ženu se svatozáří Prachu a lorda Asriela…

Ten se na něj v tom okamžení vrhl, popadl ho kolem pasu a snažil se ho strhnout k zemi. Andělovi ale zůstaly volné paže, takže se pustil do boje pěstmi, dlaněmi, lokty, klouby prstů i předloktími. Bušil Asriela od hlavy i těla strašlivými ranami, které muži vyrážely dech z plic, odrážely se od žeber, otřásaly všemi jeho smysly a dopadaly na lebku, až praštěla.

Asriel ale držel v pevném sevření i andělova křídla, tiskl mu je k tělu a vzápětí se už mezi obě perutě vzepjala paní Coulterová a popadla Metatrona za vlasy. Jeho síla ji ohromila, připadalo jí, jako by svírala hřívu vzpínajícího se koně. Anděl divoce potřásal hlavou a ona sebou zmítala ze strany na stranu spolu s ní. Zároveň cítila sílu ohromných křídel, které se napínaly proti Asrielovu železnému sevření a snažily se vyprostit.

Ani oba daemoni nezůstali stranou. Stelmarie mu pevně zaryla zuby do nohy a zlatý opičák cupoval okraje bližšího křídla, trhal z něj peří a drásal dlouhá brka. Anděla to rozzuřilo k nepříčetnosti. S nenadálým vzepětím sebou mrštil do strany, přičemž se mu podařilo vyprostit jedno křídlo, a přimáčkl paní Coulterovou ke skále.

Na vteřinu zůstala jako omráčená a ruce jí povolily, ale to už se anděl zase vzchopil a divoce mával volným křídlem, aby ze sebe setřásl dotírajícího opičáka. Lord Asriel ho ale nepřestával pevně svírat, ba dokonce pevněji než dřív, protože nemusel rozevírat paže tak doširoka. Snažil se teď vyrazit z Metatrona dech, drtil mu v mocném stisku žebra a snažil se nevnímat strašlivé rány, které mu pršely na lebku a krk.

Nedaly se už ale přehlížet dlouho. Právě když se pokoušel pevně zapřít nohama mezi úlomky skály, cosi mu zapraštělo v týle. Když se Metatron prve vrhl do strany, popadl kámen velký jako pěst a tím teď strašlivou silou zaútočil právě na zadní stranu Asrielovy lebky. Muž ucítil, jak mu kosti v hlavě skřípají o sebe a věděl, že další takový úder ho na místě zabije. Bez sebe bolestí – bolestí o to větší, že se hlavou opíral o andělův bok – nepovolil nicméně ani o píď. Prsty pravé ruky drtivě obemykal kosti levého zápěstí a dál šátral chodidly mezi kamením po pevném místě.

Když pak Metatron znovu zvedl nad hlavu zakrvácený kámen, vymrštil se spolu s ním i chomáč zlaté srsti a podobný plameni vyskakujícímu do koruny stromu se zachytil zuby hluboko v jeho ruce. Kámen vypadl z povolených prstů a zarachotil na okraji propasti. Metatron se rozmáchl rukou doleva doprava, aby se opičáka zbavil, ale ten se pevně držel zuby, drápy i ocasem, a paní Coulterová si zatím přitiskla k tělu velké bílé tlukoucí křídlo a zarazila jeho rozmachy.

Anděl byl ochromený v pohybu, ale žádné zranění zatím neutrpěl. A nestál ani na okraji propasti.

Zato lordu Asrielovi ubývaly síly. Zuby nehty se držel krví prosáklého vědomí, ale s každým pohybem se mu ho trochu vytrácelo. Cítil, jak se mu hrany lebečních kostí dřou o sebe, slyšel je. Všechny smysly se mu mátly a jediné, co si uvědomoval, bylo: pevně drž a táhni dolů.

Vtom paní Coulterová nahmátla andělův obličej a zaryla mu prsty do očí.

Metatron vykřikl. Odkudsi z druhé strany nedozírné jeskyně se rozlehla ozvěna a jeho hlas se odrážel od útesu k útesu, zdvojoval se a slábl, a duchové v nekonečném procesí na protějším břehu průrvy se na okamžik zastavili a zvedli hlavu po zvuku.

V tu chvíli sněžná levhartice Stelmarie, jejíž vědomí se kalilo spolu s Asrielovým, z posledních sil skočila andělovi po krku.

Metatron klesl na kolena a paní Coulterová se svalila spolu s ním. Stačila si ale všimnout upřeného pohledu Asrielových krví podlitých očí a rychle se vzchopila. Kousek po kousku se drápala na nohy a odstrkovala bušící křídla, až konečně popadla anděla za vlasy, zvrátila mu hlavu dozadu a nastavila jeho obnažený krk zubům sněžné levhartice.

To už ho lord Asriel táhl pozpátku za sebou, nohy se mu pletly a uvolněné kameny se kutálely dolů, a také zlatý opičák se přidal, škubal, kousal a trhal, a už byli skoro tam, skoro na samém okraji, když vtom se Metatron vzepjal do výšky a vypětím sil roztáhl obě křídla. Velký bílý baldachýn perutí se zdvíhal a klesal, znovu a znovu se zdvíhal a klesal, až paní Coulterová odletěla stranou a Metatron stál už zase zpříma. Křídla tloukla do vzduchu čím dál silněji a najednou se anděl vznášel ve vzduchu, vzlétal ze země a lord Asriel ho sice nepřestával držet, ale bylo znát, že rychle slábne. Zlatý opičák měl prsty zapletené v Metatronových vlasech a za žádnou cenu nehodlal pustit –

Ale to už se přehoupli přes okraj propasti a stoupali do výšky Jestli vyletí jen o něco výš, Asriel spadne dolů a Metatron jim unikne.

„Mariso! Mariso!“

Výkřik vyrazil lordu Asrielovi z nejhlubšího nitra. Lyřina matka, po boku sněžnou levhartici a v uších burácivý řev, našla pod nohou pevné místo, vší silou se odrazila a skočila, vrhla se přímo na anděla obtíženého jejím daemonem a umírajícím milencem, popadla ho za tlukoucí křídla a všechny společně strhla dolů do propasti.

Útesoví běsi zaslechli Lyřin poděšený výkřik a jako na povel po ní otočili odpudivé ploché hlavy.

Will skočil dopředu a mávl nožem po tom nejbližším. Cosi ho zlehka ťuklo do ramene – to Tialys seskočil největší z oblud přímo na tvář, popadl ji za vlasy, a než ho stačila odmrštit, zaryl jí ostruhu pod čelist. Nestvůra zavyla a ještě chvíli sebou škubala v bahně, kam dopadla. Druhý běs zatím přihlouple zíral na pahýl vlastní ruky, načež upřel vyděšený pohled na svůj kotník, kterého se useknutá ruka při pádu zachytila. V příští vteřině už mu nůž vězel v prsou. Will ucítil, jak jeho rukojeť třikrát čtyřikrát poskočila s posledními stahy utichajícího srdce, a pak nůž vytáhl, právě včas, aby mu ho běs v pádu nevykroutil z ruky.

Slyšel, jak ostatní s poděšeným, nenávistným křikem prchají do všech stran, a když viděl, že Lyra stojí živá a zdravá po jeho boku, vrhl se do bahna s jedinou myšlenkou.

„Tialysi! Tialysi!“ volal. Opatrně, aby se vyhnul chňapajícím zubům, obrátil hlavu největšího běsa na stranu. Tialys byl mrtvý, ostruhu zaraženou hluboko v jeho krku. Obluda ještě nepřestala kopat a kousat, a tak jí Will uřízl hlavu a odvalil ji stranou, a teprve pak vyprostil mrtvého Galivespiana z jejího kožnatého krku.

„Wille,“ ozvala se za ním Lyra. „Wille, podívej…“

Dívala se dovnitř křišťálových nosítek. Nerozbila se, i když byl křišťál na mnoha místech zamazaný bahnem a krví z obětí, kterými se běsové živili těsně předtím, než sem dorazili. Ležela teď groteskně našišato mezi kameny a uvnitř…

„Wille, podívej, ještě je naživu! Ale… chudák malá…“

Viděl, jak se opírá rukama do křišťálu a snaží se dostat dovnitř, aby anděla utišila. Byl, ubožák, strašlivě starý a vyděšený, plakal jako nemluvně a ustrašeně se tiskl do kouta u země.

„Musí být hrozně starý. Nikdy jsem neviděla, aby se někdo takhle strašlivě trápil. Wille, nemůžeme ho pustit ven?“

Jediným pohybem vyřízl v křišťálu otvor a sáhl dovnitř, aby andělovi pomohl vylézt. Slabomyslný, vetchý nebožák ale nedokázal nic než s pláčem brblat bolestí, strachy a bezmocí. V pomocné ruce viděl jen další nebezpečí a zoufale se před ní snažil uhnout.

„Ničeho se nebojte,“ chlácholil ho Will. „Pomůžeme vám aspoň někam se schovat. No tak, my vám nic neuděláme.“

Třesoucí se ruka se chabě zachytila jeho dlaně. Stařík nepřestával neartikulovaně pohekávat, kvílet. Skřípal zuby a volnou rukou se bez ustání popotahoval za vousy, ale když se dovnitř naklonila i Lyra, aby mu pomohla, pokusil se usmát a uklonit a letité oči mu ze spleti vrásek zazářily nevinným úžasem.

Společnými silami vytáhli Nejstaršího z jeho křišťálové cely. Nebylo to nic těžkého. Byl lehounký jako papír a následoval by je, kamkoli by chtěli, protože mu scházela vlastní vůle a reagoval na prostou laskavost, jako se květina vzpíná ke slunci. Ale venku na vzduchu, kde větru nestálo v cestě nic, co by ho uchránilo, se k jejich zděšení začal rozplývat a vytrácet. Trvalo sotva chvilku, než dočista zmizel, a Willovi s Lyrou zbyla jen poslední vzpomínka na oči mžourající údivem a konečný povzdech hluboké, vyčerpané úlevy.

A pak byl ten tam, záhada rozplývající se v tajemnu. Netrvalo to všechno ani minutu. Will se obrátil zpátky k padlému rytíři, opatrně sebral drobounké tělíčko do dlaní a nechal slzy volně plynout.

Ale Lyra ho netrpělivě pobízela.

„Wille, musíme pryč. Musíme zmizet, lady slyší blížit se ty koně…“

Z temně modré oblohy jim zakroužil nad hlavou temně modrý jestřáb. Lyra vykřikla a přikrčila se, ale Salmakie zvolala z plných plic: „Ne, Lyro! Ne! Postav se a zvedni ruku!“

A tak se Lyra napřímila, podepřela si paži druhou rukou a modrý jestřáb zakroužil, obrátil se, snesl se níž a sevřel jí prsty ostrými drápky.

V jeho sedle seděla šedovlasá dáma. Jasnýma očima spočinula nejprve na Lyře a pak na Salmakii, která se děvčátka držela za límec.

„Paní…“ promluvila Salmakie slabě. „Udělali jsme…“

„Udělali jste všechno, co bylo potřeba. Teď jsme tu my,“ řekla paní Oxentiel a škubla uzdou.

Jestřáb na povel třikrát vykřikl hlasem tak pronikavým, že Lyře zazvonilo v uších. A v odpověď se z oblohy prudce snesla nejdřív jedna, pak dvě, tři a víc, stovky zářících vážek s bojovníky v sedle. Poletovaly tak rychle, až se zdálo, že do sebe musí narazit, ale díky jemnému instinktu vážek a zručnosti jejich jezdců se chaos záhy změnil v pestrý goblén rychlého, tichého víření nad hlavou a kolem obou dětí.

„Lyro,“ řekla dáma na jestřábovi, „a Wille, pojďte za námi. Dovedeme vás za vašimi daemony.“

Ve chvíli, kdy jestřáb roztáhl křídla a zvedl se z její ruky, ucítila Lyra v druhé dlani nepatrnou váhu lady Salmakie a pochopila, že se Galivespianka drží při životě jen silou vůle. Přitiskla její tělo k sobě a rozběhla se s Willem směrem, kterým je vedl oblak vážek. Nejednou cestou klopýtla a upadla, ale nepřestávala si přitom lady zlehka tisknout k srdci.

„Doleva! Doleva!“ naváděl je hlas jezdkyně na jestřábu a oni se v blesky protínaném šeru obrátili daným směrem. Napravo zahlédl Will oddíl mužů ve světlešedém brnění, přilbách a s maskovanou tváří. Po boku jim stejným krokem našlapovaly šedé vlčice – jejich daemoni. Proud vážek se bez váhání pustil jejich směrem a muži zakolísali. Pušky jim nebyly k ničemu a Galivespiané mezi ně vpadli dřív, než se nadali. Bojovníci seskakovali ze sedel, našli tu ruku, tu paži či nekrytý krk, zaryli do nich ostruhu a naskočili zpátky na vážky, které se mezitím bleskurychle otočily a vrátily k svým jezdcům. Byli tak rychlí, že je skoro nebylo možné sledovat. Vojáci v panice zapomněli na veškerou kázeň, otočili se a prchali.

Vtom se ale jako rachot hromu přiblížil zezadu dusot kopyt a děti se zděšeně obrátily. Podivní koňští lidé, které předtím viděli u říčky, se k nim hnali rychlým cvalem a první z nich už třímali v rukou sítě, točili jimi nad hlavou a vážky, které v nich uvízly, vzápětí jediným švihnutím odhazovali polámané stranou.

„Tudy!“ uslyšeli hlas dámy na jestřábu. „K zemi, přikrčte se!“

Udělali, co jim radila, a vzápětí se země pod nimi zatřásla. Že by tak duněla koňská kopyta? Lyra zvedla hlavu, odhrnula si z očí zmáčené vlasy a uviděla zvíře zdaleka nepodobné koni.

„Iorku!“ zajásala a srdce jí poskočilo radostí. „Iorku, kamaráde!“

Will ji bleskurychle strhl zpátky, protože se k nim neřítil jen Iorek Byrnison, ale celý pluk jeho medvědů. Lyra jen tak tak stačila sklonit hlavu a v příští chvíli už je Iorek oba přeskočil a hřímal na medvědy rozkazy: měli se rozdělit do dvou křídel a sevřít nepřítele mezi sebou.

Pak se medvědí král pružně, jako by jeho brnění nevážilo víc než srst, obrátil k Willovi a Lyře, kteří se rychle zvedali na nohy.

„Iorku, za tebou! Mají sítě!“ vykřikl Will, protože jezdci už byli téměř u nich.

Než se medvěd stačil pohnout, zasvištěla vzduchem síť a Iorka zahalila pavučina ocelově silných vláken. Zařval, zvedl se na zadní a rozmáchl se mohutnými tlapami po jezdci. Ale síť byla pevná, a i když kůň řehtal a vyděšeně couval, zůstával medvěd pevně spoutaný jejími pružnými oky.

„Iorku!“ zavolal Will. „Počkej! Nehýbej se!“

Rychle se brodil loužemi a trsy tvrdé trávy, zatímco se jezdec snažil zkrotit poplašeného koně, a doběhl k Iorkovi ve chvíli, kdy přijel další jezdec a vzduchem zasvištěla i jeho síť.

Will si ale zachoval chladnou hlavu. Místo aby mával rukama kolem sebe a zaplétal se tím víc, sledoval dopadající síť a prořízl ji v jediném okamžiku. Druhá síť dopadla neškodně na zem a Will přiskočil k Iorkovi. Levou rukou hledal cestu, pravou řezal a ohromný medvěd bez hnutí stál a sledoval, jak chlapec bystře obíhá jeho mohutné tělo, krájí a strhává síť a uvolňuje mu cestu.

„Teď můžeš!“ houkl na něj Will. Uskočil stranou a Iorek se vymrštil plnou vahou přímo proti hrudi nejbližšího koně.

Jezdec se chystal švihnout zdviženou šavlí po medvědově krku, ale i s brněním vážil Iorek Byrnison bezmála dvě tuny a v boji zblízka mu nemohlo nic odolat. Jezdec i kůň, rozdrcení a zpřelámaní, se neškodně skáceli stranou. Iorek znovu získal rovnováhu, obhlédl krajinu a zaryčel na děti:

„Skočte mi na záda! Rychle!“

Lyra se na něj vyšvihla a Will ji následoval. Mezi nohama svírali chladné železo a pod ním cítili ohromnou pulzující sílu. Iorek vyrazil.

Za jejich zády se ostatní medvědi pustili do podivné kavalerie. Galivespiané jim horlivě pomáhali a jejich žihadla přiváděla koně k šílenství. Dáma na modrém jestřábovi proletěla dětem nad hlavou.

„Pořád rovně!“ volala. „Mezi stromy tamhle v údolí!“

Iorek vyběhl na nevysoké návrší a zarazil se. Asi čtvrt míle před nimi se rozervaná země svažovala k nevelkému háji. Odkudsi za ním pálila baterie velkých děl, takže jim vysoko nad hlavou s kvílením přeletoval granát za granátem, a kdosi další vystřeloval světlice, které se rozprskávaly těsně pod mraky, snášely se ke stromům a zalévaly je chladným zeleným světlem vystavujícím je dělům jako dokonalý terč.

A o nadvládu nad hájkem samým se drala dvacítka či víc fantomů zadržovaná otrhaným houfem duchů. Sotva Lyra s Willem tuhle nesourodou skupinku uviděli, poznali, že jejich daemoni jsou tam uvnitř a že pokud se k nim co nejdřív nedostanou, bude to jejich konec. Rady fantomů se každým okamžikem rozrůstaly, jak k nim zpoza hřebene napravo přibývaly další a další posily. Will i Lyra už je viděli docela zřetelně.

Těsně nad hřebenem se teď rozlehl výbuch a do vzduchu vyletěly kamínky a kusy hlíny. Lyra vykřikla a Will se musel chytit za prsa.

„Držte se,“ zavrčel Iorek a vyrazil do útoku.

Vysoko nad nimi se rozletěla světlice a po ní další a další. V oslepující záři se snášely dolů a vzápětí vybuchl další granát, tentokrát o něco blíž. Ucítili náraz vzduchu a o vteřinu dvě později jim na tváře dopadla bodavá sprška hlíny a kamínků. Iorek se ani na okamžik nezarazil, ale oba dva měli co dělat, aby se na jeho hřbetu udrželi. Jeho husté srsti se nemohli přidržet a nezbývalo jim, než svírat koleny pláty brnění, ale protože měl záda široká, bez přestání klouzali dolů.

„Podívej!“ vykřikla Lyra a ukázala rukou, zatímco nedaleko vybuchl další granát.

K světlicím právě mířil asi tucet divoženek, každá s hustě olistěnou větví v ruce, a s jejich pomocí rozmetaly zářící světla po celé obloze. Hájek se znovu ponořil do tmy, která ho skrývala před obsluhou děl.

Teď už měli stromy jen kousíček před sebou. Will i Lyra cítili svá chybějící já na dosah a zmocnilo se jich vzrušení, divoká naděje zmrazená strachem, protože mezi stromy se hemžilo fantomy a oni budou muset projít přímo mezi nimi. Už jen pohled na ně v nich probouzel vzpomínku na onu odpornou slabost kolem srdce.

„Mají nahnáno z vašeho nože,“ promluvil kdosi po jejich boku a medvědí král se zarazil tak zprudka, že se mu Will s Lyrou svezli ze zad.

„Lee!“ vykřikl Iorek. „Lee, kamaráde, tak tohle jsem ještě neviděl. Jsi přece mrtvý, tak s čím to teď mluvím?“

„Iorku, brachu stará, ty nemáš vůbec ponětí, co se děje. Teď to nech na nás, z medvědů fantomové nahnáno nemají. Lyro, Wille, pojďte za mnou a pěkně jim ukažte ten nůž…“

Lyře se na pěst znovu snesl modrý jestřáb a šedovlasá dáma je varovala: „Neztrácejte ani vteřinu. Běžte dovnitř, najděte svoje daemony a rychle pryč! Blíží se další nebezpečí.“

„Děkujeme, lady! Děkujeme vám všem!“ vydechla Lyra a jestřáb se znovu vznesl do vzduchu.

Will viděl, jak je nezřetelná postava ducha Leeho Scoresbyho pobízí mezi stromy, ale museli se nejdřív rozloučit s Iorkem Byrnisonem.

„Iorku, kamaráde nejdražší, ani nevím, jak to říct… Pánbu ti to zaplať!“ hledala slova Lyra.

„Děkujeme ti, králi Iorku,“ řekl Will.

„Není čas. Běžte. Běžte!“

Hlavou v přilbici je postrčil od sebe.

Will se vrhl za duchem Leeho Scoresbyho do podrostu a divoce se kolem sebe rozháněl nožem. Světlo sem dopadalo roztříštěné a tlumené listím, střídané hustými, propletenými, matoucími stíny.

„Drž se za mnou,“ zavolal na Lyru a vzápětí vykřikl, jak ho ostružina sekla přes tvář.

Všude kolem panoval rušný pohyb doprovázený hlukem zápasu. Stíny se pohupovaly sem tam jako větve ve větru. Možná to byli duchové, protože obě děti cítily dobře známé závany chladu a všude kolem se ozývaly hlasy:

„Tudy!“

„Sem!“

„Běžte dál, držíme je z dosahu!“

„Už tam skoro jste!“

A vtom vykřikl hlas, který Lyra znala nade všechno dobře a byl jí nade všechno dražší: „Pospěšte si! Rychle, Lyro!“

„Pantíku, lásko moje… Tady jsem!“

Celá roztřesená se s pláčem vrhla do tmy, zatímco Will prosekával větve stromů propletené břečťanem, ostružiní a kopřivy. Okolní hlasy duchů se slily v povzbudivý, varovný chorál.

Ale také fantomové vycítili svůj cíl a drali se za nimi přes křoviny, šípky, kořeny a větve, které jim nestály v cestě o nic víc než kouři. Deset, dvacet oněch záštiplných bledých přízraků jako by se vlévalo přímo doprostřed hájku, kde duch Johna Parryho řadil své společníky k obraně.

Will i Lyra se oba třásli po celém těle, zesláblí strachem, vyčerpáním, nevolností a bolestí, ale nepřicházelo v úvahu, aby se teď vzdali. Lyra škubala za ostnaté šlahouny holýma rukama a Will sekal nožem doleva doprava, zatímco boj stínových bytostí kolem nich nabíral na urputnosti.

„Tamhle!“ zavolal Lee. „Vidíte je? U toho balvanu…“

Divoká kočka tam prskala, syčela a sekala kolem sebe drápy, vlastně dvě divoké kočky. Oba to byli daemoni a Will věděl, že kdyby měl čas, snadno by poznal, která z nich je Pantalaimon, ale času nebyla ani vteřinka, protože z nejbližších stínů se se strašlivou lehkostí sunul další fantom přímo proti nim.

Will přeskočil poslední překážku, padlý kmen stromu, a zabořil nůž do tetelícího se sloupce vzduchu, který mu nekladl žádný odpor. Cítil, jak mu celá ruka ochromuje, ale zaťal zuby se stejným odhodláním, s jakým jeho prsty svíraly rukojeť. Bledý obrys jako by vykypěl do stran a rozplynul se v temnotě.

Už byli skoro u nich, ale daemoni bezmála šíleli děsem, protože mezi stromy se k nim valili další a další fantomové a jediné, co jim stálo v cestě, byli udatně bojující duchové.

„Můžeš se prokrojit ven?“ zeptal se duch Johna Parryho.

Will zvedl nůž, ale vzápětí se musel zarazit, od hlavy k patě otřesený strašlivým návalem nevolnosti. Žaludek měl prázdný a jeho křečovité stahy strašlivě bolely. Lyra po jeho boku na tom nebyla o nic lépe. Leeův duch si bleskurychle uvědomil, co se děje, přiskočil k daemonům a pustil se do bledého stínu, který se k nim připlížil skrze balvan odzadu.

„Wille, prosím tě…“ lapala po dechu Lyra.

Nůž zabral do vzduchu, vodorovně, dolů a zase zpátky. Duch Leeho Scoresbyho nakoukl do otvoru a uviděl širokou mlčenlivou prérii zalitou jasným měsíčním světlem. Tolik se podobala jeho rodnému kraji, že nevěřil vlastnímu štěstí.

Will se vrhl přes mýtinku, popadl nejbližšího daemona a Lyra sevřela do náruče druhého.

A ani v tak vypjaté chvíli, kdy jim všem hrozilo bezprostřední nebezpečí, se neubránili podivnému vzrušení, protože Lyra držela Willova daemona, bezejmennou divokou kočku, a Will Pantalaimona.

S námahou odtrhli pohled jeden od druhého.

„Nashledanou, pane Scoresby!“ zavolala Lyra a rozhlédla se po duchovi. „Chtěla bych… strašně vám děkuju, děkuju vám. Sbohem!“

„Sbohem, holčičko moje zlatá, sbohem, Wille. Hodně štěstí!“

Lyra se protáhla na druhou stranu, ale Will stál bez hnutí a díval se do očí duchovi svého otce. Zářily mu ve stínu jako drahokamy. Než se nadobro rozejdou, musí mu ještě něco říct.

„Říkal jsi, že jsem bojovník,“ promluvil nakonec. „Říkal jsi, že je to moje podstata, se kterou nic nenadělám. Ale mýlil ses, otče. Bojoval jsem, protože jsem musel. Svou podstatu nezměním, ale můžu si vybrat, co budu dělat. A já si vyberu, protože teď už jsem volný.“

Otcův úsměv byl plný hrdosti a něhy. „Výborně, chlapče. Zachoval ses opravdu skvěle.“

Najednou už ho Will neviděl. Obrátil se a prolezl otvorem za Lyrou.

A jakmile dosáhli svého cíle, jakmile děti našly své daemony a unikly do bezpečí, mohli mrtví válečníci konečně, konečně nechat své atomy povolit a volně se rozplynout do prostoru.

Z nevelkého hájku, kolem zmatených fantomů a dál ven z údolí, kolem mohutného těla medvěda ve zbroji, svého starého spolubojovníka, se poslední zbytky vědomí, které kdysi bývaly vzduchoplavcem Leem Scoresbym, vznesly do výšky, kam tolikrát předtím vyletěl jeho veliký balon. Bez obav ze světlic a rozletujících se granátů, hluché k výbuchům, volání i hněvivému, varovnému či bolestnému křiku, a vědomy si jen stoupání do výše, propluly poslední zbytečky Leeho Scoresbyho těžkými mraky a vynořily se pod jasnou hvězdnou oblohou, kde na ně už čekaly atomy jeho milovaného daemona Hester.

Rozlehlá zlatá pláň, kterou duch Leeho Scoresbyho nakrátko zahlédl otevřeným oknem, klidně spočívala pod prvními paprsky jitřního slunce.

Kromě zlaté byla i žlutá, hnědá a zelená včetně všech milionů odstínů mezi tím, a místy i černá, protkaná uhlově černými čarami a proužky, stříbrná v místech, kde sluneční svit dopadal na špičičky určitých travin těsně před rozkvětem, a modrá tam, kde se na hladině širokého jezera v dálce a menšího rybníčku o něco blíž odrážela jasná obloha.

A i když klidná, nebyla úplně tichá, protože v miliardách drobných stonků šelestil mírný vánek, v trávě cvrčely, bzučely a drnčely miliardy drobných živočichů včetně hmyzu a kdesi na modré obloze, příliš vysoko, než aby byl vidět, prozpěvoval jakýsi pták zvonivé kudrlinky nápěvu, hned blízko a hned zas daleko, ale nikdy dvakrát stejně.

Jediné živé bytosti, které v té širé krajině ležely nehlučně a bez hnutí, byli spící chlapec a děvče schoulení zády k sobě ve stínu skalního výběžku na vrcholku nevysokého návrší.

Byli tak nehnuti a bledí, že vypadali jako bez života. Hlad jim napjal kůži přes vyhublé tváře, bolest zanechala kolem očí vějířky vrásek a byli pokrytí prachem, blátem a hojně i krví. Leželi s údy těžkými a bezvládnými, jako člověk v posledních stádiích vyčerpání.

Jako první se probudila Lyra. Slunce už na své cestě po obloze minulo skalní převis, a když se dotklo jejích vlasů, maličko se pohnula. Pak se paprsky dotkly jejích víček a ona se zvolna vynořila z hlubin spánku jako ryba na háčku, pomalu, ztěžka a neochotně.

Ale se sluncem nemělo smysl se přít, a tak otočila hlavu, zakryla si oči rukama a zamrmlala: „Pantíku… Pante…“

Pod stínem ohnuté ruky otevřela oči a teprve teď se doopravdy probudila. Ještě nějakou chvíli zůstala bez hnutí, protože ji ruce i nohy bolely a v každičké části těla cítila malátnou únavu, ale byla už vzhůru, cítila mírný větřík, hřálo ji slunce a k uším se jí neslo šramocení hmyzu a zvonivá píseň ptáka vysoko na obloze. Bylo to všechno navýsost příjemné. Už skoro zapomněla, jak je na světě krásně.

