FRANK REHFELD

KNIHA 1.

PROKLETÍ

TRPASLÍKŮ

1

Zlatá žíla

Pronikli hlouběji do nitra země než kdykoliv předtím, možná dokonce hlouběji, než kdy nějaký trpaslík kutal od počátku časů. To pomyšlení naplňovalo Barloka hrdostí, současně ale i neurčitým pocitem tísně. Samozřejmě věděl, že všechny příběhy o bestiích z hlubin jsou dílem čiré fantazie, strašidelnými pohádkami jako ta o Požíračích rud a mnoho jiných, které sloužily jen k tomu, aby lekaly děti a odrazovaly je od hraní si v nebezpečných štolách. A přesto -

i jemu je kdysi v dětství vyprávěli a něco z nich v něm stále ještě doznívalo.

Barlok nevrle potřásl hlavou a zapudil ty myšlenky.

Pokud někdo věděl, že v hlubinách země, ba dokonce i uvnitř stále se rozšiřujícího Elan-Dhoru, hrozí nebezpečí, pak to byl on. Ale v tomto případě se nejednalo o nějaké bytosti z pohádek, nýbrž o nanejvýš reálné nepřátele jako gnómové, skřítci, goblini, a tu a tam dokonce i jeskynní

trolové, a on sám nemálo přispíval k odvracení hrozby, kterou představovali.

Netrpělivě sledoval, jak Nuran, předák kutací čety, a další pracovník ověřují stabilitu ne právě bezpečně vypadajícího úseku chodby kousek před nimi. Opatrně oťukávali skálu kladívky, opírali se do větších kusů horniny a lomcovali výčnělky. Dolů se snášel písek a jemná suť, ojediněle se ze stropů nebo ze stěn oddělovaly i malé kameny, ale k závalu, kterého se Barlok obával, nedošlo.

„Mně se to nechce líbit,“ pošeptal mu Warlon tak tiše, že to mohl slyšet jen on. „Všechno to přímo smrdí léčkou.“

Barlok na něj vrhl rychlý pohled. Znal Warlona už léta, stejně jako všechny ostatní válečníky ozbrojeného doprovodu ho osobně vycvičil. Zrzavý trpaslík z rodu Korrilanů byl jeho zdaleka nejlepší žák a v průběhu doby se vypracoval až na jeho zástupce a získal titul bojového velitele. Zbabělý v žádném případě nebyl. Právě naopak, někdy si počínal až příliš troufale a směle a musel být odkázán do patřičných mezí; daň za jeho dost nízký věk pouhých sto devatenácti let.

Právě tato skutečnost ovšem dodávala jeho slovům na váze, nemluvě o tom, že vyslovil nahlas přesně to, co se honilo hlavou i Barlokovi - a jeho by se ani ve snu nikdo neodvážil obvinit z ustrašenosti, nebo dokonce zbabělosti.

Vždyť byl považován za jednoho z největších žijících hrdinů svého lidu.

Sotva vyšel z akademie, hned se zúčastnil boje o rubínové žíly v severních štolách. Sotva o desetiletí později pomáhal skoncovat s hrůzovládou Černého Barga a jeho bandy jeskynních trolů. Konečně nikoliv jen slavným hrdinou, nýbrž přímo živoucí legendou se stal ve chvíli, kdy trpaslíci pod jeho vedením vybojovali vítězství nad spojenou armádou gnómů a goblinů v bitvě u Zlatých síní, po němž získal také titul mistra války, nejvyšší hodnost, jakou kasta válečníků udělovala.

Během těchto a mnoha dalších bojů ani na okamžik neváhal statečně čelit nebezpečí. Ještě dnes o tom svědčily četné jizvy na celém jeho těle, z toho dvě jen v obličeji.

Ovšem teď, jako člen ochranného doprovodu při prozkoumávání oblasti, v níž neexistoval žádný viditelný náznak hrozby, pociťoval Barlok tíseň, kterou si sám nedokázal vysvětlit. Varoval ho instinkt a on se v průběhu svého mezitím už víc než dvě stě padesát let trvajícího života naučil podobné pocity jen tak neignorovat. Nejednou mu zachránily život.

„Jsem na tom úplně stejně a uleví se mi, až se vrátíme se zdravou kůží,“ odvětil tiše. Warlon byl jediný, před kým si mohl dovolit dát najevo projev slabosti, aniž by se musel bát, že bude při první vhodné příležitosti využit proti němu.

„Nevěřím žádnému skřítkovi, a už vůbec ne, když přichází s dary nebo předstírá, že má pro nás cenné informace. Kdyby

bylo po mém, vyhnal bych ho takovým kopancem, že by se zastavil až v nejtemnější tůni podsvětí.“

Také toto byla nebezpečná poznámka, kterou by se neodvážil tak otevřeně pronést před nikým jiným, byla totiž nepřímo namířena proti králi Burianovi. Byl to koneckonců právě on, kdo skřítka, který včera požádal o audienci, nejen přijal, ale také uvěřil jeho tvrzení, že objevil ani ne den pochodu od nejspodnějších úseků dolů Elan-Dhoru zlatou žílu stěží představitelné velikosti a vydatnosti. Tedy alespoň uvěřil natolik, aby vyslal do dosud naprosto neprobádaných hlubin tuto expedici - rozhodnutí, které Barlok jednoduše nechápal.

Skřítci byli proslulí lstivostí a záludností; malí tvorové s droboučkýma ručičkama a nožičkama a vrásčitou kůží, hodně připomínající skalní horninu. Na rozdíl od gnómů, goblinů, a hlavně trpaslíků nikdy nevytvořili svébytnou civilizaci, místo toho obývali temné jeskyně skoro jako zvířata. I když s nimi trpaslíci neválčili, byli pro ně skřítci neustálým zdrojem mrzutostí, hlavně proto, že žili převážně z toho, co si dokázali ukrást, a proto neustále podnikali loupežné výpravy až na území Elan-Dhoru.

Barlokovu podezíravost ještě přiživilo skřítkovo jednoznačné odmítnutí dovést je k údajnému nálezu. Jen jim popsal cestu a sám zůstal pod nicotnými výmluvami v Elan-Dhoru. Ale ani to nedokázalo zvrátit rozhodnutí krále Buriana - jeho lakota byla větší než nedůvěra.

„Pro skřítky nemá zlato žádnou cenu,“ podotkl Warlon.

„Ale vědí, jakou hodnotu má pro nás. Proto je nasnadě, že budou vyměňovat informace o objevené žíle za potraviny a další věci.“

„Právě tím odůvodnil král své rozhodnutí,“ zabručel Barlok. „Ale zatraceně, jde o skřítka a těm nedochůdčatům se nedá věřit…“

Odmlčel se, protože k nim přistoupil Nuran.

„Kdybychom sem mohli přitáhnout pár podpěrných trámů, cítil bych se líp, ale aspoň nehrozí okamžité nebezpečí závalu,“ oznámil. Nuran byl velice malý trpaslík, dobře o půl hlavy menší než Barlok, a také vousy měl řídké a pramálo působivé. Přesto zaujímal jako mistr rud vysoké postavení v kastě dělníků, i když za ně vděčil v první řadě příslušnosti k váženému rodu Salorisů. Vlastně byla jeho hodnost až příliš vysoká, než aby se zúčastnil podobné expedice, ale šance, že spojí své jméno s velkým nálezem zlata - a nejspíš také příležitost pěkně zahrát Barlokovi na nervy - pro něj byla tak lákavá, že se přihlásil dobrovolně.

„Tak dobrá, půjdeme dál,“ rozhodl Barlok proti svému vnitřnímu přesvědčení. Skoro by byl raději, kdyby se průchod chodbou ukázal být příliš nebezpečným a přiměl je k návratu. Nic tu nebylo uměle opracováno, jednalo se pouze o přirozeně vzniklé trhliny ve skále, jaké se vyskytovaly díky struktuře horniny všude pod Stínovými horami, tady ovšem tvořily mohutný podzemní labyrint,

který byl dokonce i po tisíciletích prozkoumán jen z malé části. Do této oblasti, ležící až za Podzemním mořem, dosud vstoupilo jen velmi málo trpaslíků. Štoly se divoce klikatily, a dokonce i přibližný směr, kterým vedly, se často dal jen těžko odhadnout. Mnohé končily prostě v nicotě, většinou z nich ale vedly početné odbočky, které je zase spojovaly s dalšími chodbami.

Také se často stávalo, že štoly byly zasypány zříceným kamením nebo se tak zužovaly, až jimi trpaslík nemohl projít. Z toho důvodu se jejich oddíl skládal hlavně z dělníků, jimž byla přidělena eskorta pouhých pěti válečníků.

Úkolem deseti dělníků bylo uvolňovat cestu, když to bude nutné - což by jim samozřejmě v případě léčky bylo málo platné. Pokud zlatá žíla opravdu existovala, měli dělníci navíc odhadnout její velikost, čistotu a výnosnost a odebrat vzorky. Prozatím ale neměli skoro nic na práci. Navzdory skřítkovu popisu nepočítali s tím, že tady dole narazí na převážně široké, bezpečné a přirozenou cestou vzniklé chodby, místo toho vycházeli z podstatně většího množství výkopových prací, jinak by byl jejich průzkumný oddíl nejspíš menší. Barlok si přál, aby tomu tak opravdu bylo a on s sebou neměl žádné nebo jen málo dělníků, zato ale víc válečníků. Pak by nemusel brát takové ohledy, a hlavně se rozčilovat s Nuranem, který se nikdy netajil pohrdáním ke kastě válečníků.

Tuny horniny nad hlavou, které Barlokovi za normálních okolností dodávaly pocit bezpečí, na něj ztěžka doléhaly, jako by mu chtěly ukázat, jak ztracený je jeho malý bojový oddíl v tomto obrovském, neprobádaném labyrintu.

I přes Nuranovu zprávu šli mimoděk rychleji, dokud nenechali nejisté místo za zády. I potom vrhal Barlok stále dokola nedůvěřivé pohledy ke stropu. Vždycky se snažil vžít do nepřítelovy mysli a tělesně ne právě silní skřítci by je nejsnáze zabili tak, že by je pohřbili pod padajícím kamením.

Ale nic se nestalo. Kolem různých odboček pronikali bez úhony stále dál, až chodba pojednou nečekaně skončila u skalní stěny. Horninou se od stropu až k zemi táhla pouze průrva, široká asi na dvě šířky dlaně. Pro skřítka nejspíš nebyl problém protlačit se jí, ovšem pro trpaslíka to bylo nemožné.

„Zatraceně, o tom to malé nedochůdče nic neříkalo,“

zaklel Barlok.

„Vypadá to, že tady naše cesta končí. Mohli bychom se nanejvýš pokusit obejít to místo boční štolou, ale to by nás mohlo stát spoustu času.“ Hněv ve Warlonově hlase se nedal přeslechnout.

„Tak snadno se nevzdám. Nejdřív se na to pořádně podívám,“ zavrčel Barlok a vzal mu z ruky lucernu.

Normálně vrhal plamen hořící uvnitř světlo na všechny strany, ale díky systému vsazených zrcadel a umně

vybroušené čočce bylo možné vytvořit jasný paprsek mířící jediným směrem. Barlok provedl potřebné úpravy a popošel až na konec štoly. Tam namířil světelný paprsek na průrvu a sám se do ní o kousek výš na několik vteřin zahleděl.

„Jenom ulomený kus skály, za kterým chodba pokračuje,“ oznámil. Sekyrou odškrábal trochu uvolněného kamene. „Je dost drolivý, neměl by nás zdržet dlouho. Do toho, uvolněte nám cestu!“

Ustoupil stranou a vrátil Warlonovi lucernu. Dva muži z kutací skupiny postoupili vpřed a začali mlátit krumpáči do stěny. Jak čekali, skála nekladla žádný zvláštní odpor a už po několika minutách rozšířili spáru natolik, aby se jí mohl trpaslík bez problému protáhnout.

„Vidíte, někdy je lepší běžet hlavou proti zdi než namáhavě hledat okliku,“ ušklíbl se Barlok.

Pronikali dál do štoly, přičemž s Warlonem kráčeli stejně jako předtím v čele skupiny, zatímco zbývající tři válečníci tvořili zadní voj, aby mohli dělníky před sebou a za sebou co nejlépe chránit. Ve vzduchu za štěrbinou se vznášel těžký pach staré, vlhké horniny, jako by tudy už po staletí neprošla žádná dýchající bytost. Po několika desítkách kroků náhle popadl Warlon Barloka za paži a druhou s lucernou vytrčil kousek dopředu.

„Tam!“ vydechl. V záři lucerny se objevil slabý nažloutlý lesk, vycházející z pravé stěny chodby před nimi a

s každým krokem sílící. „Zdá se, že je tu opravdu zlato.

Skřítek podle všeho opravdu nelhal.“

Než stihl Barlok něco říct, protáhl se kolem něj Nuran a spěchal přímo k místu, ze kterého třpyt vycházel.

„Zlato, o tom není pochyb!“ vyrazil ze sebe po krátkém zkoumání vítězoslavně. „A očividně je to opravdu mocná žíla.“

Barlok upustil od toho, aby ho kvůli hrubému zanedbání bezpečnosti odkázal do patřičných mezí. Také jeho se zmocnilo vzrušení z nálezu. Ještě před několika minutami by bez váhání vsadil celý roční plat na to, že tady kromě léčky na nic nenarazí, ale teď před sebou viděl zlato na vlastní oči. Jednalo se o dva zhruba na šíři dlaně široké pruhy, které se táhly horninou, rychle se rozšiřovaly a už po několika krocích splývaly do skoro metr širokého pásu.

Krátce poté dorazili do malé jeskyně. Pohled, který se jim naskytl, vyrazil dech i Barlokovi. Všude se stěnami, stropem, a dokonce i dnem táhly zlaté žíly, tak velké a v tak malých rozestupech, že horninu bylo vidět jen výjimečně a mohli jste mít pocit, že se nacházíte uvnitř jediného obrovského kusu zlata. Byl tu jediný další přístup, ležící takřka přesně naproti.

Ale ať byl pohled sebevíc omračující, Barlok byl až příliš válečník, než aby byť jen na okamžik zapomněl na své povinnosti. Prudce se otočil dřív, než se mohli hlasitě jásající dělníci bezhlavě vřítit do sluje.

„Ani o krok dál!“ zavelel zamračeně. „Morlosi, Solane, Okrane, vy zabezpečíte tento vstup, my s Warlonem si vezmeme na starost druhý. Teprve až dám znamení, můžete se vy ostatní porozhlédnout a odebrat vzorky, ale ne dřív.“

Aniž by čekal na odpověď, vydal se s Warlonem pomalu vpřed. Štola, která vybíhala z jeskyně na protilehlém konci, se sotva lišila od té, kterou přišli, snad s výjimkou toho, že i tady se stěny skládaly takřka výlučně ze zlata. Pro Barloka bylo ale podstatnější, že ani zde nenarazil na žádný náznak hrozícího nebezpečí.

Přesto váhal. Jeho neklid v žádném případě nezmizel, spíš ještě zesílil, aniž by si ho dokázal vysvětlit. Na okraji jeho zorného pole se po lesklých stěnách mihotaly stíny -

několikrát zlomené a odražené pohyby rozrušených dělníků před lucernou. Tento nález zlata byl prostě příliš krásný, než aby byl skutečný, radostné opojení sem nebo tam. Navzdory neskutečnému bohatství všude kolem nich, které jako by jen čekalo, až je vytěží, by tady neměli být. Nebezpečí tu bylo přítomné, to cítil Barlok zřetelně, i když neměl sebemenší představu o tom, jaké je povahy. Přesto si byl jistý, že si jen něco nenamlouvá. Dokonce i kdyby se nejednalo o léčku skřítků, existovalo stále dost hrozeb, číhajících v neprobádaných oblastech hlubin. Nestvůry, které postrádaly inteligenci gnómů, goblinů i skřítků, svým způsobem byly ale mnohem strašnější.

Mimoděk položil ruku na násadu Kostilamače, bojové sekyry s krátkým topůrkem, kterou měl zaháknutou za opaskem. Současně se ještě jednou pozorně rozhlédl, než konečně neochotně zvedl ruku na znamení, že je všechno v pořádku. Nemohl prostě ukončit tuto výpravu jen kvůli nepříjemnému pocitu.

Dělníci se okamžitě začali rojit po jeskyni. Kladívky a špičáky odlamovali ze stěn kousky zlata, aby zjistili, do jaké hloubky žíly sahají, a strkali si je do brašen na důkaz svého nálezu a aby po návratu ověřili čistotu zlata.

„Tolik zlata! Je to prostě neuvěřitelné!“ zavolal na ně jeden z dělníků. „Tak obrovská žíla, a jen čeká na to, abychom ji vytěžili. Ode dneška už nebude nic stejné jako dřív.“

„Tento objev nám přinese jmění,“ přidal se další kutač podobně nadšeně. „Elan-Dhor díky němu opět získá dřívější moc a důležitost! Všichni se budou jako za starých časů rvát o to, aby s námi mohli obchodovat. Všechno se teď pro náš lid obrátí k lepšímu!“

Ozval se souhlasný jásot.