Po chvíli se otočila a uviděla Willa. Ještě spal. Ruka mu ještě nedávno vydatně krvácela, špinavou košili měl potrhanou a vlasy slepené prachem a potem. Dlouze se na něj zahleděla, na zlehka pulzující kůži na krku, pomalu se zdvíhající a klesající hrudník, na jemné stíny, které mu řasy vrhaly na víčka, když se slunce posunulo až k nim.

Nesrozumitelně cosi zabručel a pohnul se. Nechtěla, aby ji přistihl, jak se na něj dívá, a obrátila pohled na druhou stranu, na maličký, jako dvě dlaně široký hrob, který vyhloubili večer předtím a kam uložili k odpočinku mrtvá těla rytíře Tialyse a lady Salmakie. Nedaleko si všimla plochého kamene a zvedla se, aby ho vyviklala ze země a vztyčila v čele hrobu. Pak se posadila a s očima zastíněnýma dlaní se rozhlédla po pláni.

Připadalo jí, že se táhne donekonečna. Nikde nebyla tak úplně plochá, ať se obrátila kamkoli. Vlnila se v dlouhých plavných křivkách a členily ji nevelké hřebeny a rokle. Tu a tam viděla skupinky stromů tak vysokých, jako by ani nevyrostly samy od sebe, ale musel je někdo vybudovat. Jejich rovné kmeny a husté koruny jako by popíraly perspektivu, protože byly docela zřetelně patrné, ačkoli musely stát na míle daleko.

O něco blíž, vlastně hned u paty návrší jen pár set metrů od nich se blýskalo jezírko napájené pramenem prýštícím ze skály. Lyra si najednou uvědomila, že má strašlivou žízeň.

Postavila se na vratké nohy a zvolna se pustila k vodě. Pramínek se zurčivě řinul z mechem obrostlé skalní stěny a ona do něj nořila ruce tak dlouho, až se všechno bahno a špína smyly a ona si mohla donést vodu k ústům. Byla studená, až trnuly zuby, a ona ji polykala s největší rozkoší.

Jezírko lemovaly třásně rákosu a odkudsi z jejich hloubi skřehotala žába. Bylo mělké a teplejší než pramen, jak zjistila, když shodila boty a vešla do něj. Dlouho tak zůstala stát a vychutnávala si hřejivé teplo na hlavě a těle, chladné bahno pod nohama a ledový proud vody kolem lýtek.

Sklonila se, ponořila tvář do vody a důkladně si namočila vlasy. Chvíli je nechala splývat po hladině a pak pohodila hlavou a promývala je v prstech tak dlouho, až se všechen prach a nečistota vyplavily.

Když si připadala o něco čistší a utišila žízeň, zvedla oči k návrší, jestli se už Will probudil. Seděl s rukama obepjatýma kolem přitažených kolen, díval se na pláň, jako předtím ona, a žasl nad její rozlohou. A také nad světlem, teplem a tichem.

Pomalu vyšla zpátky k němu. Vyřezával právě do malého náhrobního kamene jména obou Galivespianů a usazoval ho pevněji do země.

„Jsou někde…“ začal a jí bylo jasné, že má na mysli jejich daemony.

„Nevím. Ještě jsem Pantíka neviděla. Připadá mi, že nemůže být daleko, ale nevím. Pamatuješ si, co se stalo?“

Protřel si oči a zívl tak upřímně, že mu zapraskalo v čelisti. Pak zamrkal a zavrtěl hlavou.

„Moc ne,“ přiznal. „Popadl jsem Pantalaimona a ty jsi chytila… toho druhého. Prošli jsme sem, svítil tu krásně měsíc a já ho postavil na zem, abych mohl to okno zase zavřít.“

„A tvůj… ten druhý daemon mi najednou vyskočil z náruče,“ dodala Lyra. „Dívala jsem se tím oknem zpátky po panu Scoresbym a po Iorkovi, a taky jsem chtěla vidět, kde se tam Pantík vzal, ale když jsem se pak rozhlídla, byl ten tam.“

„Ale nemám ten pocit, jako když jsme byli ve světě mrtvých. Když jsme byli doopravdy rozdělení.“

„Ne,“ přidala se k němu. „Rozhodně jsou někde nablízku. Vzpomínám si, že když jsem byla malá, hráli jsme si spolu občas na schovávanou, jenže to moc nešlo, protože jsem byla moc velká, než aby mě nenašel a já taky vždycky přesně věděla, kde je, i když se zamaskoval třeba jako můra nebo tak něco. Ale tohle je zvláštní,“ bezděky si přejela rukama po hlavě, jako by chtěla setřást nějaké kouzlo. „Není tady, ale nijak mě to uvnitř nerve. Připadám si v bezpečí a vím, že i on je v pořádku.“

„Nejspíš budou spolu,“ podotkl Will.

„Ano. Určitě budou spolu.“

Znenadání se postavil.

„Podívej,“ řekl, „tamhle…“

Zaclonil si oči a ukázal rukou do dálky. Sledovala jeho pohled až k vzdálenému chvějivému pohybu, zřetelně odlišnému od tetelení horkého vzduchu.

„Zvířata?“ nadhodila pochybovačně.

„A poslouchej,“ dodal a přiložil si ruku k uchu.

Když ji na to upozornil, uvědomila si i ona tiché vytrvalé dunění podobné vzdálenému hřmění.

„Už jsou pryč,“ ukazoval Will.

Maličká skvrnka pohybujících se stínů zmizela, ale dunění ještě chvíli pokračovalo. Pak se najednou ztišilo, i když ani předtím nebylo nijak hlasité. Oba dva hleděli na stejné místo a zanedlouho se pohyb znovu objevil. Chvíli po něm uslyšeli i povědomé dunivé hučení.

„Zakryl je nějaký hřeben, nebo tak něco,“ domyslel si Will. „Jsou teď blíž?“

„Nedokážu to odhadnout. Ale ano, obracejí se, podívej, a míří sem.“

„Jestli se jim budeme muset bránit, radši se na to napiju,“ řekl Will. Odnesl si batoh dolů k prameni, důkladně se napil a smyl ze sebe většinu špíny. Rána mu přestala krvácet teprve před chvílí a připadal si prosáklý špínou. Ze všeho nejvíc by si teď přál teplou sprchu, spoustu mýdla a čisté oblečení.

Lyra zatím nespouštěla oči z… ať to bylo cokoli, vypadali prapodivně.

„Wille,“ zavolala. „Oni jedou na kolečkách…“

Ale příliš jistě to neznělo. Vydrápal se po svahu o kousek výš a zastínil si oči. Teď už rozeznával jednotlivé tvory. Celá skupina, stádo, tlupa, či co to bylo, sestávala z asi tuctu bytostí a všechny se pohybovaly na kolech, jak už Lyra řekla. Vypadaly jako něco mezi antilopou a motocyklem, ale to nebylo všechno, protože měly navíc choboty jako malí sloni.

Skutečně mířili k nim, a dokonce se zdálo, že s jasným záměrem. Will vytáhl nůž, ale Lyra na trávě vedle něj už otáčela ručičkami alethiometru.

Odpověď přišla rychle, dřív, než se tvorové stačili přiblížit na víc než pár set metrů. Střelka hbitě klouzala doleva, doprava, doleva a zase doleva, a Lyra ji úzkostlivě sledovala, protože v poslední době jí vykládání symbolů dalo spoustu práce, a když se pouštěla do sestupu po jednotlivých větvích významů, připadala si ztěžklá a nemotorná. Namísto aby přelétala mezi pomyslnými příčkami zlehka jako pták, postupovala pomalu a na jistotu. Jakmile ale pochopila, co jí přístroj říká, vyloupl se před ní význam pevně a spolehlivě jako dřív.

„Je to dobré,“ řekla, „jsou přátelští. A hledají nás, Wille, vědí, že jsme tady… A tohle je zvláštní, moc tomu nerozumím… doktorka Maloneová?“

Vyslovila to jméno spíš jen pro sebe, protože se jí nechtělo věřit, že by vědkyně mohla být v tomhle světě. Alethiometr ale ukazoval zcela jasně na ni, i když jméno samozřejmě naznačit nemohl. Lyra přístroj uložila zpátky a postavila se vedle Willa.

„Já myslím, že by bylo nejlepší sejít za nimi,“ řekla. „Nic nám neudělají.“

Někteří z tvorů se vyčkávavě zastavili. Jejich vůdce se vysunul se zdviženým chobotem maličko do popředí a děti viděly, že se pohání dopředu mocnými odrazy postranních končetin. Část skupinky se zašla napít k jezírku a ostatní čekali. Nečišela z nich ale smířená, odevzdaná zvědavost pasoucích se krav, byly to osobnosti obdařené inteligencí a rozhodností. Byli to lidé.

Will s Lyrou scházeli ze svahu, dokud se neocitli dost blízko, aby si mohli promluvit. Bez ohledu na Lyřino ujišťování držel Will pro jistotu ruku na noži.

„Nevím, jestli mi rozumíte,“ začala Lyra opatrně, „ale vím, že jste přátelé. Asi bychom měli…“

Vůdce zamával chobotem. „Vy jít za Mary,“ řekl. „Vy nasednout. My povézt. Jít za Mary.“

„Aha!“ usmála se Lyra potěšené a obrátila se k Willovi.

Dva z tvorů na sobě měli uzdy a třmeny ze splétaného provazu. Sedla neměli, ale jak se ukázalo, jejich kosočtverečné hřbety byly dost pohodlné i bez nich. Lyra byla zvyklá vozit se na medvědovi, Will uměl jezdit na kole, ale ani jeden nikdy neseděl na koni, který se tvorům podobal asi nejvíc. Jezdec na koni může ale svého oře řídit, což, jak děti brzy zjistily, v tomhle případě neplatilo. Uzdy a třmeny tu byly čistě proto, aby se měly čeho držet, když udržují rovnováhu. Veškerá rozhodnutí spočívala na oněch zvláštních tvorech.

„Kde jsou…“ začal Will, ale vtom se tvor pod ním pohnul a on se musel soustředit, aby udržel rovnováhu.

Celá skupinka se otočila a pustila se z mírného svahu. Ujížděli trávou a trochu to kodrcalo, ale ani tak nebyla jízda nepohodlná, protože tvorové neměli páteř. Will s Lyrou si na jejich hřbetě připadali jako v dobře odpružených křeslech.

Zanedlouho se dostali na dohled oněm černým či tmavohnědým ploškám, na které z návrší nebylo moc dobře vidět, a když v nich rozeznali stuhy hladkých kamenných silnic, zarazilo je to stejně jako před časem Mary Maloneovou.

Tvorové najeli na hladký povrch a pohybovali se stále větší rychlostí. Cesta připomínala spíš říční tok než silnici, protože místy se rozšiřovala do ploch podobných menším jezerům a jinde se rozbíhala do úzkých ramen, která se po čase nečekaně znovu spojovala. Ani v nejmenším se nepodobala oné neurvale racionální síti, která ve Willově světě bezohledně přetínala kopce a na betonových mostech přeskakovala údolí. Zdejší silnice krajinu neznásilňovaly, ale byly její součástí.

Ujížděli čím dál rychleji. Willovi i Lyře chvíli trvalo, než si zvykli na pohyb silných svalů a omračující hřmot tvrdých kol na pevném kameni. Lyra měla ze začátku s jízdou potíže, protože nikdy neseděla na kole a nevěděla, jak se v zatáčce naklonit do strany, ale rychle to od Willa odkoukala a brzy byla rychlou jízdou nadobro unesená.

V rachotu kol nemělo cenu mluvit, a tak jen ukazovali – na stromy, užaslí nad jejich vznosnými rozměry, na hejna nejpodivnějších ptáků, jaké kdy viděli, protože se díky křídlům na přední a zadní straně těla pohybovali ve vzduchu podivně šroubovitým letem, nebo na vypasené modré ještěry velikosti koní, kteří se vyhřívali uprostřed silnice, a když je skupinka po stranách míjela, vůbec si jí nevšímali.

Slunce už stálo vysoko na obloze, když začali zpomalovat. Ve vzduchu se tu vznášela nezaměnitelná slaná vůně moře a silnice se zvedala k příkrému vrcholku, takže zpomalili skoro do kroku.

„Nemohli byste zastavit?“ zaprosila Lyra, celá ztuhlá a rozbolavělá. „Ráda bych sesedla a šla pěšky“

Tvor, na kterém jela, ucítil škubnutí uzdy a ať už jí rozuměl nebo ne, zastavil se.

Willův udělal totéž a obě děti slezly na zem. Po dlouhém natřásání a zatínání svalů si připadali celí rozlámaní.

Tvorové zatím kroužili kolem, na čemsi se domlouvali a elegantně přitom mávali choboty v rytmu zvuků. Asi po minutě vyrazili na další cestu a Will s Lyrou teď spokojeně kráčeli mezi jejich teplými, trávou a senem provoněnými těly. Jeden či dva vyjeli na vrchol svahu před nimi, a když se teď děti nemusely soustředit na to, aby se jim udržely na hřbetě, mohly si prohlédnout způsob, jakým se tvorové pohybují. Byli tak silní a ladní, tak obratně se odráželi, nakláněli do stran a otáčeli, že se Will s Lyrou neubránili úžasu a obdivu.

Na vrcholku kopce se zastavili a vůdce se k nim obrátil: „Mary blízko,“ řekl. „Mary tam.“

Podívali se dolů. Na obzoru se modře leskla mořská hladina. O něco blíž se hustou stepní trávou klikatila široká, pomalu plynoucí řeka a na úpatí dlouhého svahu stál mezi nízkými stromy a řádky zeleniny shluk chatrčí s doškovými střechami. Mezi domky se pohybovali další podobní tvorové a část jich obhospodařovala záhonky nebo pracovala mezi stromy.

„Vy zase nasedat,“ nakázal jim vůdce.

Nebylo to už daleko. Will i Lyra poslušně vylezli zpátky, tvorové zkontrolovali, jak se jim sedí, a choboty přitáhli třmeny, jako by se chtěli ujistit, že se dětem nic nestane.

Pak znovu vyrazili. Rozháněli se postranníma nohama a nabírali cestou ze svahu děsivou rychlost. Will i Lyra se křečovitě drželi rukama i koleny a cítili, jak jim vítr prudce oblévá tváře, čuchá vlasy a tlačí je do očí. Hřímání kol, prudce ubíhající tráva po obou stranách, suverénní náklon svalnatých těl v široké zatáčce, pronikavé opojení rychlostí – bylo znát, jak tvory tohle všechno těší a Will s Lyrou sdíleli jejich radost a připojili se k ní šťastným smíchem.

Zastavili se uprostřed vesnice a ostatní, kteří je viděli přijíždět, se s přátelskými pozdravy shlukli kolem.

Vtom Lyra vykřikla: „Doktorka Maloneová!“

Mary vycházela z jedné z chýší a její vybledlá modrá košile, podsaditá postava i teplé začervenalé tváře působily v tom podivném prostředí nezvykle i blízce zároveň.

Lyra se jí rozběhla do náruče a žena ji k sobě pevně přitiskla. Will se ostražitě, nedůvěřivě držel zpátky.

Mary Lyru vřele políbila a pak pokročila k Willovi, aby se přivítala i s ním. Během ani ne vteřiny se mezi nimi odehrál prapodivný imaginární taneček plný rozpaků a porozumění.

Obě děti vypadaly tak zuboženě, že se Mary sevřelo srdce lítostí a nejradši by objala i Willa. Ale byla dospělá a on už skoro také. Dobře si uvědomovala, že by z něj takovým přístupem dělala děcko, protože dítě by objala beze všeho, kdežto k neznámému muži by se tak důvěrně nikdy nechovala. V duchu se tedy zarazila, protože chtěla Lyřinu kamarádovi vyjádřit především úctu, ne ho zahanbit.

Napřáhla k němu tedy ruku a když si s ní potřásl, proběhl mezi nimi záchvěv porozumění a vzájemné vážnosti, který se v téže chvíli změnil v sympatie. Oba naráz poznali, že právě našli přítele na celý život, a byla to pravda.

„To je Will,“ představila ho Lyra, „je z vašeho světa. Pamatujete? Povídala jsem vám o něm…“

„Já jsem Mary Maloneová,“ řekla, „a vy jste oba hladoví, div že nepadnete.“

Obrátila se k tvorovi po svém boku a promluvila s ním oněmi zpěvavými, houkavými zvuky, které doprovázela pohyby paže.

Tvorové se okamžitě rozjeli do všech stran. Několik jich vyneslo z nejbližšího domku polštáře a rohože a rozložili je na tvrdou půdu pod nedalekým stromem. Pod jeho hustými převislými větvemi byl i teď příjemný, voňavý chládek.

Jakmile se pohodlně usadili, přinesli jim hostitelé v hladkých dřevěných miskách mléko. Bylo slabounce nakyslé jako po citronech a báječně osvěžující. K němu se podávaly jakési oříšky velké asi jako lískové, ale s výraznou máslovou chutí, čerstvě sklizený salát, v němž se ostré palčivé lístky mísily s měkkými a dužnatými listy, ze kterých tekla hustá šťáva, a kořínky velikosti třešní, které chutnaly jako mrkev.

Moc toho ale sníst nedokázali. Nebyli na takovou hojnost zvyklí. Will by rád po právu ocenil štědrost hostitelů, ale kromě nápoje do sebe nedokázal dostat víc než kousek plochého, maličko připáleného moučnatého chleba, který připomínal čapati nebo tortilly Neměl nijak výraznou chuť a zasytil, víc Will zatím nezvládl. Lyra ochutnala ode všeho, ale stejně jako on brzy zjistila, že kousek bohatě stačí.

Mary se udržela a na nic se nevyptávala. Oba za sebou měli nějakou hlubokou zkušenost a bylo znát, jak je poznamenala. Teď se jim o ní určitě nechtělo mluvit.

Ochotně jim tedy zodpověděla dotazy na mulefy a stručně vylíčila, jak se do tohohle světa dostala. Pak je nechala odpočívat ve stínu stromu, protože viděla, jak se jim klíží víčka a klesají hlavy.

„Teď nemusíte nic než spát,“ řekla.

Vzduch byl odpoledne prohřátý a klidný a stín stromu spolu s cvrkáním cikád příjemně uspával. Ani ne pět minut po tom, co dopili poslední doušek, už Will i Lyra tvrdě spali.

Oni jsou různého pohlaví? divila se Atal. Ale jak to poznáš?

Snadno, odpověděla Mary. Mají jiný tvar těla. Pohybují se jinak.

Nejsou o moc menší než ty, ale srafu mají míň. Kdy jim přibyde?

To nevím, řekla Mary. Řekla bych, že už brzy. Nevím, jak přesně to u nás chodí.

A nemají kola, dodala Atal soucitně.

Plely společně zeleninovou zahrádku. Mary si vyrobila motyku, aby se nemusela tolik ohýbat, a Atal plela chobotem, takže se bavily s přestávkami.

Ty jsi ale věděla, že jsou na cestě sem, řekla Atal.

Ano.

To ti řekly ty tvoje klacíky?

Ne, začervenala se Mary. Byla vědkyně, takže i jen přiznat, že se radí s hůlkami i-ťingu, jí bylo dost trapné, ale tohle bylo ještě mnohem horší. Měla jsem takový noční obrázek, přiznala.

Mulefové neměli jedno slovo pro sen. Sny ale měli, velice živé sny, a brali je nesmírně vážně.

Nemáš noční obrázky ráda, dovtípila se Atal.

Ale mám. Jen jsem jim nikdy dřív nevěřila. Ale toho chlapce a holčičku jsem viděla úplně živě a nějaký hlas mi řekl, ať se na ně připravím.

Jaký hlas? Jak s tebou mohl mluvit, když jsi ho neviděla?

Atal si neuměla dost dobře představit, jak se dá rozumět řeči, když ji nedoprovázejí pohyby chobotu. Zastavila se uprostřed řádky fazolí a se zvědavým úžasem se na Mary zadívala.

Vlastně jsem viděla, kdo mluví, odpověděla Mary. Byla to žena, nebo možná jedna z moudrých z našeho rodu, z lidí. Ale hrozně stará, a přitom vůbec ne stará.

Slovem moudrý označovali mulefové svoje vůdce. Mary viděla, že Atal její slova velice zaujala.

Jak mohla být stará, a přitom ne stará? zeptala se.

Myslím to jakově, odpověděla Mary.

Atal s pochopením mávla chobotem.

Mary pokračovala dál, jak nejlépe dokázala: Řekla mi, že mám ty děti očekávat, řekla, kdy se objeví a kde. Ale neřekla proč. Jen že se o ně mám postarat.

Jsou zranění a unavení, řekla Atal. To oni zastaví odplývání srafu?

Mary rozpačitě zvedla hlavu. Ani se nemusela dívat kukátkem, aby věděla, že se stínové částice valí pryč rychleji než dřív.

Doufám, řekla. Ale jak, to nevím.

Časně v podvečer, když mulefové rozdělali ohně na vaření a vycházely první hvězdy, se objevila skupina cizinců. Mary se zrovna myla. Když zaslechla lomoz jejich kol a vzrušené hlasy, rychle se otřela a vyběhla z chýše.

Will s Lyrou prospali celé odpoledne, a když se k nim donesly hlasy, začínali se budit. Lyra se mátožně posadila a uviděla, jak se Mary baví s pěti nebo šesti mulefy. Stáli kolem ní, očividně rozrušení, ale Lyra nedokázala rozeznat, jestli se zlobí, nebo radují.

Když ji Mary uviděla, nechala skupinku stát a přiběhla za ní.

„Lyro,“ řekla, „něco se stalo. Něco našli a neumějí si vysvětlit… Já sama nevím, co to je, budu se muset zajít podívat. Je to odsud asi hodinu cesty. Hned jak to půjde, zase se vrátím. Kdybyste potřebovali cokoli z toho, co mám doma, beze všeho si to vezměte. Nemůžu se zdržovat, jsou hrozně vyplašení…“

„Dobře,“ přikývla Lyra, po dlouhém spánku ještě celá malátná.

Mary přeskočila pohledem pod strom. Will si protíral oči.

„Vážně se moc dlouho nezdržím,“ řekla. „A bude tu s vámi Atal.“

Vůdce skupinky byl netrpělivý. Mary přes něj s omluvami za svou neohrabanost rychle přehodila uzdu a třmeny a nasedla. Tvorové se obloukem obrátili a odsvištěli do šera.

Jeli směrem, který ještě neznala, podél hřebenu nad pobřežím směrem k severu. Potmě se Mary ještě nikdy nevezla a musela si přiznat, že ji jejich rychlost děsí víc než ve dne. Stoupali mírně vzhůru a daleko po levici se na mořské hladině odrážel svit měsíce. Měla pocit, jako by jí jeho stříbřitě nahnědlé světlo halilo kokonem chladného skeptického údivu. Udiv pramenil z ní, skepticismus z okolního světa a chlad byl v obojím.

Čas od času zvedla oči a dotkla se kukátka v kapse, ale dokud se nezastaví, neodvažovala se ho vyndat. A mulefové se hnali, jako by je v jejich spěchu nemohlo nic zastavit. Asi po hodině rychlé jízdy zabočili do vnitrozemí, sjeli z kamenné silnice a pomalu postupovali po uježděné hliněné cestě mezi po kolena vysokou trávou. Minuli skupinku tobolkových stromů a zamířili ke hřebeni. Krajina se leskla, zalitá měsíčním světlem, a bylo vidět ohromné holé kopce. Mělkými roklemi v jejich úbočí tekly pramínky vody a kolem nich se tísnily skupinky stromů.

Mulefové ji vedli přímo k jedné z roklí. Sesedla hned, jak sjeli ze silnice, a kráčela teď jejich tempem přes kopec dolů k údolíčku.

Slyšela zurčení pramínku a ševelení nočního větříku v trávě. Slyšela tiché křupání tvrdé země pod koly a nezřetelné hlasy mulefů v čele. Najednou zmlkli a zastavili se.

Na úbočí kopce, jen pár metrů od nich, se rozevíral jeden z otvorů proříznutých jedinečným nožem. Vypadal jako ústí jeskyně, protože měsíční světlo dosahovalo kousek dovnitř. Mohlo se dokonce zdát, že se otvírá do nitra kopce, ale nebyla to pravda. A ven z něj proudil zástup duchů.

Mary se zmocnila závrať, jako by její rozum ztrácel pevnou půdu. Silou vůle se vytrhla z úžasu a popadla nejbližší větev, aby se ujistila, že fyzický svět ještě pořád existuje a ona že je jeho součástí.

Popošla blíž. Starci a stařeny, děti, batolata v náruči, lidé i jiní tvorové, ti všichni vycházeli těsně nahloučení k sobě ze tmy do skutečného měsíčního světla… a mizeli.

To bylo ze všeho nejpodivnější. Udělali pár kroků do trávy, vzduchu a stříbřitého světla, rozhlédli se, tvář se jim rozzářila radostí, jakou Mary ještě neviděla, rozpřáhli ruce, jako by objímali celý vesmír, a pak se rozplynuli, jako by byli utkaní z mlhy nebo kouře, rozplynuli se a splynuli se zemí, rosou a nočním vánkem.

Někteří k Mary pokročili, jako by jí chtěli něco říct, vztáhli k ní ruce a na kůži ji zastudil jejich dotyk. Jeden z duchů – jakási stará žena – jí pokynul, aby přišla blíž.

„Vyprávěj jim,“ dolehl k Mary její hlas. „My to nevěděli. Takovou dobu, a nenapadlo nás to! Ale chtějí slyšet pravdu, ta je živí. Musíš jim vyprávět po pravdě a nemusíš se ničeho bát. Prostě jim vyprávěj.“

To bylo všechno, pak zmizela i ona. Byla to jedna z oněch chvil, kdy se nám znenadání vybaví v paměti sen, na který jsme bůhvíproč zapomněli, a s ním se vynoří i proud pocitů, které jsme ve spánku prožívali. Právě tenhle sen se pokoušela popsat Atal, tenhle noční obraz, ale když si ho znovu chtěla vybavit, rozplýval se a mizel stejně jako tyhle mlžné postavy, sotva vyšly na vzduch. I její sen byl najednou ten tam.

Zbyl jí z něho jen příjemný, hřejivý pocit a příkaz, aby vyprávěla.

Zadívala se od tmy. Kam až dohlédla, vycházeli z nekonečného ticha další a další duchové, tisíce a tisíce duchů, jako když se uprchlíci vracejí do své vlasti.

„Vyprávěj jim,“ opakovala si pro sebe.

Příštího rána se Lyra probudila ze sna, ve kterém se k ní Pantík vrátil zpátky a prozradil jí, jakou bude mít konečnou podobu. Moc se jí v tom snu líbila, ale teď si nedokázala za nic na světě vybavit, jak vlastně vypadal. Slunce stálo už dávno na obloze a vzduch byl příjemně svěží. Otevřenými dveřmi doškové chatrče, kde spala, viděla sluneční paprsky, ale zůstala ještě chvíli ležet. Zvenčí sem doléhal zpěv ptáků a cvrčení místního druhu cikád, a kousek od ní tiše oddechovala Mary, které domek patřil.

Lyra se posadila a zjistila, že je nahá. Nejdřív ji to pobouřilo, ale pak si všimla hromádky čistých šatů složených na zemi vedle sebe. Mary jí tam připravila svoji košili a kus lehké měkké vzorované látky, která se dala uvázat kolem pasu místo sukně. Lyra se oblékla, a i když si připadala v košili trochu ztracená, hlavně že byla víceméně slušně oblečená. Vyšla z domku. Pantalaimon nebyl daleko, tím si byla jistá. Skoro jako by ho slyšela mluvit a smát se. Muselo to znamenat, že je v pořádku, nic mu nehrozí a jsou pořád ještě tak či onak propojení. Až jí odpustí a vrátí se, budou si mít dlouhé hodiny co vyprávět, než si navzájem vypovědí, co zažili…

Will ještě pořád spal pod převislým stromem, kůže líná. Lyru napadlo, jestli ho nemá vzbudit, ale dokud byla sama, mohla si aspoň jít zaplavat do řeky. V Oxfordu se kdysi proháněla s ostatními dětmi v řece Cherwell bezstarostně nahá, ale s Willem by to bylo něco úplně jiného. Začervenala se, jen na to pomyslela.

Sešla tedy v perleťově jasném jitru k vodě sama. V rákosí u břehu nehnutě stál na jedné noze jakýsi pták podobný volavce. Schválně našlapovala pomalu a co nejtišeji, aby ho nevyplašila, ale pták si jí nevšímal o nic víc, než kdyby byla větvičkou plující po vodě.

„Jak chceš,“ pokrčila rameny.

Nechala šaty na břehu a vklouzla do řeky. Plavala rychle, aby se zahřála, a pak vylezla ven a roztřeseně se schoulila na břehu. Za jiných okolností by ji Pantík pomohl osušit. Smál se jí teď zpod hladiny v podobě ryby? Nebo jí v podobě broučka zalezl do šatů a šimral ji? Byl snad jedním z ptáků v okolí, nebo se proháněl s tím druhým daemonem někde úplně jinde a po Lyře ani nevzdechl?

Slunce už hřálo, takže brzy oschla. Oblékla se do Maryiny plandavé košile, a když si u břehu všimla několika plochých kamenů, napadlo ji zajít si pro vlastní šaty a vyprat je. Ukázalo se ale, že už to někdo udělal za ni. Její i Willovy šaty visely na pružných větvičkách jakéhosi voňavého keře a byly už skoro suché.

Will se začínal ze spánku ošívat. Posadila se kousek od něj a tiše na něj zavolala.

„Wille! Probuď se!“

„Kde to jsme?“ vytrhl se ze spaní, posadil se a sáhl po noži.

„V bezpečí,“ odpověděla s odvráceným pohledem. „Dokonce nám vyprali šaty, nebo to možná udělala doktorka Maloneová. Hned ti je přinesu. Už jsou skoro suché…“

Podala mu oblečení a posadila se zády k němu, aby se mohl obléknout.

„Byla jsem si zaplavat v řece,“ řekla. „Chtěla jsem se podívat po Pantíkovi, ale asi se přede mnou schovává.“

„To není špatný nápad. Myslím jít si zaplavat. Připadám si, jako bych na sobě měl nános špíny za bůhví kolik let… Taky tam zajdu a umyju se.“

Zatímco byl pryč, procházela se Lyra po vesnici. Nechtěla si nic prohlížet moc zblízka, aby se snad nějak neprovinila proti dobrým mravům, ale všechno, co viděla, jí připadalo ohromně zajímavé. Některé domky byly očividně velice staré a jiné úplně nové, ale všechny byly vystavěné podobným způsobem ze dřeva, hlíny a došků. Nevypadaly ale nijak primitivně. Rámy dveří i oken zdobily složité ozdobné vzorce, ale bylo znát, že je nikdo nevyřezal. Připadalo jí spíš, že tvorové nějakým způsobem přiměli dřevo, aby tak vyrostlo samo od sebe.

Čím víc viděla, tím větší dojem pořádku a pečlivosti v ní vesnice vzbuzovala, trochu jako když procházela vrstvy významů symbolů na alethiometru. Měla chuť všechny ty náznaky rozluštit, postupovat od jednoho významu k dalšímu, jako když pracovala se svým zlatým kompasem, ale zároveň se jí vtírala otázka, jak dlouho tu budou moci zůstat, než nastane čas vydat se na další pouť.

Každopádně nikam nejdu, dokud se nevrátí Pantík, rozhodla se nakonec.

To už se vrátil od řeky i Will a zanedlouho vyšla z chatrče Mary a nabídla jim snídani. Hned po ní se objevila také Atal a vbrzku se probudila k životu celá vesnice. Dvě malé mulefí děti, ještě bez kol, na ně vykukovaly zpoza rohu svých domků a Lyra se bavila tím, že se nečekaně otočila a zadívala přímo na ně, až nadskočily a polekaně se rozesmály.

„Tak dobře,“ řekla Mary, když snědli trochu chleba a ovoce a vypili horký čaj z čehosi podobného mátě. „Včera jste byli moc unavení a potřebovali jste si odpočinout. Ale dneska už vypadáte oba docela čile, tak si myslím, že bychom si měli povědět všechno, co jsme zatím zjistili. A protože to bude trvat dlouho, můžeme přitom dělat něco užitečného, třeba spravit pár sítí.“

Odnesli na břeh řeky hromady tuhých dehtovaných sítí, rozprostřeli je po trávě a Mary dětem ukázala, jak navázat na prodřené místo nový kus provazu. Ostražitě se přitom rozhlížela, protože Atal jí řekla, že rodiny žijící o něco dál na pobřeží si všimly, že se na moři ve velkém počtu shlukují tualapiové, oni nebezpeční bílí ptáci, a všichni byli připraveni při prvním varování utéct. Prozatím ale bylo třeba pokračovat v práci.

Usadili se tedy na sluníčku u klidné řeky a Lyra začala vyprávět, co se všechno seběhlo od oné teď už tak vzdálené chvíle, kdy se s Pantíkem rozhodli prozkoumat kuřácký salonek na Jordánské koleji.

Přišel příliv a obrátil se do odlivu, ale po tualapech pořád nebylo ani vidu, ani slechu. Na sklonku odpoledne odvedla Mary Willa s Lyrou po říčním břehu kolem rybářských stanovišť s rozhozenými sítěmi a přes široká slaniska až k moři. V době odlivu tu nehrozilo žádné nebezpečí, protože bílí ptáci vycházeli na souš jen v době, kdy moře stálo nejvýš. Procházeli po pevné stezce nad bahnem. Stejně jako spousty dalších věcí, které mulefové vybudovali, vznikla před dávnými časy a byla dokonale udržovaná. Působila spíš jako součást přírody než něco umělého a nepatřičného.

„Ty kamenné silnice udělali taky oni?“ zeptal se Will.

„Ne. Svým způsobem to bylo spíš naopak,“ odpověděla Mary. „Chci říct, že kdyby kolem sebe neměli pevné podloží, kde se dá jezdit na kolech, nejspíš by je vůbec nenapadlo je využít. Spíš to budou proudy lávy z nějakých pradávných sopek.

Takže díky silnicím se naučili používat kola. A všechno ostatní s tím taky souvisí. Třeba samotné tobolkové stromy nebo tvar těla. Tohle nejsou obratlovci, nemají páteř. V našich světech se kdysi dávno nějakou náhodou ukázalo, že tvorové s páteří mají určitou výhodu. Všechny živočišné druhy se pak vyvíjely na tomhle základě, s páteří v ose těla. V tomhle světě se náhodný vývoj ubíral jinou cestou a zvítězil kosočtverečný tvar. Obratlovci jsou tu taky, to ano, ale moc jich není. Třeba hadi. Hadi tu jsou důležitou součástí přírody. Lidé o ně pečují a dávají pozor, aby jim neublížili.

Každopádně aby vznikl tenhle svět, muselo se spojit všechno dohromady, tvar těla, silnice i tobolkové stromy. Spousty drobných náhod, které se navzájem propojily. Kde vstupuješ do tohohle příběhu ty, Wille?“

„Vlastně za to může taky spousta drobných náhod,“ začal, když si vzpomněl na kočku pod habry. Kdyby tam dorazil o třicet vteřin dřív nebo později, žádné kočky by si nevšiml, nenašel by okno, nedostal se do Citt?gazze a nenašel Lyru. Nic z toho, co spolu zažili, by se neodehrálo.

Začal od samého začátku a Mary s Lyrou ho při chůzi pozorně poslouchaly. Než dorazili k nánosu pobřežního bahna, dostal se až k zápasu, který s otcem svedli na vrcholku hory.

„A pak ho ta divoženka zabila…“

Ještě pořád mu to nešlo do hlavy. Svěřil jim, co mu divoženka pověděla, než se zabila: že Johna Parryho milovala a on že o ni nestál.

„Divoženky neznají slitování,“ podotkla Lyra.

„Ale jestli ho milovala…“

„Láska je také nelítostná,“ ozvala se Mary.

„Ale on měl rád moji maminku,“ řekl Will. „A nikdy jí nebyl nevěrný, to poznám.“

Při pohledu na něj si Lyra pomyslela, že jestli se někdy zamiluje Will, bude úplně stejný.

Prohřátý vzduch kolem nich byl prosycen zvuky poklidného odpoledne: neúnavné srkavé mlaskání bahna, vrzání hmyzu, křik racků. Odliv dostoupil nejnižšího bodu a široký holý břeh se ve slunci oslnivě leskl. Ve svrchní vrstvě písku přežívaly, živily se a umíraly miliardy drobounkých bahenních tvorečků a občasné stopy, dýchací průduchy a nepostřehnutelné pohyby svědčily o tom, že celá krajina kypí životem.

Mary jim neřekla, proč to dělá, ale rozhlédla se po širém moři, jestli na obzoru neuvidí bílé plachty. Na přelomu modrého nebe a hrany moře ale neviděla nic než třpytivý opar, který vrhal na moře svou bledou zář a rozehrával hladinu mihotavými jiskřičkami světla.

Ukázala Willovi a Lyře určitý druh měkkýše, jehož přítomnost prozrazovaly dýchací trubice vystupující nepatrně nad písek. Mulefové je milovali, ale protože jim pohyb po měkkém povrchu dělal potíže, nemohli je dost dobře sbírat. Kdykoli Mary zašla k moři, nasbírala jich proto co nejvíc, a když jí teď pomáhaly další dva páry rukou a očí, čekaly všechny hotové hody.

Rozdala dětem plátěné pytle a za pilné práce si poslechli zbytek příběhu. Kořisti ve vacích přibývalo a Mary je nenápadně vedla zpátky k okraji slatin, protože se začal zdvíhat příliv.

Vyprávění trvalo dlouho; ke světu mrtvých se toho dne už nedostanou. Když se blížili k vesnici, Will právě Mary vysvětloval, co s Lyrou pochopili o trojjediné podstatě lidských bytostí.

„Měli byste vědět,“ odpověděla Mary, „že církev, katolická církev, ke které jsem kdysi patřila, sice neužívá slovo daemon, ale svatý Pavel mluví o duchu, duši a těle. Takže ta představa tří součástí lidské podstaty není až tak přitažená za vlasy.“

„Ale tělo je z toho všeho nejlepší,“ řekl Will. „Tak to aspoň povídali Baruch a Balthamos. Andělé by si přáli mít tělo. Řekli mi, že nechápou, proč si neužíváme světa víc. Oni by byli u vytržení, kdyby měli naše tělo a smysly. Ve světě mrtvých…“

„K tomu se teprve dostaneme,“ řekla Lyra a usmála se na něj. V jejím úsměvu bylo tolik něžné vědoucnosti a radosti, že si nebyl jistý vlastními pocity. Oplatil jí úsměvem a Mary napadlo, že tak naprostou důvěru ještě nikdy v lidském výrazu neviděla.

To už dorazili do vesnice a bylo načase chystat večerní jídlo. Mary tedy nechala oba sedět na břehu řeky a sledovat stoupající příliv a přidala se k Atal u ohně, na kterém se vařilo. Její přítelkyně byla nadšením bez sebe, když viděla nasbírané měkkýše.

Ale Mary, řekla, tualapiové zničili vesnici dál na pobřeží, a pak další a další. To nikdy dřív neudělali. Většinou napadnou jen jednu a pak se vrátí na moře. A taky dnes padl další strom…

Ne! Kde?

Ve skupině nedaleko horkého pramene, dozvěděla se od Atal. Mary tam byla před pouhými třemi dny a nezdálo se jí, že by něco bylo v nepořádku. Vytáhla kukátko a podívala se na oblohu. A skutečně, mohutný proud stínových částic nabyl na objemu a valil se nesrovnatelně rychleji než příliv, který teď pozvolna zvedal hladinu řeky.

Co můžeš udělat? zeptala se Atal.

Tíha zodpovědnosti se Mary tiskla mezi lopatky jako těžká ruka, ale silou vůle se v sedu napřímila.

Budu jim vyprávět, řekla.

Po večeři se všichni tři usadili s Atal na rohož před Maryinou chatrčí. Pohodlně se natáhli na záda pod teplou hvězdnou oblohu, dobře najedení a spokojení, a poslouchali v pohodlí provoněné noci Maryin příběh.

Začala od chvíle krátce předtím, než za ní poprvé přišla Lyra. Pověděla jim, v čem spočívala její práce v oddělení výzkumu temné hmoty a postěžovala si na potíže s financováním jeho provozu. Pro samé sepisování žádostí o dotace jí nakonec nezbýval skoro žádný čas na samotný výzkum.

Lyřin příchod ale odstartoval překotnou řadu změn, které se odehrály tak rychle, že během několika málo dnů nadobro odešla ze svého světa.

„Udělala jsem, co jsi mi poradila,“ obrátila se k Lyře. „Napsala jsem takový program – to je v podstatě sled určitých instrukcí –, aby se mnou Stíny mohly mluvit přes monitor počítače. A ony mi řekly, co mám udělat. Říkaly, že jsou andělé a… no…“

„To mi od nich nepřipadá zrovna chytré,“ podotkl Will. „Jako vědkyně jste taky nemusela věřit, že nějací andělé existují.“

„To ano, ale já o nich věděla už z dřívějška. Byla jsem předtím jeptiškou, víš? Myslela jsem, že fyzika je ideální prostředek, jak pracovat k větší slávě Boží, a i když jsem časem zjistila, že žádný Bůh není, fyzika už mi stejně připadala daleko zajímavější. Křesťanství je jeden z nejmocnějších a nejpřesvědčivějších omylů, nic víc.“

„Kdy jste přestala být jeptiškou?“ zeptala se Lyra.

„Na to si vzpomínám úplně přesně,“ odpověděla Mary, „pamatuju si skoro i přesnou hodinu. Protože mi fyzika šla, nechali mě pokračovat ve studiu na univerzitě a já si udělala doktorát a měla začít učit. Ten řád, ke kterému jsem patřila, nás nezavíral před světem, dokonce ani hábit jsme nenosily. Stačilo, když jsme se oblékaly střízlivě a nosily křížek. Takže jsem nastoupila na univerzitu a chystala se učit a věnovat se výzkumu jaderné fyziky.

Někdy tou dobou se konala konference zaměřená na můj obor a mě pozvali, abych přednesla svůj příspěvek. Ta konference se konala v Lisabonu, kde jsem nikdy dřív nebyla. Vlastně jsem do té doby nevytáhla paty z Anglie. Byla jsem jako u vytržení – cesta letadlem, hotel, zářící slunce, změť cizích jazyků kolem, všechny ty známé osobnosti, co tu měly mluvit, a k tomu ten můj příspěvek. Dělala jsem si starosti, jestli si ho vůbec někdo přijde poslechnout a jestli nebudu natolik nervózní, že ze sebe nevydám ani slovo… Úplně jsem vibrovala vzrušením, to si neumíte představit.

A byla jsem strašně nezkušená, na to nezapomínejte. Taková ta hodná, poslušná holčička, co chodí pravidelně do kostela a myslí si, že je vyvolená k duchovnímu životu. Celým srdcem jsem toužila sloužit Bohu, chtěla jsem vzít celý svůj život a takhle mu ho nabídnout,“ zvedla do výšky spojené dlaně, „položit ho Ježíšovi k nohám a nechat na něm, jak s ním naloží. Vůbec jsem se sebou byla náramně spokojená, až moc. Taková zbožná, a k tomu ještě chytrá! Ha ha. Vydrželo mi to do, počkejte, přesně do půl desáté večer desátého srpna před sedmi lety.“

Lyra se posadila, objala si kolena rukama a pozorně poslouchala.

„To byl večer po tom, co jsem přednesla ten svůj příspěvek,“ pokračovala Mary. „Proběhlo to hladce, dokonce si mě přišlo poslechnout pár významných lidí, a když došlo na otázky, všechny jsem zodpověděla a ani se do toho nijak nezamotala. Zkrátka se mi ohromně ulevilo, měla jsem radost… a pochopitelně jsem na sebe byla jaksepatří pyšná.

No a když se pár kolegů vypravilo do restaurace o něco dál po pobřeží, pozvali mě, ať jdu s nimi. Jindy bych se nějak vymluvila, ale teď jsem si říkala, že jsem jednou dospělá, přednesla jsem příspěvek na důležité téma a sklidila s ním úspěch, a jsem mezi dobrými přáteli… A navíc bylo krásně teplo, bavili jsme se o věcech, které mě zajímaly ze všeho nejvíc a všichni jsme měli báječnou náladu, tak proč si trochu nedopřát, pomyslela jsem si. Začínala jsem tehdy objevovat svoji novou stránku, tu dosud neznámou Mary, které chutná víno a grilované sardinky, líbí se jí dotek teplého vánku na kůži a rytmus nevtíravě hudby v pozadí. Ohromně jsem si to všechno užívala.

Usadili jsme se tedy v zahradě restaurace, že si dáme večeři. Seděla jsem na konci dlouhého stolu pod citronovníkem, po straně jsem měla takový jako altánek obrostlý mučenkou, můj soused se bavil s někým na druhé straně a… Přímo proti mně seděl jeden člověk, kterého jsem během konference jednou dvakrát zahlédla, ale nemluvili jsme spolu. Byl to Ital a o jeho poslední práci se v našich kruzích hodně mluvilo, tak mě napadlo, že bych se od něj určitě dozvěděla něco zajímavého.

No dobře. Byl jen o něco málo starší než já a měl jemné černé vlasy, krásnou olivovou pleť a černé, tmavé oči. Pořád mu padaly vlasy do čela a on si je v jednom kuse odhrnoval, takhle, pomalu…“

Ukázala jim jeho gesto. Will si pomyslel, že je na ní až podezřele znát, jak přesně si to pamatuje.

„Nebyl nijak hezký,“ pokračovala, „žádný krasavec nebo dobyvatel ženských srdcí. Takového bych se styděla, nevěděla bych, jak s ním mluvit. Ale byl milý, chytrý a zábavný, byla to ta nejpřirozenější věc na světě, že tu sedíme ve světle luceren pod citronovníkem, kolem voní květiny, pochutnáváme si na vínu a grilovaných lahůdkách, mluvíme, smějeme se a já si dělám naděje, že mu připadám hezká. Sestra Mary Maloneová flirtovala! Co můj řeholní slib? Nechtěla jsem snad obětovat život Ježíši a duchovním věcem?

Sama nevím, jestli to způsobilo to víno, moje vlastní pošetilost, ten teplý vzduch, citronovník nebo bůhvíco… Ale postupně jsem začala mít dojem, že jsem si namlouvala něco, co není pravda. Namluvila jsem si, že jsem spokojená a šťastná, že si vystačím sama bez lásky někoho jiného. Zamilovanost byla něco jako Čína: člověk ví, že existuje, že je to tam určitě nesmírně zajímavé a že jsou lidé, kteří tam byli, ale on sám se tam nikdy nedostane. Za celý život se tam nikdy nepodíváte, ale na tom nezáleží, protože na světě jsou spousty jiných míst, kam se můžete podívat.

A pak mi někdo podal kousek nějaké sladkosti a já si najednou uvědomila, že už jsem v Číně kdysi byla, obrazně řečeno, jen jsem na to zapomněla. Vybavilo se mi to jen díky téhle sladké chuti, myslím, že to byl marcipán – taková hmota z mandlí,“ vysvětlila Lyře, když viděla její nechápavý pohled.

„Aha, marsipasta,“ pokývla Lyra hlavou a znovu se pohodlně uvelebila, zvědavá, co přijde dál.

„Každopádně jsem si na tu chuť vzpomněla,“ vyprávěla dál Mary, „a v tu chvíli jako bych se přenesla do mládí, kdy jsem měla marcipán poprvé.

Bylo mi dvanáct let. Byla jsem na oslavě u jedné kamarádky doma, slavila narozeniny a udělali jsme si disko – to se pouští hudba z takového přehrávacího přístroje a tancuje se u toho,“ dodala, aby jí Lyra porozuměla. „Holky většinou tancují spolu, protože kluci se stydí je vyzvat. Ale byl tam jeden, vůbec jsem ho neznala, ale přišel si pro mě, tak jsme šli tancovat jednou, podruhé, a to už jsme si začali i povídat… Znáte to, když se vám někdo líbí, že to hned poznáte. A mně se líbil vážně moc. Povídali jsme si a povídali, a pak někdo přinesl narozeninový dort. A on ulomil kousek marcipánu a jemně mi ho podal do pusy. Vzpomínám si, že jsem se chtěla usmát, ale celá jsem zčervenala a připadala si hrozně hloupě. Zamilovala jsem se do něj tehdy jen kvůli tomuhle, jen proto, že se mi tak něžně dotkl rtů tím marcipánem.“

Jak Lyra poslouchala Maryino vyprávění, uvědomila si najednou zvláštní pocit v celém těle. Jako by jí mravenčilo až u kořínků vlasů a dech se jí zrychlil. Nikdy nebyla na horské dráze nebo podobné atrakci, ale kdyby byla, asi by si vybavila pocity podobné těm, které jí svíraly hrudník právě teď: podivná rozjařující směsice vzrušení a strachu. Vůbec netušila, co se to s ní děje. Cítila, jak se v ní ten zvláštní pocit šíří, prohlubuje a rozlévá se do dalších částí těla. Připadalo jí, jako by nečekaně dostala do ruky klíč od rozlehlého domu, o kterém až dosud neměla tušení, od domu, který se skrýval kdesi v jejím nitru, a když klíčem otočila v zámku, dolehlo k ní otvírání dalších dveří kdesi uvnitř a začala se rozžíhat světla. Celá rozechvělá si objímala kolena a pomalu se neodvažovala ani dýchat. Mary zatím pokračovala ve vyprávění:

„Myslím, že tam na té oslavě jsme se poprvé políbili, nebo to možná bylo na nějaké jiné. Stáli jsme na zahradě, zevnitř k nám doléhala hudba, ale mezi stromy bylo ticho a chladno a já byla celá rozbolavělá touhou, toužila jsem po něm celým tělem a věděla jsem, že on je na tom stejně, ale oba jsme se tak styděli, že jsme se skoro neodvažovali pohnout. Skoro. Ale jeden z nás to udělal a pak bez jakéhokoli přechodu, docela náhle, jako při kvantovém přeskoku, jsme se líbali. A bylo to stokrát lepší než celá Čína, byl to ráj.

Sešli jsme se pak ještě tak pětkrát šestkrát, to bylo všechno. Pak se jeho rodiče odstěhovali a já ho víckrát neviděla. Bylo to neuvěřitelně krásné, i když tak krátké… Ale zažila jsem to. Znala jsem to. Už jsem v Číně jednou byla.“

Bylo to naprosto nepochopitelné: Lyra přesně chápala, o čem Mary mluví, i když ještě před půl hodinou by tomu vůbec nerozuměla. A uvnitř ní tiše čekal ten přepychový dům, všechny dveře dokořán a pokoje zalité světlem.

„Takže někdy v půl desáté mi v té portugalské restauraci někdo u stolu podal kousek marcipánu,“ mluvila Mary dál, „a mně se to všechno znovu vybavilo. A já si pomyslela: to mám vážně strávit celý zbytek života a už nikdy tohle nepocítit? Já přece do té Číny chci, řekla jsem si. Je tam plno pokladů, podivuhodností, tajů a radosti. Pomohlo by snad někomu, ptala jsem se v duchu, kdybych se teď vrátila zpátky do hotelu, odříkala modlitby, vyzpovídala se knězi a slíbila, že už nikdy neupadnu v pokušení? Pomůže snad někomu, když budu nešťastná?

A odpověď zněla jednoznačně: ne. Nikomu to nebude k ničemu. Není, kdo by si dělal starosti, kdo by odsuzoval, kdo by mě odměnil, když se budu chovat ctnostně, a potrestal za nepravosti. Nebe je prázdné. Nevěděla jsem, jestli Bůh umřel, nebo jestli nikdy žádný neexistoval. Tak jako tak jsem si najednou připadala osvobozená a opuštěná zároveň. Nevěděla jsem, jestli jsem šťastná, nebo nešťastná, ale rozhodně se odehrálo něco převratného. A přitom se to všechno změnilo za tu chviličku, kdy jsem měla v puse marcipán, ještě dřív, než jsem ho spolkla. Chuť, vzpomínka… a pak tahle lavina.

Spolkla jsem marcipán a podívala se na toho muže naproti. Bylo znát, že si všiml, že se něco stalo. Nemohla jsem mu o tom začít hned vyprávět, pořád to pro mě byla ne úplně pochopitelná a spíš soukromá záležitost. Ale o něco později jsme se šli projít ve tmě po břehu, teplý noční vánek mi čechral vlasy a Atlantský oceán se choval úplně vzorově a posílal nám k nohám tichounké pokojné vlnky…

Tehdy jsem sundala z krku křížek a hodila ho do moře. A bylo to. Konec.

Tak takhle jsem přestala být jeptiškou,“ dopověděla.

„Ten Ital, byl to ten samý, co zjistil, jak je to s těmi lebkami?“ zeptala se Lyra dychtivě.

„Ale kdepak. Ten s těmi lebkami byl doktor Payne, Oliver Payne. S tím jsem se seznámila až o hodně později. Ne, ten z té konference se jmenoval Alfredo Montale a byl úplně jiný.“

„Políbili jste se?“

„No,“ usmála se Mary, „ano, ale tehdy to nebylo.“

„Bylo těžké vystoupit z církve?“ zajímal se Will.

„Svým způsobem ano, protože jsem tím spoustu lidí zklamala. Všichni, od matky představené přes kněze až po moje rodiče, se na mě zlobili a vyčítali mi to… Měla jsem pocit, jako by všechno, v co tak oddaně věřili, záviselo na tom, abych já pokračovala v něčem, do čeho se mi nechtělo.

Ale na druhou stranu to šlo snadno, protože to dávalo smysl. Poprvé v životě jsem měla pocit, že se do něčeho pouštím celou svou bytostí, ne jen částí. Takže ze začátku jsem byla trochu osamělá, ale zvykla jsem si na to.“

„Provdala jste se za něj?“ zeptala se Lyra.

„Ne, nevdala jsem se za nikoho. Jeden čas jsem s někým žila, ne s Alfredem, s někým jiným. Byli jsme spolu skoro čtyři roky. Moje rodina se strašně pohoršovala. Ale pak jsme se dohodli, že nám bude líp každému zvlášť. Takže teď jsem sama. Ten člověk, co jsem s ním žila, hrozně rád lezl po skalách a taky mě to naučil. Ráda chodím po horách a… A mám svou práci. Totiž měla jsem… Takže sice žiju sama, ale jsem spokojená, jestli mi rozumíte.“

„Jak se jmenoval ten kluk?“ zeptala se Lyra. „Ten z té oslavy?“

„Tim.“

„Jak vypadal?“

„No… Byl hezký, na víc si nevzpomínám.“

„Když jsme se tam v Oxfordu viděly poprvé,“ řekla Lyra, „říkala jste, že jste se dala na vědu mimo jiné proto, abyste se nemusela zabývat dobrem a zlem. Přemýšlela jste o nich, když jste byla jeptiška?“

„Hmm… Ne. Ale věděla jsem, co bych si správně měla myslet: přesně to, co mě církev učila. A když jsem se věnovala vědě, musela jsem se zaměřit na úplně jiné otázky. Takže sama jsem vlastně nikdy nepřemýšlela, co je dobro a co zlo.“

„A teď?“ zeptal se Will.

„Teď mi připadá, že se tím musím zabývat,“ snažila se odpovědět co nejpřesněji.

„Když jste přestala věřit v Boha,“ ptal se Will dál, „přestala jste věřit taky v dobro a zlo?“

„Ne. Ale přestala jsem věřit, že existují nějaké dobré a zlé síly mimo nás. Dospěla jsem k přesvědčení, že dobro a zlo je jen označení pro to, co lidé dělají, ne jací jsou. Jediné, co dokážu posoudit, je, že tohle je dobrý skutek, protože někomu pomáhá, a tenhle špatný, protože mu ubližuje. Lidé jsou příliš složití, než aby se dali odbýt jednoduchými nálepkami.“

„To je pravda,“ přikývla Lyra přesvědčeně.

„Nechyběl vám Bůh?“ napadlo Willa.

„Chyběl,“ odpověděla Mary. „Strašně. Pořád mi chybí. A ze všeho nejvíc mi chybí pocit propojení s celým vesmírem. Kdysi mi připadalo, že jsem takhle spojená s Bohem a skrze něj že souvisím se vším, co vytvořil. Ale jestli neexistuje, tak.

Daleko v mokřadech se ozval řadou táhlých klesajících tónů jakýsi noční pták. V ohni se přesypaly uhlíky a tráva zašuměla závanem nočního větříku. Atal podle všeho podřimovala jako kočka, kola naplocho odložená na trávě, nohy stočené pod tělem a oči přivřené, jako by zpola poslouchala a zároveň bloudila duchem někde jinde. Will ležel na zádech a díval se na hvězdy.

Lyra ještě pořád seděla a od chvíle, kdy se s ní udála ta podivná proměna, nepohnula ani svalem. Držela v sobě vzpomínku na ty neznámé pocity, jako by to byla křehká nádoba po okraj plná novými poznatky a ona se jí skoro neodvažovala dotknout, aby je nerozlila. Nevěděla, co jsou zač, co znamenají ani kde se tu vzaly, a tak mlčky seděla s koleny pod bradou a snažila se zarazit to rozrušené chvění. Už brzy to zjistím, slibovala si, brzy. Co nevidět na to přijdu.

Mary byla unavená. Už ji nenapadalo, co víc vyprávět, ale zítra určitě na něco přijde.

Mary nemohla spát. Pokaždé, když zavřela oči, přepadl ji pocit vrávoravé závrati. Trhla sebou, jako by stála na kraji propasti, a celá ztuhlá strachy se probudila.

Když se to opakovalo potřetí, počtvrté a popáté, usoudila, že ze spaní nic nebude. Tiše vstala, oblékla se, vyšla z domku a zamířila na opačnou stranu od převislého stromu, kde spali Will s Lyrou.