„Co si o tom myslíš?“ obrátil se Barlok na Warlona.

„Řekl bych, že mají pravdu,“ odpověděl mladší trpaslík a pohladil si zrzavé vousy. „Leží tu víc zlata, než se dá vytěžit za celý trpasličí život. Všichni…“

„To jsem nemyslel,“ vpadl mu Barlok do řeči a mrzutě svraštil čelo. „Nemluvím o zlatě, nýbrž o našem úkolu.“

„A co s ním má být? Jde to přece líp, než jsme si mohli vysnít. Všechno, co ten skřítek řekl, se ukázala být pravda a nic nenaznačuje léčku. Nezdá se ani, že by tu někde byli gnómové nebo jiná sebranka, která by nám mohla nález upřít. Dokonce ani zarkhanové se nejspíš nezdržují nikde poblíž.“

Ve chvíli, kdy to Warlon vyslovil, si Barlok uvědomil, jak strašidelný panuje tady dole klid. Od okamžiku, kdy prošli průrvou, nepotkali živáčka - před svitem jejich lucerny kmitavě neuteklo žádné zvíře a jinak všudypřítomné šelestění nožiček hmyzu ustoupilo tísnivému tichu.

„Slyšel jsi někdy o podobném výskytu zlata?“ zeptal se Barlok stísněně. „O žíle, která by byla tak velká, že se v jejím nitru nevytvořily jen dlouhé štoly, ale dokonce celé jeskyně?“

„O žádné takové jsem neslyšel, ale jednu teď vidím na vlastní oči. No tak, vážně je pro tebe tak těžké radovat se s ostatními?“

Barlok pokrčil rameny.

„Nevím. Něco se mi nezdá. Cítím to naprosto zřetelně, ale je to jen neurčité tušení. Nedokážu si to prostě vysvětlit.“

„Ty a tvoje předtuchy!“ Warlon se zasmál. „Jsi prostě až moc válečník. Nemůžeš mít z ničeho radost, protože za vším dobrým větříš klam a zradu, a čím jednodušeji a lépe něco jde, tím roste tvoje podezíravost.“

„A dost často právem!“

„Jistě. Jako v případě smlouvy s gobliny, kterou ses snažil všemi prostředky zmařit, díky níž teď ale žijeme s těmi chlapíky dvě desetiletí v míru.“

„Protože vědí, že už nás znovu neoklamou a že by riskovali zkázu celého svého lidu, kdyby ještě jednou narušili hranice Elan-Dhoru.“ Barlok odmítavě máchl rukou.

„Ale o to nejde. Hrozí nám nějaká pohroma, a velká, ale nevím, z které strany. Neměli bychom tu být, zlato sem, zlato tam. Tahle tichá, prázdná chodba celá ze zlata. To smrdí - jako trpasličí past. Nejraději bych se otočil na patě a vrátil se s větším oddílem složeným jen z válečníků, abychom nejdřív propátrali celé okolí po možných hrozbách.“

„S tím nikdy nepochodíš.“ Warlon ukázal na dělníky, kteří se tak jako předtím nacházeli v radostném opojení.

„Stejně jako oni si budou počínat všichni, až se rozkřikne, jaké množství zlata tu leží. Král Burian určitě neodsune začátek kutacích prací na neurčito jen proto, že ty máš špatný pocit a jsi zase jednou až moc podezíravý. To bys musel přijít s něčím určitějším.“

„Já vím. V tom je právě ten problém,“ vyhrkl Barlok a potřásl hlavou. „Možná si opravdu jenom něco namlouvám, ale znáš moje heslo: Raději být vždycky trochu opatrnější, než je třeba, než jedinkrát něco zanedbat.“

„Myslím, že během mého výcviku neuplynul jediný den, kdy bys mi to nepřipomněl.“ Warlon se znovu zasmál, pak náhle zvážněl, když k nim přistoupil Nuran.

„Tak, mistře války, co na to říkáte teď? Kdyby vás král poslechl, připravila by nás vaše podezíravost o největší objev, který byl za staletí učiněn! Opustila vás intuice, nebo to byl přece jen pouhý pesimismus zatrpklého starého muže, který za vším vidí spiknutí, léčky a podvod?“ Po Nuranově tváři se rozlil mazaný úsměv. „No, král Burian si bude určitě ještě dlouho pamatovat vaši dobrou radu. Vraťme se, nemůžu se dočkat, až podáme o tomto nesmírném nálezu zprávu.“

„Ještě jsme nesplnili úkol!“ namítl Barlok prudčeji, než měl v úmyslu - zřetelné znamení jeho nervozity.

„Nedokážeme ani přibližně odhadnout, jak velká ta žíla je a kolik zlata tu leží,“ dodal mírnějším tónem. „A neumíme ani popsat eventuální hrozby, což je alespoň pro mě mnohem důležitější.“

„Hrozby?“ Nuranův hlas zněl pronikavě a trpaslík se široce rozmáchl rukou. „Kde tady jsou nějaké hrozby?

Copak pořád nejste ochoten přiznat omyl? Říkám, ať se okamžitě vrátíme a podáme zprávu.“

Barlok pochopil, že vůbec nejde o to, jak by se měli zachovat. Nuran se cítil být v převaze, protože momentálně všechno hovořilo v jeho prospěch. Chtěl si triumf vychutnat, aby Barloka navíc ponížil tím, že nechá dojít k měření sil.

Barlok si uvědomoval, že se pohybuje na tenkém ledě, ale nebyl ochotný se tak snadno vzdát.

„A co vás vede k domněnce, že rozhodnutí je na vás, mistře rud?“ zeptal se, a zatímco shlížel spatra na menšího trpaslíka, vysunul trochu dopředu hranatou bradu.

„Vy jste tady jen jako náš doprovod a já velím celému podniku!“

„Omyl,“ odvětil Barlok s úšklebkem. „Váš úkol spočívá jen v prozkoumání zlaté žíly. Úkolem mým a mých mužů však není pouze vaše ochrana, nýbrž také odhalení možných nebezpečí, a tato oblast bude považována za bezpečnou, až já řeknu, že tomu tak je. A teď říkám, že jsem ještě neviděl dost, abych učinil podobné rozhodnutí. Takže se starejte o svoje a mě nechte dělat mou práci, jak považuji za vhodné!

Je to jasné?“

Nuran se na něj ještě chvíli rozzlobeně díval, pak se beze slova obrátil k odchodu.

„To nebylo moc chytré,“ pronesl Warlon tiše. „Je všeobecně známo, že tě nemůže vystát, ale teď sis z něj udělal nepřítele.“

„Z takových nepřátel strach nemám. Ten chlap je nafoukaný hlupák. Však on se zase uklidní. Při všem tom zlatě všude kolem mu hněv dlouho nevydrží.“

„A co teď máš v plánu?“

Barlok hned neodpověděl, místo toho chvíli přecházel sem a tam, až nakonec zase zůstal stát před Warlonem.

„Nejrozumnější by bylo, kdybychom všichni zůstali pohromadě, abychom mohli v případě útoku vybudovat účinnou obranu,“ řekl. „Ale při tom, jaká je situace, budu muset udělat pravý opak. Podívej se tamhle!“ Barlok ukázal do štoly, před kterou stáli. „Tam vpředu se chodba hned několikrát větví.“

Warlon ostře nasál vzduch. „Snad nemáš v úmyslu…“

„I když je mi to proti mysli, nemám jinou možnost,“

prohlásil Barlok. „Pokud nebudu schopen vznést pádné námitky, začnou tady bezprostředně po našem návratu kutat tisíce dělníků a nejspíš sem dorazí i minimálně jednou tolik členů kasty válečníků a učenců, jen aby na vlastní oči spatřili tuto nepředstavitelně vydatnou zlatou žílu. Abychom co nejvíc snížili riziko, že se vženou přímo do záhuby, musíme prozkoumat co největší oblast. Takže nám nezbývá nic jiného než se rozdělit do skupinek a doufat, že nás nikdo nepřepadne. Každý válečník, včetně nás dvou, doprovodí dva dělníky a pak se vydáme do jednotlivých štol.“

„Ale to je šílené! Pokud opravdu narazíme na něco nebezpečného…“

„Možná to je šílené,“ vpadl mu Barlok do řeči. „Ale jak už jsem řekl, nemáme bohužel jinou možnost. V žádném případě se nevrátím, dokud nezjistím, co je tady dole v nepořádku!“

*

Čím hlouběji pronikali, tím obtížnější byla cesta. Zem byla nerovná a plná prasklin, tu a tam stoupala, aby vzápětí příkře poklesla někdy i o víc než půl metru, a částečně byla pokrytá sutí. Na některých místech visel strop tak nízko, že se Barlok a oba jeho společníci museli přikrčit, a nejednou se stěny sbíhaly tak těsně k sobě, že se dokázali jen s námahou protlačit bokem. Skála jako by vylučovala vlastní vlhkost a Barlokovi zvlhly ruce i tvář, jak je musel tisknout těsně ke kameni. Ale mohli být rádi, že vůbec našli tak příznivé podmínky. Rozšířit existující chodby bude mnohem snazší než teprve razit štoly. Ještě pořád nenarazili na stopu žádné jeskynní havěti, která by měla na tak vlhkých místech přebývat.

V nepravidelných intervalech objevovali další odbočky. I tam to vypadalo, že se stěny skládají z větší části z čistého zlata. Některé končily po několika málo metrech, jak bylo vidět v soustředěném paprsku lucerny, další se táhly bůhvíkam. Zjevně tu existoval skutečný labyrint přirozeně vytvořených chodeb a slují, v jehož temné rozlehlosti působil zářivý paprsek jejich lucerny jako osamělý ukazatel cesty.

Od okamžiku, kdy se oddělili od ostatních, ušli dobrých dvě stě kroků a pořád ještě nenarazili na konec žíly. Musela být opravdu gigantická. I když byl Barlok celou duší oddán válečnickému řemeslu, nedokázal se ani on úplně ubránit účinkům pokladů, které je obklopovaly. Trpasličí lid tvořil

užší pospolitost než kterýkoliv jiný národ, možná s výjimkou elfů, o nichž se toho vědělo už jen málo. Pokud se společenství vedlo dobře, pak se dařilo i každému trpaslíkovi, bez ohledu na to, k jaké kastě patřil a jaké postavení zaujímal. V hojnosti se všechny statky dělily stejně spravedlivě jako v nedostatku. Jen tak mohla jejich společnost přežít v nitru země, do značné míry izolována od zbytku světa. Pro Barloka samotného se toho alespoň krátkodobě moc nezmění, na rozdíl od většiny příslušníků svého lidu sotva přikládal materiálnímu bohatství nějakou hodnotu. Ovšem dlouhodobě…

V jednom bodě měl Nuran naprostou pravdu - ocitli se na rozcestí, v budoucnu už nebude nic jako dřív. Kdysi existovala četná podzemní města jako Elan-Dhor, obrovské mnohapatrové doly plné nádherných síní, zdobené s veškerou okázalostí, jaké byli nedostižně zruční trpaslíci schopni.

Ale slavná doba jejich lidu už dávno pominula. Některá města byla opuštěna poté, co byly doly vytěženy a veškeré kutání nedokázalo vynést na světlo žádná další ložiska rud, drahokamů a dalších pokladů. Další byla dobyta nepřáteli a vypleněna, obyvatelé vyhnáni nebo pobiti. A o několika málo - jako třeba o kdysi skvostném Zarkhadulu, největším a nejkrásnějším trpasličím dole, jaký kdy existoval - se už ani nevědělo, co se s nimi stalo, neboť všechny přístupy k

nim byly zasypány tolika tunami suti, že se už nikomu nepodaří je opět uvolnit.

Pouze Elan-Dhor přetrval, poslední bašta lidu, který byl kdysi dost silný na to, aby se pustil do křížku i se samotnými elfy, teď už ale čítal jen několik desítek tisíců příslušníků.

Obyvatelstvo zdecimovaly hladomory, války a přírodní katastrofy. Těžba rud a drahých kovů byla čím dál nákladnější, výnos čím dál menší. Pod Stínovými horami jako by se už nevyskytovaly žádné cenné statky, takže v uplynulých staletích slábl i obchod s povrchem, hlavně s lidmi, a teď se už skoro úplně zastavil.

Jenže nyní přišel tento nález tak neskutečného rozsahu, zlato v takovém množství, že by si ho nikdo nedokázal představit ani v nejdivočejších snech! Těžba i řemesla trpaslíků se dočkají nového rozkvětu. Ostatní se budou rvát o to, aby mohli s Elan-Dhorem opět obchodovat - a obrovské nové bohatství přiláká armády závistivců.

To pomyšlení Barloka trochu zchladilo. Nepochyboval, že objev naleziště zlata bude dřív nebo později znamenat válku. Nepřátelé se přiženou ze všech stran. Ostatní obyvatelé hlubin ani lidé na povrchu nedokážou odolat pokušení a nedalo se předpovědět, k čemu to povede. Možná právě toto podvědomé tušení budoucích hrozeb, které s sebou nález přinášel, bylo to, co tak podněcovalo Barlokův neklid. Možná tento objev zlata, od něhož si slibovali posílení moci a významu trpasličího lidu, bude ve

skutečnosti pouze znamenat počátek cesty, na jejímž konci bude jeho záhuba.

„Viděl jste už konečně dost, abychom se mohli vrátit?“

zeptal se Nuran, když štola, kterou kráčeli, nakonec skončila u skalní stěny. I když Barlok nebyl v žádném případě nadšen jeho přítomností, začlenil předáka kutacího oddílu do své skupiny, aby proti němu Nuran nemohl ostatní někde popouzet. „Budu si na vás stěžovat králi!“

„Udělejte to, jestli vám to způsobí radost,“ odpověděl Barlok lhostejně. Věděl, že se u dvora těší navzdory krátkodobému triumfu mistra rud mnohem větší vážnosti než Nuran, který těžil jen ze svého vznešeného původu, nikoliv z vlastních zásluh, a tak ho výhružka příliš nevystrašila.

V zásadě už byl Barlok ochoten se vrátit. Ještě stále cítil počáteční tíseň, ale sám už skoro nevěřil, že narazí na konkrétní hrozbu, i kdyby se toulali štolami celé hodiny.

Zjevně ho instinkt v tomto konkrétním případě zradil. Kvůli Nuranovi ale váhal udělit patřičný rozkaz, protože mistr rud by si každou vstřícnost vyložil jako známku slabosti.

Barlok byl zbaven nutnosti rozhodnout, protože v tu chvíli mu k uším dolehlo hlasité volání rohu, sice zdeformované ozvěnou ve štolách, ale bezpochyby to byl trpasličí roh. On sám udělil rozkaz, aby ho měl každý válečník u sebe. Troubení se v podzemních chodbách neslo do daleka a byla to ta nejjednodušší cesta, jak přivolat

pomoc, když jste se dostali do nebezpečí nebo učinili nějaký zvláštní objev. Studený a podivně zdeformovaný v tomto zlatém labyrintu se zvuk zaryl do Barloka, jako by se v jeho naříkavém tónu ztělesnila trpaslíkova číhající nervozita.

„Za mnou!“ nařídil Barlok. Aniž by věnoval pozornost společníkům, vyrazil tak rychle, jak mu jeho těžké, masivní kroužkové brnění dovolovalo.

U jedné z odbočujících štol se na okamžik zarazil a zaposlouchal. Jistější by bylo vrátit se ke křižovatce, kde se rozdělili, ale přetrvávající troubení rohu se bezpochyby ozývalo mnohem zřetelněji z postranní chodby. Možná to je zkratka. To riziko musel podstoupit.

„Tudy!“ zvolal a vběhl do štoly.

„Co to má znamenat?“ vydechl Nuran ztěžka vedle něj.

Tvář měl zkřivenou.

„To se hned dozvíme,“ odvětil Barlok zachmuřeně a snažil se, aby nedal příliš najevo obavy. Ještě nebylo jisté, zda se jedná o poplašný signál kvůli hrozícímu nebezpečí.

„V každém případě se muselo stát něco mimořádného.“

Už zakrátko vyústila chodba do další štoly, širší a vyšší než všechny předchozí. Roh se teď ozval v bezprostřední blízkosti, zjevně si opravdu notně zkrátili cestu. Když se Barlok zahleděl doleva, spatřil nějakých sto kroků od sebe Warlona, který stál před průlomem ve zlaté stěně na konci chodby. V jedné ruce držel bojovou sekyru, druhou tiskl ke rtům roh. Jeden z jeho společníků stál vedle něj, tvář úlekem

bledou jako křída. Jako ochranný štít před sebou držel oběma rukama lucernu. Druhý dělník ležel nehybně před nimi na zemi.

Barlok k němu přispěchal, poklekl a zběžně ho prohlédl, ale pro muže už bylo na veškerou pomoc pozdě. Byl mrtvý.