Měsíc jasně zářil vysoko na obloze. Vál svižný větřík a po širé krajině se sunuly stíny mračen, jako by tudy táhlo stádo jakýchsi nepředstavitelných tvorů. Zvířata ale migrují za určitým cílem. Když se stáda sobů pustí přes tundru, když savanou táhnou pakoni, nepochybně směřují za dostatkem píce nebo do míst, kde se mohou bezpečně pářit a vychovávat mláďata. Jejich pohyb dává smysl. Mraky nad ní se sunuly působením naprosto náhodných podnětů na úrovni atomů a molekul, jejich stíny putující trávou neřídil žádný záměr.

Zároveň jí ale připadalo, že je cosi řídí. Vypadaly napjaté, jako by někam směřovaly. Celá noc tak působila. A cítila to i Mary, i když nechápala, jaký záměr v tom všem vězí. To mraky na rozdíl od ní zřejmě věděly, co dělají a proč, a věděl to i vítr a tráva. Celý svět byl živý a prodchnutý vědomím.

Mary vystoupala do svahu a ohlédla se k mokřadům. Postupující příliv zdobil lesknoucí se plochy bahna a rákosu třpytnou stříbřitou krajkou a stíny mraků tu visely nízko nad zemí. Vypadalo to, jako by prchaly před něčím děsivým za sebou, nebo naopak spěchaly v ústrety čemusi nádhernému vepředu. Jak to ale bylo doopravdy, se Mary nikdy nedozvěděla.

Obrátila se k háji, kde stál její šplhací strom. Byl vzdálený asi dvacet minut chůze a z pahorku viděla docela zřetelně, jak se tyčí do výšky a pohazuje mohutnou hlavou v rozmluvě s neodbytným větrem. Měli by jí co povědět, ale ona je neslyšela.

Kvapně se pustila ke stromům, vybuzená atmosférou noci a nedočkavá, aby se k ní přidala. Přesně o tomhle mluvila, když se jí Will zeptal, jestli jí neschází Bůh – o pocitu, že celý vesmír tepe životem a všechno je navzájem propojené vlákny významu. Dokud byla věřící, cítila to propojení i ona, a když pak vystoupila z církve, připadala si ve vesmíru zbaveném smyslu volná, lehká a neukotvená.

Pak ale objevila Stíny, přešla do jiného světa a všechno pokračovalo až k téhle životem kypící noci, kdy jasně viděla, jak všechno tepe přesným smyslem a záměrem, od kterého je odříznutá jen ona sama. A nebylo, jak se připojit, když neexistoval Bůh.

Napůl v radostném vytržení, napůl ze zoufalství se rozhodla vyšplhat na vrchol stromu a ještě jednou se pokusit rozplynout se v Prachu.

Nebyla ale ještě ani na půl cesty ke stromům, když mezi šustěním listů a ševelením větru v trávě uslyšela nějaký další zvuk. Byl to hluboký, ponurý ston, podobný zvuku varhan. A vzápětí se do něj začalo mísit praskání, jako by cosi pukalo a lámalo se, a do toho pronikavě skřípělo dřevo o dřevo.

Snad to není její strom?

Na místě se zastavila uprostřed pláně. Do tváře ji šlehal vítr, kolem se hnaly stíny mraků a stehna jí bičovala vysoká tráva, ale ona nespouštěla oči z korun stromů před sebou. Větve sténaly, menší větvičky praskaly, mohutné trámy čerstvého dřeva se odlamovaly jako suché klacíky a padaly k zemi hluboko pod sebou, a vzápětí se naklonila celá koruna, právě ta, kterou tak dobře znala, nakláněla se dál a dál, až se začala zvolna kácet.

Každičké vlákno kmene, kůry i kořenů jako by vykřiklo vlastním hlasem na protest proti takové vraždě. Ale pád se nezastavil, celá nezměrná výška stromu si prorazila cestu mezi ostatními stromy a jako by se vzepjala směrem k Mary, než se definitivně zřítila na zem, podobná vlně odskakující od pobřežní hráze. Olbřímí kmen ještě jednou maličko nadskočil a pak se s nářkem trhaného dřeva složil do trávy.

Rozeběhla se k němu a bořila ruce do zmítajících se listů. Tady je její provaz a tady rozštípané trosky plošiny. Srdce jí div nevyskočilo z hrudi, když se prodírala zhroucenými větvemi, vytahovala se na známé větve ležící v podivných úhlech a pokoušela se dostat co nejvýš.

Pak se zapřela o větev a vytáhla kukátko. Podívala se do něj a spatřila, že na nebi probíhají dva naprosto odlišné pohyby.

Jedním směrem, při kterém stínily tvář měsíce, táhly mraky, a v docela jiném směru se napříč oblohou řinul Prach.

A právě Prach plynul z těch dvou rychleji a nesrovnatelně širším proudem. Mary připadalo, jako by spolu s ním odplývala celá obloha, jako by se ta nesmírná, neúprosná záplava valila z celého světa, nebo spíš ze všech světů, vstříc jakési konečné prázdnotě.

Myšlenky se jí znenadání začaly sbíhat dohromady a najednou všechno zapadlo do sebe.

Will s Lyrou říkali, že jedinečný nůž byl přinejmenším tři sta let starý. Tak jim to aspoň pověděl ten stařec ve věži.

Od mulefů se dozvěděla, že sraf, který třiatřicet tisíc let živil je samé i celý jejich svět, začal ztrácet sílu před zhruba třemi staletími.

Podle Willa se cechmistři z Torre degli Angeli, kterým nůž patřil, chovali lehkomyslně a zapomínali někdy otevřená okna zase zavřít. Ostatně Mary sama jedno našla, a jistě jich bude o hodně víc.

Pokud tedy Prach celou tu dobu pozvolna unikal ranami, které jedinečný nůž zasadil běhu věcí…

Až se jí zatočila hlava, a nebylo to jen houpáním, zdvíháním a klesáním větví, o které se opírala. Opatrně uložila kukátko zpátky do kapsy, objala větev před sebou a zahleděla se na oblohu, měsíc a uhánějící mraky.

Jedinečný nůž má na svědomí únik Prachu v malém, omezeném množství. Nepochybně tím působil škody, kterými trpěl celý vesmír, a budou muset s Willem a Lyrou rychle vymyslet, jak tomu zabránit.

Ale tenhle příval na nebesích byl něco docela jiného. Objevil se teprve nedávno, ale znamenal katastrofu. Pokud se ho nepodaří zarazit, bude to znamenat konec všeho vědomého života. Jak se poučila od mulefů, Prach vznikl v době, kdy si tvorové uvědomili sebe samé. K posílení jeho účinků a zajištění jeho přítomnosti ale bylo zapotřebí jisté zpětné vazby – u mulefů například šlo o kola a olej z tobolek stromů. Bez podobných opatření by Prach snadno vyprchal. Myšlení, fantazie, pocity, to všechno by uvadlo, rozletělo se do větru a nezbylo by víc než bezduchá setrvačnost. Krátké období, kdy si byl život vědomý sám sebe, by zhaslo jako svíčka v každičkém z miliard světů, které kdy ozářil jeho jasný plamen.

Mary cítila obrovské břemeno odpovědnosti, které na ni doléhalo jako tíha let. Připadala si najednou na osmdesát, vyčerpaná, unavená, toužící už jen po smrti.

Těžce se prodrala větvemi mohutného padlého stromu zpátky na zem. Jejich listí dosud rval divoký vítr, a když se vracela k vesnici, čuchal jí vlasy a čeřil trávu pod nohama.

Na vrcholku pahorku nad vesnicí se naposledy ohlédla po proudu Prachu. Zářivé částice přetínal pruh větrem hnaných mraků a uprostřed oblohy odhodlaně svítil měsíc.

Teprve teď jí došlo, co má před sebou. Konečně zjistila, co je ten naléhavý záměr všeobecného ruchu.

Oni se snažili tu záplavu Prachu zadržet! Usilovně se pokoušeli vztyčit hráze, které by mohly děsivému proudu vzdorovat. Vítr, měsíc, mraky, listí, tráva, všechny ty úžasné síly se s výkřikem vrhaly do boje, aby udržely částice Stínů v tomhle vesmíru, který se díky nim tak zázračně rozvinul.

Hmota Prach milovala. Nechtěla se s ním rozloučit. Tohle bylo poselství dnešní noci a Mary ho radostně přijala.

Vážně si někdy myslela, že bez Boha ztratil život smysl? Ano, myslela si to.

„Ale už ho zase má,“ řekla nahlas, a pak ještě jednou, hlasitěji: „Už ho má!“

Znovu se zadívala na mraky a měsíc obklopené záplavou Prachu. Vypadaly nesmírně křehké, předem odsouzené k nezdaru, jako by se dítě pokoušelo přehradou z kamínků a větviček zadržet Mississippi. Ale snažili se, a to bylo hlavní. A budou se snažit dál až do úplného konce.

Mary neměla ponětí, jak dlouho byla venku. Její zjitřené pocity se ale pozvolna zklidňovaly, a když na jejich místo nastoupila únava, pomalu se obrátila a vykročila k vesnici.

Byla asi v polovině svahu, poblíž houštiny provazových keřů, když zahlédla daleko v mokřadech cosi nezvyklého. Zářivě bělostná skvrna se rovnoměrným tempem přibližovala spolu s přílivem.

Zůstala chvíli stát a upírala oči do tmy. Tualapiové to být nemohli, protože ti se pohybovali zásadně v hejnu a tohle byl jednotlivý flíček, ale jinak se všechno shodovalo – křídla podobná plachtám, dlouhý krk… Byl to jeden z těch ptáků, tím si byla jistá. Nikdy ale neslyšela o žádném, který by se pouštěl na cesty sám, a tak váhala, jestli má seběhnout do vesnice a spustit povyk. Ostatně, ta bílá věc se teď zastavila a vznášela se na vodě kousek od pěšiny.

A začala se rozpadat… Ne, něco slézalo ptákovi ze zad.

Nějaký muž.

Viděla ho i na dálku zřetelně, protože měsíc svítil dostatečně jasně a její oči měly dost času přivyknout na tmu. Podívala se pro jistotu kukátkem: ano, byla to lidská postava, protože se kolem ní šířil Prach.

Muž něco nesl v ruce, jakýsi dlouhý klacek. Blížil se po pěšince rychlým, pružným krokem, a i když přímo neběžel, pohyboval se s lehkostí atleta nebo lovce. Měl na sobě jednoduché tmavé šaty, takže za normálních okolností by zůstal skrytý ve tmě, ale když se dívala kukátkem, měla ho před sebou jako ozářeného reflektorem.

A jak se blížil k vesnici, všimla si Mary konečně, co to nese za hůl. Byla to puška.

Zamrazilo ji, jako by jí zalil srdce ledovou vodou, a po celém těle jí naskočila husí kůže.

Byla příliš daleko, než aby mohla zasáhnout. I kdyby se dala do křiku, nikdo ji neuslyší. Nezbylo jí než bezmocně přihlížet, jak vchází do vesnice, rozhlíží se napravo a nalevo a cestou mezi chatrčemi se co chvíli zastavuje a naslouchá.

Soustředila se celou myslí, a i když si připadala jako vítr a měsíc zadržující Prach, napřela myšlenky k tichému výkřiku: Nedívej se pod ten strom… vůbec se k němu nepřibližuj…

Ale muž k němu přicházel čím dál blíž, až se nakonec zastavil před její vlastní chatrčí. Už to dál nemohla vydržet, zastrčila kukátko do kapsy a rozběhla se ze svahu. Užuž chtěla vykřiknout, vyrazit ze sebe jakýkoli hlasitý zvuk, ale včas si uvědomila, že kdyby probudila Willa nebo Lyru, mohli by se prozradit. Rychle se ovládla a zůstala zticha.

Pak se znovu zastavila, protože ji ničilo pomyšlení, že neví, co muž dělá, znovu vytáhla kukátko a přinutila se ke klidu, aby se jím mohla podívat.

Otevíral právě dveře jejího domku. Vcházel dovnitř. Zmizel jí z očí, i když dosud viděla obláček Prachu, který vlál za ním, jako když rozhrne dlaní kouř. Trvalo několik nekonečných minut, než se muž zase objevil.

Ve dveřích se zastavil a pomalu se rozhlédl zleva doprava. Přejel pohledem po převislém stromě, ale nezastavil se na něm a otáčel hlavou dál.

Pak sestoupil z prahu a chvíli zůstal stát, jako by zvažoval, co dál. Mary si v tu chvíli uvědomila, jak zřetelně musí být na holém pahorku vystavená náhodnému pohledu, jak snadný cíl by pušce poskytla, ale jeho zajímala jen vesnice. Uplynula ještě minuta či dvě, ale pak se muž otočil a tiše se vydal na zpáteční cestu.

Sledovala na říční cestičce každý jeho krok. Jasně viděla, jak nastoupil na ptačí hřbet a zkřížil nohy pod sebou, načež se pták plavně pustil zpátky k moři. Netrvalo ani pět minut a oba se jí ztratili z očí.

„Paní doktorko,“ obrátila se k ní ráno Lyra, „musíme se s Willem poohlédnout po našich daemonech. Až je najdeme, budeme vědět, co dál. Ale moc dlouho už bez nich nevydržíme. Tak se chceme jít podívat, jestli tu někde nejsou.“

„Kam chcete jít?“ zeptala se Mary. Po neklidné noci měla ztěžklá víčka a bolela ji hlava. Stály teď spolu na břehu řeky, kam se Lyra přišla umýt a Mary se chtěla nenápadně přesvědčit, jestli neuvidí mužovy stopy. Zatím žádné nenašla.

„Nevím,“ pokrčila Lyra rameny. „Někde tu určitě budou. Sotva jsme vyvázli z bitvy, utekli od nás, jako by nám už nevěřili. Po pravdě se jim ani moc nedivím. Ale víme, že jsou v tomhle světě a párkrát jsme je možná zahlédli, tak snad budeme mít štěstí.“

„Poslyš,“ spustila Mary váhavě a vypověděla Lyře, co viděla předchozí noci.

Během její řeči přišel i Will a oba vážně naslouchali s očima navrch hlavy.

„Nejspíš to bude jen nějaký pocestný, který náhodou narazil na některé okno a prošel z jiného světa sem,“ řekla Lyra, když Mary domluvila. Zabývala se teď ve vší tajnosti docela jinými myšlenkami a tenhle člověk jí ve srovnání s nimi nepřipadal nijak zajímavý. „Jako Willův otec,“ dodala. „Počítám, že podobných otvorů budou spousty. A když se pak beze všeho otočil a odešel, tak asi neměl v úmyslu žádnou lumpárnu, ne?“

„Já nevím. Nechce se mi to líbit. A dělám si starosti, že byste měli někam chodit sami – nebo bych si je dělala, kdybych nevěděla, o co horší nebezpečí jste už spolu přestáli. Já vážně nevím. Ale dávejte si prosím vás pozor. Rozhlížejte se kolem sebe. Venku ve stepi aspoň zdaleka uvidíte, jestli se někdo neblíží…“

„V tom případě se rychle schováme do jiného světa, tam nám nemůže ublížit,“ ujistil ji Will.

Mary viděla, že už se rozhodli vyrazit, a nechtělo se jí hádat.

„Ale slibte mi aspoň,“ vymínila si, „že nebudete chodit mezi stromy. Jestli je ten chlap někde nablízku, mohl by se schovávat někde v hájku nebo křovinách a nevšimli byste si ho včas.“

„Slibujeme,“ přikývla Lyra.

„Zabalím vám s sebou trochu jídla, kdybyste se třeba zdrželi celý den.“

Vyndala pár chlebových placek, sýr a pár kousků červeného ovoce, které báječně zahánělo žízeň, zabalila všechno do hadříku a ovázala provázkem, aby si jeden z nich mohl balíček přehodit přes rameno.

„Dobrý lov,“ popřála jim na odchodu. „A dávejte na sebe pozor.“

Starost ji ale neopustila. Vyhlížela za nimi, dokud nedošli k úpatí pahorku.

„Rád bych věděl, proč je tak smutná,“ prohodil Will, když s Lyrou stoupali k pobřežnímu hřebenu.

„Nejspíš si dělá starosti, jestli se ještě někdy vrátí domů,“ uvažovala Lyra nahlas. „A jestli pro ni bude v laboratoři ještě místo. Nebo je možná smutná kvůli tomu člověku, co do něj byla zamilovaná.“

„Hmm,“ zabručel Will. „A co my, myslíš, že se někdy dostaneme domů?“

„Těžko říct. A já se beztak asi ani nemám kam vrátit. Na Jordánskou kolej mě nejspíš zpátky nevezmou a u medvědů nebo divoženek žít nemůžu. Možná bych se mohla přidat k Romunům. To by mi celkem vyhovovalo, jestli mě vezmou mezi sebe.“

„A co ten svět lorda Asriela? Tam bys žít nechtěla?“

„Ten přece moc dlouho nevydrží, vzpomeň si,“ odpověděla.

„Proč?“

„Přece nám to pověděl duch tvého tatínka těsně před tím, než vyšel ven. O těch daemonech, že vydrží dlouho naživu, jen když jsou ve svém vlastním světě. Lord Asriel, chci říct můj táta, to nejspíš nemohl dost dobře vědět, protože když začal s budováním, nikdo pořádně nevěděl, jak to v jiných světech chodí. Tolik práce,“ zamyslela se, „tolik odvahy a schopností… A všechno zbytečně! K ničemu to nebylo!“

Pohodlně stoupali po hladké kamenné silnici, a když dorazili na vrchol hřebene, ohlédli se zpátky.

„Wille,“ ozvala se Lyra, „a co když je nenajdeme?“

„Určitě je najdeme. Spíš by mě zajímalo, jak bude můj daemon vypadat.“

„Vždyť jsi ji viděl. A já ji zvedla,“ začervenala se Lyra, protože dotknout se cizího daemona byl jeden z nejhorších prohřešků proti dobrým mravům. A bránila v tom nejen zdvořilost, ale i cosi hlubšího, jakýsi stud. Také Willovi hořely tváře, jak si všimla při letmém pohledu, takže to věděl stejně dobře jako ona. Nepoznala ale, jestli se v něm také probouzí ta směs vzrušení a strachu, kterou zažila předchozího večera, a teď tu byla zas.

Bok po boku kráčeli dál, znenadání plní vzájemné ostýchavosti. Will se ale nenechal svazovat studem dlouho. „Kdy přestává daemon měnit podobu?“ zeptal se.

„Někdy… zhruba v našem věku, řekla bych, nebo možná o malinko později. U někoho asi i o víc. Hodně jsme si o tom s Pantíkem povídali, jak asi bude vypadat a tak…“

„Copak se to nedá dopředu odhadnout?“

„Jako malé dítě nemáš tušení. To až časem, jak dospíváš, si začínáš říkat, že by z něj třeba mohlo být tohle nebo onohle… Většinou ta podoba nakonec docela sedí. Jako že odpovídá tomu, jaký člověk je, rozumíš. Třeba když máš za daemona psa, znamená to, že ochotně děláš, co ti kdo řekne, umíš se podřídit, dodržuješ příkazy a snažíš se zavděčit nadřízeným. Třeba sluhové jsou většinou lidi s psími daemony. Svým způsobem ti daemon pomáhá poznat, jaký jsi a v čem bys mohl být dobrý. Jak to dělají lidi v tvým světě, když chtějí poznat sami sebe?“

„Nevím. Vůbec toho o svým světě nevím dohromady nic. Naučil jsem se tam držet v ústraní, nenápadně a potichu, takže ti moc neřeknu, pokud jde o… dospělé a kamarády. Nebo lásky. Asi by nám vadilo mít daemony, protože by se o tobě každý na první pohled dozvěděl hrozně moc. Mně vyhovuje, když se o mně moc neví a nikdo si mě nevšímá.“

„Tak bys možná měl za daemona zvíře, co se umí dobře schovat. Nebo jedno z těch, co se tváří jako něco jiného, třeba když motýl vypadá jako vosa, když se takhle maskuje. Určitě u vás podobná zvířata máte taky, když jsou u nás, protože naše světy mají hodně společného.“

V přátelském mlčení kráčeli dál. Siré, čerstvé ráno se kolem nich průzračně sklánělo do úžlabin a matně se mihotalo v prohřátém vzduchu. Kam až oko dohlédlo, se vlnila nedozírná travnatá pláň hrající odstíny hnědé, zlaté i okrové. Na obzoru se její barvy mísily s třpytivou oblohou, ale jinak byla dokonale prázdná, jako by jediní lidé na světě byli oni dva.

„Ve skutečnosti ale vůbec pustá není,“ poznamenala Lyra.

„Myslíš toho člověka?“

„Ne. Dobře víš, jak to myslím.“

„Máš pravdu. Tamhle v trávě se zrovna něco kmitlo… možná ptáci,“ řekl Will.

Sledoval očima rychlý křivolaký pohyb a brzy přišel na to, že stíny lépe vidí, když se na ně nedívá přímo. Mnohem ochotněji se vystavovaly pohledu koutků očí. Svěřil se s tím Lyře a ta přikývla: „Pasivní způsobilost.“

„Cože?“

„To vymyslel básník Keats, ten termín. Mám to od doktorky Maloneové. Dělám něco takového, když pracuju s alethiometrem. A ty taky, když otvíráš nožem otvor, ne?“

„Nejspíš ano. Jen jsem si zrovna říkal, jestli to třeba nejsou naši daemoni.“

„Já taky, ale…“

Přiložila si prst na rty a Will přikývl.

„Podívej,“ ukázal. „Tamhle je jeden z těch padlých stromů.“

Byl to právě ten Maryin.

Opatrně došli blíž a dávali bedlivý pozor, jestli se náhodou nekácí další. V klidném ránu, kdy se listí v mírném vánku stěží pohnulo, se jim nechtělo věřit, že by tak mohutný strom mohl padnout, ale viděli ho na vlastní oči.

Ohromný kmen byl mezi zbývajícími stromy zapřený o vyvrácené kořeny a v trávě dosedal na klubko větví, takže se jim tyčil vysoko nad hlavou.

Celá řada rozdrcených, zpřelámaných větví byla široká jako ty nejsilnější stromy, které Will znal ze svého světa. Koruna stromu s hustým propletencem masivních větví a dosud zelených listů se tyčila v přívětivém vzduchu jako rozvaliny kdysi vznosného paláce.

Najednou Lyra popadla Willa za paži.

„Psst,“ sykla. „Nedívej se tam. Určitě jsou tamhle nahoře. Něco se tam pohnulo a já bych přísahala, že to byl Pantík…“

Vnímal její teplou dlaň mnohem víc, než všechny ty spousty listí a větví nad hlavou. Zadíval se naoko nepřítomným pohledem k obzoru, ale zároveň nechal pozornost nenápadně vzlínat hnědozelenomodrým propletencem vzhůru. Lyra měla pravdu, vysoko nahoře bylo cosi, co ke stromu rozhodně nepatřilo. A vedle druhý, podobný obrys.

„Pojď dál,“ zašeptal Will neslyšně. „Budeme jako odcházet a uvidíme, jestli půjdou za námi.“

„A co když ne? Ale máš pravdu,“ odpověděla stejně potichu.

Tvářili se, že se rozhlížejí kolem, opřeli se rukama o jednu povalenou větev, jako by se chystali šplhat do koruny, ale pak jako by se rozmysleli, zavrtěli hlavou a vydali se dál.

„Škoda že se nemůžeme ohlídnout,“ povzdechla si Lyra po pár stech metrů.

„Prostě jen půjdeme dál. Vidí nás, takže ztratit se nemůžou, a až se jim bude chtít, sami se k nám přidají.“

Sešli z černé silnice do trávy vysoké po kolena, která jim šelestila pod nohama, pozorovali hmyz, který se kolem nich vznášel, přeletoval, třepotal a klouzal, a naslouchali milionům cvrkajících a povrzávajících hlásků a zvuků.

„Co budeš dělat pak, Wille?“ zeptala se Lyra po chvíli mlčenlivé chůze.

„No, budu se muset vrátit domů,“ odpověděl.

Připadalo jí ale, že to nezní úplně jistě. Nebo si možná jen přála, aby to tak znělo.

„Co když tě ještě hledají?“ zeptala se. „Tamti chlápkové.“

„Jako bysme si neporadili s horšíma.“

„Na tom něco bude… Ale chtěla jsem ti ukázat Jordánskou kolej a Slatiny. Chtěla jsem, abychom…“

„Já vím,“ řekl, „já zas chtěl… Dokonce i do Citt?gazze bych se docela rád vrátil. Bylo to hezké město a jestli jsou teď fantomové pryč… Ale musím myslet na maminku. Musím se vrátit a postarat se o ni. Nechal jsem ji u paní Cooperové, a to si ani jedna nezaslouží.“

„Ale ty si taky nezasloužíš takovou povinnost.“

„Ne,“ uznal, „jenže je nezasloužit si a nezasloužit si. Tohle je něco jako zemětřesení nebo liják. Nezasloužíme si to, ale nemůžeš to nikomu dávat za vinu. Jenže když nechám maminku na krku staré paní, která na tom sama není nejlíp, tak je to něco jiného. To by byla opravdová nespravedlnost. Prostě se musím vrátit domů. I když to možná ani dost dobře nepůjde, co já vím. Nejspíš se to beztak už provalilo. Nevěřím, že by na ni paní Cooperová dokázala dohlídnout, jestli měla maminka zase ty svoje záchvaty, kdy ji všechno děsí. Nejspíš jí nezbylo než sehnat nějakou pomoc, a až se vrátím, pošlou mě někam do ústavu.“

„Ne! Do sirotčince?“

„Aspoň myslím, že se to tak dělá, těžko říct. Nesnesu to tam.“

„Máš svůj nůž, Wille, tak jim utečeš. Můžeš přijít do mého světa!“

„Stejně patřím tam, kde jí můžu být nablízku. Až vyrostu, vezmu ji k sobě domů a postarám se o ni. Pak už se do toho nebude nikdo plést.“

„Myslíš, že se oženíš?“

Dlouhou chvíli mlčel. Lyra věděla, že o tom přemýšlí.

„Tak daleko dopředu si to neumím představit,“ řekl nakonec. „Musel bych najít někoho, kdo chápe… V mým světě ale stejně žádnou takovou nenajdu. A co ty, vdáš se?“

„Já to vidím stejně,“ řekla a hlas se jí podivně třásl. „Nevěřím, že bych si vzala někoho z našeho světa.“

Pomalu, bezcílně kráčeli dál k obzoru. Mohli si dopřát času, kolik jim svět nabízel – nebo aspoň tolik, kolik mu zbývalo.

Po chvíli Lyra znovu promluvila. „Ale ten nůž si necháš, ne? Abys mohl občas zajít do mého světa.“

„Samozřejmě. A rozhodně bych ho nikomu nedal, nikdy.“

„Nedívej se,“ špitla, ale krok nezmírnila. „Už jsou tu zas. Nalevo.“

„Tak přece nás sledují,“ vydechl Will potěšené.

„Psst.“

„Já si to myslel. Dobře, tak prostě půjdeme dál, jako bysme je hledali, ale budeme přitom koukat po těch nejuhozenějších schovávačkách, ano?“

Bylo to jako hra. Našli rybníček, prohledávali rákosí a bahno a přitom nahlas rozumovali, že se daemoni určitě změnili v žábu, vodního brouka nebo slimáka. Odlupovali kůru napůl shnilého padlého stromu na kraji hájku provázkovníků a vykřikovali přitom, že tam právě zalezli dva daemoni v podobě škvorů. Lyra se tvářila, že šlápla na mravence, a nadělala kolem toho spousty povyku, omlouvala se mu za modřiny, tvrdila, že ve tváři vypadá přesně jako Pantík a žalostným hláskem žadonila, aby se už nezlobil a promluvil na ni.

Když ale byla přesvědčená, že je daemoni nemohou slyšet, naklonila se k Willovi a tiše, vážně se zeptala:

„Museli jsme je tam přece nechat, ne? Neměli jsme jinou možnost.“

„Neměli. Mělas to mnohem horší než já, ale na vybranou jsme neměli ani jeden. Slíbilas to přece Rogerovi a musela jsi ten slib dodržet.“

„A ty sis potřeboval znovu promluvit s tatínkem…“

„A museli jsme je všechny pustit ven.“

„To je pravda. Jsem hrozně ráda, že se nám to povedlo. A Pantík to taky jednou ocení, až umřu. Už nás nic nerozdělí. Udělali jsme dobrou věc.“

Když slunce vystoupalo výš a vzduch se oteplil, začali se oba rozhlížet po stínu. Krátce před polednem se ocitli na svahu zvedajícím se k vrcholku hřebene, a když došli nahoru, Lyra sebou plácla na zem: „Teda, jestli už brzo nenarazíme na nějaký stín…“

Na protější straně se úbočí sklánělo do údolí zarostlého křovinami a oba si podle toho domysleli, že by tam mohl téct potůček. Napříč svahem došli až k začátku údolí a skutečně, mezi kapradinami a rákosím tu ze skály zurčel pramínek.

Namočili si zpocené tváře, vděčně se napili a pak pokračovali podél potůčku dolů. Sledovali, jak se otáčí v miniaturních vírech, přeskakuje drobné kamenné hrázky a přitom neustále sílí a plní se vodou.

„Jak to dělá?“ vrtěla hlavou Lyra. „Další voda do něj odnikud nepřitéká, ale přitom je jí o hodně víc než tam nahoře.“

Will koutkem oka sledoval dva stíny, které kolem nich proklouzly dopředu, přeskočily kapradí a zmizely v houští o něco níž. Mlčky ukázal rukou.

„Jenom se zpomaluje,“ řekl. „Neteče tak rychle, jako když prýští ze skály, a zachycuje se v těchhle tůňkách… Schovali se tamhle,“ dodal šeptem a ukázal ke skupince stromů u paty svahu.

Lyře bušilo srdce, že ho cítila až v krku. Vyměnili si s Willem nezvykle vážný, bezmála formální pohled, a pak se znovu vydali po proudu dolů. Ve spodní části údolí podrost houstl a pramínek se tu ztrácel v zelených tunelech, aby vzápětí proskočil po sluncem skvrnité mýtince, převalil se přes okraj kamene a znovu zmizel v zeleni. Kromě zraku ho teď museli sledovat i sluchem.

Na samém úpatí kopce se pramínek vnořil do nevelkého hájku stromů se stříbřitou kůrou.

Otec Gomez je pozoroval z vrcholu hřebene. Nebylo těžké sledovat je až sem, protože ačkoli Mary spoléhala na přehlednost otevřené pláně, vždycky našel, kde se skrýt, ať už v trávě nebo v občasném houští provázkových stromků nebo lakovníků. Ze začátku se chlapec s dívkou co chvíli rozhlíželi, jako by se báli, jestli je někdo nesleduje. Nezbývalo mu tedy než držet se od nich dál, ale s postupem dne věnovali víc a víc pozornosti jeden druhému a okolní krajina už je tolik nezajímala.

Chtěl se rozhodně vyhnout tomu, aby poranil toho chlapce. Děsil se představy, že by ublížil nevinnému. Aby mířil s jistotou, musí se k nim co nejvíc přiblížit, což v tuhle chvíli znamenalo pustit se za nimi do lesíka.

Tiše, obezřetně postupoval údolím podél potůčku. Jeho daemon, broučice se zelenými krovkami, mu letěla nad hlavou a nasávala vzduch. Zrak sice neměla tak dobrý jako on, ale citlivým čichem snadno zachytila vůni obou mladých těl. Popoletěla tedy pokaždé kousek dopředu, usadila se na stéble trávy, počkala, až k ní dojde, a vyrazila dál. Znovu zachytila stopu, kterou za sebou ve vzduchu zanechávali, a otec Gomez pokračoval za ní a v duchu se horlivě modlil k Bohu za zdar své mise, protože bylo nad slunce jasnější, že se chlapec s dívkou bezhlavě řítí vstříc smrtelnému hříchu.

A vtom je zahlédl. Přímo před ním se pohybovala tmavě plavá skvrnka jejích vlasů. Posunul se o něco blíž a vytáhl pušku. Byla vybavená teleskopickým mířidlem, které sice nepřibližovalo cíl moc, ale bylo tak pečlivě vybroušené, že měl při pohledu do něj pocit, jako by viděl nejen zvětšeně, ale i mnohem ostřeji. Ano, byla to ona, právě se zastavila a otočila dozadu, takže jí viděl do tváře. Zarazilo ho, že může osoba tak skrz naskrz prolezlá špatností doslova zářit štěstím a nadějí.

Zmátlo ho to natolik, že zaváhal a propásl příležitost, protože v příští chvíli už mu obě děti zmizely mezi stromy. Však mu neutečou daleko! Přikrčeně se znovu pustil podél proudu, v jedné ruce pušku a druhou volnou, aby mohl udržovat rovnováhu.

Teď, když měl úspěch na dosah, se poprvé za celou pouť přistihl při úvahách, co podniknout dál a jestli poslouží království nebeskému větší měrou, když se vrátí do Ženevy, nebo když zůstane tady a obrátí na víru místní obyvatele. Musel by začít s těmi čtyřnohými stvořeními, která jsou podle všeho obdařena jakýms takýms rozumem, a přesvědčit je, že ten jejich hanebný zlozvyk ježdění na kolech je ďábelským výmyslem, který odporuje Božím záměrům. Stačí je odnaučit tohle, a spasení už přijde samo.

Dorazil k úpatí svahu, kde začínal stříbřitý háj, a tiše odložil pušku.

Zahleděl se do měňavé hry stříbrných, zelených a zlatých stínů a s dlaněmi za ušima soustředěně naslouchal, jestli v bzučení hmyzu a zurčení potůčku nezaslechne tiché hlasy. Ano, ti dva byli tam. A zastavili se.

Sehnul se, aby sebral pušku ze země…

A z hrdla se mu vydralo chraplavé zalapání po dechu. Cosi drželo jeho daemona a trhalo ho od něj.

Ale nic před sebou neviděl. Kde je jeho broučice? V celém těle cítil ukrutnou bolest. Zaslechl ji naříkat a začal divoce tápat do všech stran, aby ji našel.

„Zůstaň stát,“ ozval se ze vzduchu jakýsi hlas, „a uklidni se. Držím tvého daemona v ruce.“

„Ale kde jsi? Kdo jsi?“

„Jmenuju se Balthamos,“ odpověděl hlas.

Will s Lyrou sledovali potůček do lesa. Opatrně našlapovali a moc toho nenamluvili, dokud se neocitli přímo uprostřed.

Stromy se tu rozestupovaly do nevelkého paloučku s měkkou trávou a mechem porostlými kameny. Větve se jim proplétaly nad hlavou tak hustě, že skrze ně skoro nebylo vidět oblohu, a pronikaly sem jen maličké poletující střípky slunečního svitu zdobící měkké podloží zlatými a stříbrnými třpytkami.

A byl tu klid. Ticho rušilo jen zurčení potůčku a vysoko nad nimi občas zašumělo pod dotykem větříku listí.

Will odložil balíček s jídlem a Lyra shodila ze zad batůžek. Stíny jejich daemonů nebylo nikde vidět. Byli úplně sami.

Shodili boty a ponožky, posadili se na mechem obrostlé kameny na kraji potůčku, a když ponořili nohy do studené vody, krev se jim nečekaným chladem rozběhla prudčeji.

„Mám hlad,“ oznámil Will.

„Já taky,“ přidala se Lyra, i když ještě silněji vnímala ten další pocit, který se mermomocí dral na povrch a rozechvíval ji štěstím i zvláštní bolestí, až sama nevěděla, co se s ní děje.

Rozbalili látku a snědli pár soust chleba a sýra. Ruce měli bůhvíproč pomalé a neobratné a jídla se sotva dotkli, i když pomoučněný chleba pečený na horkých kamenech pece krásně křupal a slaný sýr byl čerstvý a vláčný.

Pak Lyra zvedla jeden z drobných červených plodů a z bušícím srdcem se k němu obrátila. „Wille…“

Něžným pohybem mu zvedla ovoce ke rtům.

Poznala mu na očích, že hned pochopil, jak to myslí, ale samou radostí se nezmůže na slovo. Cítil, jak se mu těsně u rtů chvějí její prsty a zvedl ruku, aby je tam přidržel. Nedokázali se jeden na druhého podívat, jak je to všechno mátlo, ale překypovali štěstím.

Jejich rty se dotkly, jako když se srazí dvě můry, stejně neobratné a stejně lehoučké. A pak, ani sami nevěděli, jak k tomu došlo, si leželi v náruči a slepě tiskli tváře k sobě.

„Víš, jak to říkala Mary,“ šeptal, „že když máš někoho rád, hned to poznáš. Když jsi jednou spala, tam na té hoře, než si tě odvedla ona, jsem Pantíkovi pověděl…“

„Já to slyšela,“ odpověděla šeptem. „Byla jsem vzhůru a chtěla jsem ti říct totéž. Teď už konečně vím, co jsem to celou tu dobu cítila: miluju tě, Wille, miluju tě…“

Při jejích slovech jako by v něm každičký nerv vzplanul jasným plamenem. V celém těle ucítil rozechvělé vzrušení a odpověděl jí stejnými slovy, znovu a znovu ji líbal na horkou tvář, zbožně nasával vůni jejího těla i teplých, po medu vonících vlasů a vpíjel se do sladké vláhy úst, na kterých ještě ulpívala chuť onoho drobného červeného ovoce.

Kolem nich nebylo nic než ticho, jako by celý svět zadržel dech.

Balthamos byl bez sebe hrůzou.

Vlekl se podél potůčku pryč od lesíka, v rukou svíral hmyzího deamona, který ho ze všech sil škrábal, bodal a kousal, a snažil se co nejvíc skrýt před mužem, který klopýtal za ním.

Nesmí se nechat dohonit. Věděl, že by ho otec Gomez bez váhání zabil, a anděl jeho stupně se nemohl člověku rovnat, ani kdyby to byl anděl silný a zdravý, což Balthamos v žádném případě nebyl. A nejen to, ochromoval ho žal po Baruchovi a hanba, že před časem nechal Willa na holičkách. Nezbývala mu už ani síla na to, aby vzlétl.

„Stůj, počkej,“ žadonil otec Gomez. „Zastav na chvíli, prosím tě. Ani tě nevidím… promluvíme si spolu, prosím… a neubližuj mému daemonovi, buď tak hodný…“

Ve skutečnosti spíš daemon ubližoval Balthamovi. Skrze hřbet sepjatých rukou matně viděl zeleného brouka, který mu vytrvale zatínal do dlaní silná kusadla. Kdyby ruce jen na okamžik rozevřel, uletěl by mu. Balthamos je tedy držel zavřené.

„Tudy,“ hlesl, „pojď za mnou. Pryč od toho lesa. Chci si s tebou promluvit, ale tady to nejde.“

„Ale kdo jsi? Nevidím tě. Pojď blíž, jak mám poznat, kde jsi, když tě nevidím? Zastav, nechoď tak rychle!“

Ale jediná obrana, která Balthamovi zbývala, byla právě rychlost. Snažil se nemyslet na bodáni daemona a hnal se z kamene na kámen dál úzkou stružkou potoka.

Pak ale udělal chybu: chtěl se ohlédnout za sebe, ale uklouzl a noha mu sjela do vody.

„A,“ zašeptal otec Gomez spokojeně, když ji uviděl vystříknout.

Balthamos nohu rychle vytáhl a spěchal dál, ale při každém došlápnutí teď za ním na suchých kamenech zůstával mokrý otisk chodidla. Kněz stopy uviděl, vrhl se dopředu a ucítil, jak se mu o ruku otřelo peří křídel.

Užasle se zastavil. V myšlenkách se mu rozeznělo jediné slovo: anděl. Balthamos té chvilky využil, aby klopýtavě pokračoval v úprku, a kněz se bezmocně vláčel za ním, zmučený dalším krutým návalem bolesti u srdce.

„Už jen kousek,“ otočil se k němu Balthamos přes rameno, „jen nahoru na ten hřeben a tam si promluvíme, slibuju.“

„Pojďme si promluvit tady! Zastav se, přísahám, že ti nic neudělám!“

Anděl neodpověděl. Měl co dělat, aby se soustředil. Musel dělit pozornost do tří směrů: za sebe, aby se vyhnul muži, před sebe, aby viděl, kam šlape, a na zuřivého daemona, který mu drásal dlaně.

Kněz zatím rychle uvažoval. Opravdu nebezpečný protivník by jeho daemona na místě zabil, skoncoval by s ním jednou provždy. Tenhle soupeř se bojí udeřit.

S touhle myšlenkou se schválně vlekl hůř, než bylo nutné, nechával uniknout ze rtů tichý bolestný nářek a jednou či dvakrát zaprosil, aby se druhý zastavil, ale při tom všem bedlivě sledoval jeho postup, blížil se, odhadoval protivníkovu velikost a snažil se zjistit, jak je rychlý a kterým směrem se dívá.

„Prosím,“ žadonil ztrápeně, „nemáš představu, jak to bolí. Nemůžu ti přece ublížit, tak se zastav, ať si promluvíme.“

Nechtělo se mu vzdalovat na dohled od lesíka. Docházeli teď k místu, kde potůček pramenil, a otisk Balthamovy nohy zlehýnka skláněl stébla trávy. Kněz jeho stopy celou cestu pozorně sledoval a byl si teď jistý, kde anděl stojí.

Balthamos se otočil. Kněz zvedl oči k místu, kde měl mít anděl podle jeho předpokladů tvář, a konečně ho uviděl, sice jen jako nepatrné chvění vzduchu, ale bezesporu to byl on.

Nebyl ale ještě natolik blízko, aby se k němu dostal jediným skokem, a navíc ho vzdálenost od daemona skutečně bolela a ubírala mu síly. Možná by to chtělo ještě jeden dva kroky…

„Posaď se,“ zavelel Balthamos. „Posad se, kde jsi, už ani o krok dál.“

„Co po mně chceš?“ zeptal se otec Gomez a poslušně zůstal stát.

„Co chci? Chtěl bych tě zabít, ale nemám na to dost síly.“

„Jsi ale anděl?“

„Záleží na tom?“

„Třeba děláš chybu. Třeba stojíme na stejné straně.“

„Ne, to nestojíme. Sledoval jsem tě. Dobře vím, na čí straně jsi – ne, nehýbej se. Zůstaň, kde jsi.“

„Ještě není pozdě na pokání. To je přece dopřáno i andělům. Vyzpovídej se a já tě vyslechnu.“

„Baruchu, pomoz mi!“ zvolal Balthamos zoufale a odvrátil se.

A při tom výkřiku po něm otec Gomez skočil. Ramenem mu vrazil do ramene, čímž ho připravil o rovnováhu, a jak anděl rozhodil rukama, aby neupadl, pustil z dlaní knězova daemona. Broučice se okamžitě vznesla do výšky a otec Gomez pocítil úžasný příval úlevy a síly. A právě to ho k jeho neskonalému překvapení stálo život. Vrhl se po nezřetelném obrysu anděla natolik zprudka, že když nenarazil na odpor, který očekával, vyvedlo ho to z rovnováhy. Podjela mu noha a setrvačností se řítil přímo dolů k potůčku. V poslední chvíli zašátral rukou po opoře, ale Balthamos si představil, co by na jeho místě udělal Baruch, a odkopl mu ji stranou.

Otec Gomez tvrdě dopadl. Hlava mu zapraštěla o kámen, na okamžik zůstal bezvládně ležet tváří ve vodě. Chladný proud ho v tu chvíli probral a on se malátně pokusil zvednout, ale Balthamos v zoufalství nevnímal daemona, který mu bodavě dorážel na tvář, oči a ústa, a celou svou nepatrnou vahou zatlačil mužovu hlavu zpátky pod vodu a tam ji držel a držel.

Když daemon znenadání zmizel, povolil Balthamos sevření. Muž byl mrtvý. Jakmile si tím byl jistý, vytáhl Balthamos mrtvolu z potůčku, starostlivě ji uložil do trávy, složil knězi ruce na prsou a zavřel mu oči.

Pak se napřímil. Bylo mu zle, všechno ho bolelo a cítil se strašlivě unavený.

„Baruchu,“ řekl. „Baruchu, lásko moje, víc už nedokážu. Will i ta malá jsou v bezpečí a všechno bude zase v pořádku, ale se mnou je konec. Beztak jsem zemřel už ve chvíli, kdy jsem ztratil tebe, Baruchu můj nejdražší.“

A v příštím okamžiku byl ten tam.

V ospalém žáru pozdního odpoledne obdělávala Mary záhon fazolí, když ji vytrhl ze zamyšlení Atalin hlas. V první chvíli si nebyla jistá, jestli z něj zaznívá radost, nebo varování. Padl snad další strom? Objevil se zase ten muž s puškou?

Podívej! Podívej! opakovala Atal a dobývala se jí chobotem do kapsy. Mary tedy vytáhla kukátko a na kamarádčin pokyn se podívala k obloze.

Řekni mi, co dělají! volala Atal. Cítím, že se něco změnilo, ale nevidím to.

Děsivý odliv Prachu na obloze se zastavil. Rozhodně ale nezůstával na místě. Mary pečlivě prohlížela jantarovými čočkami celé nebe a viděla místy jednotlivé proudění, tu a tam drobné víření a o kousek dál důkladný vír. Částice byly v neustálém pohybu, ale už nikam neproudily. A pokud mohla soudit, dokonce se snášely dolů jako sněhové vločky.

Vzpomněla si na tobolkové stromy a na jejich vzhůru obrácené květy, které teď lačně nasávají tenhle zlatý déšť. Mary skoro cítila, s jakým nadšením ho nechávají proudit do vyprahlých hrdélek, která jsou pro něj jako stvořená a která tak dlouho strádala žízní.

Ta mláďata, upozornila ji Atal.

Mary se s kukátkem v ruce obrátila a uviděla, jak se Will s Lyrou vracejí k vesnici. Byli ještě kus cesty od nich a nijak nespěchali. Drželi se za ruce a s hlavami u sebe si povídali, jako by nic jiného na světě neexistovalo. I na tu dálku to jasně rozeznala.

Užuž si chtěla přiložit kukátko k oku, ale zarazila se a uložila ho zpátky do kapsy. Na tohle kukátko nepotřebovala, dobře věděla, co by v něm viděla: oba by byli od hlavy k patě zalití živoucím zlatem. Vypadali by právě takoví, jací lidé mohli být odjakživa, od první chvíle, kdy přijali své dědictví.

Prach řinoucí se z hvězd znovu našel svůj živoucí příbytek a způsobily to tyhle už ne děti, naplněné vzájemnou láskou.

Oba daemoni procházeli ztichlou vesnicí chvíli ve stínu, chvíli mimo něj. Na měkkých kočičích tlapkách přeběhli sněmovní plochu zalitou měsícem a zastavili se u otevřených dveří Maryiny chatrče.

Obezřetně nahlédli dovnitř, ale uvnitř spala jen žena. Rychle zase couvli a zamířili v plném měsíčním světle k převislému stromu.

Voňavé zakroucené listy se na dlouhých pružných větvích bezmála dotýkaly země. Pomaličku, polehoučku, aby ani lístek nezašustil a větvička nepraskla, se oba stíny protáhly listnatým závěsem a uviděly, co hledaly: chlapce a dívku, i v hlubokém spánku propojené objetím.

Přicupkali po trávě blíž a jemně se jich dotýkali čumáčkem, tlapkou i vousky, vyhřívali se v životodárném teple jejich těl, ale zároveň si bedlivě dávali pozor, aby je neprobudili.

Starostlivě zkoumali, jestli jsou jejich lidé v pořádku. Jeden právě Willovi jemně čistil rychle se hojící ránu a druhý odhrnoval Lyře pramínek vlasů z tváře, když za sebou zaslechli tichý zvuk.

Vmžiku se bez jediného hlesu skokem obrátili a změnili se ve vlky: zuřivé planoucí oči, vyceněné bílé tesáky, v každém rysu ztělesněná hrozba.

Na pozadí měsíční záře uviděli daemoni obrys ženského těla. Mary to nebyla, a když žena promluvila, rozuměli jí každé slovo, i když nevydala jediný zvuk. „Pojďte se mnou.“

Pantalaimonovi poskočilo daemoní srdíčko radostí, ale udržel se až do chvíle, kdy se s ní mohl pozdravit z doslechu obou spáčů.

„Serafino Pekkalo!“ zajásal nadšeně. „Kde jste byla? Víte, co se všechno stalo?“

„Ticho. Pojďte, poletíme někam, kde si můžeme nerušené promluvit,“ napomenula ho z ohledu na spící vesničany.

Větev z oblačné borovice předtím odložila u Maryina prahu. Teď ji zvedla a oba daemoni se proměnili v ptáky, jeden ve slavíka, druhý v sovu, a následovali ji přes doškové střechy, travnatou step a vystupující hřeben k nejbližší skupince tobolkových stromů. Tyčily se v krajině jako mohutné hradní věže a jejich koruny se v měsíčním světle změnily v hrbolaté hroudy stříbra.

Serafina Pekkala se usadila na nejvyšší pohodlnou větev mezi otevřené kvítky lapající ze vzduchu Prach a oba ptáci se uvelebili vedle ní.

„Dlouho už si ptačí křídla neužijete,“ poznamenala divoženka. „Co nevidět se vaše podoba ustálí. Dobře se dívejte a ukládejte si tohle všechno do paměti.“

„Co z nás bude?“ zajímal se Pantalaimon.

„Brzy uvidíte sami, dřív, než se nadějete. Ale poslouchejte,“ pokračovala Serafina Pekkala, „povím vám teď jednu divoženčí moudrost. Nikdo než divoženky o tom neví. A můžu vám ji říct jen proto, že jste tady se mnou, zatímco vaši lidé spí dole na zemi. Kdo jiný je něčeho takového schopný?“

„Divoženky,“ odpověděl Pantalaimon. „A šamani. Takže…“

„Když vás zanechali tam na břehu světa mrtvých, udělali Will s Lyrou věc, kterou my divoženky děláme od chvíle, kdy jsme se staly divoženkami. Oni dva o tom samozřejmě nemohli vědět, ale je to tak. V severských zemích, kde žijeme, je jedno děsivé, opuštěné místo. Kdysi, když byl svět ještě v plenkách, se tam udála strašná katastrofa a od těch dob tam nic nežije. A nemůže tam vstoupit ani žádný daemon. Aby se děvče stalo divoženkou, musí tudy projít docela samo a nechat svého daemona za sebou. Umíte si představit, jak při tom dívka trpí. Ale když si to protrpí, její daemon od ní nezůstane odtržen, jak to dělali v Bolvangaru. Pořád jsou jedinou celistvou bytostí, ale mohou se teď od sebe vzdálit, jak se jim zachce, létat do vzdálených končin a dělit se o to, co tam uvidí.

Vy přece taky nejste odtržení, nebo ano?“

„Nejsme,“ připustil Pantalaimon. „Pořád k sobě patříme. Ale hrozně to bolelo a hrozně jsme se báli…“

„Je pravda,“ řekla Serafina, „že oni dva nemohou létat jako divoženky a nebudou žít tak dlouho jak my, ale díky tomuhle činu se oni i vy ve všem ostatním rovnáte divoženkám.“

Oba daemoni se nad tou překvapivou novinkou zamysleli.

„Znamená to, že z nás budou ptáci?“ zeptal se Pantalaimon. „Divoženky přece mají ptačí daemony.“

„Počkej si a uvidíš.“

„A jak se mohla stát divoženka z Willa? Já myslel, že divoženky jsou jen ženské?“

„Will s Lyrou změnili celou řadu starých pořádků. Všichni si teprve zvykáme na to nové, i divoženky. Ale jedna věc zůstává stejná: musíte svým lidem pomáhat, ne je brzdit. Musíte jim pomáhat, pobízet je a vést k moudrosti. To je odvěký úkol všech daemonů.“

Chvíli seděli mlčky. Pak se Serafina otočila k samičce slavíka: „Jak se jmenuješ?“

„Nemám jméno. Ani jsem nevěděla, že jsem na světě, dokud nás to od sebe neodtrhlo.“

„V tom případě ti dám jméno Kirjava.“

„Kirjava,“ opakoval Pantalaimon zkusmo. „Co to znamená?“

„To se brzy dozvíte. Ale teď mě pozorně poslouchejte,“ pokračovala Serafina. „Povím vám, co musíte udělat.“

„Ne,“ vyhrkla Kirjava zarputile.

„Tak se mi zdá, když tě slyším,“ usmála se Serafina smutně, „že už předem víte, co vám chci povědět.“

„My to nechceme slyšet,“ namítl Pantalaimon.

„Je na to brzy,“ přidala se Kirjava. „Strašně brzy.“

Serafina mlčela, protože si myslela totéž a bylo jim jich líto. Byla z nich tří ale nejmoudřejší, takže je musela vést k tomu, co je správné. Chvíli počkala, aby jim dala čas na uklidnění.

„Kam všude jste se na svých cestách dostali?“ zeptala se.

„Procházeli jsme nejrůznějšími světy,“ vyprávěl Pantalaimon. „A když jsme někde našli okno, vlezli jsme do něj. Je jich mnohem víc, než jsme si mysleli.“

„A viděli jste…“

„Ano,“ přikývla Kirjava. „Dobře jsme se dívali a viděli jsme, co se děje.“

„Viděli jsme i leccos dalšího,“ pokračoval Pantalaimon rychle. „Viděli jsme anděly a mluvili jsme s nimi. Viděli jsme svět, odkud pocházejí ti maličcí lidé, Galivespiané. Žijí v něm i lidi vašeho vzrůstu a snaží se je vyhladit.“

Vyprávěli divožence další a další zážitky, aby obrátili její pozornost jiným směrem, a ona to dobře věděla, ale nechala je mluvit. Viděla, s jakou láskou naslouchají navzájem svým hlasům.

Nakonec už ale nebylo co víc vyprávět a oba zmlkli. Byl slyšet jen tichý, nekonečný šum listí. Pak Serafina Pekkala řekla: „Schválně se před Willem a Lyrou schováváte, abyste je potrestali. Dobře tomu rozumím, můj Kaisa se choval zrovna tak, když jsem prošla pustinou bez něj. Ale nakonec se ke mně vrátil, protože jsme měli jeden druhého pořád nadevšechno rádi. A oni vás brzy budou potřebovat. Musíte jim pomoci v tom, co je potřeba udělat. Musíte jim povědět všechno, co víte.“

Pantalaimon nahlas vykřikl. Jeho chladný soví hlas se ostře rozlehl světem, ve kterém podobný zvuk nikdy dřív nezazněl, a ve všech hnízdech, norách a místech, kde lovila, pásla se nebo paběrkovala drobná noční havěť, se rychle šířil dosud nepoznaný strach, na jaký se nezapomíná.

Serafina ho zblízka sledovala a srdce se jí svíralo soucitem. Pak jí ale pohled sjel na Willova daemona, slavičí samičku Kirjavu, a vzpomněla si na rozmluvu s Rutou Skadiovou. Druhá divoženka tehdy viděla Willa poprvé, zeptala se Serafiny, jestli se mu podívala do očí a ona odpověděla, že k tomu neměla odvahu. Z malého hnědého ptáčka teď sálala nesmiřitelná zuřivost, prudká a téměř hmatatelná jako vlna žáru. Naháněl Serafině hrůzu.

Konečně Pantalaimonův divoký skřek utichl.

„A musíme jim to říct my,“ poznamenala Kirjava.

„Musíte,“ přitakala divoženka soucitně.

Zuřivost se z pohledu hnědého ptáčka postupně vytrácela a brzy se na něj Serafina odvážila znovu podívat. Místo zloby teď viděla bezútěšný smutek.

„Blíží se sem loď,“ řekla Serafina. „Letěla jsem napřed, protože jsem s vámi chtěla mluvit. Přijela jsem sem ale z našeho světa s Romuny. Asi tak za den sem dorazí.“

Oba ptáci se přisunuli blíž k sobě a jako na povel se rázem změnili v holuba a holubici.

Serafina mluvila dál:

„Možná je to naposledy, co můžete létat. Nevidím do budoucnosti moc jasně. Poznám, že dokud budou dost vysoké stromy, snadno do téhle výšky vyšplháte, ale řekla bych, že ve své stálé podobě nebudete ptáky. Dobře si všeho všímejte, dokud můžete, a zapamatujte si, jaké to je. Věřím, že s Lyrou a Willem všechno důkladně promyslíte a jsem si jistá, že se rozhodnete pro tu nejlepší možnost. Ale musíte si zvolit sami, s tím vám nikdo nepomůže.“

Oba mlčeli. Serafina sáhla po své borové větvi, vznesla se z vysoké koruny do vzduchu a zakroužila ve výšce. S radostí si vychutnávala chladivý vánek na holé kůži, štiplavý svit hvězd i laskavou spršku Prachu, který zůstával jejím očím skrytý.

Serafina znovu sletěla dolů do vesnice a tiše vešla do chýše té ženy. Nevěděla o Mary víc, než že pochází ze stejného světa jako Will a že hraje v běhu věcí zásadní úlohu. Nedokázala odhadnout, jestli je prudká nebo přátelská, ale potřebovala ji probudit, aniž by ji vylekala. I na to ale znala kouzlo.

Posadila se na zem k její hlavě, přivřenýma očima ji pozorovala a přizpůsobila dech jejímu pomalému oddechování. Zanedlouho se jí v zastřených obrazech zjevily bledé obrysy krajiny z Maryina snu a ona se k nim v mysli postupně přidávala, jako by ladila strunu. S největším soustředěním pak překročila neviditelnou hráz a vstoupila mezi ně. V tu chvíli už mohla s Mary hovořit. Šlo to od samého začátku hladce, s onou bezprostřední náklonností, kterou v nás někdy probouzejí postavy, s nimiž se ve snu setkáme.