Srdce mu provrtalo něco špičatého, tenkého. Něco jako dýka nebo čepel meče…

„Co se stalo?“ zeptal se a napřímil se. Také ostatní tři oddíly mezitím dorazily na místo a Warlon nechal roh klesnout. Tvář měl zrůzněnou děsem. Nezmohl se na odpověď a neodvrátil zrak od díry ve stěně. Také Barlok zíral napjatě na zubatý otvor ve skále, nezahlédl ale žádnou zjevnou hrozbu.

Takže ho instinkt nezklamal, jakkoli by mu bylo v tomto případě mnohem milejší, kdyby se zmýlil. Nebezpečí, které celou tu dobu cítil, bylo reálné a vyžádalo si první oběť.

Barlok dělníka před dnešním dnem nikdy neviděl, neznal dokonce ani jeho jméno, takže necítil žádný osobní smutek, ovšem hluboké rozpaky ano. Průzkumný oddíl se nacházel pod jeho velením, a díky tomu byl odpovědný za jeho ochranu. Byly mu svěřeny životy i bezpečí mužů, ale teď byl jeden z nich mrtev. I když se Barlok neobviňoval ze zanedbání povinností, vnímal ztrátu jako osobní selhání.

„My… dorazili jsme na konec štoly a už jsme se chtěli vrátit,“ vykoktal konečně Warlon. Barlokovi neuniklo, že mladý válečník i během hovoru neustále sklouzává

pohledem k průlomu ve stěně. Okraje horniny prozrazovaly, že byl vytvořený čerstvě, ale co se nachází za ním, nedokázal Barlok rozeznat, protože tma připomínala neproniknutelnou zeď, která před jeho zraky všechno skrývala. Ze štěrbiny vanul sotva postižitelný vánek, jen o trochu chladnější než okolní vzduch.

„Ale pak udeřil Talos několikrát špičákem do stěny,“

pokračoval Warlon a ukázal na mrtvého dělníka u svých nohou. „Dutý zvuk nám prozradil, že překážka nemůže být moc tlustá. Potřebovali jsme na její proražení jen několik minut a za ní…“ otřásl se. „Jsou tam jednoznačné stopy umělého opracování. Musíš se na ně podívat sám. Je nemožné je popsat, tak cizí a děsivé jsou. Proto jsem okamžitě vydal rozkaz k ústupu. Talos šel jako první a sotva se vrátil do štoly… všechno se to odehrálo příliš rychle, nedokázali jsme nic rozeznat. Z vteřiny na vteřinu byl mrtvý!“ Warlon začal pomrkávat a stále znovu a znovu hleděl k otvoru. „Přísahám, že jsem nezanedbal své povinnosti, cokoliv ho zabilo, musí být neviditelné, neuvěřitelně rychlé a…“

Barlok pochopil, že se válečníka může každou chvíli zmocnit panika, kterou dosud potlačoval. Dlaní v rukavici ho udeřil z boku do přilbice. Hlasité zařinčení Warlona umlčelo a ukončilo i bázlivý šepot, který jeho slova vyvolala u ostatních trpaslíků.

„Vzpamatuj se!“ vyjel na něj Barlok velitelsky a přiměl se k řádnému postupu, aby čelil hrozbě, která jako by tančila v posměvačných stínech po stěnách a zamlžovala mu mysl chladným vánkem proudícím z díry. „Jsme válečníci, na to nezapomínej!“ Prudce se otočil. „A vy laskavě zajistěte oblast! Copak mě obklopují samí neschopní hlupáci?“

Ostatní tři válečníci se spěšně rozmístili tak, aby chránili skupinu dělníků směrem k otevřenému konci chodby.

Barlok zachmuřeně potřásl hlavou a snažil se zapomenout, že musel sám nejdřív s námahou setřást tíseň, která se ho zmocnila. Právě proto, že muže všechny osobně sám vycvičil a vytrénoval, očekával od nich přirozeně mnoho a reagoval patřičně nekompromisně na každý šlendrián nebo nesprávné počínání. Dokonce i uvnitř válečnické kasty měl kvůli tomu nelehkou pozici. Mnozí ho považovali za příliš tvrdého a jeho očekávání za přehnaná, za relikt z dávnějších, válečnických časů. Barlokovi to bylo jedno. Nikdy nechtěl po ostatních víc, než dokázal sám, a vždycky s tím měl dobrou zkušenost. Jeho úspěchy hovořily samy za sebe.

Války nebyly žádnou procházkou růžovým sadem a válečník, který na to zapomněl, býval příliš rychle mrtvý válečník. Na toto ponaučení se nesmělo v jejich řemesle nikdy zapomínat.

„A my dva se teď porozhlédneme na druhé straně!“

obrátil se Barlok zpátky na Warlona. Na tváři zástupce se objevilo zděšení, ale Barlok tomu nevěnoval pozornost.

Zbabělost byla v jeho očích ještě mnohem větším hříchem než nedbalost. „Vezmi si lampu. Ukážeš mi, co jste objevili.“

2

Spiknutí

„A já říkám, že ztrácí rozum,“ trvala na svém Tharlia. „Jistě, po mnoho let byl Burian velkým a spravedlivým králem, kterému nikdo nechce upřít jeho místo v dějinách našeho lidu, já ze všech nejméně. Ale právě proto musíme jednat! Je starý a senilní, raději se oddává pochybným radovánkám, než aby se staral o státní záležitosti. V jeho vlastním zájmu mu musíme zabránit, aby přišel kvůli stařecké pošetilosti o svou pověst a vážnost a aby vstoupil do historie nikoliv jako velký vůdce, nýbrž hlupák. Je na nás, jak ho bude soudit potomstvo.“

Napjatě si prohlížela přítomné a byla nesmírně zvědavá, zda argumenty zapůsobí. Jejích pět hostů se těšilo v kastě dělníků velké vážnosti a vlivu. Právě z toho důvodu - a protože si byla jistá, že stejně jako ona nesouhlasí se způsobem, jakým král Burian vládne - je pozvala. Možná je to udivilo, ale nikdo bez pádného důvodu neodmítne pozvání vysoko postavené příslušnice rodu Liusů, jednoho z

nejstarších a nejmocnějších rodinných klanů Elan-Dhoru. A už vůbec ne, když přijde od velekněžky bohyně Li’thily, představené čarodějnic, jak byly kněžky často zpola bázlivě, zpola pohrdavě nazývány. V neposlední řadě právě proto zvolila Tharlia místo Temné věže, ve které se v souladu se svým postavením většinou zdržovala, za dějiště tohoto setkání sídlo vlastní rodiny. Neměla na sobě dokonce ani závoj, který měly všechny kněžky podle regulí řádu na veřejnosti nosit. Ovšem toto nebyla veřejná schůzka, právě naopak.

Aby získala podporu, musela zatlačit do pozadí příslušnost k často nedůvěrou a odporem stíhanému řádu čarodějnic, a naopak zdůraznit svůj původ, hodit na misku vah velkou vážnost rodu Liusů. Její předkové patřili k prvním trpaslíkům, kteří se kdysi nastěhovali do katakomb pod Stínovými horami, aby tady založili nové město, jež se mezitím stalo posledním domovem jejich lidu.

Aby zapůsobila na hosty, přijala je v Modré sluji, jedné z nejnádhernějších místností usedlosti, sestávající jinak z větší části z bílého mramoru. Po stěnách z namodralého křemene, kterému pokoj vděčil za své jméno, stékala v nádherných kaskádách voda a shromažďovala se v malých tůňkách, mezi nimiž seděli trpaslíci na hříšně drahých, dovezeným hedvábím potažených polštářích kolem stolu z křemene a popíjeli víno. Nikoliv domácí, v Kvasném močále vyráběný nápoj, který si své označení jen sotva zasluhoval, nýbrž

rovněž

dovážené,

ušlechtilé

krůpěje

z

lidmi

obhospodařovaných vinic podél řeky Kadras, které se od úpadku vzájemných obchodních vztahů v Elan-Dhoru skoro nevyskytovaly.

Tharlia doufala, že její hosté nesetrvávají už jen kvůli němu, i když neklid pozvaných byl zřetelně cítit od chvíle, kdy jim odhalila důvod setkání.

Nic z toho, co naposledy řekla, neodpovídalo skutečnosti, snad s výjimkou toho, že Burian opravdu zestárl. Nikdy ovšem nebyl významným králem, jeho vláda byla poznamenána bratříčkováním, korupcí a špatnými rozhodnutími a ještě urychlila úpadek Elan-Dhoru, místo aby ho zastavila. Jeho pověst byla katastrofální a potomstvo ho bude tak jako tak soudit nemilosrdně.

A přesto byla její slova šikovným tahem, poté co argumenty opírající se o fakta a apely na rozum neměly žádoucí účinek. S výjimkou vyvržených byla čest a vážnost vysoce ceněna všemi trpaslíky bez ohledu na to, ke které kastě patřili. Věděla, že její pečlivě vybraní hosté bez výjimky nesouhlasí s Burianovým způsobem vlády, ale získat je pro její plán nebude vůbec snadné. Fakt, že úmysl prezentovala jako nezištný skutek, který je koneckonců dokonce v nejvlastnějším zájmu krále a jeho pověsti, možná poskytne nejednomu z nich záminku, aby překonal zábrany a ukonejšil svědomí.

„To, co říkáte, má váhu,“ ujal se po několika vteřinách takřka nesnesitelného mlčení jako první slova Torgan, když předtím opatrně odložil vinnou sklenku na stůl z křemene.

Právě mistr kutač Torgan, kromě ní samotné jediný přítomný člen vysoké rady a představený rovněž velmi váženého rodu Walortanů. Byla si nejméně jistá jeho postojem a nejdéle váhala, zda ho má pozvat, ale právě jeho podporu potřebovala nejnaléhavěji. Když se vysloví proti jejímu plánu on, budou i ostatní následovat jeho příkladu.

„Ale zdá se mi, že jste neuvážila jednu věc,“ pokračoval.

„Pro krále může existovat sotva větší urážka, než když je zbaven úřadu. Pokud je mi známo, došlo k tomu v dějinách našeho lidu pouze dvakrát, ale o tom víte jako příslušnice kasty učenců určitě sama nejlépe. Nechápu, jak bychom mohli ochránit královu pověst tím, že mu provedeme něco tak nehorázného.“

Tharlia přikývla a dala si záležet, aby nedala najevo hněv. Torgan nebyl hloupý a ona ho nesměla v žádném případě podcenit. Dokázal to tím, že bezpečně rozeznal nejslabší místo její argumentace a nahlas na něj poukázal.

Ale i na to byla připravena.

„Máte pravdu, pro krále je ostudné, když je vysokou radou zbaven úřadu,“ přitakala. „Ale podívejme se na oba zbývající případy, kdy byl tento postup nevyhnutelný. Byl tu Korlos, který už nemohl vykonávat úřad, protože ve vysokém věku přišel o rozum. Jeho velké vážnosti tato

tragédie přesto nijak zvlášť neuškodila - díky dřívějším činům je považován stejně jako dřív za hrdinu a jednoho z našich největších vůdců.“ Na okamžik se odmlčela, než pohrdavějším tónem pokračovala. „A pak tu byl Voran, který kvůli otcově smrti nastoupil na trůn v příliš mladém věku. Nafoukaný, arogantní hlupák, který se sám beznadějně přeceňoval a přivedl náš lid během čtyř let vlády na pokraj zkázy, přičemž prohraná bitva o křemenné žíly představovala jen smutný vrchol. Když byl sesazen, pozbyl už stejně veškeré úcty. Jen proto je jeho jméno stále pokryté hanbou.“

„I Burian je našemu lidu už mnoho let spíš ke škodě než k užitku,“ prohodil Lamar, nejmladší z jejich kroužku a jediný, jehož bezvýhradnou podporou si mohla být Tharlia takřka jistá. Neunikly jí jeho toužebné pohledy, jak dnes večer, tak i při předchozích příležitostech, kdy se setkali, a věděla, že by si ho mohla s trochou šikovnosti bez problémů omotat kolem prstu. Ten zamilovaný hlupák by pro ni udělal všechno, kdyby mu dala jen nepatrnou naději, že jeho city nezůstanou neopětovány.

V tuto chvíli by mu ovšem nejraději zakroutila krkem.

Ve své horlivosti si vůbec nevšiml, že poznámkou podryl její pečlivě naplánovanou argumentaci.

„To se tak obecně říct nedá,“ namítla. „Vzpomeňte si na dohodu s gobliny, která nám po staletích neustálých bojů

konečně přinesla mír. To byl čin historického významu, který zůstane navždy spjatý s jeho jménem.“

A nejspíš jediný, dodala v duchu; navíc byl ten poslední, komu za uzavření míru vděčili. Právě naopak, goblini dávno pochopili, že je slabý vládce, a v posledních letech opět přibývalo jejich výpadů. I když postupovali obratně a nikdy se jim nedalo nic dokázat, nebylo pochyb o tom, kdo vězí za zmizením několika hlídek a za dalšími přepady.

„Právě kvůli jeho hrdinským činům je třeba zabránit mu, aby si poskvrnil pověst šlendriánem a chybnými rozhodnutími,“ hovořila dál. „I když se to skoro nikdo neodvažuje vyslovit nahlas, jsou už mnozí zklamáni jím i jeho způsobem vlády, a stále jich přibývá. Čím déle ještě bude sedět na trůně, tím víc si budou všichni připomínat jeho chyby a slabosti, zatímco dřívější zásluhy budou zatlačeny do pozadí. Prokázali bychom mu medvědí službu, kdybychom to připustili.“

Opět nastalo tísnivé ticho. Tharlia cítila, že její slova zapůsobila, a nebylo pochyb, že si každý z přítomných přeje abdikaci krále Buriana raději dnes než zítra. Ale měli strach, a to právem. Také Tharlia ho pociťovala. To, oč tady šlo, nebylo koneckonců nic méně než spiknutí za účelem svržení krále, i když se to snažila opsat příjemněji znějícími slovy jako sesazení. Kdyby se o tom Burian dozvěděl, bezpochyby by je nechal bez ohledu na jejich postavení nebo pověst okamžitě popravit. Fakt, že dosud nikdo z přítomných

neodešel, ačkoliv z nich už pouhá přítomnost činila spoluviníky spiknutí, chápala Tharlia jako znamení, že se k jejímu plánu nestaví zásadně odmítavě. Pohledy návštěvníků se ovšem upíraly k dovezeným obrazům, zdobícím zdi, k ušlechtilým sklenicím z křišťálu - ale nikdy se neodvážili podívat jeden na druhého, nebo dokonce pohlédnout velekněžce do očí.

„Jsou zde přítomni dva členové vysoké rady,“ chopil se poprvé slova mistr rud Sorus a zamyšleně si pohladil vousy, zatímco pohled upíral do dálky, jako by se ho závažný rozhovor dotýkal jen okrajově. „Ale co ostatní? A co na to celkově válečnická kasta, která je tradičně velmi loajální? K

sesazení je třeba souhlasu celé rady, to jistě víte. Kromě ctihodného Torgana k ní ale nikdo z nás nepatří, proto se ptám, proč jste nás sem vůbec pozvala?“

Tharlia přikývla. Oficiálně měla vysoká rada, složená vždy ze dvou zástupců všech tří kast, ve vztahu ke králi jen poradní funkci a v Elan-Dhoru neexistoval zákon, který by ji zmocňoval sesadit ho, i když k tomu už dvakrát došlo.

Ovšem král, jenž ztratil podporu všech členů rady a tím i všech kast, se nacházel v neudržitelné situaci. Právě z toho důvodu bylo pro Tharliu strašně důležité, aby za sebou sjednotila všechny ostatní členy rady. Pokud by se jediný z nich zdráhal - nebo dokonce celá kasta - hrozilo v případě mocenského měření sil rozštěpení říše, v nejhorším případě dokonce občanská válka. Toto riziko nechtěla podstupovat a

věděla, že ostatní také ne. V úvahu přicházel jen společný postup, nebo nic.

„Jsem si jistá, že dokážu přimět Selona, druhého člena rady za kastu učenců, aby se k nám přidal. Od vás jsem si slibovala, že díky svému vlivu dokážete přesvědčit svého druhého člena rady, ctihodného Artoka, aby se také připojil k naší věci. A pokud jde o loajalitu válečnické kasty -

možná kdysi existovala, ale nedá se přehlédnout, že většina válečníků teď chová k vládě krále Buriana pramálo sympatií. V posledních desetiletích proti jejich vůli stále zmenšoval armádu a ubíral prostředky na zbraně a vybavení,“ prohlásila. „Kromě toho je jeden z největších hrdinů našeho lidu mým prastrýcem. Barlokův vliv v rámci jeho kasty nemůže být dostatečně doceněn. Většina válečníků ho doslova zbožňuje.“

„Ale nepatří k vysoké radě,“ namítl Vilon, stejně jako Torgan mistr kutač, což byl nejvyšší titul v dělnické kastě.

„Na vlastní přání,“ odvětila Tharlia. „Nabízeli mu tuto funkci už mnohokrát, ale pokaždé odmítl. Podle vlastních slov se cítí mezi svými válečníky lépe než ve společnosti dvořanů a upřednostňuje sekyru před zbraněmi diplomacie.

Jeho vliv však není kvůli tomu o nic menší. Oba členové rady za válečnickou kastu naslouchají jeho doporučením.“

„Možná je vaším prastrýcem, ale opustil už rod Liusů hodně dávno, aby založil vlastní,“ pokračoval Vilon rázně.

„Kromě toho se říká, že je jeho vztah k vám… no, řekněme napjatý.“

„Je od vás netaktní zmiňovat tady tragický zánik jeho rodu,“ odpověděla Tharlia ostře. „I když nejsme s Barlokem vždy stejného názoru, je to stále můj prastrýc. A členové rady z válečnické kasty se proti němu neodváží postavit.“

„Odpusťte, jestli jsem se vás dotkl,“ omlouval se Vilon spěšně. „Neměl jsem v úmyslu otevírat staré rány. Pokud Barlok podporuje královo sesazení, máme opravdu dobrou šanci, že členové rady za jeho kastu budou následovat jeho příkladu. Ale vzhledem k nebezpečí zajisté chápete, že bychom rádi slyšeli souhlas z jeho úst a nespoléhali se jen na vaše příbuzenství s ním.“

Tharlia se zhluboka nadechla.

„Chtěla jsem nejprve zjistit zásadní postoj vysokých hodnostářů dělnické kasty k Burianovu sesazení. Setkání s členy různých kast se mi zdálo v tomto raném stádiu nemoudré, protože by nejspíš vyústilo jen v hádky a vzájemnou nedůvěru,“ vysvětlila. „Příště to může vypadat jinak. Kromě toho se Barlok právě nachází na důležité misi, jak nejspíš víte. Po návratu si s ním promluvím. Je mi jasné, že se v tomto okamžiku nemůžete bezvýhradně připojit k mému podniku, ale prosím vás, abyste o mých slovech alespoň přemýšleli, dokud je nedokážu podepřít souhlasem dalších členů rady.“

„To jistě budeme,“ přislíbil Torgan a vstal. Ostatní následovali jeho příkladu. „Tím toto setkání nejspíš končí.

Ale jednu věc bych chtěl vyjasnit: Očekáváme, že během rozhovorů s ostatními neuvedete jméno nikoho z nás. Pokud byste tak přece jen učinila, dozvíme se to. A kdyby se měla nějak dostat k nesprávným uším sebemenší zmínka o tomto setkání, samozřejmě popřeme, že jsme se ho zúčastnili.“

*

Když se Tharlia rozloučila s ostatními, zdržela u sebe ještě pod jakousi záminkou Lamara. Chtěla zjistit, jak na tom s ním opravdu je, a byla rozhodnutá přiživit jeho naděje, aby ho tak ještě pevněji připoutala k sobě. V přítomnosti ostatních nebylo příliš očividné flirtování možné, okamžitě by prohlédli její úmysly a postavili se proti ní.

„Říkala jste, že se mnou ještě potřebujete mluvit. O

čem?“ zeptal se Lamar, když osaměli. Jeho nervozita byla nepřehlédnutelná; neklidně si hnětl ruce a musel se ovládat, aby nezačal přešlapovat z nohy na nohu. Přitom se na ni nedokázal skoro ani podívat.

Ubohý, zamilovaný blázne, pomyslela si Tharlia posměšně. Nemoc ho připravila o rodiče a spoustu příbuzných, a ačkoliv jeho rodina čítala stále mnoho členů a vedlejších větví, byl jediným potomkem hlavní větve a díky tomu navzdory nízkému věku sotva sta let hlavou rodu

Tarkorů. Což bylo břemeno, které na jeho útlá ramena ztěžka doléhalo.

Také Tharlia byla ve svých sto padesáti sedmi letech mnohými považována za příliš mladou na to, aby mohla zastávat zodpovědný úřad velekněžky bohyně Li’thily. Na rozdíl od něj jí ovšem toto postavení nespadlo do klína, ale vybojovala si ho svými schopnostmi, tvrdou prací a několika rafinovanými intrikami. V posledně jmenovaném se vyznala obzvlášť mistrovsky, což byl talent, který momentálně využívala k tomu, aby uskutečnila své mnohem vyšší ambice.

„Chtěla jsem vám jen poděkovat za předchozí podporu,“

pronesla a s předstíraným ostychem sklopila zrak. „Zdá se, že jste byl jediný, kdo otevřeně sdílel můj názor.“

„Protože Burian je špatný král,“ vyhrkl mladík. „Jsem si jistý, že i ostatní to dávno vědí, jen mají strach otevřeně to vyslovit a vyvodit důsledky. Ale já se nebojím!“

„Jste opravdu obdivuhodně statečný.“ Tharlia viděla, jak po komplimentu z jejích úst zčervenal. „Ještě trochu vína?“

Aniž by vyčkala na odpověď, nalila jim oběma do sklenic a podala mu tu jeho. „Připijme si na odvahu a statečnost.“

„Na odvahu a statečnost,“ zopakoval Lamar a jedním douškem ušlechtilé víno vypil. Není jenom blázen, ale i barbar, konstatovala Tharlia, nedala však na sobě znát nelibost. Jenom ať si klidně pije, všechno jí to jen usnadní.

„A pokud máte pochyby, že byste nemusela získat podporu

nutnou pro náš plán, tak vás mohu trochu uklidnit. Rod Walortanů má vůči mé rodině velké závazky a mistr kutač Torgan ví, že nebude schopen dluhy ještě mnoho let splatit, pokud vůbec. V nejhorším to proti němu použiju jako nátlakový prostředek.“

„To by byl silný argument, jak ho přetáhnout na naši stranu,“ odpověděla Tharlia. „Ale nepopuďte ho proti sobě.

Díky vaší účasti na tomto spiknutí má i on proti vám v ruce silný nátlakový prostředek.“

„Budu postupovat velmi opatrně a sáhnu k tomu teprve ve chvíli, kdy nebude jiná možnost.“

Tharlia spokojeně přikývla.

„Pojďme do zahrady,“ navrhla, vzala ho za ruku a táhla za sebou do přilehlé klenuté síně. Významní, dávno v prach rozpadlí umělci z vrcholného období Elan-Dhoru tady ze skály vytesali do detailů věrné napodobeniny květin, keřů a jiných rostlin, mezi nimiž se klikatily cestičky vysypané štěrkem. Pilíře byly proměněné ve věrné kopie kmenů stromů a klenutý strop nad jejich hlavami představoval kamenné listoví. Umělecký celek neskutečné nádhery a krásy, který se nikdy neminul účinkem na návštěvníky.

Uprostřed velké sluje se třpytil vodotrysk. S rukou stále v Lamarově se k němu Tharlia pomalu vydala. Kromě jejich kroků představovalo tiché zurčení fontány jediný zvuk.

Tharlia se půvabně posadila na kamenný okraj nádržky.

Lamar ji po krátkém váhání napodobil. Zjistil, že se ve vodě

dokonce hemží i různé malé rybky z Podzemního moře.

Tharlia strčila ruku do vody a lehce ji šplouchala sem a tam.

V naději na pamlsek k ní jedna z rybiček připlavala, otřela se jí tlamičkou o prsty a zklamaně zase odplavala, když zjistila, že v nich nic není.

„Váš domov je nádherný, prostě úchvatný,“ řekl Lamar.

„Musíte na něj být velmi hrdá. Jen tato umělá zahrada je nedostižně nádherným dílem.“

„To je,“ přitakala Tharlia a povzdechla si. „Jen mám bohužel příliš málo příležitostí si to všechno vychutnat. Můj úřad, chápete…“ znovu zavzdychala. „A i když jsem tady, cítím často osamělost a prázdnotu v srdci.“

Dráždivým gestem si odhrnula z čela pramen lesklých černých vlasů, dokonale si vědoma účinku, který to na Lamara má. Už v mládí se naučila, jak rozdmýchat oheň v mužově srdci, aby dostala, co chce, přičemž její nezpochybnitelná krása jí tuto hru jen usnadňovala. Byla štíhlejší a drobnější než většina ostatních trpaslic, které sotva zaostávaly za muži vzrůstem a mohutností, rysy měla jemnější a existovalo jen málo těch, kteří by při jejím úsměvu nebo roztouženém pohledu zelených očí - dost vzácných u jejího lidu - neroztáli nebo alespoň nebyli pohnuti.

V Lamarově případě o tom nebylo nejmenších pochyb.

„Ach, Tharlio,“ vyrazil ze sebe a znovu ji uchopil za ruku. „I já znám osamělost a prázdnotu, o které hovoříte,

protože ji také často zakouším. Už dlouho vás zpovzdálí uctívám a to, že teď tady s vámi mohu sedět, naplňuje mé srdce nezměrnou radostí.“

„Lamare, tak vášnivého vás vůbec neznám,“ vydechla a líce jí zčervenaly. Ať už to Lamar považoval za projev radosti nebo studu, ve skutečnosti za to mohl jen namáhavě potlačovaný pocit triumfu. Všechno probíhalo lépe, než si představovala.

„Odpusťte, že si troufám takto s vámi hovořit, ale musím prostě dát průchod své naději, že mi dovolíte sdílet s vámi osamělost a vyplnit prázdnotu ve vašem srdci láskou. Rod Tarkorů sotva zaostává za rodinou Liusů vážností a mocí a už dříve existovaly mezi našimi rody…“

„Prosím vás, nemluvte dál,“ vpadla mu Tharlia do řeči a vyprostila ruku z jeho dlaně, v duchu pobavená nešikovností a strojeností jeho slov. „Zapomínáte, že jsem kněžka, a ne ledajaká, nýbrž velekněžka bohyně Li’thily. Nemůžeme vstoupit do svazku s mužem, naše láska patří výlučně bohyni.“

Lamar zdrceně sklopil hlavu a zadíval se dolů na rybičky.

„A neexistuje způsob, jak řád opustit?“ zamumlal.

„Dokonce tři,“ odvětila Tharlia stejně tiše. „Jedním je smrt. Druhým je porušení zákazu, což by znamenalo, že budu vyloučena z řádu a současně zavržena rodinou. Musela

bych přežívat jako vyhnanec bez domova, což si jistě ani jeden z nás nepřeje.“

„Kdyby bylo třeba, následoval bych vás i do vyhnanství, jen abych mohl být s vámi!“ vyrazil ze sebe Lamar teatrálně.

„Ale zmínila jste ještě třetí možnost.“

„Ano, ale ta je tak těžko představitelná…“ Tharlia udělala krátkou, dobře vypočítanou pauzu. „Kdyby se podařilo Buriana sesadit, vyvstala by otázka nástupnictví trůnu. Za normálních okolností by vláda přešla na králova syna Farliana.“

„Farlian je ještě větší blázen a hlupák než jeho otec,“

zvolal Lamar. „Ale co to má společného s vaším řádem?“

„Vysoká rada by musela potvrdit Farliana v úřadu, stejně tak mu ale může odepřít podporu a rozhodnout se pro někoho jiného, nejspíš pro některého člena rady. Jak jistě víte, nový král je zbaven všech dosavadních titulů, úřadů a závazků. A tím i s nimi spojených pravidel a zákazů.“

„Vy myslíte… vy chcete…“ Lamar nevěřícně vykulil oči, neodvážil se ale něco tak neslýchaného vyslovit.

„Jen jsem vyjmenovala možnosti, jak uniknout omezením svého úřadu, a sama jsem zmiňovala, jak těžko představitelné se mi to všechno zdá být,“ připomněla mu Tharlia, plně si vědomá toho, jak kritický tento okamžik je.

„Zmínila jsem ji jenom proto, abych vám zřetelně ukázala, jak beznadějná je naděje na svazek mezi námi.“

„Královna,“ zamumlal Lamar teď už trochu klidněji a zamyšleně se kousal do rtu. „Už kdysi existovaly královny a všechny se těšily velké úctě.“ V očích mu zajiskřilo.

„Možná není naše naděje přece tak marná, jak si myslíte.

Koneckonců jste členka vysoké rady, vaše vyhlídky nejsou o nic horší než vyhlídky jejích ostatních pěti členů.“

„Já… já nevím. Všechno je to tak překvapivé a ta představa neslýchaná… Musím popřemýšlet, zda bych se vůbec odvážila nést takovou zodpovědnost,“ přetvařovala se Tharlia.

„Prosím vás, abyste o tom alespoň přemýšlela,“ naléhal Lamar, kterého jako by ta myšlenka čím dál víc uchvacovala.

„To udělám, ale vy mi taky musíte něco slíbit. Nesmíte o tom s nikým mluvit, přinejmenším nesmíte v žádném případě zmínit, že už jste o tom se mnou hovořil.“

„To slibuji,“ pronesl Lamar.

O několik minut později se s ním Tharlia rozloučila a zavolala důvěryhodnou služku, která ho stejně jako předtím všechny ostatní vyvedla malou postranní brankou z domu.

Sotva Tharlia osaměla, přelétl jí po tváři zachmuřený úsměv. Všechno proběhlo lépe, než doufala. Její vlastní kasta stála za ní, protože Selon jako hlava učenců by se nikdy neodvážil vzepřít moci Temné věže. Vůdčí osobnosti dělnické kasty se podle jejího názoru nestavěly k věci úplně odmítavě. Zbývala tudíž kasta válečníků a Tharlia se

obávala, že navzdory jejím tvrzením bude největším oříškem. Kdyby někdo v tomto raném stadiu byť jen vytušil, že má v úmyslu sama dosednout na trůn, znamenalo by to konec veškerých jejích ambicí. Lamar byl jediný, kdo stál, aspoň pokud jí bylo známo, v této věci na její straně, a namlouval si, že ji musel k tomuto kroku nejprve povzbudit.

Milý, hloupý Lamar, jaký je to romantický blázen!

Přitom ani nevypadal špatně, to musela přiznat. Tvář měl řezanou jemněji, než bylo zvykem u jejich lidu, takřka připomínala ušlechtilejší rysy lidí. Možná ho, až tohle všechno skončí a on prokáže v očekávané míře užitečnost, dokonce strpí nějakou dobu po svém boku jako milence, ovšem pevný svazek, jaký si vysnil, mezi nimi nikdy nevznikne.

Ať už Tharlia seberaději zneužívala ostatní pro své cíle, nemohla pociťovat respekt, nebo dokonce lásku k muži, který se jí nechal manipulovat.

3

Hrozba z hlubin

Warlon zděšeně ucouvl a stáhl tvář. Ať předtím viděl za otvorem ve stěně cokoliv, muselo to být tak strašlivé, až ho jen samotná představa, že by se tam měl znovu vydat, naplňovala čirou hrůzou. Barlok se několik vteřin dokonce obával, že jednoduše odmítne splnit rozkaz, ale pak nad strachem zvítězila trpaslíkova ukázněnost a statečnost, nabytá dlouhými roky výcviku. Warlon si zastrčil sekyru za opasek, protože by potřeboval obě ruce, aby ji mohl účinně použít v boji, pak vytrhl vedle sebe stojícímu dělníkovi lampu a pravačkou tasil meč. Také s touto zbraní dokázal skvěle zacházet, dokonce jí dával přednost, pokud bylo Barlokovi známo. Především mu na ni ale stačila jedna ruka.

Barlok prolezl těsně za ním dírou ve skalní stěně. Sotva tak učinil, ucítil, jak jeho od počátku existující neklid rázem zesílil. Znepokojeně se rozhlédl, ale bylo mu to pramálo platné. Ve štole bylo předtím dost světla, protože skalní stěny obsahující vysoký podíl zlata odrážely svit lucerny.

Tady ovšem panovala taková tma, že trvalo dlouho, než si na ni jeho oči zvykly natolik, aby dokázal rozeznat alespoň neurčité obrysy.

Před nimi se rozkládala jeskyně a musela být obrovská, protože světlo lampy nedokázalo vyloupnout ze tmy její druhý konec, ba dokonce ani strop nad jejich hlavami. Už po několika metrech jako by navíc ztrácelo na síle a rozplývalo se ve stínech, což jistě souviselo i se strukturou skály. Zlatá žíla tady náhle končila. Ani na zemi, ani na stěně za nimi se nedal rozeznat sebeslabší záblesk. Právě naopak, skála byla tak tmavá, že vypadala skoro černá. Zdálo se, jako by odrážela jen malou část světla, zatímco většinu pohlcovala jako houba vodu.

„U mého vousu,“ zamumlal Barlok. Něco takového ještě nikdy neviděl. Dokonce i v uhelných slojích Elan-Dhoru se stěny třpytily silněji a vyzařoval z nich větší jas. Ba i dusání jeho okovaných holínek znělo na skalnaté zemi podivně tlumeně. „To je… děsivé. Skoro jako bychom plavali v sudu s dehtem.“

Warlon neodpověděl. Způsob, jakým obracel hlavu a neustále se rozhlížel na všechny strany, prozrazoval, jak moc se bojí. Barlok ho chápal, jemu samotnému se nevedlo jinak. To, co cítil, už nebyl jen neurčitý neklid jako předtím, instinkt, varující ho před nebezpečím. Pociťoval teď nesrovnatelně hlubší nevolnost, plíživou hrůzu, která hnízdila hluboko v jeho nitru.