Vzápětí už spolu rozmlouvaly chvatným šepotem, na který si Mary po probuzení vůbec nevzpomínala, a bok po boku procházely nesmyslnou krajinou plnou orobince a elektrických transformátorů. Bylo načase, aby se Serafina ujala vedení.

„Za chviličku se probudíš,“ řekla. „Nelekej se. Najdeš mě vedle sebe. Budím tě takhle, abys věděla, že se ti nemůže nic stát, že ti nechci ublížit. Pak si spolu promluvíme doopravdy.“

Pomalu se i se snovou Mary vracela do skutečnosti, až se znovu ocitla na hliněné podlaze domku. Seděla v tureckém sedu a když ji Mary uviděla, oči jí zazářily.

„Ty musíš být ta divoženka,“ zašeptala.

„Jsem. jmenuju se Serafina Pekkala. Jak se jmenuješ ty?“

„Mary Maloneová. Ještě nikdy jsem se neprobudila tak hladce. Opravdu jsem vzhůru?“

„Ano. Musíme si promluvit, a ve snu se řeč těžko ovládá a ještě hůř pamatuje. Je mnohem lepší bavit se při vědomí. Chceš radši zůstat vevnitř, nebo se půjdeme projít do měsíčního svitu?“

„Půjdu s tebou ven.“ Mary se posadila a protáhla se. „Kde je Lyra s Willem?“

„Spí pod stromem.“

Vyšly z domu, minuly strom s převislou oponou hustého listí a pokračovaly dolů k řece.

Mary si Serafinu Pekkalu prohlížela se směsicí ostražitosti a obdivu. Tak útlou a ladnou postavu ještě nikdy neviděla. Vypadala mladší než Mary, i když podle Lyry byla stará stovky let. Jediný náznak věku se dal vypozorovat z jejího výrazu prostoupeného těžko rozluštitelným smutkem.

Posadily se na břeh stříbřitě černé vody a Serafina jí řekla, že mluvila s daemony obou dětí.

„Dneska je byli hledat,“ přikývla Mary, „ale dopadlo to jinak. Will svého daemona ještě nikdy pořádně neviděl, jen na okamžik, když spolu prchali z bitvy. Vlastně si ani nebyl jistý, jestli nějakého má.“

„Ale má. A ty zrovna tak.“

Mary na ni upřela nevěřícný pohled.

„Kdybys ho mohla vidět,“ pokračovala Serafina, „viděla bys černého ptáka s červenýma nohama a jasně žlutým, trochu zahnutým zobákem. Žije v horách.“

„Kavče žlutozobé… Jak to, že ty ho vidíš?“

„Když přivřu oči, ukáže se mi. Kdybychom měly víc času, ukázala bych ti, jak na to. Naučila bych tě vidět i daemony ostatních lidí z tvého světa. Těžko si umíme představit, že vy je nevidíte.“

Pak Mary vypověděla, o čem s daemony mluvila a co to znamená.

„A jejich daemoni jim to musí říct sami?“ zeptala se Mary.

„Myslela jsem nejdřív, že je probudím a řeknu jim to. Pak mě napadlo, že bych to mohla svěřit tobě, ale když jsem viděla jejich daemony, pochopila jsem, že tak to bude nejlepší.“

„Jsou zamilovaní.“

„Já vím.“

„Přišli na to teprve teď…“

Mary se snažila domyslet do důsledků, co se od Serafiny právě dozvěděla, ale bylo to příliš složité.

Asi po minutě se divoženky zeptala: „Dokážeš vidět Prach?“

„Ne, nikdy jsem ho neviděla. Než začala válka, ani jsme nevěděly, že existuje.“

Mary vytáhla z kapsy kukátko a podala jí ho. Serafina si ho přiložila k oku a užasle vydechla.

„Tak tohle je ten Prach… Je překrásný!“

„Podívej se za sebe na ten převislý strom.“

Serafina poslechla a znovu vykřikla. „To způsobili oni?“ zeptala se.

„Dneska se něco stalo, nebo možná včera, jestli už minula půlnoc.“ Mary namáhavě hledala přesné výrazy, kterými by to všechno vylíčila, a vzpomněla si, jak jí proud Prachu připomněl řeku obrovskou jako Mississippi. „Nějaká maličkost, ale naprosto zásadní… Kdybys chtěla změnit tok mohutné řeky a měla na to jediný oblázek, mohlo by se ti to povést, stačí ho položit na správné místo, kde odkloní do nového směru první pramínek. Tak něco takového se včera seběhlo. Nevím, co přesně to bylo. Začali se navzájem vidět jinýma očima, nebo tak něco… Do té doby nic podobného nepocítili, ale najednou to přišlo. A Prach se začal stahovat k nim, ohromnou silou, takže už neproudil ze světa pryč.“

„Tak takhle to všechno bylo,“ žasla Serafina. „Takže už mu nic nehrozí, nebo brzy hrozit nebude, jen co andělé zaplní tu obrovskou propast v podsvětí.“

Pověděla Mary o propasti a vysvětlila jí, jak se o ní dozvěděla ona sama.

„Letěla jsem právě hodně vysoko a hledala šikovné místo k přistání, když jsem potkala anděla. Byla to žena, ale nesmírně zvláštní žena, stará i mladá zároveň.“ V zápalu vyprávění ji ani nenapadlo, že právě tak se musí Mary jevit ona sama. „Jmenovala se Xaphanie. Dozvěděla jsem se od ní spoustu věcí… Řekla mi, že celé dějiny lidského rodu jsou zápasem mezi rozumem a hloupostí. Zastánci moudrosti, totiž ona a ostatní odbojní andělé, se odjakživa snaží rozšiřovat lidem obzory, kdežto Nejvyšší se svými církvemi dělá, co může, aby jim je omezil. Doložila mi to spoustou příkladů z mého světa.“

„V našem by se jich taky našlo nemálo.“

„Většinu času se moudrost musí skrývat, našeptávat ze skrytu a plížit se jako špeh nejubožejšími místy světa, zatímco v palácích a na královských dvorech se roztahují její nepřátelé.“

„Ano,“ přikývla Mary. „Toho jsem si taky všimla.“

„Ani teď není tenhle boj u konce, i když síly království utrpěly porážku. Znovu se seskupí s novým vůdcem v čele a udeří na nás s novou energií. Musíme být připraveni postavit se jim na odpor.“

„A co lord Asriel?“ zeptala se Mary.

„Bojoval s nebeským regentem, s andělem Metatronem, a v zápase ho strhl do té propasti. S Metatronem je navždy konec a s lordem Asrielem zrovna tak.“

Mary se zděšeně zajíkla. „A paní Coulterová?“ zeptala se.

Místo odpovědi divoženka vytáhla z toulce šíp. Vybírala ho dlouho: ten nejlepší, nejrovnější, nejlépe vyvážený.

A zlomila ho na dva kusy.

„Ve svém světě jsem jednou viděla,“ řekla, „jak tahle žena mučí divoženku, a zapřísáhla jsem se, že jí tenhle šíp proženu hrdlem. Teď už na to nedojde. Obětovala se při boji s andělem spolu s Asrielem, aby mohla Lyra žít v bezpečí. Každý zvlášť by si s ním neporadil, ale společně ho přemohli.“

„Jak to Lyře řekneme?“ ptala se Mary zděšeně.

„Počkej, až se sama zeptá,“ odpověděla Serafina. „Možná na to ani nedojde. Má ostatně svůj vykladač symbolů, od něj se dozví všechno, co by ji zajímalo.“

Chvíli seděli v přátelském mlčení. Po nebi se zvolna sunuly hvězdy.

„Umíš nahlédnout do budoucnosti a odhadnout, jak se rozhodnou?“ napadlo Mary.

„Ne, ale jestli se Lyra vrátí do svého světa, bude ve mně mít až do smrti věrnou sestru. Co uděláš ty?“

„Já…“ začala Mary a uvědomila si, že jí ta otázka nějaký čas vůbec nepřišla na mysl. „Taky nejspíš patřím do vlastního světa, i když se mi odsud nebude odcházet lehko. Jsem tady šťastná. Nejspíš nejšťastnější, jak jsem si kdy v životě připadala.“

„I když se vrátíš, budeš mít v jiném světě sestru,“ těšila ji Serafina. „A já také. Asi za den sem dorazí loď a ještě se uvidíme, pak si promluvíme cestou domů, než se rozejdeme navždycky. A teď mě obejmi, sestro.“

Mary ji objala a Serafina Pekkala nasedla na větev z oblačné borovice, vznesla se do vzduchu a letěla přes rákosí, nad mokřadem a bahnitým pásem k pobřeží a dál nad moře, až zmizela Mary z očí.

Někdy tou dobou narazil na tělo otce Gomeze jeden z velkých modrých ještěrů. Will s Lyrou se odpoledne vrátili do vesnice jinou cestou, takže ho neviděli, a mrtvý kněz až dosud nerušené ležel tak, jak ho Balthamos uložil. Ještěři se živili mršinami, a protože byli mírní a neškodní, panovala mezi nimi a mulefy odvěká dohoda, podle níž jim patřilo všechno mrtvé, co zůstalo po západu slunce ležet venku.

Ještěr odtáhl mrtvého kněze do doupěte a náramně si na něm s mláďaty pochutnali. Puška zůstala ležet v trávě, kam ji otec Gomez odložil, dokud se zvolna nerozpadla v rez.

Následujícího dne se Will s Lyrou znovu vydali sami ven. Moc toho nenamluvili a nemohli se dočkat, až zase budou jenom spolu. Vypadali omámeně, jako by je nějaká šťastná nehoda připravila o rozum, pohybovali se mátožně a v očích měli zastřený, nevidoucí výraz.

Zůstali v širých kopcích celý den a v odpoledním žáru se znovu uchýlili do svého zlatostříbrného hájku. Povídali si, koupali se, jedli, líbali se, leželi v blaženém vytržení vedle sebe a šeptali si slovíčka stejně zmatená jako jejich smysly. Připadalo jim, jako by se měli láskou dočista rozplynout.

Večer se přišli najíst s Mary a Atal. Ani teď skoro nemluvili, a protože rozpálený vzduch ještě nevychladl, napadlo je, že by si mohli zajít k moři, kde nejspíš bude vát chladivý větřík. Pustili se zvolna podél řeky, až došli k široké, měsíčním svitem zalité pláži. Právě začínal příliv.

Lehli si do měkkého písku na úpatí dun, když vtom zaslechli prvního ptáka.

Oba po něm střelhbitě otočili hlavu, protože takhle nezpíval žádný z právoplatných obyvatel tohoto světa. Odkudsi ze tmy přicházelo něžné trylkování a vzápětí se z jiného směru ozvala odpověď. Will i Lyra radostně vyskočili a snažili se zpěváčky zahlédnout, ale neviděli nic než dva poletující stíny, které se čas od času snesly níž a pak znovu prudce vyrazily do výšky. Z hrdélek se jim nepřestávala linout zvučná zvonivá melodie, podobná, a přesto stále jiná.

Vtom první ptáček přistál, až třepotajícími křídly rozmetal zrnka písku pár kroků před nimi.

„Pantíku?“ vydechla Lyra.

Měl podobu holuba, ale měl tmavou barvu, která se v měsíčním světle nedala dost dobře rozeznat. Proti bílému písku byl ale vidět úplně zřetelně. Druhý pták jim ještě pořád kroužil nad hlavou a nepřestával zpívat. Teprve po chvíli se snesl k nim a oni viděli, že je to bělostná holubice s temně rudou chocholkou.

Konečně Will poznal, jaké to je vidět vlastního daemona. Když přistála na písku, srdce se mu stáhlo a vzápětí poskočilo způsobem, na jaký nikdy nezapomene. Uplyne šedesát let a ještě víc, ale i ve stáří se mu tyhle pocity budou vracet stejně živé a svěží jako dřív: Lyřiny prsty, když mu pod zlatě stříbřitými stromy vkládala mezi rty červené ovoce, její teplá ústa na jeho rtech, bolest v nic netušících prsou, když mu z nich při vstupu do světa mrtvých neviditelné ruce vyrvaly daemona, a pocit šťastného zadostiučinění, když se k němu na kraji měsícem ozářených dun zase vrátil.

Lyra se k nim užuž chtěla vrhnout, ale Pantalaimon se k ní v tu chvíli obrátil.

„Lyro,“ řekl. „Včera v noci za námi přišla Serafina Pekkala. Dozvěděli jsme se od ní spoustu věcí. Teď se vrátila a dovede sem Romuny. Přijíždí Farder Coram i lord Faa a budou tady…“

„Pante,“ podívala se na něj nešťastně, „Pantíku, ty vůbec nemáš radost. Co se stalo? Co je s tebou?“

Pantalaimon se proměnil v sněhobílého hranostaje a měkce k ní připlul po písku. Také druhý daemon změnil podobu – Willovi jako by se v tu chvíli maličko sevřelo srdce – a byla z něj kočka.

Než se vydala k němu, promluvila i ona. „Ta divoženka mi dala jméno,“ řekla. „Dřív jsem žádné nepotřebovala. Říká mi Kirjava. Ale teď poslouchejte, pozorně nás poslouchejte…“

„Ano, dávejte pozor,“ přidal se Pantalaimon. „Těžko se to vysvětluje.“

Oba daemoni se střídali v řeči, až se jim podařilo vyřídit všechno, co jim Serafina pověděla. Začali změnou, která se s oběma dětmi udála, a vysvětlili, jak je možné, že aniž o tom měli tušení, nabyli divoženčí schopnosti vzdálit se s daemonem od sebe a přitom zůstat jedinou bytostí.

„Ale to není všechno,“ pokračovala Kirjava.

„Lyro, odpust nám to, prosím tě,“ žadonil Pantalaimon, „ale musíme vám říct, co jsme zjistili…“

Lyra nic nechápala. Pantalaimon že by od ní chtěl odpuštění? Podívala se na Willa a spatřila v jeho tváři odraz vlastního zmatku.

„Tak mluvte,“ vyzval je. „Nebojte se.“

„Týká se to Prachu,“ spustila kočka a Will žasl, jak je možné, že mu součást jeho bytosti říká něco, co on sám neví. „Odplýval pryč, všechen Prach, co ho na světě bylo, a řinul se do té propasti, kterou jste viděli. Něco ten odliv zastavilo, ale…“

„Wille, tak to bylo to zlaté světlo!“ vykřikla Lyra. „Pamatuješ to světlo, co spadalo do propasti a zanikalo… Tak to byl Prach? Opravdu?“

„Ano. Ale uniká pořád dál,“ pokračoval Pantalaimon. „A to by neměl. Je nesmírně důležité, aby nikam neunikal. Musí zůstat ve světě a nikam nemizet, protože jinak všechno dobré časem uvadne a zahyne.“

„Ale kudy může unikat?“ nechápala Lyra.

Oba daemoni se podívali na Willa a jeho nůž.

„Pokaždé, když jsme prořízli otvor,“ začala Kirjava a Willem znovu projelo vzrušující mravenčení – ona je mnou a já jí! „Pokaždé, když někdo otevřel okno mezi světy, ať už my nebo předtím staří cechmistři či kdokoli další, zakrojil nůž do vnější nicoty. Je to stejná nicota, která vyplňuje tu propast v podsvětí, jenže my to nevěděli. Nikdo to nevěděl, protože ta hrana je tak tenoulinká, že není vidět. Prach ale proklouzne i touhle štěrbinkou a právě tudy uniká pryč. Když otvor hned zase zavřeli, nestačilo se ho ztratit moc, ale mezi světy zůstaly tisíce oken, která nikdo nezavřel. A těmi Prach celou tu dobu unikal z našich světů do nicoty.“

Pomalu, pomaličku to Willovi s Lyrou začínalo docházet. Bránili se tomu, nechtěli si připustit, co už bylo oběma jasné, ale poznání jim prosakovalo do vědomí jako šedavé světlo, které se na úsvitu plíží oblohou a vymazává z ní hvězdy. Pronikalo všemi zátarasy, vklouzlo pod každou žaluzii, obešlo okraje každého závěsu, který proti němu zatáhli.

„Všechny otvory,“ zašeptala Lyra.

„Všechny do jednoho? Opravdu všechny musí být zavřené?“ zeptal se Will.

„Všechny do jednoho.“ Pantalaimon šeptal, stejně jako Lyra.

„Ne,“ ozvala se Lyra. „To nemůže být pravda!“

„To znamená, že musíme opustit svůj svět a zůstat v Lyřině,“ pravila Kirjava, „nebo Pantalaimon s Lyrou odejdou ze svého a budou žít v našem. Jiná možnost není.“

Jako by se v tu chvíli neúprosně rozbřesklo ukrutně jasné denní světlo.

Lyra hlasitě vykřikla. Pantalaimonův soví skřek předešlé noci vyděsil všechnu drobnou havěť, ke které dolehl, ale zdaleka se nemohl rovnat zoufalému nářku, který teď zmítal Lyrou. Daemoni na ni zůstali zkoprněle hledět a Will si z jejich reakce domyslel, že neznají celou pravdu. Nevědí, co naopak zjistili Will s Lyrou.

Lyra se třásla zlostí a zármutkem, pochodovala se sevřenými pěstmi sem tam a otáčela uslzený obličej do všech stran, jako by hledala spásnou odpověď. Will vyskočil a popadl ji za ramena. Byla napjatá jak struna a celá se chvěla.

„Poslouchej,“ naléhal na ni. „Lyro, poslouchej mě. Co řekl můj otec?“

„Ale ne,“ vykřikla a tloukla přitom hlavou do všech stran. „Řekl… dobře víš, co řekl, Wille, byls tam se mnou. Taky jsi ho slyšel!“

Měl pocit, jako by měla na místě umřít žalem. Vrhla se mu do náruče, vzlykala, vášnivě se mu tiskla k ramenům, zarývala mu nehty do zad, tvář do krku, a jediné, co slyšel, bylo: „Ne! Ne! Ne!“

„Poslouchej mě,“ opakoval. „Lyro, zkus si vzpomenout, co přesně říkal. Třeba přijdeme na nějaké východisko. Třeba se to dá nějak obejít.“

Něžně se jí vymanil z objetí a přiměl ji posadit se. Pantalaimon jí v tu chvíli vyděšeně skočil do klína a kočičí daemon se váhavě přitočil blíž k Willovi. Ještě se jeden druhého nedotkli, ale teď jí nastavil dlaň. Kočka se mu otřela tváří o prsty a důstojně mu nakráčela na klín.

„Říkal…“ začala Lyra mezi vzlyky, „říkal, že člověk může v jiném světě nějaký čas zůstat a nic se mu nestane. Jde to. Víme to sami, ne? Kromě toho, co jsme museli udělat cestou do světa mrtvých, jsme pořád zdraví, co říkáš?“

„Nějaký čas tam člověk může zůstat, ale ne nadlouho,“ řekl Will. „Můj táta byl ze svého, totiž z našeho světa pryč deset let. A když jsem ho našel, byl už napůl mrtvý. Deset let a dost.“

„Ale co lord Boreal? Sir Charles? Ten přece byl zdravý jak řípa.“

„To ano, jenže ten se mohl kdykoli vrátit do svého světa a uzdravit se, jen si vzpomeň. Tam jsi na něj přece narazila poprvé, ve svém světě. Musel najít nějaké tajné okno, o kterém nikdo jiný nevěděl.“

„Tak to uděláme taky tak!“

„To by šlo, jenže…“

„Musí se zavřít všechna okna,“ namítl Pantalaimon. „Všechna do jednoho.“

„Ale jak to můžete vědět?“ protestovala Lyra.

„Máme to od anděla,“ odpověděla Kirjava. „Setkali jsme se s ní náhodou, a tohle všechno nám pověděla. A nejen to. Je to pravda, Lyro.“

„Od ní?“ vyjela na ni Lyra podezíravě.

„Tenhle anděl byla žena.“

„O nikom takovém jsem jakživa neslyšela. Třeba vám lhala.“

Will přemýšlel o jiné možnosti. „Dobře, dejme tomu, že se ostatní okna pozavírají,“ řekl, „ale co kdybychom si jedno vyřízli, jen když ho budeme potřebovat? Proklouzneme co nejrychleji na druhou stranu a hned ho zase zavřeme, to by snad nemuselo vadit, ne? Za tu chviličku by snad tak moc Prachu nestačilo uniknout?“

„To je ono!“

„Prořízli bychom ho tak, aby ho nikdo jiný nenašel,“ pokračoval Will, „věděli bychom o něm jen my dva…“

„To by určitě šlo! Ano, tak to uděláme,“ jásala Lyra.

„A když bychom mohli přecházet z jednoho do druhého, zůstali bychom zdraví.“

Ale daemoni nešťastně vrtěli hlavou a Kirjava nesouhlasně vrčela: „Ne.“

„Fantomové,“ vypravil ze sebe Pantalaimon. „Ona mluvila taky o fantomech.“

„O fantomech?“ nechápal Will. „V té bitvě jsme je poprvé uviděli. Ale co mají společného s tímhle?“

„Dozvěděli jsme se, kde se berou,“ řekla Kirjava. „A to je na tom všem nejhorší. Fantomové jsou něco jako děti té podsvětní propasti. Kdykoli prořízneme nožem otvor, vznikne další fantom. Jako by se kousek těch bezedných hlubin vznesl k východu a vstoupil do světa. Proto jich bylo v Citt?gazze tolik. Protože právě tam zůstalo těch oken otevřených nejvíc.“

„A aby rostli, živí se Prachem,“ dodal Pantalaimon, „a daemony. Protože Prach a daemoni jsou svým způsobem podobní, přinejmenším daemoni dospělých. A fantomové pak rostou a sílí pokaždé…“

Willovi sevřel srdce tupý děs a Kirjava se k němu přitiskla. Také ona ho cítila a snažila se chlapce upokojit.

„Takže pokaždé, když jsem vyřízl tímhle nožem další okno, i to sebemenší,“ řekl, „jsem vypustil na svět dalšího fantoma?“

Vzpomněl si, co mu řekl Iorek Byrnison, než tehdy v jeskyni zpřelámaný nůž znovu vykoval: Nevíš, co ten nůž působí sám o sobě. Možná máš ty nejlepší úmysly, ale tenhle nůž má svoje vlastní záměry.

Lyra ho sledovala doširoka rozevřenýma, zmučenýma očima.

„To nemůžeme udělat, Wille!“ řekla. „Jak by k tomu lidi přišli? Když už teď víme, co všechno dokážou, nemůžeme jen tak vypustit do světa další.“

„Tak dobře,“ zvedl se na nohy a daemona si přitiskl na prsa. „V tom případě musíme… jeden z nás bude muset… půjdu do tvého světa a…“

Věděla, co chce říct, a viděla v jeho náruči toho nádherného zdravého daemona, kterého ani neměl kdy začít poznávat. Pomyslela na jeho matku a věděla, že na ni myslí i on. Aby ji opustil a žil s Lyrou po těch pár let, která jim budou dopřána… dokázal by to? Sice by žil s Lyrou, ale jí bylo jasné, že by nevydržel žít sám se sebou.

„Ne,“ vykřikla. Vyskočila, vrhla se k němu a Kirjava s Pantalaimonem seskočili na písek, aby jim nepřekáželi v zoufalém objetí. „Já půjdu s tebou, Wille! Půjdeme do tvého světa a budeme žít tam! A jestli onemocníme, já a Pantík, co na tom. Jsme silní, určitě vydržíme hodně dlouho, a ve tvém světě určitě máte dobré doktory. Doktorka Maloneová nám někoho poradí. Pojď, uděláme to takhle, ano?“

Will ale vrtěl hlavou a ona viděla, jak se mu na tváři třpytí slzy.

„Copak myslíš, Lyro, že bych to vydržel?“ zeptal se. „Myslíš, že bych dokázal spokojeně žít, když ty bys vedle mě bojovala s nemocí, trpěla, chřadla a nakonec umřela, zatímco já bych byl den ze dne silnější a dospělejší? Deset let… Co to je? Utečou jako voda. Bude nám pár let po dvacítce. To není až tak daleko. Jen si to představ, Lyro, oba jsme dospělí, chystáme se podniknout spousty věcí, které jsme si vysnili, a najednou… konec. Myslíš, že bych mohl dál žít, až bys umřela? Lyro, šel jsem s tebou do světa mrtvých a vůbec jsem se nerozmýšlel, tak jako ty jsi šla za Rogerem, ale tohle by znamenalo zmařit pro nic za nic dva životy, můj i tvůj. Ne. My dva bychom spolu měli strávit celý život, dlouhý, plodný a dobrý život, ale když ho nemůžeme prožít spolu… budeme ho muset prožít každý zvlášť.“

Dívala se, jak bez sebe bolestí přechází sem tam, a kousala se do rtu.

Zastavil se, obrátil k ní a pokračoval: „Pamatuješ si ještě tu další věc, co říkal můj otec? Říkal, že nebeskou republiku musíme vybudovat každý tam, kam patříme. Řekl, že pro nikoho z nás jiné místo neexistuje. Teď konečně chápu, jak to myslel. To je ale strašná surovost. Já myslel, že mluví o lordu Asrielovi a jeho novém světě, ale on myslel nás, tebe a mě. Musíme žít každý ve svém vlastním světě…“

„Zeptám se alethiometru,“ napadlo Lyru. „Třeba nám poradí. Nechápu, že mě to nenapadlo dřív.“

Posadila se, otřela si dlaní tváře a druhou rukou sáhla po batohu. Nosila ho všude s sebou, a kdykoli na ni Will v pozdějších letech vzpomínal, viděl ji s tímhle batůžkem přes rameno. Rychlým pohybem, který měl tak rád, si zastrčila vlasy za uši a vylovila balíček v černém sametu.

„Vidíš na něj?“ zeptal se. Měsíc sice jasně zářil, ale symboly kolem ciferníku byly maličké.

„Beztak vím, kde který je,“ odpověděla. „Umím je nazpaměť. Teď buď zticha…“

Zkřížila nohy pod sebe a přetáhla přes ně sukni, aby měla kam přístroj položit. Will se natáhl na zem, opřel se o loket a díval se na ni. Jasné měsíční světlo se jí odráželo od písku přímo do tváře a jeho třpyt jako by k sobě vyvolával novou záři odkudsi z jejího nitra. Oči se jí třpytily a vypadala tak vážně a soustředěně, že by se do ní v tu ránu zamiloval, nebýt toho, že byl prodchnutý láskou až do nejtenčích konečků každičkého vlákna v těle.

Lyra se zhluboka nadechla a začala otáčet ručičkami. Ale znenadání se zarazila a pootočila přístrojem v ruce.

„Vedle,“ řekla stručně a zkusila to znovu.

Will nespouštěl její milovanou tvář z očí. A protože ji tak dobře znal a tolikrát ji viděl šťastnou, zoufalou, doufající i zarmoucenou, hned poznal, že něco není v pořádku. Jindy by se už dávno ponořila do soustředěného transu, ale nic podobného se teď nedělo. Místo toho se čím dál víc propadala do zmatených rozpaků, kousala si spodní ret, rychle pomrkávala a oči jí putovaly mezi symboly pomalu a jakoby namátkou, ne rychle a s jistotou, jak byl zvyklý vídat.

„Já ti nevím,“ zavrtěla hlavou. „Nechápu, co se děje. Všechno to tak dobře znám, ale najednou mi vůbec nedochází, co by to mohlo znamenat.“

Zhluboka, rozechvěle se nadechla a obrátila přístroj v ruce. Vypadal v jejích dlaních cizí a neohrabaný. Pantalaimon jí v podobě myšky vyskočil na klín, opřel se černými tlapkami o křišťálový kryt a prohlížel si jeden symbol po druhém. Lyra otočila jednou ručičkou, po ní druhou, znovu přístroj otočila dokola a zvedla k Willovi vyděšený pohled.

„Wille,“ vykřikla, „já už to nedokážu! Je to pryč!“

„Ale jdi,“ konejšil ji, „neplaš se. Když jsi to uměla, muselo to někde v tobě zůstat. Uklidni se, ono to zase přijde. Nesmíš naléhat. Stačí jen tak jakoby plout a dotýkat se významů…“

Polkla, přikývla, podrážděně si přejela zápěstím přes oči a několikrát se zhluboka nadechla. Will ale viděl, jak je napjatá, a položil jí ruce na ramena. Celá se třásla, až neodolal a objal ji. Vyprostila se mu z náruče a zkusila to znovu. Upřeně se zadívala na symboly, otočila kolečkem, ale ten neviditelný žebřík významů, po kterém vždycky tak lehce a jistě sestupovala k tomu pravému, zničehonic chyběl. Najednou nevěděla, co který symbol znamená.

Odvrátila hlavu a nešťastně se přitiskla k Willovi.