Pochopil, že je to okolím. Všechno v něm se vzpouzelo proti tomu, aby tady dále setrvával, snažilo se ho přimět, aby se neprodleně otočil na patě a zmizel odtud. Jen s největším úsilím odolal nutkání.

Strop jeskyně, který by se jinak při své enormní velikosti dávno zřítil, podpírala řada nesouměrných, silných skalních pilířů. Mezi nimi trčely do různé výšky stalagmity a tu a tam visely ze stropu stalaktity, osvětlované lampou. Možná sloupy kdysi vznikly právě tímto způsobem. Barlok přistoupil k jednomu z nich, který byl tak tlustý, že by ho nedokázali obejmout ani tři urostlí trpaslíci. Warlon se držel vzadu.

Když Barlok dorazil ke sloupu, přejel mu po zádech mráz. Kámen nebyl hladký, nýbrž pokrytý vzorem, který byl bezpochyby vytvořený uměle. Při nejlepší vůli ale nedokázal určit, co znázorňuje. Výjev byl… děsivý, jako cosi ze zmateného, horečnatého snu, co si našlo cestu do reality.

Náhle dokázal velmi dobře pochopit, proč se sem Warlon zdráhal vrátit. Možná nepředstavoval vzor vyrytý do kamene něco cizorodého ve skutečnosti, nýbrž naopak on vkročil do světa nočních můr a zlých snů.

Barlok se snažil tyto myšlenky zapudit. Sám nechápal, co se s ním děje. Trpaslíci byli proslulí pragmatismem a tím, že nejsou žádní snílci, ovšem Barlok si vždycky namlouval, že stojí ještě o poznání pevněji na zemi než zbytek jeho lidu.

O to víc ho teď děsilo to, co se mu odehrávalo v mozku.

Chtěl se odvrátit, aby setřásl cizí vliv, který jako by ho ovládal tím víc, čím déle zíral na obraz, ale nedokázal to.

Současně se mu nedařilo pořádně rozeznat ani vzor před sebou. Čím déle se snažil soustředit na vzájemně propletené linie a tvary, tím více mu splývaly před očima a vzdalovaly se, jako by to byla malá, svíjející se stvoření.

Začaly se mu třást ruce a jen s námahou se mu podařilo udržet v nich sekyru. Zmocnila se ho silná závrať a v hlavě se mu ozvala bodavá, rychle sílící bolest.

Měl dojem, že vidí tvary, které prostě nemohly existovat: úhly větší než kružnice, přímky, které se křížily a obtáčely, kruhy, jež byly současně pravoúhelníky…

Barlok cítil, že je jeho mysl čím dál zmatenější, ale nemohl s tím nic dělat. Pouhý pohled na rytinu na skále byl jako pád do propasti, na jehož konci číhalo šílenství nebo ještě něco horšího. Kdyby zíral na obraz jen o několik vteřin déle a snažil se racionálně pochopit, co prostě trpasličí mozek pochopit nemohl, možná by opravdu přišel o rozum.

Ale k tomu nedošlo. Právě včas totiž ucítil, jak ho Warlon popadl a strhl dozadu. Odvrátil od rytiny zrak a v tu chvíli kouzlo pominulo. Bez dechu zavřel oči a snažil se opět dostat pod kontrolu chaos ve své mysli. Stále cítil v hlavě šílenou bolest.

„Co je s tebou?“ zaslechl jakoby z dálky Warlonův hlas.

„Už… už je to dobré,“ zaskuhral Barlok. „Ten výjev…“

„Je odporný. Pořádně se mi točila hlava, když jsem se na něj díval. Rád bych věděl, jaký národ něco takového vytvořil.“

„Žádný, který známe, to je jisté,“ vyrazil ze sebe Barlok.

Pomalu se začínal vzpamatovávat, stále ovšem pociťoval takovou hrůzu jako nikdy v životě. „Ať už tyto symboly vyryl kdokoliv, musí být od nás strašně odlišný. Nebo si snad dokážeš představit, jaké bytosti mohly podobné obrazy vytvořit? Nemyslím si, že bychom se měli chtít s nimi setkat. Doufejme raději, že vymřely nebo odtud alespoň před dávnými časy odešly.“

Přitom však věděl, že jeho slova jsou jen zbožným přáním. Jednoho mrtvého už měli a byla stěží náhoda, že k vraždě došlo bezprostředně po proražení skalní stěny mezi doly a touto jeskyní přímo vedle právě tohoto průchodu.

Zjevně jim byli neznámí nejen cizí, ale také nepřátelsky naklonění.

„Viděl jsem víc než dost,“ vyrazil ze sebe. „Zmizme odtud.“

Warlon uposlechl jeho rozkaz víc než ochotně. Společně opustili jeskyni. Barlok si pořádně prohlédl stěny a hlavně strop průchodu a několikrát bouchl násadou sekyry do různých míst ve skále, aby nakonec mrzutě zavrtěl hlavou.

Doufal, že vyvolá zával a otvor tak znovu zasype, ale toho by se dalo docílit jedině pomocí střelného prachu a ten s sebou neměli. Naposledy se pátravě rozhlédl po prostoru

kolem díry. Nebyl tu ale žádný výklenek či skalní výběžek, za nímž by se mohl někdo - nebo něco - schovat. Ať Talose zabilo cokoliv, muselo se to opět stáhnout.

Náhle mu cosi padlo do oka. Sehnul se a zvedl placatý kousek zlata. Byl do něj vyrytý symbol z jemných, půvabně točitých linií velikosti dlaně.

„To je elfí runa,“ zamumlal překvapeně.

„To není možné!“ nesouhlasil Warlon, ale také si prohlédl znak pozorněji. „Jak by se sem dostala elfí runa?

Elfové milují sluneční světlo a živé, rostoucí věci, zatímco mrtvým kamenem pohrdají. Nikdy by nesestoupili tak hluboko do nitra země. Odkud to vůbec znáš?“

„Myslím, že jsem kdysi někde viděl elfí znaky, které byly dost podobné tomuhle,“ odvětil Barlok vyhýbavě. „Ta runa musela být na naší proražené stěně.“

„To bych si jí všiml.“ Warlon se obrátil na dělníka, který ho doprovázel. „Viděls ji?“

Muž beze slova zavrtěl hlavou.

„No, už to asi nehraje roli.“ Barlok zastrčil nález do váčku u opasku a krátce pohlédl na mrtvého. „Vrátíme se do Elan-Dhoru,“ oznámil hlasitě. „Warlone, ty převezmeš s Morlosem vedení, já vás budu krýt společně s…“

Ozvalo se tiché, sotva slyšitelné zasvištění. Jednomu z dělníků vypadla z ruky lampa a roztříštila se na podlaze, pak se stejně jako těsně vedle něj stojící Morlos zhroutil. Oběma tryskala z proříznutých hrdel krev.

Ozval se zděšený jekot. Dokonce i Barlok potlačil jen s námahou výkřik a byl na několik vteřin jako ochromený.

Oba trpaslíci stáli sotva pět metrů od něj na opačné straně skupiny. Přesto nikdo pořádně neviděl, jak byli zabiti, jejich vrah přitom musel stát přímo za nimi, aby jim mohl současně podřezat hrdla.

Nuran se vzpamatoval z hrůzy jako první. Možná ho ale k činu poháněla jen vlastní zbabělost.

„Utíkejte! Zpátky do Elan-Dhoru, utíkejte!“ zařval a rozběhl se. Ostatní dělníci se k jeho křiku přidali a také začali v panice slepě prchat.

„Zůstaňte tady, hlupáci!“ vykřikl Barlok, ale pokud ho vůbec slyšeli, nereagovali. Poháněla je smrtelná hrůza; už nebyli schopni jasně uvažovat. Oba válečníci, kteří měli jistit štolu z druhé strany, se je pokusili zadržet, ale byli prostě odstrčeni stranou.

Jen o několik vteřin později se dva dělníci v samém čele zhroutili v krvi. Někdo jim zarazil čepele mečů tak hluboko do těla, až je úplně provrtal. Muži byli mrtví dřív, než dopadli na zem.

Také pro ně si přišla smrt zničehonic. Nejděsivější ale bylo, že ani tentokrát Barlok kromě kratičkého záblesku ocele nic nezahlédl, i když se díval přesně tím směrem.

Existovalo jediné vysvětlení. Vrah musel být schopný dokonale se maskovat, udělat se neviditelným, jakkoliv neuvěřitelná ta představa byla. Jak se ale mají bránit před

neviditelným tvorem, útočníkem, který dokáže udeřit bleskově a bez varování, aniž by ho mohli alespoň zahlédnout?

Opět zazněl zděšený křik. Ještě před okamžikem slepě vpřed pádící dělníci couvli, když pochopili, že se nepřítel nachází před nimi.

Oba válečníci, které prchající před chvílí odstrčili stranou, se - i když také vyděšení - postavili s bojovými sekyrami v rukou ochranitelsky před dělníky, aniž by jim musel Barlok udělit příslušný rozkaz. O vteřinu později připravila Solana, staršího z nich, o hlavu neviditelná čepel.

Tentokrát ovšem Barlok zahlédl, jak se to stalo, přinejmenším něco viděl.

Jeden ze zabitých dělníků měl v ruce lucernu, která spadla na zem, ale nezhasla.

Na pozadí jejího světla zaregistroval Barlok jakýsi stín, něco velkého, tmavého, co jako by se doslova vylouplo ze stěny a s neuvěřitelnou rychlostí doplachtilo k Solanovi.

Ještě než trpaslíkova uťatá hlava dopadla na zem, opět se to stáhlo a splynulo se stěnou.

Barlok zamrkal. To, co spatřil, byl jen nezřetelný obrys, beztvaré nakupení tmy, viditelné jen proto, že se rýsovalo proti zářícímu světlu. Ovšem ať toho bylo sebeméně, něco viděl a tu nepatrnou šanci, která se mu tím naskytla, nesměl nechat nevyužitou.

Ještě než stín úplně zmizel, upustil Barlok bez přemýšlení sekyru na zem, rychlostí blesku vytrhl zpoza opasku dvě dýky a oběma rukama je tisíckrát nacvičeným pohybem vymrštil proti místu, kde se temná silueta před okamžikem nacházela. Jedna z čepelí se řinčivě odrazila od skály a spadla na zem, druhá jako by se kousek před stěnou rozpustila přímo ve vzduchu a zmizela.

Zazněl strašlivý výkřik, tak vysoký a pronikavý, že se nacházel na samé hranici slyšitelnosti a způsoboval fyzickou bolest. Barlok jen s námahou odolal pokušení přitisknout si obě ruce na uši, místo toho rychle zvedl sekyru. Po několika vteřinách křik opět utichl.

Barlokova naděje, že děsivého útočníka zabil nebo ho alespoň zranil tak těžce, že se dá na útěk, se nesplnila. Místo toho musel bezmocně přihlížet, jak je vražděn další dělník, a také Okran, druhý z jeho mužů umístěných na opačné straně skupiny, aniž by neznámý znovu udělal tu chybu a vstoupil do protisvětla.

Poslední útok byl už příliš na muže kutací skupiny, která se mezitím smrskla na Nurana a zbylé čtyři dělníky. Znovu začali ječet a bez rozmyslu utíkat. Barlok se je tentokrát vůbec nepokoušel zastavit. Stejně by ho neposlechli a on jim to ani nemohl mít za zlé. Také se musel přemáhat, aby odolal strachu a hrůze, a to byl válečník. Pro členy dělnické kasty, kteří se jen zřídka dostávali do nebezpečné situace, musela být noční můra neskonale horší.

„Ta zrůda tady ještě někde číhá,“ pošeptal Warlonovi, zastrčil si nemotornou bojovou sekyru za opasek a místo ní tasil meč. Pokud to alespoň trochu půjde, prokáže mu výrazně lehčí zbraň proti bleskově útočícímu nepříteli lepší služby. „Drž se těsně za mnou. Jestli mě ta nestvůra zabije, možná dokážeš rozeznat, kde se nachází.“

„Bude lepší, když první půjdu já,“ namítl Warlon, i když na něm bylo vidět, jak obtížně se mu to říká. „Ty…“

„To je rozkaz,“ přerušil ho Barlok ostře. Jak se krok po kroku sunul vpřed, nervy měl napjaté k prasknutí. Meč držel vytrčený daleko před sebe a stále znovu jím máchal ve vzduchu, aby neviditelnému soupeři co nejvíc ztížil přiblížení.

Aniž by se něco stalo, prošli kolem místa, kde neznámého zranil a odkud ten naposledy udeřil. Barlok opět načerpal trochu naděje. Možná bylo útočníkovo zranění přece jen natolik vážné, že se dal na útěk. Alespoň si Barlok vroucně přál, aby tomu tak bylo.

O několik desítek metrů dál vzala jeho naděje krutě za své. Jen kousek za ohbím chodby ležel další mrtvý, jeden z mužů Nuranova oddílu. Také on měl uťatou hlavu.

Barlok sevřel v bezmocném hněvu oběma rukama jílec meče. Nikdo nemohl tušit, jaké děsivé, dosud naprosto neznámé nebezpečí na ně tady dole číhá. Nikdo mu nebude moci vyčítat, že nese sebemenší vinu za smrt těchto mužů, ale to pro něj nebylo podstatné. Měl za úkol chránit je a teď

byli skoro všichni mrtví, brutálně zmasakrovaní nepřítelem, kterého ani neznali.

Navíc neměli žádnou možnost vzít s sebou alespoň jejich mrtvoly a předat je rodinám. Památka mrtvých se mezi jejich lidmi těšila velké úctě, proto se Barlokovi z hloubi duše protivilo nechat padlé na místě. Doufal, že se později naskytne příležitost pro ně dojít.

Protože jim momentálně nejspíš nehrozilo žádné bezprostřední nebezpečí, kráčeli rychleji. Brzy poté narazili na křižovatce na dalšího mrtvého. Když kolem mrtvoly procházeli, dával si Barlok záležet, aby na ni nepohlédl, místo toho lehce odvrátil hlavu.

Koutkem oka zaregistroval nezřetelný, prudký pohyb, ženoucí se na něj z levé boční chodby. Reflexy získané v mnoha bojích a po nesčetných hodinách výcviku mu zachránily život. Ještě než pořádně pochopil, co to má znamenat, vrhl se stranou.

Zdánlivě odnikud se zablýskla ocel. Barlokovi se zanořila do kroužkové košile čepel a levým bokem mu projela pronikavá bolest. Bez ohledu na ni zaútočil v tom samém okamžiku mečem a ucítil, že něco zasáhl. Znovu se ozval pronikavý, zrůzněný výkřik plný bolesti i hlubokého hněvu. Zatímco Barlok padal k zemi, naskytl se mu pohled, na který do konce života nezapomene.

Přímo vedle něj se z nicoty vynořila děsivá postava. Byla vysoká a hubená, nejméně o hlavu vyšší než většina lidí, s

nimiž se dosud setkal. Oblečená byla v černém, což ostře kontrastovalo s její kůží, která v záři Warlonovy lucerny zářila strašidelnou bělobou. Na ramena jí spadaly dlouhé, rovněž sněhobílé vlasy a rámovaly protáhlý obličej s ústy s tenkými rty a úzkým nosem, k tomu oči… ty byly na zrůdě tím nejděsivějším. Vypadaly, jako by z jejich nitra vyzařovala planoucí červeň, a žhnula v nich taková nenávist, jakou Barlok dosud nezažil.

Stěží po vteřině zjevení zmizelo stejně náhle, jako se objevilo. Také Warlon překonal strnulost a rozmáchl se mečem, ale nic nezasáhl. Ozýval se už jen hrůzu nahánějící křik zrůdy, i ten se ale rychle vzdaloval.

„Co… co to bylo?“ vykoktal Warlon. Ve tváři měl vepsánu nechápavost a obrovské zděšení. Ruce, v nichž držel lampu a meč, se mu třásly. Světlo komíhavě tančilo po stěnách, lámalo se o hrany a výčnělky a vytvářelo hru světla a stínu, vykouzlující pohyby tam, kde žádné nebyly, a ještě tak posilovalo jejich nepříjemné rozpoložení.

„Já… nemám tušení,“ zamumlal Barlok. Také on byl stále omámený událostmi a usilovně se snažil vzpamatovat.

Nebylo to poprvé, co se ocitl v ohrožení života a jen o vlásek unikl smrti, ale ještě nikdy k tomu nedošlo za takových okolností. S námahou vstal. Srdce mu bušilo, jako by mu chtělo vyskočit z hrudi. Nepřítel, se kterým tady měli co do činění, byl naprosto odlišný od všech, s nimiž se dosud utkal. Toto nebyli žádní zlí gnómové nebo chamtiví

goblini, nýbrž forma života, jejíž pouhá přítomnost ho naplňovala děsem, vzpírajícím se veškeré logice.

„Ale zranil jsi to.“

Barlok se zahleděl na meč. Na čepeli se leskla bělavá, tuhá tekutina, vytvářela temné skvrny a místy se zažírala do oceli jako kyselina. Zhnuseně meč odhodil.

„Ty jsi taky zraněný!“ zvolal Warlon polekaně.

Barlok sklopil zrak. Z levého boku, do kterého ho zasáhla soupeřova zbraň, mu tekla krev. Díky rozčilení a zděšení na zranění skoro zapomněl. Teprve teď začal znovu vnímat bolest, ta se ale držela v mezích.

„Nic to není, jenom škrábnutí,“ tvrdil. „Dokázal jsem ještě včas uhnout, takže mě jeho čepel moc nezasáhla.“ Se zamrazením si uvědomil, že za to, že pořád žije, vděčí kromě bleskurychlých reflexů i pořádné dávce štěstí. Kdyby nereagoval tak rychle, probodl by mu meč bezpochyby srdce a na místě ho usmrtil. Raději už o tom nepřemýšlel. „Hlavní je, že jsme tu zrůdu zahnali, alespoň prozatím. Využijme tu příležitost.“

Spěchali dál, podstatně rychleji než předtím, až konečně dorazili zpátky na místo, které nechali cestou tam důkladně prozkoumat dělníky, protože chodba tu budila dojem, že by se mohla každým okamžikem zřítit. Barlok dostal nápad.

„Počkej!“ pronesl bez dechu a pátral na stěnách po vhodném místě pro svůj plán.

„Co chceš dělat?“

„Vyvolat zával, abych se ujistil, že nás zrůda nebude pronásledovat.“

„A co bude se zlatem?“

„To je momentálně moje nejmenší starost. Nebo bys chtěl riskovat, že se nestvůra nebo jí podobné dostanou do Elan-Dhoru a tam rozpoutají masakr?“

Warlon viditelně zbledl.

„Myslíš…“

„Nevíme, jestli je ta bytost sama, nebo jich existuje víc.

V každém případě nechci podstupovat žádné zbytečné riziko.“ Barlok si sundal z opasku sekyru, ale když ji zvedl, projela mu bokem pronikavá bolest a musel nechat těžkou zbraň opět klesnout. Zjevně bylo jeho zranění přece jen vážnější, než si myslel. „Nezvládnu to,“ vyrazil ze sebe.

„Musíš to udělat za mě.“

Warlon si ho chvíli ustaraně měřil, pak mu podal lucernu a popadl vlastní sekyru. Počkal, až Barlok kousek poodstoupí, potom několikrát mocně udeřil do kamene. I kdyby se na čepeli, která nebyla pro takovou práci určená, vytvořily zuby, byla by to jen malá cena za to, že snad zabrání pohromě, již Barlok předpovídal.

Úlomky horniny létaly na všechny strany. Po třetí ráně začal strop nebezpečně praskat a odletovaly z něj menší kamínky, po páté se odlomil větší kus, po kterém okamžitě následovaly další, protože soudržnost byla narušena. Warlon stihl ještě na poslední chvíli uskočit, aby nebyl sám zasažen.

Oba trpaslíky zahalil hustý oblak prachu a začali kašlat.

Když se konečně usadil, spatřili, že je chodba po celé šíři zatarasena tunami balvanů.

„Tudy se hned tak někdo nedostane,“ konstatoval Barlok. Trochu tišeji dodal: „Aspoň doufám.“

4

Před králem

I když Barlok doufal, že zvládnou cestu za podstatně kratší dobu, potřebovali skoro celý den, než dorazili do nejhlubších uhelných slojí Elan-Dhoru a setkali se tam s hlídkou trpaslíků, mohl za to ovšem jen on. Sotva hodinu poté, co způsobili zával, už nedokázal dál držet tempo, které nasadili. Zranění, jež zpočátku skoro nevnímal, bolelo čím dál víc a stále krvácelo, sice ne silně, ale vytrvale, a s každou kapkou jako by z něj vytékala i trocha sil. Warlonovi jeho slabost samozřejmě neunikla, až nakonec trval na tom, že si udělají přestávku, aby mohl ránu prohlédnout.

Čepel meče zasáhla Barloka z levé strany do hrudníku, aniž by pronikla zvlášť hluboko, nebo dokonce poranila plíci či jiný orgán. Byla to čistá rána do masa, o nic vážnější, než jak ji hned zpočátku označil - škrábnutí. Ani po otravě jedem nebyla viditelná stopa. Maso se nezanítilo, dokonce ani nezarudlo víc než obvykle, přesto to bylo jediné vysvětlení, jakkoliv málo se jim zamlouvalo.

Warlon vyčistil a obvázal nouzově ránu těmi málo prostředky, které měli k dispozici, víc dělat nemohl. Další pomoc byli schopni poskytnout jen ranhojiči v Elan-Dhoru; jim zbývalo pouze doufat, že se tam dostanou a nebude příliš pozdě.

Barlok sám tak úplně nechápal, jak se skutečně dostali do cíle. Poslední míle se už jen namáhavě vlekl a byl tak slabý, že se dokonce musel nechat podpírat Warlonem.

Když konečně dorazili do uhelných slojí a setkali se s hlídkou, jejímž úkolem bylo chránit dělníky, kteří tam pracovali, držela ho na nohou už jen železná vůle.

„Co se děje? Viděli jste strašidlo, nebo vážně vypadám tak hrozně?“ zaskřehotal Barlok, když si všiml šokovaných tváří válečníků.

„Určitým… určitým způsobem ano,“ vykoktal velitel patroly. „Nuran a jeden dělník sem přiběhli, jako by je honili všichni čerti, a v panice koktali něco o strašném masakru, kterému kromě nich padli všichni za oběť. Už jsme nedoufali, že vás ještě někdy uvidíme.“

„Zjevně se mistr rud zmýlil a bude mě muset ještě chvíli snášet. Jak dlouho to je, co sem dorazil?“

„Něco přes tři hodiny.“

„V tom případě možná ještě není pozdě. Musím…“

Barlok se odmlčel. Zmocnila se ho závrať a zatmělo se mu před očima. Navzdory veškerému vypětí vůle jeho nohy

nedokázaly dál nést váhu těla, a kdyby ho Warlon včas nezachytil, zhroutil by se na zem.

Všechno kolem něj zčernalo. Slyšel hlasy, doléhající k němu jakoby z velké dálky, aniž by rozuměl jejich slovům.

Jeho bolesti polevily. Vůbec necítil vlastní tělo, měl dojem, jako by se bez jakýkoliv pocitů a bez tíže vznášel.

Byl to velmi příjemný pocit, o kterém nedokázal říct, jak dlouho trval. V určitém okamžiku, po věčnosti bez hranic, ustoupila tma mihotavému šeru. Hlasy zesílily a tělu se vrátila hmotnost, stále ale jako by se vznášelo. Barlok si uvědomil, že leží na nosítkách, umístěných všude v dolech, aby bylo možné rychle odnést zraněné, kdyby došlo k nehodě. Nesli ho dva muži z hlídky, zatímco Warlon rychle kráčel vedle něj a konejšivě k němu hovořil.

„Kam… mě to nesete?“ vydechl Barlok. Mluvení mu připadalo nezvykle těžké. Trochu se nadzvedl a rozhlédl se.

K jeho údivu se už nacházeli ve vlastním Elan-Dhoru, dávno minuli mohutně střežené brány vnější části města. Nejspíš ho dostali nahoru pomocí klece, která normálně sloužila k dopravě zboží. Přesto musel být v bezvědomí déle, než si myslel.

„To je otázka! K léčitelům samozřejmě,“ odvětil Warlon.

„Musí tě okamžitě ošet…“

„Ne,“ vpadl mu Barlok do řeči a popadl ho za paži.

„Musím… ke králi. Nesmíme… ztrácet čas.“

„Ale…“

„Už je to lepší, musím jenom trochu nabrat sil. V

sázce… je příliš mnoho. Musím podat králi zprávu!“

Warlon na okamžik zaváhal, pak přikývl.

„Slyšeli jste. K paláci!“ nařídil.

Nosiči změnili směr. Barlok zase klesl zpátky, aby ještě načerpal sílu. Bylo už pozdě, a ačkoliv den a noc neměly pod zemí zdaleka takový význam jako na povrchu, skoro nikoho nepotkali. Barlokovi to bylo jen vhod. Z jakéhosi nesmyslného pocitu pýchy mu bylo nepříjemné, aby ho někdo viděl v takovém stavu.

Nuran a jeho průvodce dorazili sotva před třemi hodinami a cesta z uhelných slojí do města je stála nějaký čas, protože na rozdíl od Barloka a Warlona nebyli dopraveni nahoru v kleci. Navzdory naléhavosti celé záležitosti mohlo chvíli trvat, než se Nuranovi dostane audience, protože král Burian už nejspíš spal nebo se oddával nějakým prostopášnostem, a také svolání vysoké rady určitě zabralo nějakou dobu. Možná dorazí ještě včas, aby zabránili zkreslenému vylíčení událostí, při kterém Nuran bezpochyby přičte veškerou vinu válečníkům.

Když se přiblížili ke královskému paláci, nařídil Barlok, aby zastavili, a přehodil nohy přes okraj nosítek. Warlon mu musel pomoci vstát a jeho první kroky byly ještě vrávoravé, rychle ale nabyly na jistotě. Odpočinek mu prospěl a vrátil aspoň část sil. Přesto kráčel pomalu a opatrně a stále znovu

se opíral o Warlonovu paži, hlavně když bylo potřeba vyjít po schodech.

K severu, směrem k paláci, dno jeskyně stále víc stoupalo v podobě rozlehlých teras, takže královo sídlo převyšovalo každou budovu. Barlok přejel pohledem po průčelí a jako vždy ho ten výjev naplnil hlubokou úctou.

V zásadě se jednalo jen o část severní skalní stěny, vůbec celý palác byl sotva víc než sluj, na rozdíl od volně stojících velkolepých budov v různých obrovských jeskyních Elan-Dhoru. Právě tady kdysi první trpaslíci, kteří sem přišli, aby osídlili tuto oblast, založili město Elan-Dhor, tady se během výstavby města stále znovu scházeli, aby prodiskutovali důležité záležitosti, a to dlouho předtím, než vůbec existoval nějaký král. Tady začalo už tehdy bít srdce nové osady a toto místo zůstalo zachováno, bylo jen ve stále nekončícím procesu až dodnes zkrášlováno. Místo aby trpaslíci postavili nový palác, propůjčili původnímu shromaždišti vzhled královské rezidence. To, co kdysi bývalo obyčejnou skalní stěnou, se díky práci nesčetných generací změnilo v jedinečné umělecké dílo, v iluzi fasády zdobené nesčetnými sochami, věžičkami a chrliči. Všechno bylo nádherně osvětleno pochodněmi a lampami. Nikoho, kdo neznal pravdu, by nenapadlo, že se jedná o něco jiného než vnější část mohutné stavby, kde ovšem byl jen vchod tím, čím se zdál být.

Nahoru ke vstupu, tyčícímu se hodný kus nad úrovní dna jeskyně, vedly obrovské, volně se vznášející schody, na jejichž každém třetím stupni plála vlevo i vpravo svítilna.

Když strážní, umístění u paty schodiště, poznali, kdo se k nim blíží, reagovali stejně nevěřícně jako předtím muži z hlídky. Někteří jako by se chystali opustit místo a přispěchat k pomalu kráčejícímu Barlokovi. Velitel palácové gardy je ostrým rozkazem zastavil a sám vyšel příchozím vstříc.

„Barloku, Warlone, mysleli jsme…“

„Ano, já vím, řekli vám, že jsme mrtvi,“ přerušil ho Barlok. „Ale nejsme, a abychom se postarali, že to tak i zůstane, musíme neprodleně hovořit s králem.“

„Nuran právě podává zprávu vysoké radě. Ohlásím vás.“

„Tím neprodleně jsem myslel opravdu neprodleně,“

zaláteřil Barlok. „Takže nám uvolněte cestu, nebo mám svému požadavku dodat na důrazu?“

Tváří v tvář víc než desítce strážných to nebyla příliš přesvědčivá hrozba, přesto zapůsobila. Byl to Barlok, a stěží by se mu nějaký válečník odvážil postavit. Velitel sebou trhl, pak jim nejen uvolnil cestu, ale dokonce je i osobně doprovodil nahoru po schodech a provedl čestnou jednotkou v předsálí trůnního sálu. Podlahu a zdi pokrývaly obrovské, umělecky vyvedené mozaiky, zachycující významné události z dějin Elan-Dhoru. Na velitelův rozkaz otevřel strážný nádhernými řezbami zdobené dveře trůnního sálu.

„…vojáci při naší ochraně naprosto selhali,“ byl slyšet Nuranův hlas. „Aniž bych chtěl špinit památku velkého Barloka…“ Když zaslechl, že se dveře otevřely, prudce se otočil. Jakmile spatřil, kdo stojí na prahu, nechápavě vyvalil oči. „Barlok!“ vydechl.

„A dokonale živý, takže si ušetřete to své pokrytectví.“

Barlok vstoupil, následován Warlonem. „Moji muži a já jsme udělali vše, co bylo v našich silách, abychom vás ochránili. Většina z nás za to zaplatila životem, protože navzdory mým radám byl doprovod příliš malý a my narazili na strašného nepřítele, s jakým jsme se dosud nesetkali. Neopovažujte se zhanobit jejich oběť svými výmysly!“ zvolal výhružným hlasem, zatímco kráčel vpřed.

Stejně jako venku nebyly ani uvnitř trůnního sálu provedeny žádné zásadní architektonické změny, pouze byl vyzdobený. Stěnami se táhly široké křemenné a rudné žíly, mezi nimiž se nacházely shluky krystalů, ke kterým by se žádný trpaslík z Elan-Dhoru špičákem ani nepřiblížil. Byly pečlivě vyhlazené a opracované, takže se ve světle pochodní třpytily nejrůznějšími barvami, které se měnily podle stanoviště pozorovatele a vzájemně splývaly. Sloupy, podpírající klenutý strop, byly přeměněné ve věrně vyvedené sochy prvních králů Elan-Dhoru, kteří jako by ještě dnes bděli nad osudy města, o nichž se tu rozhodovalo.

Pod umělým nebem jako by poletovali kamenní ptáčci.

Na čelní stěně sálu visel nádherně tkaný gobelín, znázorňující znak Elan-Dhoru. Dar lidí z okolních měst z dob, kdy s nimi trpaslíci ještě čile obchodovali, protože tkaní koberců nikdy nepatřilo k řemeslům, které by trpaslíci provozovali. Před ním se tyčil trůn, bezpochyby nejskvostnější kus v celém sále, protože byl zhotovený z ryzího zlata a rovněž bohatě vyzdobený. Vpravo a vlevo od něj stály v půlkruhu mramorové stoly, za nimiž seděli vždy tři členové vysoké rady.

Barlok zůstal stát těsně před trůnem. Nuran ustoupil před jeho spravedlivým hněvem několik kroků stranou.

„Veličenstvo, jak jste se již bezpochyby dozvěděl, opravdu jsme narazili na zlato, na žílu vskutku neuvěřitelné velikosti. Ale našli jsme také něco jiného. Když jsme prorazili stěnu, odhalili jsme dosud neznámou oblast hlubin, která je zjevně obydlena, neboť jsme objevili stopy umělého opracování. Obydlena bytostmi, které si nedokážeme představit. Jedna z nich nás napadla. Byla bezpochyby obdařena rozumem, jak dokazuje způsob jejího počínání, a používala uměle vyrobené zbraně. Udeřila bleskurychle a nemilosrdně.“

„To už nám Nuran řekl,“ pronesl král Burian a pohladil si vousy stejně šedivé jako jeho vlasy. Kdysi působil majestátně, byl to vládce, z něhož už na pohled vyzařovala moc a autorita. Teď už z toho ale moc nezbylo. Nečinností a dobrým jídlem ztloustl. Ze spousty vína a piva mu ochably

kdysi ostré rysy a otekla tvář. Pouze hlas měl stejně silný jako předtím. „A také nás informoval, že jste měli zjevně co do činění pouze s jediným nepřítelem,“ pokračoval. „Jak chcete vysvětlit, že si s ním eskorta složená z pěti vycvičených a v boji zocelených válečníků neporadila a skoro celý průzkumný oddíl byl zlikvidován?“

„Veličenstvo, tato bytost musí disponovat silnými magickými schopnostmi, protože jak vám Nuran nejspíš také řekl, umí se učinit neviditelnou. Neviditelnou, chápete, co to znamená? Jak jsme měli bojovat proti soupeři, kterého jsme ani neviděli, dokud neudeřil zdánlivě odnikud a zase bleskově nezmizel? Čistě teoreticky by mohla jedna z těch nestvůr stát v tuto chvíli za vámi, aniž bychom to věděli.