„Nemá to cenu, to poznám. Je to navždycky pryč. Měla jsem tu schopnost, jen když jsem ji potřebovala, abych udělala všechno to, co bylo zapotřebí, abych vysvobodila Rogera, a pak kvůli nám dvěma, ale teď je pryč, je po všem. Opustila mě… Bála jsem se, že to přijde, protože mi to poslední dobou šlo tak ztěžka. Namlouvala jsem si, že špatně vidím nebo že mám ztuhlé prsty, ale o to vůbec nešlo. Prostě mě ta schopnost opouštěla, vytrácela se… A teď je pryč, Wille, ztratila jsem ji. Už se mi nikdy nevrátí!“

Nechala se unést zoufalými vzlyky a on nemohl víc, než držet ji v náruči. Nevěděl, jak ji utěšit, protože bylo jasné, že má pravdu.

Vtom se oba daemoni naježili a zvedli hlavu. Také Will s Lyrou vycítili jejich neklid a obrátili oči k obloze. Vzduchem k nim mířilo jakési světlo, světlo opatřené křídly.

„To je ten anděl, co jsme potkali,“ dohadoval se Pantalaimon.

A měl pravdu. Před upřenými zraky chlapce, dívky i obou daemonů Xaphanie rozprostřela křídla a plavně se snesla na písek. Ani Will, který strávil tolik času ve společnosti Balthama, nebyl na takové setkání připravený. Pevně se s Lyrou drželi za ruku a anděl přicházel blíž, ozářený světlem z jiného světa. Nebyla oblečená, ale na tom nezáleželo. Do čeho by se ostatně takový anděl oblékal, pomyslela si Lyra. Nedokázali odhadnout, jestli je mladá, nebo stará, ale z tváře jí čišel vážný soucit. Willovi i Lyře připadalo, jako by je znala skrz naskrz.

„Wille,“ řekla, „přišla jsem tě požádat o pomoc.“

„Mě? Jak vám můžu pomoct?“

„Ráda bych, abys mi ukázal, jak zavřít otvory, které prořízl tvůj nůž.“

Will polkl. „Ukážu vám to,“ řekl. „Ale můžete na oplátku pomoct vy nám?“

„Nikoli v tom, co byste si nejvíc přáli. Vidím, o čem jste teď mluvili. Stopy vašeho smutku dosud vlají ve vzduchu. Vím, že je to pramalá útěcha, ale věřte mi, že každá bytost, která ví o vašem těžkém rozhodování, by vám přála, abyste nic takového nemuseli podstupovat. Někdy ale ani ti nejmocnější nedokážou změnit běh věcí a musí se mu podvolit. Nemůžu udělat nic, co by vám pomohlo zvrátit nezvratné.“

„Proč…“ začala Lyra, a zjistila, že se jí chvěje hlas. „Proč už neumím zacházet s alethiometrem? Proč už mi to nejde? Bylo to to jediné, co jsem kdy doopravdy uměla, a najednou je to pryč, zmizelo to, jako by to ani nebyla pravda…“

„Tvoje schopnost byla dar,“ zadívala se na ni Xaphanie, „a dá se získat zpátky usilovnou prací.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Celý život.“

„Tak dlouho…“

„Ale budeš pak vykládat symboly dokonce ještě lépe, protože po desítkách let úsilí a úvah bude vycházet z vědomého porozumění. Taková schopnost je hlubší a úplnější než nadání, které přichází samo od sebe, a navíc, když ho jednou získáš, už tě neopustí.“

„To mluvíte o celém životě, viďte?“ zašeptala Lyra. „Celém dlouhém životě. Nestačí… nestačí pár let…“

„Myslím celý život,“ zněla odpověď.

„A musí se zavřít opravdu všechny otvory?“ zeptal se Will. „Všechny do jednoho?“

„Pochopte jednu věc,“ odpověděla Xaphanie. „Prach není neměnná veličina. Není ho ustálené množství, které by se nikdy neměnilo. Vytvářejí ho myslící bytosti, obnovují ho právě myšlením, pocity a vnímáním, tím, že získávají moudrost a předávají ji dál.

A vy můžete každému ve vašem světě pomoci právě k tomu, když lidi povedete k učení a pochopení sebe sama, druhých a obecných zásad, na kterých všechno stojí, když jim ukážete, že je lepší laskavost než krutost, trpělivost než unáhlenost, radost než rozmrzelost, a především je naučíte udržet si svobodnou, otevřenou a zvídavou mysl… Pak bude Prachu vznikat dost, aby vynahradil ten, který odplyne jedním otvorem. Jedno okno tedy může zůstat otevřené.“

Will se chvěl vzrušením a na mysli mu vytanul jediný obraz: nové okno mezi jeho a Lyřiným světem. Budou o něm vědět jen oni dva a projdou skrze ně, kdykoli budou potřebovat, chvíli budou žít v jednom světě a chvíli ve druhém, aby jejich daemoni nechřadli a nestrádali. Budou dospívat spolu a kdo ví, někdy o hodně později třeba budou mít i děti, které budou tajnými občany dvou světů, a kdyby přenášeli vědomosti z jednoho světa do druhého, určitě by tím přinesli oběma spousty dobrého…

Ale Lyra vrtěla hlavou.

„Ne,“ řekla, a znělo to jako tiché zakvílení. „To nemůžeme, Wille…“

A protože v tu chvíli pochopil, nač Lyra myslí, odpověděl stejně ztrápeně: „Ne, aby mrtví…“

„Musíme ho nechat otevřené pro ně. Prostě musíme!“

„Ano, jinak by…“

„Musíme se postarat, aby měli dost Prachu, a nechat to jejich okno otevřené…“

Už zase se chvěla. Přitiskl ji k sobě a připadala mu v tu chvíli nesmírně mladičká.

„A když to uděláme,“ řekl nejistým hlasem, „když prožijeme život, jak se patří, a budeme přitom zvažovat všechno, co děláme, budeme mít aspoň co vyprávět harpyjím. To se lidi taky musí dozvědět, Lyro.“

„Aby měli co vyprávět, ano,“ odpověděla.

„Ty pravdivé příběhy, které po nich harpyje budou na oplátku požadovat. Máš pravdu. A když někdo prožije celý život a nebude mít na konci co vyprávět, nikdy se ze světa mrtvých nedostane. To musíme lidem taky povědět, Wille.“

„Ale sami…“

„Ano,“ řekla, „sami.“

Při slově „sami“ Will ucítil, jak se v něm odkudsi z hloubi zvedá strašlivá vlna zlosti a zoufalství a vyvěrá na povrch, jako by měl místo rozumu oceán vzedmutý pohybem zemských ker. Byl sám celý život, a teď musí zůstat sám nanovo a rozloučit se se vším tímhle úžasným, neuvěřitelně vzácným štěstím, které sotva poznal. Ničivá vlna v jeho mysli stoupala výš, stále příkřejší, až zakryla celou oblohu a její hřeben se začínal třást a překlápět, až se celá ta nekonečná vodní masa poháněná silou celého oceánu s rachotem zřítila na železem pobitý břeh neodvratné budoucnosti. Lapal po dechu, celý se chvěl, řval vztekem a bolestí větší, než kdy v životě poznal, a Lyra mu stejně bezmocná ležela v náruči. Pak ale vlna ztratila na síle, její vody opadly a zůstaly jen nehostinné skály. Nemělo smysl smlouvat s osudem. Ani jeho, ani Lyřino zoufalství nepohnuly černou masou budoucnosti o jedinou píď.

Neměl tušení, jak dlouho zuřil. Jednou ale hněv musel ustoupit a oceán byl po tom vzedmutí o něco klidnější. Voda se ještě čeřila a možná se už nikdy úplně neuklidní, ale hlavní síla z ní vyprchala.

Obrátili se k andělovi a viděli, že jim Xaphanie rozumí a je stejně nešťastná jako oni. Její pohled ale sahal mnohem dál a z jejího výrazu vyčetli i klidnou naději.

Will ztěžka polkl. „Tak dobře, ukážu vám, jak ten otvor zavřít. Ale budu kvůli tomu muset otevřít nové a vznikne další fantom. Dřív jsem o nich nevěděl, jinak bych si dával větší pozor.“

„My už se o fantomy postaráme,“ ujistila ho Xaphanie.

Will vzal nůž do ruky a obrátil se k moři. Sám se podivil, jak má pevnou ruku. Vyřízl okno do vlastního světa a všichni uviděli velkou továrnu nebo chemický závod. Mezi budovami a skladovacími nádržemi vedl složitý propletenec potrubí, na každém rohu zářilo světlo a do vzduchu stoupaly husté chomáče páry.

„To se divím, že to andělé neumějí,“ poznamenal Will.

„Tenhle nůž vyrobili lidé.“

„A vy je teď všechny zavřete, až na to jedno,“ ujišťoval se Will. „Až na to, co vede ze světa mrtvých.“

„Ano, to vám můžu slíbit. Ale mám jednu podmínku, a vy víte, co to je.“

„Víme. Je těch otvorů k zavření hodně?“

„Tisíce. Především ta děsivá propast, kterou rozevřela bomba, a pak trhlina, kterou vyšel ze svého světa lord Asriel. Ty obě je potřeba zacelit, a my to uděláme. Ale hluboko pod zemí a vysoko v nebi je ještě celá řada menších otvorů, které vznikly z jiných důvodů.“

„Baruch s Balthamem mi říkali, že cestují mezi světy právě takovými otvory. To se andělé o tuhle možnost připraví? Zůstanou pak odkázaní na jeden svět jako my?“

„Ne, my umíme cestovat i jiným způsobem.“

„A ten váš způsob,“ napadlo Lyru, „můžeme se ho naučit i my?“

„Ano. Dá se to naučit, a Willův otec to uměl. Využívá se přitom dovednost, které vy říkáte fantazie. Ale v tomhle případě to neznamená, že byste si něco vymýšleli. Je to určitý druh vidění.“

„Takže ne opravdové cestování,“ namítla Lyra. „Je to jen jako…“

„Ne,“ opravila ji Xaphanie. „Vůbec ne jako. Vymýšlet si a předstírat je snadné. Tohle je těžší, ale zase opravdovější.“

„A je to jako s tím alethiometrem?“ zeptal se Will. „Musí se to člověk učit celý život?“

„Nějaký čas to trvá, to jistě. Musíte na tom pracovat. Mysleli jste si snad, že stačí lusknout prsty a ono to přijde samo? Když něco opravdu chcete, stojí za to něco pro to udělat. A ty máš navíc mezi přáteli někoho, kdo už má první krůčky za sebou a může ti pomoci.“

Will neměl tušení, koho tím myslí, ale nechtělo se mu v tuhle chvíli na nic ptát.

„No dobře,“ povzdechl si. „A vás ještě někdy uvidíme? Budeme ještě někdy mluvit s andělem, jakmile se vrátíme do našeho světa?“

„To nevím,“ odpověděla Xaphanie. „Ale neměli byste marnit čas čekáním.“

„A já bych měl zlomit svůj nůž,“ řekl Will.

„Ano.“

Zatímco mluvili, zůstávalo okno vedle nich otevřené. V továrně zářila světla a práce byla v pilném běhu: stroje se otáčely, chemikálie slévaly dohromady, lidé vyráběli zboží a vydělávali si tak na živobytí. Tohle byl svět, do kterého Will patřil.

„Ukážu vám, jak na to,“ řekl.

Naučil anděla, jak nahmatat okraje otvoru, tak jak to jemu samotnému ukázal Giacomo Paradisi, jak je vzít do konečků prstů a jemně stáhnout dohromady.

„A ty otvory, které nenadělal jedinečný nůž,“ zeptal se ještě, „je opravdu nutné je také zavírat? Protože Prach přece uniká jen těmi, které prořízl nůž. Ty ostatní určitě existují už tisíce let a přitom Prach pořád existuje.“

„Zavřeme je všechny,“ řekla Xaphanie, „protože kdybyste si mysleli, že některý z nich zůstal otevřený, hledali byste ho až do konce života a zbytečně byste promarnili čas, který máte vyměřený. Máte ve svém světě na práci jiné věci, mnohem cennější a důležitější. S cestami do jiných světů je konec.“

„A jaká práce mě tedy čeká?“ zeptal se Will, ale hned mluvil dál. „Anebo ne, rozmyslel jsem si to, nechci to vědět. Radši se rozhodnu sám, co budu dělat. Kdybyste řekla, že se mám věnovat boji, uzdravování, badatelství nebo kdo ví čemu, leželo by mi to v hlavě, a kdybych nakonec skončil právě u takové práce, štvalo by mě to, protože bych měl pocit, že jsem neměl na vybranou. No a kdybych dělal něco jiného, měl bych zas špatné svědomí z toho, že nedělám, co jste řekla. Ať to dopadne jakkoli, chci se rozhodnout sám, bez cizí pomoci.“

„A tím jsi právě učinil první krok k moudrosti,“ usmála se Xaphanie.

„Na moři vidím nějaké světlo,“ ozvala se Lyra.

„To je ta loď, kterou připlouvají tví přátelé, aby tě odvezli domů. Zítra sem dorazí.“

Slovo „zítra“ na oba dopadlo jako těžká rána. Lyra by si nikdy nepomyslela, že se jí nebude chtít vidět Fardera Corama, Johna Faa a Serafinu Pekkalu.

„Už půjdu,“ obrátila se k nim Xaphanie. „Dozvěděla jsem se všechno, co jsem potřebovala.“

Oba je sevřela do prosvětleného, chladného náručí a políbila je na čelo. Pak se sehnula, aby políbila i daemony, a ti se proměnili v ptáky a přidali se k ní, když rozevřela křídla a rychle se vznesla do vzduchu. Za pár vteřin jim zmizela z dohledu.

Byla pryč sotva chvilku, když Lyra slabě vyjekla.

„Copak?“ zeptal se Will.

„Ani jsem se jí nezeptala na otce a matku, a z alethiometru se to taky nedozvím, když teď… To by mě zajímalo, jestli někdy zjistím, co s nimi je?“

Pomalu se posadila a Will si přisedl k ní.

„Wille,“ zanaříkala, „co budeme dělat? Co si počneme? Chtěla bych s tebou žít napořád. Chci tě líbat, lehat a probouzet se s tebou každý den, co budu naživu až do smrti, celé nekonečné dlouhé roky. Nestojím o vzpomínku, nechci na tebe jen vzpomínat…“

„Ne,“ přitakal, „vzpomínka nestojí za nic. Chci tvoje opravdické vlasy, rty, paže, oči a ruce. Nikdy jsem nevěděl, že bych mohl takhle milovat. Lyro, kdyby tahle noc nikdy neskončila! Chtěl bych s tebou takhle zůstat a svět by se mohl pro mě za mě zastavit a všichni ostatní zůstat spát…“

„Všichni kromě nás! A žili bysme tu spolu navěky a milovali jeden druhého.“

„Já tě budu milovat navěky, ať se stane cokoli. Až do smrti, a po ní taky, a až se dostanu ven ze světa mrtvých, budou se všechny moje atomy věčně vznášet vzduchem, dokud tě nenajdu…“

„A já budu hledat tebe, Wille, pořád, v každém okamžiku. A až se zase najdeme, spojíme se tak pevně, že už nás nikdy nikdo a nic nerozdělí. Budeme spolu každičkým atomem… Budeme žít v ptácích, v květinách, vážkách a borovicích, prohánět se v oblacích a v těch maličkých světlých tečkách, které proplouvají pod paprsky slunce… A až budou z našich atomů sestavovat nový život, nedovolíme jim vzít jen jeden, vždycky budou muset vzít oba najednou, protože budeme tak těsně spolu…“

Leželi vedle sebe, ruku v ruce, a hleděli na oblohu.

„Vzpomínáš si,“ zašeptala, „jak jsi přišel do té kavárny v Citt?gazze a nikdy předtím jsi neviděl daemona?“

„Nechápal jsem, co to je. Ale ty ses mi líbila od první chvíle, protože jsi měla kuráž.“

„Ne, dřív ses líbil ty mně.“

„To není pravda! Pustila ses do mě!“

„No dobře,“ připustila, „máš pravdu. Ale ty sis začal.“

„Nezačal! To ty jsi vyskočila a vrhla se na mě.“

„Dobře, ale náhodou jsem toho rychle nechala.“

„Náhodou,“ dobíral si ji láskyplně.

Cítil, jak se chvěje, a vzápětí se mu začaly křehké kosti jejích zad pod rukama nadzvedávat a zase klesat v rytmu jejích tichých vzlyků. Hladil ji po prohřátých vlasech a hebkých ramenou a znovu a znovu ji líbal na tváře, až zhluboka, roztřeseně vydechla a zůstala klidně ležet.

Tou dobou už se k nim oba daemoni vrátili, znovu se proměnili a blížili se po měkkém písku k nim. Lyra se posadila, aby se s nimi přivítala, a Will se znovu podivil, jak snadno je od sebe rozezná, byť měli jakoukoli podobu. Pantalaimon se teď změnil do zvířete, jehož jméno si Will nemohl vybavit: něco jako velká, statná hnědozlatá fretka, pružná a nesmírně ladná. Kirjava si vybrala jako dřív kočičí podobu, ale byla větší než většina koček a měla nádherně lesklou hustou srst hrající tisícem odstínů: uhlově černá, stínově šedá, modrá jako hluboké jezero pod polední oblohou, odstín levandule v mlžném oparu pod měsíčním světlem… Její srst byla živoucí ilustrací slova „šerosvit“.

„Kuna,“ vybavil si název zvířete, jehož podobu si teď zvolil Pantalaimon. „Kuna lesní.“

„Pantíku,“ objala ho Lyra ve chvíli, kdy jí vyskočil na klín. „Teď už se moc měnit nebudeš, viď?“

„Ne,“ odpověděl.

„To je zvláštní,“ řekla. „Vzpomínáš si, že když jsem byla menší, vůbec se mi nelíbilo, že bys měl mít jen jednu podobu? Ale teď už by mi to až tak nevadilo. Kdybys zůstal třeba takhle…“

Will jí zakryl ruku dlaní.

Najednou se ho zmocnila docela jiná nálada, připadal si klidný a rozhodný. Přesně si uvědomoval, co dělá a co to bude pro oba znamenat, ale bez váhání přesunul ruku z Lyřina zápěstí na rudohnědý kožíšek jejího daemona.

Lyra zalapala po dechu. Ale kromě překvapení ji zaplavila vlna rozkoše skoro navlas podobná té, kterou cítila, když nesla k jeho rtům ono červené ovoce, a i kdyby se snad chtěla ohradit, nezbýval by jí na to dech. S bušícím srdcem odpověděla stejným způsobem: položila ruku na hedvábně hřejivý kožíšek Willova daemona, a když ho sevřela prsty silněji, věděla, že Will cítí totéž co ona.

A věděla také, že jakmile se jich milenci navzájem dotkli, zůstanou oba daemoni v téhle podobě a o jinou nebudou stát.

Zůstali pak ležet bok po boku, zvědaví, jestli už před nimi poznali takovou blaženost i jiní milenci, a země se pod nimi v záři měsíce a hvězd pomalu otáčela.

Romuni dorazili odpoledne následujícího dne. Přístav tu samozřejmě žádný nebyl, a tak jim nezbylo než zakotvit kus od břehu a John Faa s Farderem Coramem a kapitánem se nechali převézt na břeh člunem. Serafina Pekkala jim ukazovala cestu.

Mary už stačila vypovědět mulefům všechno, co věděla, takže než Romuni vystoupili na širokou pobřežní pláž, už je tam vítal početný dav zvědavců. Zvědavost pochopitelně vládla na obou stranách, ale John Faa se za svůj dlouhý život naučil trpělivosti a dobrým způsobům a nepřipadalo v úvahu, aby těm nejpodivnějším z lidí, na jaké kdy narazil, neprojevil v roli vládce západních Romunů nic než přátelskou zdvořilost.

Zůstal tedy stát v pražícím slunci a trpělivě čekal, až starý zalif Sattamax dokončí uvítací řeč. Mary tlumočila, jak nejlépe dokázala, a John Faa pak na oplátku přednesl zdravici ze Slatin a vodních cest své domoviny.

Pustili se pak přes mokřady na cestu do vesnice, a když si mulefové všimli, s jakými obtížemi se Farder Coram pohybuje, beze všeho mu nabídli svezení. Vděčně přijal a na hřbetě jednoho z mulefů se nechal dovézt na shromaždiště, kde Romunům vyšli v ústrety Will s Lyrou.

Lyře připadalo, že od chvíle, kdy tyhle milované tváře viděla naposledy, uběhla celá věčnost. Bylo to v polárních krajích Arktidy, kam se vypravili zachránit děti unesené Vrahouny Plaše k nim přistoupila a nejistě jim podala ruku, ale John Faa ji popadl do pevného objetí a políbil na obě tváře a Farder Coram zrovna tak, i když než si ji přivinul k hrudi, zkoumavě si ji prohlédl.

„Že ale vyrostla, Johne,“ řekl. „Pamatuješ na tu malou cácorku, co s námi vyrážela na sever? Člověk by ji skoro nepoznal! Lyro, holčičko, i kdybych uměl mluvit andělským jazykem, neuměl bych ti vypovědět, jak rád tě zase vidím.“

Neušlo mu ale, jak zarmouceně vypadá, jak křehce a unaveně působí. A dobře viděl, stejně jako John Faa, že se ani na okamžik nevzdaluje od Willa, a všiml si také, jak palčivě si tenhle chlapec s rovným černým obočím každou vteřinu uvědomuje její přítomnost a dává pozor, aby jí byl bez přestání nablízku.

Oba staří muži ho uctivě pozdravili, protože jim Serafina Pekkala nezapomněla vypovědět alespoň něco z toho, co vykonal. A Will naopak obdivoval hřmotnou sílu osobnosti romunského náčelníka, skrytou sílu tlumenou zdvořilým vystupováním, a napadlo ho, že až bude sám starý, rád by se choval podobně. John Faa působil jako pevné, bezpečné útočiště.

„Paní doktorko,“ obrátil se John Faa k Mary, „potřebovali bychom si nabrat čerstvou vodu, a pokud mají vaši přátelé nějaké jídlo nazbyt, tuze rádi bychom ho dokoupili. A ještě o něco bych vás prosil: naši muži už jsou na palubě hodně dlouho, máme za sebou řadu bojů, a určitě by ocenili, kdyby si mohli vyběhnout na břeh a nadýchat se vzduchu téhle země, aby pak doma mohli svým rodinám vyprávět, co na cestách zažili.“

„Lorde Faa,“ odpověděla Mary, „mulefové mě pověřili, abych vám vyřídila, že vás zásobí vším, co budete potřebovat, a že by jim bylo ctí, kdybyste s nimi večer usedli ke společnému jídlu.“

„Bude nám velkou ctí jejich pozvání přijmout,“ uklonil se John Faa.

Večer se tedy lidé ze tří světů sesedli dohromady nad chlebem, masem, ovocem a vínem. Romuni podělili hostitele dary ze všech konců svého světa: džbánky žinu, vyřezávanými mrožími kly, hedvábnými goblény z Turkestánu, pohárky ze stříbra ze sverijských dolů a smaltovanými talířky z Korey.

Mulefové je potěšené přijali a na oplátku nabídli hostům vlastní řemeslné výtvory: vzácné nádobky z prastarého sukovitého dřeva, klubka jemných šňůrek a provázků, lakované mísy a rybářské sítě tak pevné a lehké, že ani Romuni ze Slatin lepší nikdy neviděli.

Po hostině kapitán mulefům poděkoval a odešel dohlédnout na nakládání potřebných zásob a vody, protože hodlali vyrazit hned za rozbřesku. Starý zalif zatím znovu promluvil k hostům:

Se světem se udála veliká změna. A nám byla v upomínku na ni svěřena nová zodpovědnost, jestli dovolíte, ukážeme vám teď, co tím myslím.

John Faa, Farder Coram, Mary a Serafina se tedy v doprovodu mulefů vydali k místu, kde zel otvor do světa mrtvých, z něhož se nepřestával řinout nekonečný proud duchů. Mulefové se rozhodli vysadit kolem hájek, protože to bylo, jak říkali, posvátné místo, a oni ho hodlají navěky uchovat jako zdroj velké radosti.

„Tak to je vážně záhada,“ vrtěl hlavou Farder Coram, „a jsem rád, že jsem se toho dožil. Všichni se bojíme vstoupit do temnoty smrti, ať si říká kdo chce co chce, bojíme se toho. Ale jestli má ta část bytosti, která musí sestoupit tam dolů, naději, že zase vyjde ven, hodně se mi tím ulehčilo.“

„Máš pravdu, Corame,“ přisvědčil John Faa. „Viděl jsem umírat hodně lidí, a nejednoho jsem tam dolů poslal vlastní rukou, byť se to stalo v zápalu bitvy. A vědět, že se ze tmy po čase vynoříme ven do téhle půvabné krajiny a rozletíme se po obloze volní jako ptáci, to je ta největší útěcha a naděje, jakou si kdo může přát.“

„Musíme si o tom promluvit s Lyrou,“ připomněl Farder Coram, „ať víme, jak k tomu došlo a co to znamená.“

Mary se loučila s Atal a ostatními mulefy velice těžce. Než nastoupila na palubu, dostala od nich dárek: lakovanou schránu s trochou tobolkového oleje a k tomu dar z nejvzácnějších, pytlíček stromových semen.

Možná vtom tvém světě neporostou, řekla Atal, ale když nic jiného, budeš mít aspoň olej. Nezapomeň na nás, Mary.

Nikdy, ujistila ji Mary. Nikdy. I kdybych byla na světě dlouho jako divoženky a zapomněla na všechno ostatní, tebe si budu navěky pamatovat, Atal, tebe i tvůj laskavý lid.

A tak začala cesta domů. Vál mírný větřík, moře bylo klidné, a i když několikrát zahlédli zatřpytit se v dálce sněhobílá křídla, ptáci byli ostražití a drželi se v bezpečné vzdálenosti. Will s Lyrou spolu trávili každičkou hodinu a dva týdny na vodě jim uběhly jako mžiknutí oka.

Při posledním setkání s Xaphanií se Serafina Pekkala dozvěděla, že jakmile se všechny otvory uzavřou, vrátí se vzájemný vztah mezi světy k původnímu uspořádání, takže se Lyřin a Willův Oxford budou překrývat, jako když se přes sebe postupně nasunují dvě průhledná políčka filmu, až oba obrázky splynou. Dotknout se ale samozřejmě nikdy nemohou.

Prozatím ale byly od sebe pořádný kus cesty, zhruba stejně tolik, kolik musela Lyra urazit ze svého Oxfordu do Citt?gazze. Willův Oxford byl zato blízko na jediné říznutí nožem. Dorazili k němu večer a ve chvíli, kdy kotva šplouchla do vody, zelené kopce, terakotové střechy, elegantní rozpadající se nábřeží i Willovu a Lyřinu kavárničku dosud zalévaly hřejivé paprsky slunce. Ani po dlouhém pátrání nezahlédli v kapitánově dalekohledu žádné známky života, ale John Faa se přesto rozhodl poslat s nimi pro jistotu na břeh půltucet ozbrojených mužů. Nebudou nikomu překážet, ale kdyby bylo potřeba, budou po ruce.

Naposledy spolu povečeřeli, a když se setmělo, rozloučil se Will s kapitánem, důstojníky, Johnem Faa i Farderem Coramem. Bylo znát, že stěží vnímá, co se kolem děje, a ostatní ho rozhodně viděli zřetelněji než on je. Měli před očima někoho mladého, ale značně silného a neskonale sklíčeného.

Konečně se Will s Lyrou a svými daemony vydali spolu s Mary a Serafinou Pekkalou do prázdného města. Bylo skutečně pusté. Neslyšeli nic než svoje kroky a jediné, co se tu pohybovalo, byly jejich vlastní stíny. Lyra s Willem šli ruku v ruce napřed. Mířili k místu, kde se budou muset rozejít, a ženy se držely v sesterském hovoru kousek za nimi.

„Lyra by se na chviličku ráda podívala do mého Oxfordu,“ řekla Mary. „Něco si usmyslela. Pak se hned zase vrátí.“

„Co budeš dělat ty, Mary?“

„Já… přece půjdu s Willem. Půjdeme zatím ke mně, přespíme v mém domě a zítra se podíváme po jeho mamince a zjistíme, co by se pro ni dalo udělat. Máme tam u nás strašné spousty předpisů a pravidel, Serafino. Člověk aby pořád běhal po úřadech a zodpovídal miliony otázek. Každopádně mu pomůžu vyřešit právní stránku věci, domluvit se se sociální službou, vyřídit bydlení a to všechno, a jeho nechám, ať se soustředí na maminku. Je to silný kluk… A já mu pomůžu. Ostatně, taky ho potřebuj u. Přišla jsem o práci, moc peněz v bance nemám a nedivila bych se, kdyby mě hledala policie… A on bude v mém světě jediný, s kým si můžu popovídat o všem, co jsme zažili.“

Kráčeli tichými ulicemi, minuli čtverhrannou věž s vraty pootevřenými do tmy i kavárničku, před kterou na chodníku rezavěly stolky, a vyšli na širokou třídu s pásem palem uprostřed.

„Tudy jsem sem přišla,“ ukázala Mary.

Okno, kterého si Will náhodou všiml v poklidné příměstské ulici v Oxfordu, se otevíralo právě sem a na oxfordské straně ho střežila policie – totiž střežila ho v době, kdy se Mary musela uchýlit k podvodu, aby ji k němu pustili. Dívala se, jak Will došel k otvoru, hbitě přejel rukama vzduchem a okno zmizelo.