Mohla by vám useknout hlavu, aniž bychom dokázali byť jen vytušit nebezpečí a něco proti tomu podniknout.“

Král sebou vyděšeně trhl a instinktivně se ohlédl, stejně jako několik členů rady. Barlokova slova zapůsobila, zjevně teprve teď opravdu pochopili, co to znamená, když vás ohrožuje něco neviditelného.

„Nemějte obavy, vycítila bych, kdyby mezi námi dlela neznámá bytost. Není důvod k obavám,“ prohlásila Tharlia.

Jako reprezentantka kasty učenců seděla spolu se stařičkým Selonem úplně vpravo, oblečená do černých šatů, sahajících až na zem a zdobených vpředu zlatými výšivkami, jejichž rozmanitost a vzor prozrazovaly její postavení velekněžky.

Naproti ní seděli na druhé straně trůnu Torgan a Artok z

dělnické kasty, zatímco oba zástupci válečníků, Loton a Sutis, zaujali v souladu s tradicí místo po bocích krále.

Stání a dlouhé mluvení Barloka vysílilo. Potlačená bolest zesílila. Opět se ho začala zmocňovat slabost, zapotácel se a jen díky vrávoravému kroku opět získal rovnováhu.

„Vy jste zraněn!“ vykřikla Tharlia vyděšeně.

„Trochu,“ vydechl ztěžka Barlok. „Ale směl bych Vaše Veličenstvo požádat, abych se mohl posadit, dokud neskončím?“

S výjimkou členů vysoké rady měli všichni, kteří předstupovali před krále, stát, ale na Burianův pokyn přinesl sluha z vedlejší komnaty podušku na sezení. Barlok se na ni vděčně usadil.

„O tom, zda a do jaké míry jste se při plnění úkolu dopustil chyb, rozhodneme později. Teď bych chtěl slyšet, jak se vám podařilo vrátit, ačkoliv Nuran hlásil, že všichni kromě něj a jeho společníka jsou mrtví,“ dožadoval se král.

Barlok si odfrkl.

„Když on a poslední ještě žijící členové kutacího oddílu vzali v panice nohy na ramena a dali se na útěk, nestarali se moc o to, co se děje za jejich zády.“

„Jsme dělníci, ne vojáci,“ vyrazil ze sebe Nuran. „Když se ukázalo, že nejste schopen nás se svými muži ochránit, byl náš útěk naprosto legitimní.“

„A přece byste tady teď nestál, kdyby nebylo Warlona a mě,“ odvětil Barlok ostře. „Utekli jste navzdory mému

rozkazu, takže jsme vás už nemohli chránit, jinak by možná zůstali naživu další dva vaši lidé.“ Obrátil se znovu ke králi.

„Ta cizí bytost je pronásledovala a při útěku je zezadu masakrovala. Pak se ale z nějakého důvodu otočila proti Warlonovi a mně. Instinkt mě varoval a dokázal jsem před její ranou uhnout natolik, že nebyla smrtelná. Při tom se mi podařilo dát nepříteli ochutnat svou vlastní čepel. Ale i když jste mnohé už možná slyšel, budu raději vyprávět od začátku.“

I když ho dlouhé hlášení čím dál víc vyčerpávalo, vylíčil podrobně, co se událo, počínaje prvním nálezem zlata a konče zřícením štoly. Tváře radních za válečníky a učence vypadaly čím dál ustaraněji, zatímco oba příslušníci dělnické kasty a král takřka nereagovali.

„Zdá se, že jste v rámci svých možností bojovali statečně,“ připustil Burian, poté co Barlok skončil. „Ale i když se vám to možná z vojenské perspektivy zdálo moudré, překročil jste tím, že jste zatarasil jediný přístup ke zjevně největšímu nalezišti zlata našeho lidu, daleko své kompetence.“

„Vaše Veličenstvo…“ začal Barlok, který sotva věřil svým uším, ale Burian ho prudkým mávnutím ruky umlčel.

„Vzhledem ke krizové situaci vám nic nevyčítám,“

pokračoval. „Kromě toho snad nevznikla žádná trvalá škoda, místo závalu se bude dát bezpochyby zabezpečit a vyčistit.“

„Vaše Veličenstvo, to by byla osudná chyba!“ zvolal Barlok zděšeně a bez ohledu na bolest, která mu při tom projela levým bokem, vyskočil. „Měli bychom místo toho štolu pomocí střelného prachu ještě víc zasypat, abychom zabránili, že se…“

„Mistře války, zapomínáte se!“ zahřměl Burian a udeřil pěstí do zlaté podpěrky trůnu. „Nepřísluší vám kritizovat má slova. Jen kvůli vašim zásluhám a současnému stavu vás nenechám okamžitě uvrhnout do žaláře.“

„Pokud bude štola zpřístupněna, bude mít ta zrůda volnou cestu až sem, přímo do Elan-Dhoru,“ zasípal Barlok.

Všechno se s ním začínalo točit a jen s námahou se držel na nohou. Přesto zůstal stát, neboť věděl, že kdyby se znovu pokusil posadit, nevyhnutelně by ztratil rovnováhu a upadl.

„Tomu už dokážeme zabránit,“ prohlásil Burian. „Dosud není ani jisté, jestli vůbec existuje víc takových tvorů, nebo jen ten jeden, kterého jste navíc dvakrát zranil. A trpaslíci nikdy nemívali ve zvyku zbaběle prchat před nepřítelem, místo aby se s ním utkali v heroickém…“

Víc už Barlok neslyšel. Definitivně prohrál boj se slabostí a pohltila ho temnota.

5

Uzdravení

Barlok byl už mnohokrát v životě zraněn, několikrát dokonce těžce. Byl už také často v bezvědomí, ale ještě nikdy mu nebylo tak zatěžko probrat se jako tentokrát. Jako by byl uvězněný v hlubokém, temném močále, ze kterého se snažil prodrat zpátky ke světlu, ale bažina po něm nemilosrdně chňapala neviditelnýma rukama a stahovala ho stále znovu zpátky.

Někdy měl dojem, že slyší hlasy, které na něj naléhavě promlouvaly v cizím jazyce, ale možná mu cize jen připadaly, protože pořádně nerozuměl slovům. Pak opět hrozilo, že podlehne svodům močálu; pohrával si s myšlenkou, že namáhavý boj vzdá a prostě sklouzne do temnoty a věčného ticha.

Ale byl po celý život bojovník a nikdy se nevzdával. Na tom se ani teď nic nezměnilo. Stále znovu se mu dařilo unikat klamným svodům a bojovat proti temnému víru. Cizí hlasy mu při tom pomáhaly svým melodickým, nahoru

a dolů stoupajícím a klesajícím tónem, poskytovaly mu orientaci v tomto světě slepé tmy a oporu, když hrozilo, že sklouzne do hlubin. Chtěl se dostat k těm hlasům, musel se k nim dostat, to bylo jediné, na čem záleželo. Získávaly na hlasitosti, jejich volání na naléhavosti…

A pak, v určitém okamžiku, to skončilo. Nad ním se jako posměšný dozvuk noční můry, která ho následovala kousek do skutečnosti, rozkládala tma. Pak ale pochopil, že je to jen černý čedič, a koutkem oka zachytil mihotavé světlo pochodní a svící. Už nebyl zajatcem tmy. Do nosu ho udeřila vůně exotických bylin.

Barlok se pokusil pohnout. Mysl mu opět zaplavila panika, když zjistil, že nemá sebemenší kontrolu nad svým tělem, že ho dokonce ani necítí. Nepodařilo se mu hnout ani prstem. Mohl jen mrkat a také jazyk ho ještě poslouchal, jak brzy zjistil. Ovšem všechno ostatní… byl snad zachráněný před smrtí nebo ještě horším osudem jen proto, aby v budoucnu žil jako mrzák?

„Všemocné Li’thile buď díky, probral se,“ zaslechl ženský hlas. Zpěv umlkl, pak se do jeho zorného pole vsunul povědomý obličej.

„Tharlio,“ zaskřehotal. Teprve když bylo to slovo venku, uvědomil si, že promluvil, že alespoň toho je schopen, i když to pro něj bylo těžké.

„Ano, Barloku, jsem tady. A máš velké štěstí, že ty taky.

Už jsme skoro ztratily naději, ale ukázalo se, že jsi silnější, než jsme si myslely.“

„Kde… kde to jsem?“ vykoktal. Dokonce i myslet pro něj bylo těžké, jako by se ochrnutí rozšířilo i na jeho myšlenky. „Co… co se mi stalo? Nemůžu… se pohnout.“

„Neměj strach, to brzy přejde. Jen doznívání drog, které jsme ti musely podat, a zaříkávání, jímž jsme tě odtrhly od prahu smrti.“

Když to Barlok slyšel, zmocnila se ho bezbřehá úleva a na okamžik zavřel oči. Kdyby se měl rozhodnout mezi smrtí a životem ochrnutého, dal by přednost smrti.

„Nacházíš se v Temné věži,“ pokračovala Tharlia.

„Nechala jsem tě sem přinést, poté co ses zhroutil v trůnním sále. Léčitelé by ti už nemohli pomoci.“

„Jed?“

„Ne.“ Tharlia zavrtěla hlavou. „Něco horšího. Nějaká ďábelská magie. Za to, že jsi naživu, vděčíš jen mně a mým sestrám, ale bylo to neuvěřitelně na hraně. Díky pomoci Li’thily se nám podařilo porazit cizí magii. Ještě pár hodin a nemohly bychom pro tebe nic udělat.“

Barlok se znovu pokusil pohnout a tentokrát se mu s krajním vypětím vůle podařilo aspoň lehce pootočit hlavu na stranu. Za Tharliou stálo dalších pět žen, stejně jako ona zahalených do černých, prostých rouch, jejichž stříbrné výšivky svědčily o tom, že se jedná o vysoce postavené

kněžky. Neviděl jim do tváří, protože coby kněžky bohyně Li’thily je měly zahaleny závojem, ale pochopil, že právě jejich hlasy ho přivedly zpátky do světa živých.

„Jsi ještě velmi slabý a potřebuješ klid,“ pravila Tharlia.

„Prospi se, tak se nejrychleji zotavíš. Tentokrát se nemusíš bát žádných zlých snů.“

Provedla prsty před jeho obličejem několik složitých gest, pak mu jemně přitiskla ruce na spánky. Barloka zalil blažený pocit míru a bezpečí a vymazal mu myšlenky.

*

Burian otráveně dusal pochodněmi osvětlenými chodbami, které spojovaly různé komnaty a další prostory královského paláce. Jako dítě byl nadšen rozlehlostí komplexu s jeho nesčetnými úkryty, které přímo vybízely ke hře. Ovšem teď, ve stáří, divoký labyrint chodeb mezi jednotlivými jeskyněmi čím dál víc proklínal. Protože ať je ostatní nazývali nabubřele, jak chtěli, ničím jiným v zásadě nebyly - pouze jeskyněmi. Nejen trůnní sál, ale i celý zbytek paláce sestával pouze ze slují. Částečně byly vytvořené přírodou, částečně vytesané do kamene, ale ať byly sebenádherněji vyzdobené, zůstávaly jeskyněmi.

Někdy měl pocit, že v nich ani nedokáže dýchat, ale nejvíc nenáviděl dlouhé cesty mezi nimi.

Stejně tomu bylo dnes ráno; dokonce hlavně dnes ráno.

Vlastní hlava jako by mu narostla na dvojnásobek normální velikosti a také chodby mu připadaly delší než kdykoliv předtím. Věděl, že se mezi lidem ozývají hlasy, které tvrdí, že moc pije, ale koho vůbec zajímá, co si myslí lid? Byl král a měl plné právo dělat si, co chce, kromě toho měl dnes v noci víc než dost důvodů pít.

Po zasedání rady a audienci Nurana a Barloka zůstal ještě dlouho vzhůru a při víc než jednom džbánu vína přemýšlel o všem, co vyslechl, přičemž se jeho myšlenky mnohem víc točily kolem zprávy mistra rud než válečníka.

Zlatá žíla, prý dokonce ještě větší než legendární naleziště Zarkhadul - u Li’thily, to byla konečně zpráva podle jeho gusta!

Burian si velmi dobře uvědomoval, že se jeho lidu vede špatně a že je za to neprávem alespoň zčásti obviňován i on.

Ale doba byla prostě taková a ani nikdo z jeho slavných předků by nedokázal vyčarovat bohatství z ničeho. Kdysi tak vydatné doly Elan-Dhoru byly takřka vyčerpány a nová naleziště drahocenných rud, drahých kovů, nebo dokonce drahokamů nebyla pod Stínovými horami objevena už velmi dlouho.

Alespoň tedy do včerejška. Tímto nálezem učiněným za jeho vlády se všechno změní, ještě na stará kolena vstoupí do dějin Elan-Dhoru jako jeden z jeho nejslavnějších králů.

Spatřil v duchu nepředstavitelná bohatství, obchodní

karavany, putující jako za dávných dob jedna po druhé po silnicích vedoucích ke Stínovým horám a přivážející vzácné zboží z cizích zemí…

Těchto skvělých vyhlídek pro Elan-Dhor se jistě nevzdá jen proto, že se poblíž zlaté žíly potlouká jedna nebo možná i víc dosud neznámých nestvůr. V hlubinách hrozila řada nebezpečí a jeho lid si dosud se všemi poradil. Kvůli tomu měli koneckonců válečnickou kastu. Burian nechápal, proč se proti tomu vzpouzí právě Barlok, zahrnutý největšími poctami, a proč maluje na zeď přehnané výjevy plné hrůz.

Buď Barlokovi zkalilo mysl zranění, nebo začal být s věkem ustrašený a zbabělý.

No, Burian byl rozhodnutý nedat se tím zmást a byl si jistý, že nalezl vhodnou odpověď. Nadšeně se vydal do komnat svého syna, místo aby ho k sobě nechal povolat.

Nejspíš by pak stejně musel čekat nejmíň dvě hodiny a vysílat další sluhy. Jak toho zatraceného spratka znal, určitě ještě pevně a hluboce spí po noci strávené prostopášnostmi a nedal by se vzbudit ani královským sluhou. Byl nejvyšší čas vzít na něj přísnější metr.

Přede dveřmi k Farlianovým soukromým komnatám se bavili dva strážní. Když poznali, kdo se k nim blíží, zaujali rychle vojenský postoj a otevřeli králi dveře. Burian vstoupil do salónu, kde se právě několik sluhů snažilo odstranit poslední stopy hodokvasu. Překvapeně se na něj zahleděli, pak se uctivě uklonili.

„Kde vězí Farlian?“

„Ctihodný následník trůnu ještě spí, můj králi,“ oznámil jeden ze sluhů. „Ale pokud si to přejete, okamžitě ho vzbudím.“

„To udělám sám.“ Nevrlým gestem poslal Burian sluhy stranou a pěstí zabušil na dveře ložnice. Když se neozvala žádná odpověď, rozrazil je.

„Farliane, vstávej!“ zaláteřil.

Následník trůnu se vyděšeně posadil na posteli.

Blonďaté vlasy mu rozcuchaně visely z hlavy, oči měl oteklé spánkem a přemírou vypitého vína. Nebyl sám, ale Burian nedokázal zahlédnout, koho má u sebe, protože děvče rychle zalezlo pod přikrývku. Nejspíš to zase byla nějaká holka z ulice, s nimiž se jeho syn navzdory urozenému původu tak rád bavil.

„Otče, co…“

„Musím s tebou probrat něco důležitého. Takže vyhoď tu děvku z postele a koukej, ať máš čistou hlavu. Pospěš si, moje trpělivost má hranice!“

Burian za sebou zamračeně práskl dveřmi, nařídil sluhům, aby odešli, a udělal si pohodlí na podušce na sezení.

Nemusel čekat ani minutu a Farlian vyšel z ložnice, oblečený do županu.

„U sluncí hlubin, to byla noc. To byla holka,“ básnil a zíval. „Proč mě budíš v noci?“

„V noci? Je už dopoledne, gong právě ohlásil desátou,“

vyštěkl Burian, ale jeho rozhořčení nebylo příliš upřímné.

Také on sám vstával jen zřídka časněji.

„No i kdyby.“ Farlian znovu zívl. „Kde jsou sluhové? Ať mi někdo přinese pohár vína, abych si mohl vypláchnout z úst pachuť.“

„Nedotkneš se ani kapky, teď ani po zbytek dne, jinak tě osobně uvrhnu do toho nejhlubšího žaláře, kde budeš několik dní střízlivět. A teď si sedni!“ vybafl Burian.

Počkal, až zaražený následník trůnu uposlechne jeho rozkazu, pak pokračoval: „Jak už jsem řekl, musím s tebou probrat něco důležitého.“

„Jestli jde zase o tu starou písničku, že se chovám nevhodně…“

„Ne, i když okrajově přece jen ano. Mám pro tebe úkol.“

Vyprávěl o skřítkovi a jeho tvrzení, že objevil obrovskou zlatou žílu, o vyslané expedici a o tom, že potvrdila nález, který dokonce ještě překonal všechna jeho očekávání.