„To se budou divit, až se na něj budou chtít zas podívat,“ podotkla.

Lyra si vzala do hlavy, že zajde do Maryina Oxfordu spolu s nimi, něco tam Willovi ukáže a pak se se Serafinou vrátí zpátky. Museli si ale pochopitelně dát dobrý pozor, kde se prokrojí. Obě ženy je teď v mírném odstupu následovaly ulicemi Citt?gazze. Po pravé straně viděly rozlehlý úpravný park a na jeho konci vznosnou vilu s antickým sloupořadím. V měsíčním světle se bílé průčelí třpytilo jako potažené cukrovou polevou.

„Když jsi mi tehdy řekla, jak vypadá můj daemon,“ vzpomněla si Mary, „povídala jsi taky, že mít dost času, naučíš mě ho vidět. Škoda že na to ten čas nebyl.“

„Času jsme přece měly dost,“ odpověděla Serafina, „a stihly jsme si toho povědět hodně, nebo ne? Naučila jsem tě něco z toho, co známe my divoženky, což bylo za dřívějších časů v mém světě přísně zakázané. Ale ty se vracíš zpátky do svého světa a beztak už nic není jako dřív. A já se od tebe taky dozvěděla hodně. Ale poslyš, když jsi na počítači mluvila se Stíny, musela jsi se dostat do určitého stavu mysli, ne?“

„Ano, tak jako Lyra, když vykládala symboly alethiometru. Chceš říct, že by to mohlo pomoct?“

„Nejen to, musíš se zároveň normálně dívat. Zkus to.“

Ze svého světa Mary znala jistý druh obrázků, které na první pohled vypadají jako náhodné shluky barevných skvrn, ale když se na ně člověk zadívá určitým způsobem, jako by se najednou rozestoupily do prostoru a na papíře vyvstal trojrozměrný obrázek stromu, tváře nebo čehokoli jiného, co tam dřív nebylo.

To, co teď Serafina Mary učila, bylo do určité míry podobné. Bylo zapotřebí dívat se jako jindy, ale zároveň se musela pohroužit do onoho uvolněného transu, s jehož pomocí se v laboratoři dívala na Stíny. Musela oba způsoby vidění propojit, ten běžný i ten napůl hypnotický, podobně jako je zapotřebí dívat se dvěma směry, aby se mezi tečkami objevil trojrozměrný obrázek.

A stejně jako s ním se to najednou povedlo.

Vykřikla překvapením a musela se Serafiny chytit za paži, aby neupadla. Na železném plotě obepínajícím park seděl černý lesklý pták s červenýma nohama a zahnutým žlutým zobákem: kavče žlutozobé, přesně jak ho Serafina popsala. Byl od ní ani ne na krok a sledoval ji s hlavičkou nakloněnou do strany, jako by se upřímně bavil.

Samým překvapením se ale vytrhla ze soustředění a pták zmizel.

„Jakmile se ti to povede poprvé, příště už to zvládneš mnohem snáz,“ ujistila ji Serafina. „Až budeš ve svém světě, přijdeš na to, že stejným způsobem můžeš vidět i daemony ostatních lidí. Oni ale ty vaše neuvidí, ani tvého, ani Willova, leda bys je to sama naučila.“

„Ano… To je úžasné. Ano.“

Lyra se svým daemonem přece mluví, ne? uvažovala Mary. Jestlipak se jí také podaří toho ptáčka nejen vidět, ale i slyšet? Když znovu vykročila, celá zářila očekáváním dalších překvapení.

Kousek před nimi už Will prokrajoval otvor a čekal i s Lyrou na obě ženy, aby ho pak mohl zavřít.

„Víte, kde jsme?“ zeptal se.

Mary se rozhlédla. Stáli teď v jejím světě na silnici. Okolní ulice byla klidná, lemovaná stromy, a v zahradách za živými ploty stály vily ve viktoriánském slohu.

„Někde v severním Oxfordu,“ řekla Mary. „Vlastně bydlím kousek odsud, i když nevím přesně, co je tohle za ulici.“

„Chtěla bych do botanické zahrady,“ ozvala se Lyra.

„Dobře. Ta je odsud tak čtvrt hodinky cesty. Pojďte tudy…“

Mary se znovu zkusila podívat tím zvláštním dvojím způsobem. Tentokrát to bylo snazší. Kavče bylo kousek před ní, sedělo na dlouhé převislé větvi nad chodníkem jejího vlastního světa. Nastavila mu ruku, zvědavá, co bude dál, a pták na ni bez váhání přeskočil. Ucítila na prstu jeho nepatrnou váhu a pevné sevření pařátků, a jemně si ho vysadila na rameno. Uvelebil se tam, jako by tak sedával odjakživa.

Však taky ano, uvědomila si, a znovu vykročila.

Na hlavní třídě nebyl velký provoz, a když sešli po schodišti naproti Koleji svaté Magdaleny, u brány botanické zahrady nepotkali ani živáčka. Mary se Serafinou se usadily na kamenných lavičkách uvnitř zdobené brány a Will s Lyrou přelezli přes železný plot dovnitř. Jejich daemoni proklouzli mezi mřížemi a plavně se rozběhli za nimi.

„Tudy,“ zatahala Lyra Willa za ruku.

Vedla ho kolem jezírka s vodotryskem, nad kterým rozkládal širokou korunu jakýsi strom, a pak zabočila mezi záhony doleva k mohutné rozeklané borovici. Stála tu robustní kamenná zídka s dvířky, a když jimi prošli, ocitli se v méně formální části zahrady s mladšími stromy. Lyra ho dovedla skoro až na konec. Za nevelkým můstkem tu stála pod nízkými větvemi košatého stromu dřevěná lavička.

„Ano,“ přikývla. „Doufala jsem, že to tak bude, a je vážně úplně stejná… Wille, semhle jsem chodila ve svém Oxfordu, když jsem chtěla být sama, přesně na takové lavičce jsem vždycky s Pantíkem seděla. Tak mě napadlo, že kdybys, třeba jen jednou za rok, kdybys sem mohl přijít ve stejnou dobu, stačilo by na jedinou hodinku, mohli bysme si namlouvat, že jsme zase nablízku. Vlastně bysme opravdu byli nablízku, kdybys ty seděl tady a já na přesně stejném místě ve svém světě…“

„Ano,“ řekl. „Co budu živ, budu se sem vracet. I kdybych byl bůhvíjak daleko, přijdu sem…“

„V den letního slunovratu,“ upřesnila, „v poledne. Až do konce života. Až do konce života…“

Zjistil, že nic nevidí, ale nechal horké slzy volně plynout a jen ji k sobě tiskl.

„A kdyby… někdy časem…“ šeptala slabě a roztřeseně, „když třeba potkáme někoho, s kým nám bude dobře a vezmeme si ho, musíme být spravedliví a ne pořád srovnávat a přát si žít radši s tebou nebo se mnou… Budeme jen dodržovat tohle, jednou za rok sem na hodinku přijdeme a budeme spolu…“

Pevně se drželi v náruči. Minuty míjely, na břehu říčky vedle nich se zavrtěl a zaskřehotal vodní pták. Po Magdalenině mostě projelo auto.

Konečně se od sebe odtáhli.

„No dobře,“ povzdechla si Lyra slabě.

Byla v tu chvíli celá slabounká a měkká a v pozdějších letech patřila právě tahle vzpomínka k jeho nejmilejším. Napjatý půvab její tváře zjemňovalo přítmí, a její oči, ruce a zejména rty, všechno to bylo nekonečně měkké a hebké. Líbal ji znovu a znovu a každým polibkem se víc a víc blížil k tomu poslednímu.

Ztěžklí a vláční láskou se vrátili k bráně, kde na ně čekaly Mary a Serafina.

„Lyro…“ vypravil ze sebe a ona vydechla: „Wille.“

Prořízl otvor do Citt?gazze. Byli uprostřed parku obklopujícího velkou vilu a kousek od nich začínal les. Naposledy prošli na druhou stranu a shlédli na tiché město, prejzové střechy ozářené měsíčním světlem, na věž, která mezi nimi vystupovala, a osvětlenou loď, trpělivě se pohupující na klidném moři.

Will se obrátil k Serafině a pokusil se promluvit co nejklidnějším hlasem: „Děkuju, Serafino Pekkalo, že jste nás zachránily tam u letohrádku, a vůbec za všechno. Buďte na Lyru hodná, moc vás prosím, až do konce jejího života. Miluju ji tak, jak ještě nikdo nikoho na světě nemiloval.“

Místo odpovědi ho královna divoženek políbila na obě tváře. Lyra si mezitím něco šeptala s Mary, načež se objaly i ony a nejprve Mary a za ní Will prošli posledním oknem zpátky do svého vlastního světa, do stínu stromů v botanické zahradě.

A odteď už jen zvesela, opakoval si Will usilovně, ale bylo to jako by chtěl udržet v náruči útočícího vlka, který mu chce zatnout drápy do tváře a rozervat mu hrdlo. Dělal ale, co mohl, a dokonce věřil, že nikdo nepozná, kolik úsilí ho to stojí.

Viděl také, že se Lyra snaží o totéž, poznal to z jejího napjatého, nuceného úsměvu.

Ale usmívala se.

Poslední polibek, uspěchaný a neobratný, až se srazili lícními kostmi a na tvář mu vystříkla slza z jejího oka. Také jejich daemoni se políbili na rozloučenou, Pantalaimon vyskočil přes práh Lyře přímo do náruče a Will začal zavírat okno. A pak bylo zavřené, cesta zatarasená, Lyra ztracená.

„Teď,“ pokusil se o věcný tón, ale v půli věty se musel od Mary odvrátit, „teď musím zlomit ten nůž.“

Hmatal ve vzduchu, dokud nenašel povědomou škvírku, a pokusil se vybavit si, jak k tomu došlo předtím. Chystal se prokrojit cestu z jeskyně, když vtom mu paní Coulterová bůhvíproč znenadání připomněla maminku a nůž se zlomil. Poprvé narazil na něco, dovtípil se, co nedokázal překrojit, totiž jeho lásku k ní.

Zkusil to tedy znovu a pokusil se vybavit maminčinu tvář, jak ji viděl naposledy, zmatenou a vyděšenou v předsíňce u paní Cooperové.

Ale nepomáhalo to. Nůž projel vzduchem jako nic a objevil se svět, kde právě zuřila bouře, a vítr vmetl otvorem dovnitř těžké kapky, až oba polekaně uskočili. Znovu okno zavřel a nerozhodně zůstal stát.

Jeho daemon ale věděl, co má udělat. „Lyra,“ stačilo říct.

No jistě. Přikývl a s nožem v pravé ruce se levou dlaní dotkl místa, kde mu na tváři dosud ulpívala její slza.

Tentokrát se mu čepel zvrtla v ruce, zapraštěla a rozpadla se. Kousky kovu se rozletěly po zemi a zůstaly ležet na kamenech dosud mokrých nečasem z jiného světa.

Will si klekl, pečlivě je posbíral a Kirjava mu kočičíma očima pomohla najít i ty nejmenší.

Mary si už nahazovala na záda batoh.

„Takže,“ řekla, „teď poslouchej, Wilíe. Zatím jsme toho spolu my dva moc nenamluvili, takže se nijak zvlášť neznáme. Ale slíbily jsme si se Serafinou Pekkalou, a teď jsem to slíbila i Lyře, nicméně i bez těch slibů bych ti ráda nabídla totéž, totiž že pokud mi to dovolíš, budu až do konce života tvoje přítelkyně. Oba jsme odkázaní sami na sebe a počítám, že by se nám oběma hodil někdo… Chci říct, že si o tomhle všem nemáme s kým jiným popovídat, a taky jsme si oba zvykli vnímat svoje daemony…a oba jsme si zadělali na pěkný malér, a jestli tohle není něco společného, tak už nevím.“

„Vy jste něco provedla?“ podíval se na ni Will. Zpříma k němu obrátila otevřenou, přátelskou, bystrou tvář.

„No, než jsem odešla, roztřískala jsem vybavení laboratoře, padělala jsem průkazku a… Ale to se nějak vyřeší. A ty tvoje průšvihy dáme taky do pořádku. Najdeme tvou maminku a zařídíme jí pořádnou léčbu. A jestli nemáš kde být a nevadilo by ti bydlet se mnou, zjistíme, jestli se to dá zařídit. Nemusel bys aspoň někam, jak se tomu říká, do ústavu. Budeme si muset vymyslet nějakou historku a omílat ji pořád dokola, ale to snad zvládneme, ne?“

Mary byla opravdu přítelkyně. Měl kamarádku. Byla to pravda. Na to nikdy dřív nepomyslel.

„Ano!“ řekl.

„Tak to tak uděláme. Mám byt asi pět minut odsud, a víš, co bych si teď přála nejvíc na světě? Dala bych si hrnek čaje. Tak pojď, ať jsme tam a můžeme dát vařit vodu.“

Od chvíle, kdy Lyra sledovala, jak Willova ruka navěky zavírá průchod do jeho světa, uplynuly tři týdny a ona znovu seděla u stolu v rezidenci rektora Jordánské koleje, kde svého času propadla kouzlu paní Coulterové.

Tentokrát se sešla menší společnost, jen ona, pan rektor a lady Hannah Relfová, která řídila kolej svaté Sofie, kde studovaly výhradně ženy. Lady Hannah byla přítomna i na oné první večeři, a i když Lyru překvapilo, že se s ní znovu setkává, zdvořile se s ní pozdravila a záhy zjistila, že ji klame paměť, protože lady Hannah byla nesrovnatelně chytřejší, zajímavější a sympatičtější než ona bezvýrazná, špatně oblečená osoba, kterou si pamatovala.

Zatímco byla Lyra pryč, udála se spousta věcí, a to nejen v Jordánu a v Anglii, ale v celém světě. Moc církve podle všeho prudce vzrostla a byla přijata celá řada drastických zákonů, ale pak její nadvláda stejně rychle uvadla. Mocenské zvraty v Magisteriu znamenaly konec fanatických vůdců a do čela se dostaly liberálnější frakce. Absoluční výbor byl rozpuštěn a Konzistorní disciplinární sbor se bez vůdce zmítal ve zmatených vnitřních potyčkách.

Oxfordské koleje se po krátkém bouřlivém období znovu vracely do pokojného rytmu bádání a tradičních rituálů. Některé věci byly nenávratně pryč, například rektorova cenná sbírka stříbrných mincí padla za oběť drancování a část služebnictva beze stopy zmizela. Rektorův sluha Cousins nicméně věrně setrvával na svém místě a Lyra se chystala oplácet mu otevřené nepřátelství otevřeným vzdorem, protože spolu byli na kordy, kam až jí paměť sahala. O to víc ji zarazilo, když ji srdečně přivítal, oběma rukama jí potřásal dlaní a v jeho hlase zaslechla cosi jako dojetí. Tak ten se tedy změnil docela určitě!

Při večeři se pan rektor s lady Hannah rozhovořili o všem, co se událo v době Lyřiny nepřítomnosti, a ona naslouchala střídavě se strachem, smutkem i úžasem. Když se pak odebrali do salonku na kávu, obrátil se pan rektor přímo k ní:

„Tys nám toho zatím moc neřekla, Lyro, i když jsi určitě zažila neuvěřitelné věci. Můžeš nám alespoň o něčem z toho povědět?“

„Ano,“ přikývla, „ale ne najednou. Spoustě věcí ještě sama nerozumím, a na některé nemůžu pomyslet, abych se neroztřásla a nerozplakala. Ale povím vám, co budu moct, slibuju. Jen bych za to chtěla něco slíbit já od vás.“

Rektor se podíval na šedovlasou dámu s kosmanem na klíně a vyměnili si pobavený pohled.

„A copak?“ zeptala se lady Hannah.

„Musíte mi slíbit, že mi budete věřit,“ odpověděla Lyra vážně. „Já vím, že jsem někdy nemluvila pravdu, a na spoustě míst jsem přežila jen díky tomu, že jsem lhala a vymýšlela si. Uvědomuju si, čeho jsem schopná, a vím, že vy to dobře víte, ale chci vám teď vyprávět věci, které jsou pro mě strašlivě důležité a nechce se mi o nich mluvit, kdybyste jim věřili jen zpola. Takže já slibuju, že budu mluvit pravdu, ale vy mi slibte, že mi budete věřit.“

„Tak dobře, slibuji,“ řekla lady Hannah a rektor se k ní přidal: „A já také.“

„Ale víte,“ dodala Lyra, „co mě mrzí nejvíc? Totiž skoro nejvíc? Mrzí mě, že už neumím zacházet s alethiometrem. To vám bylo tak zvláštní, pane rektore, nejdřív jsem to uměla sama od sebe a pak to bylo najednou pryč! V jednu chvíli mi to šlo jako nic, mohla jsem přebíhat po významech nahoru dolů, přeskakovat mezi nimi, všechno se mi tak krásně spojovalo… bylo to jako…“ usmála se a mluvila dál. „Připadala jsem si jako opice v korunách stromů, rychlá a hbitá. A najednou konec. Nic mi nedávalo smysl a nevybavila jsem si nic kromě těch nejzákladnějších významů, jako že kotva znamená naději a lebka smrt. Ale ty tisíce jemnějších významů… jsou pryč.“

„Tak úplně pryč nejsou, Lyro,“ opravila ji lady Hannah. „V Bodleyově knihovně pořád máme knihy výkladů a jejich studium je živým, vzkvétajícím oborem.“

Lady Hannah s rektorem seděli proti sobě v křeslech kolem ohně a Lyra na pohovce mezi nimi. Pokoj osvětlovala jen lampa u rektorova křesla, ale i tak Lyra dobře viděla, jak se oba tváří. Zejména šedovlasá dáma ji zaujala. Přívětivá, pomyslela si, rázná a moudrá, ale víc z toho vyčíst neuměla, stejně jako si neuměla poradit se symboly alethiometru.

„Nuže, Lyro,“ začal rektor zvolna, „měli bychom myslet na tvou budoucnost.“

Při těch slovech se zachvěla, ale rychle se vzpamatovala a napřímila záda.

„Za celou tu dobu, co jsem byla pryč, jsem na budoucnost ani nepomyslela,“ řekla. „Uvažovala jsem jen o tom, co právě bylo, žila jsem přítomností. A kolikrát jsem si myslela, že se žádné budoucnosti ani nedožiju. Ale teď… Najednou vidím, že mám celý život před sebou, a ani v nejmenším… v nejmenším nemám představu, jak s ním naložit. Je to stejné jako mít alethiometr a přitom ho neumět použít. Nejspíš budu muset pracovat, ale nevím, do čeho se pustit. Moji rodiče možná byli bohatí, ale určitě je jakživo nenapadlo uložit mi něco stranou, a stejně už nejspíš všechny svoje peníze tak či onak utratili, takže i kdybych na ně měla nárok, nic by na mě nezbylo. Já vážně nevím, pane rektore. Vrátila jsem se na Jordán, protože jsem se tu cítila doma a jinam nemám kam jít. Král Iorek Byrnison by mě nechal u sebe na Svalbardu a Serafina Pekkala by mě možná taky vzala mezi svoje divoženky, ale já nejsem ani medvěd, ani divoženka, takže mezi ně nepatřím, i když je mám nadevšechno ráda. Možná by mě mezi sebe vzali Romuni… Já opravdu nevím, co mám dělat. Připadám si nadobro ztracená.“

Vážně se na ni dívali. Oči se jí leskly víc než jindy a bradu držela hrdě vztyčenou, jak se to bezděky naučila od Willa. Vypadá nejen ztracená, ale i plná odvahy, pomyslela si lady Hannah a pocítila k ní obdiv. A rektor si všiml ještě něčeho dalšího: viděl, že Lyru opustila nevědomá ladnost dítěte a že je ve svém dospívajícím těle celá nesvá. Měl ale tohle děvčátko ze srdce rád a pyšně žasl nad tím, jak krásná dospělá žena z ní co nevidět bude.

„Dokud bude stát tahle kolej, nikdy nebudeš ztracená, Lyro,“ řekl. „Tady jsi doma, dokud si to budeš přát. A pokud jde o peníze, tvůj otec založil nadační fond na pokrytí tvých potřeb a ustanovil mě jeho správcem, takže o tohle si dělat starost nemusíš.“

Lord Asriel ve skutečnosti žádný fond nezaložil, ale Jordánská kolej byla bohatá a rektor měl i po nedávných nepokojích vlastní peníze.

„Chtěl jsem s tebou mluvit spíš o vzdělání,“ pokračoval. „Jsi ještě mladičká a tvoje dosavadní učení záviselo na tom… po pravdě řečeno na tom, který scholár z tebe měl nejméně nahnáno,“ řekl, ale usmíval se přitom. „Rozhodně se nedá mluvit o soustavnosti. Je dost možné, že během času tě tvoje nadání navede směrem, který nedokážeme předvídat. Ale kdybys chtěla zasvětit život studiu alethiometru a rozhodla se vědomě naučit, co jsi dřív uměla díky intuici…“

„Ano,“ prohlásila Lyra odhodlaně.

„…pak ti nemůžu doporučit nic lepšího, než aby ses svěřila do rukou mé vzácné přítelkyně lady Hannah. Její vzdělání v tomto oboru nemá obdoby.“

„Něco ti navrhnu,“ ujala se slova lady Hannah, „a nemusíš mi odpovídat hned. Rozmysli si to. Moje kolej sice není tak starobylá jako Jordán a ty jsi ještě moc mladá, než abys tam mohla studovat, ale před několika lety se nám podařilo získat v severním Oxfordu velkou budovu a rozhodli jsme se zřídit v ní internátní školu. Bylo by nejlepší, kdyby ses zašla podívat za paní ředitelkou a uvážila, jestli by ses nechtěla přidat mezi naše žákyně. Už proto, Lyro, že budeš brzy potřebovat kamarádit se s děvčaty ve svém věku. V mládí se mnohé věci učíme právě od vrstevníků a nejsem si jistá, jestli by ti Jordán mohl v tomhle ohledu vyhovět. Paní ředitelka je bystrá mladá dáma, rázná, vynalézavá a příjemná. Máme štěstí, že jsme našli právě ji. Můžeš si s ní promluvit, a jestli se ti tam zalíbí, můžeš mít svatou Sofii za svou školu a Jordán za domov. A jestli máš opravdu zájem systematicky se věnovat studiu alethiometru, můžeme se pro začátek sejít na pár soukromých lekcí. Ale na to je čas, děvenko, spousty času. Neodpovídej mi hned. Přijď za mnou, až si budeš jistá.“

„Děkuju, lady Hannah,“ přikývla Lyra vděčně. „Děkuju vám. Přijdu.“

Rektor dal Lyře vlastní klíč od zahrady, a tak sem mohla chodit, kdykoli se jí zachtělo. Večer po rozmluvě s lady Hannah vyklouzla s Pantalaimonem z pokoje, právě když vrátný zamykal vrátnici, a pustili se setmělými ulicemi. Všechny oxfordské zvony právě odbíjely půlnoc.

Sotva došli do botanické zahrady, rozběhl se Pantalaimon po trávníku a zahnal jakousi myšku ke zdi, ale vzápětí ji nechal běžet a vyskočil do koruny mohutné borovice. Těšilo ji sledovat, jak se prohání větvemi daleko od ní, ale museli si dávat pozor, aby je přitom nikdo neviděl. Tahle bolestně získaná divoženčí schopnost měla zůstat jejich tajemstvím. Byly doby, kdy by se s ní vytahovala před uličníky, se kterými kamarádila, a bavilo by ji sledovat, jak vyděšeně poulí oči, ale Will ji naučil vážit si mlčení a obezřetnosti.

Posadila se na lavičku a čekala, až k ní Pantík zase přiběhne. S oblibou se ji pokoušel překvapit, ale většinou si ho všimla předem, jako například teď, když uviděla na břehu říčky jeho plíživý stín. Odvrátila hlavu a tvářila se, že o něm neví, ale sotva vyskočil na lavičku, popadla ho do náruče.

„Málem se mi to povedlo,“ zakňoural.

„To se budeš muset víc snažit. Slyšela jsem tě už od brány.“

Posadil se na opěradlo lavičky a opřel se jí předními tlapkami o rameno.

„Co jí odpovíš?“ zeptal se.

„Přijmeme to,“ řekla. „Stejně zatím nejde o víc, než sejít se s tou ředitelkou. To ještě neznamená, že do té školy půjdeme.“

„Ale půjdeme tam, ne?“

„Ano,“ připustila, „nejspíš ano.“

„Třeba to bude prima.“

Jaké tam asi budou spolužačky? zamyslela se Lyra. Možná budou chytřejší než ona, vzdělanější a docela určitě toho budou vědět víc o věcech, které zajímají děvčata v tomhle věku, kdežto ona jim nedokáže povědět ani setinu toho, co sama znala. Budou ji nejspíš mít za omezenou husu.

„Myslíš, že lady Hannah vážně umí zacházet s alethiometrem?“ zeptal se Pantalaimon.

„S pomocí knih určitě ano. Kolik těch knih může být? Určitě se dají všechny naučit nazpaměť, aby se člověk obešel bez nich. Jen si to představ, tahat s sebou všude hromadu knih… Pante?“

„Copak?“

„Řekneš mi někdy, co jste s Willovým daemonem dělali, když jsme nebyli spolu?“

„Časem určitě,“ přikývl. „A ona to jednou bude vyprávět Willovi. Domluvili jsme se, že poznáme, až přijde ten čas, ale do té doby že vám nic neřekneme.“

„Tak dobře,“ řekla smířlivě.

Ona sama vypověděla Pantalaimonovi všechno, ale bylo jen spravedlivé, že před ní má svá tajemství, když ho předtím tak hanebně opustila.

A těšilo ji i pomyšlení, že mají s Willem společného ještě něco dalšího. V duchu si kladla otázku, jestli někdy přijde hodina, kdy by na něj nepomyslela, nevedla s ním v duchu dlouhé hovory, nepřehrávala si každý okamžik, který spolu strávili, netoužila po jeho hlase, dlaních a jeho lásce. Nikdy ji ve snu nenapadlo, jaké to může být, někoho tak strašně milovat, byla to ta nejpřekvapivější věc, která ji při všech těch neuvěřitelných dobrodružstvích potkala. Pomyslela na citlivé místo v srdci, které nepřestávalo bolet jako nikdy se nehojící podlitina, ale ona by se ho nevzdala za nic na světě.

Pantalaimon sklouzl na lavičku a schoulil se jí na klíně. Seděli tu ve tmě a v bezpečí, Lyra, její daemon a jejich tajemství. Kdesi v tomhle spícím městě odpočívají knihy, které jí prozradí, jak znovu porozumět alethiometru, jedna laskavá a vzdělaná dáma, jež ji to naučí, a ve škole děvčata, která toho vědí o tolik víc než ona.

Ještě to nevědí, pomyslela si, ale to všechno budou mé kamarádky.

„Víš, jak Will jednou povídal…“ zamrmlal Pantalaimon.

„Kdy?“

„Tam na pláži, než jsi vytáhla alethiometr. Řekl, že jiné místo neexistuje. Tak nějak vám to řekl jeho otec, ne? Ale to nebylo všechno.“

„Už si vzpomínám. Chtěl tím říct, že s královstvím je konec, s královstvím nebeským, že je po něm veta. A že nemáme žít, jako by právě ono bylo důležitější než život na světě, protože stejně nejvíc záleží na místě, kde právě jsi.“

„Řekl, že máme něco vybudovat…“

„Proto také potřebujeme celý dlouhý život, Pan tiku. Jinak bychom přece šli s Willem a Kirjavou, nemám pravdu?“

„To samozřejmě. Nebo oni s námi. Jenže…“

„Jenže pak bychom nemohli nic vybudovat. Nikdo by to nedokázal, kdyby myslel především na sebe. Musíme být veselí, laskaví, zvídaví, stateční a všechny tyhle složité věci, a musíme se učit a přemýšlet, musíme všichni usilovně pracovat, každý ve svém vlastním světě, a jedině tak vybudujeme…“

Spočívala dlaněmi na jeho hebkém kožíšku. Kdesi v zahradě zpíval slavík a slabý vánek, který jí čechral vlasy, rozechvíval listí na stromech. Všechny rozmanité zvony Oxfordu znovu odbily, tentokrát jednou, některé vysokým tónem, jiné hlubokým, jedny docela blízko, další v dálce, jeden zazníval napraskle a rozmrzele, další slavnostně a zvučně, ale bez ohledu na odlišný tón se všechny shodovaly v tom, kolik je hodin, i když některé se přece jen maličko opozdily. Stejně zvoní zvony i v tom druhém Oxfordu, kde se s Willem políbili na rozloučenou, i tam zpívá slavík a lehký vánek pohupuje listím na stromech v botanické zahradě.

„A jedině tak…?“ zeptal se její daemon ospale. „Co vybudujeme?“

„Nebeskou republiku,“ odpověděla Lyra.