„Úžasné. A co s tím mám společného já?“ zeptal se Farlian s nevalným zájmem. „Pošli dolů pár kutacích oddílů, ať to zlato vytěží.“

„Obávám se, že tak snadné to nebude. Výprava narazila ve štolách také na dosud neznámou bytost, která je údajně neviditelná. Válečníci, které jsem vyslal jako doprovod, byli podle všeho úplně zdecimováni, domů se vrátili jen dva vojáci a dva dělníci, ostatní účastníci expedice padli.“

„Tak vyšli bojový oddíl, ať tu zrůdu zabije.“ Farlian si ovíjel kolem ukazováčku zlaté třásně županu.

„Přesně to udělám,“ prohlásil Burian protáhle. „A ty mu budeš velet.“

„Já?“ Farlian nechápavě vykulil oči a samým úlekem skoro spadl pozadu z podušky. „Ale… proč? Nemám na to výcvik. Nejsem válečník,“ protestoval. „Proč bych se měl vystavovat takovým nepříjemnostem, a dokonce se vydávat do nebezpečí? Koneckonců jsem následník trůnu!“

„Právě proto. V dřívějších dobách, když jsme ještě byli ohrožováni početnými nepřáteli, bývalo zvykem, že král táhl do boje v čele svých oddílů. Já jsem na to už příliš starý, takže mě zastoupíš. Jestli chceš jednoho dne získat trůn, je načase dokázat, že v tobě také vězí odvaha a síla našeho ctihodného rodu.“

„Ale - já se nechci vystavovat takovému nebezpečí!“

„Ne, ty chceš raději dál nasávat a smilnit a užívat si všech příjemných stránek života, o tom nepochybuji. Už jsem ti to toleroval moc dlouho,“ vyštěkl Burian. „Ale život se neskládá jen z toho. Je ti přes sto padesát a je načase něco změnit. Pokud se chceš opravdu stát jednoho dne králem, musíš se konečně naučit nést zodpovědnost. Lid tě má za slabocha a směje se ti za zády! Musíš si získat vážnost a úctu, aby k tobě vzhlížel, a toto je vynikající příležitost.“

„Smějí se mi? Mají mě za slabocha?“ Na Farlianově spánku začala zlostně tepat žíla.

„Ano, a právem. Nejspíš je to i moje chyba, protože jsem ti vždycky příliš ustupoval. Ale teď můžeš jedním rázem napravit mnoho z toho, co jsi v uplynulých letech zanedbal.

Jenom pomysli na to, že se na tebe lid bude najednou dívat úplně jinýma očima, dokonce tě bude obdivovat, pokud dovedeš výpravu ke šťastnému konci.“

Farlian chvíli mlčel. Burian se zadostiučiněním zaregistroval, že se jeho slova neodrazila od syna jako hrách od stěny, jak se většinou stávalo, že jím pohnula, něčím v něm pohnula.

„Ale proč právě tato mise?“ zeptal se nakonec.

„Nemůžeš mi prostě svěřit velení nad nějakou hlídkou? Ta nestvůra - říkáš, že vyvraždila skoro celou výpravu?“

„Zní to hůř, než jaké to ve skutečnosti je. Eskorta se skládala jen z pěti mužů, z nichž byli tři zabiti, ale také zrůda byla zraněna. Tentokrát půjde o silný bojový oddíl padesáti válečníků. Kromě toho vás doprovodí jedna z čarodějnic. Tharlia tvrdí, že její kněžky dokážou vycítit přítomnost cizí bytosti, i kdyby byla neviditelná. Nikdo vás tedy nebude schopen zaskočit. Takto vybaveni si snad bez námahy poradíte s jedinou zraněnou nestvůrou, dokonce i kdyby se poblíž potloukalo několik dalších jí podobných, jak se obává Barlok. Nikdo nečeká, že budeš bojovat v přední linii. Máš oddílu jenom velet, a přesto bude sláva tvoje. To obrovské naleziště zlata musí být zabezpečeno pro Elan-Dhor, a pokud se to pod tvým vedením podaří, bude se

na to vzpomínat ještě po mnoho generací. I tvoje matka by na tebe byla hrdá, kdyby se toho dožila.“

Ve Farlianových očích zaplála jiskra.

„Sláva a vážnost po mnoho generací,“ zamumlal. „Pak už se mi nikdo neodváží smát. Dobrá, udělám, co ode mě žádáš, a ujmu se velení nad expedicí.“

„Nic jiného jsem od tebe nečekal a jsem na tebe velmi pyšný, synu,“ usmál se Burian a vstal. „Za hodinu se dostavíš do kasáren, aby ses poradil s Warlonem. Bude taky součástí oddílu, aby vás dovedl na místo, kromě toho už získal v boji proti té nestvůře zkušenosti. Dozvíš se od něj všechny zbývající podrobnosti, které potřebuješ znát.“

Burian spokojeně vyšel z komnat svého syna. Všechno se vyvíjelo podle plánu. Dokonce i Barlokova ostudná zbabělost mu přišla nanejvýš vhod. Už dávno se mu protivilo, že se válečný hrdina těší u lidu takové úctě, mnohem větší, než trpaslíci projevovali jemu, králi. Teď se ale naskytla nečekaná příležitost, jak to změnit. Jeho syn dokáže něco, před čím ten údajně statečný Barlok strachy couvl, a položí tím základní kámen k rozkvětu a novému bohatství Elan-Dhoru.

Král Burian viděl budoucnost v nejzářivějších barvách.

*

Barlokovo další procitnutí bylo podstatně příjemnější - a snazší - než první. Tentokrát nemusel namáhavě bojovat proti něčemu, co ho chtělo zadržet v temnotě bezvědomí, a - jak mu Tharlia slíbila - nebyl ani sužován zlými sny.

Alespoň ne takovými, které by si po probuzení pamatoval.

Podle lehce odlišné textury a opracování čedičového stropu nad sebou poznal, že ho odnesli do jiného pokoje.

Kromě toho tu bylo okno, jímž dovnitř pronikalo slabé světlo, nejvíc ho ovšem pocházelo z lampy zavěšené na stropě. Na sobě měl noční úbor a ležel v měkké, na jeho vkus až příliš měkké posteli. Barlok to vnímal, což znamenalo, že se mu opět vrátil do těla cit. Také Tharliin druhý slib se splnil. Když se pokusil pohnout, k jeho nezměrné úlevě se mu to bez problémů podařilo.

Tharlia seděla vedle něj na podušce. Když si všimla, že se probudil, vstala a posadila se na okraj postele.

„No? Jak se cítíš?“

„Opravdu dobře,“ odpověděl Barlok podle pravdy.

Ztuhlost mu vyprchala nejen z údů, ale i z hlavy, dokázal znovu jasně uvažovat. Spánek ho osvěžil. Také slabost zmizela, cítil se opět plný sil. Chtěl se napřímit, ale Tharlia ho zatlačila zpátky.

„Nenech se zmást, i když si myslíš, že bys zase dokázal skály lámat. To, co cítíš, nejsou tvé skutečné síly, iluzi ti poskytují jen mé drogy. Potřebuješ ještě pořád klid a šetřit

se. Nezapomeň, že jsi teprve před několika málo hodinami bojoval se smrtí.“

„Co je s ránou?“

„V zásadě je v pořádku, dobře se hojí. Nebezpečí představovala cizí magie. Společnými silami se nám ji podařilo zlomit, ale naše zaříkání ti ještě víc vyčerpalo už tak oslabené tělo.“

„Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“

„Zbytek včerejší noci a skoro celý den.“

„Celý den?“ zopakoval Barlok zděšeně. „U Li’thily, nemůžu tu v žádném případě zůstat. Už jsem ztratil příliš mnoho času. Musím bezpodmínečně ke králi, okamžitě!“

Znovu se napřímil a tentokrát se ho Tharlia nepokusila zastavit. Když ale přehodil nohy přes okraj postele, zmocnila se ho závrať a údy se mu začaly třást. Všechny síly, které ještě před okamžikem cítil, zmizely jako mávnutím kouzelného proutku a musel si znovu lehnout.

Namáhavě lapal po dechu, dokud třas v jeho těle nepolevil a divoce bušící tep se opět neuklidnil.

„Chápeš teď, že nemůžeš vstát?“

„Tak mi dej nějaké drogy, které mi dodají sílu, alespoň na hodinu, na dvě. Nebo přiveď krále sem. Vyřiď mu, že s ním potřebuji nutně mluvit, jde o bezpečnost celého našeho lidu. Jestli nedokážu toho blázna přesvědčit, ještě…“

„Vím, co má v úmyslu, koneckonců jsem se také zúčastnila zasedání rady. Ale věř mi, i kdyby existoval

lektvar, který by ti dodal dost sil na audienci, Burian by tě stejně nepřijal a také sem za žádných okolností nepřijde. Od chvíle, kdy uslyšel o obrovském nalezišti zlata, ho chamtivost zaslepila vůči každému nebezpečí. Je pevně rozhodnutý vyslat do hlubin další výpravu, tentokrát silnou bojovou skupinu. Tvých rad neuposlechne. Myslí si, že jsi na stará kolena zeslábl a zbojácněl, že ti děsivé zážitky zakalily mysl a strašně přeceňuješ hrozící nebezpečí.“

„Ukážu tomu hlupákovi, kdo je tady slabý a ustrašený,“

zaláteřil Barlok rozzlobeně. „I kdybych měl prorazit brány jeho paláce a vtlouct do něj rozum pěstmi, nesmí…“

„Momentálně bys nedokázal vlastními silami rozrazit ani otevřené dveře nebo mi napráskat na zadek, jak jsi tak často dělával, když jsem byla dítě,“ pronesla Tharlia posměšně.

„A i kdyby si s tebou král promluvil, nic, co bys mohl říct, nepronikne až k žalostným zbytkům jeho rozumu, a už vůbec nepomýšlej na to, že bys dokázal změnit jeho názor.“

„Tak holt musí něco podniknout vysoká rada! Kromě toho by sis měla dávat větší pozor na jazyk, koneckonců mluvíš o našem králi,“ varoval ji Barlok. „Ani jako velekněžka Li’thily a členka rady nejsi nedotknutelná.“

„Neoznačil jsi ho sám před chvilkou za blázna?“ opáčila Tharlia. „A co se týče rady - ta je za Burianovy vlády jenom pro legraci. Pokusili jsme se něco podniknout, ale král usnesení většiny prostě ignoroval. Učenci a válečníci protestovali proti nové výpravě, i když to pro Lotona a

Sutise bylo těžké. Jako vojáci jsou zvyklí postavit se každé hrozbě čelem, mají ovšem velký respekt k tobě i tvému úsudku, a tak pro ně bylo tvé varování rozhodující. Jen dělnická kasta hlasovala pro další výpravu. Pro Torgana a Artoka bylo také nejpodstatnější zlato, vojenské záležitosti je zajímají méně.“

„Taky blázni,“ vyrazil ze sebe Barlok. „Nejspíš je jim jedno, kolik dobrých válečníků přijde o život, pokud jen můžou doufat, že se dostanou ke zlatu.“ Zaskřípal zuby. „A já jsem tady upoután na lůžko! Možná dokonce doufají, že bude válečnická kasta v očekávaném boji oslabena a oni posílí vlastní vliv.“

„To je možné.“ Tharlia pokrčila rameny. „Mimochodem, přede dveřmi někdo sedí a celý netrpělivý čeká, až si s tebou bude moci promluvit. Určitě ti bude moci sdělit bližší podrobnosti.“

Vstala a vyšla z místnosti. Krátce poté se vrátila, doprovázena Warlonem.

„Barloku, jak je ti?“ zeptal se válečník s radostným třpytem v očích a spěchal k Barlokově posteli.

„Vidíš přece, povaluju se tady, zatímco je mě jinde potřeba naléhavěji než kdykoliv předtím,“ zabručel Barlok.

„Jak mi má být?“

„Zranění se hojí dobře a cizí magii jsme dokázali zneutralizovat. Už mu nehrozí žádné nebezpečí. Řekla bych, že zítra bude schopen vstát,“ dodala Tharlia. „Nechám vás

teď pár minut o samotě, protože na mě čekají další důležité úkoly.“

„Warlone, musíš proti tomu šílenství něco podniknout,“

vyhrkl Barlok, když za sebou zavřela dveře. „Tharlia mi vyprávěla, že se král chystá vypravit další expedici. Musíš tomu zabránit, aspoň na tak dlouho, než se postavím na nohy a budu se o to moci postarat sám.“

„Obávám se, že na to už je pozdě,“ odvětil Warlon zdráhavě. „Proto taky mám málo času. Rozkaz už byl udělen a výprava za zhruba hodinu vyrazí. Padesát válečníků a kromě nich dalších deset dělníků, kteří ale mají jen uvolnit štolu a pak se vrátit. Mám oddíl vést, protože jsem byl jako jediný teď dosažitelný válečník tam dole a mám zkušenosti s nepřítelem, ale nemám žádné velitelské pravomoci. Burian mi kvůli přátelství s tebou zjevně nevěří.“

„Kdo tedy? Kdo bude velet?“

Warlon opět zaváhal a přešlápl z nohy na nohu.

„Král svěřil tento úkol svému synovi,“ pronesl nakonec.

„Farlianovi!“ Barlok to jméno vyplivl, jako by šlo o nadávku. „Ten změkčilý, arogantní hlupák, který má v hlavě jenom zábavu! Když mu dáš do ruky meč, musíš se bát, že si ublíží! Zrovna tenhle chlap má vést bojový oddíl do bitvy?“

„Horší už by to být vážně nemohlo,“ souhlasil Warlon.

„Král nebere nebezpečí vážně. Vychází z toho, že se jedná o osamělou, navíc zraněnou bytost, nějakou dosud neznámou

zrůdu z hlubin. Doufá, že si Farlian misí získá vážnost a úctu.“

„Je jich víc,“ prohlásil Barlok. „Vím to. Neptej se mě jak, prostě to vím. A není to žádná nestvůra, žádné divoké zvíře, to jsi viděl stejně dobře jako já. Jestli bude štola znovu zpřístupněna, stihne nás pohroma. Pochodujete do záhuby.

Nesmíš se toho zúčastnit!“

„Mám se vzepřít královu přímému rozkazu? Zbavili by mě všech titulů a poct a uvrhli do žaláře. Raději zemřu hrdinskou smrtí v bitvě.“

„Tak předstírej zranění,“ rozohnil se Barlok. „Pro mě za mě si zatni sám sekyru do nohy a řekni, že to byla nehoda.

Je to vždycky lepší než se vydat vstříc jisté smrti!“

Warlon se usmál, okamžitě ale zase zvážněl.

„Ty bys to na mém místě udělal? Určitě ne. I kdyby mi nemohli nic dokázat, každý by věděl, co za tím vězí, a do smrti by mě považovali za zbabělce.“ Zavrtěl hlavou. „Ale jen o to nejde. Musím splnit povinnost. Burian posílá na tuto výpravu padesát našich nejlepších bojovníků, kteří ani pořádně nevědí, co je čeká. Nemůžu je prostě nechat na holičkách, i když si nemyslím, že toho moc pořídím.“

Barlok přikývl.

„Mluvíš jako skutečný válečník. Zjevně v tobě přece jen zůstalo něco z mého výcviku, i když si teď skoro přeji, aby tomu tak nebylo. Poslouchej mě: Nesnaž se tam dole hrát si na hrdinu. Viděl jsi, čeho je ta bestie schopna. Místo toho se

ti musí podařit přimět Farliana, aby misi co nejdřív ukončil.

Jděte dolů, trochu se tam porozhlédněte a co nejrychleji se vraťte, než budete odhaleni. To samé platí, když narazíte na nepřítele. Nestarej se o Farliana a jeho rozkazy. Když půjde do tuhého, poslechnou muži spíš tebe než jeho. Koukej, abys odtamtud dostal ve zdraví co nejvíc našich lidí.“

„Samozřejmě,“ pronesl Warlon stísněně. „Teď už však musím jít, mám zpoždění. Doufám, že se brzy uzdravíš.“

Otočil se k odchodu, ale u dveří ho zastavilo Barlokovo zvolání: „Jestli dostanete šanci vrátit se, pokus se znovu vyvolat zával a zatarasit cestu. A ještě jedna věc: Dávej na sebe pozor, chlapče. Kéž tě Li’thila ochraňuje.“

*

Několik minut poté, co Warlon odešel, se vrátila Tharlia.

V ruce držela pohár s kouřící, výrazně po bylinkách vonící tekutinou, který mu podala.

„Na, vypij to.“

Barlok opatrně usrkl nápoj. Chutnal strašně a musel se ovládnout, aby ho okamžitě zase nevyplivl.

„Zatraceně, co je to? Chceš mě otrávit?“

„Snad si vážně nemyslíš, že ti prozradím recept na naše lektvary? Pomůže ti rychleji se postavit na nohy, to je jediné, na čem záleží. Takže tak nevyváděj. Kdybych si přála tvou smrt, nemusela bych tě otrávit, stačilo by nedělat

nic a zcela jistě bys zemřel. Místo toho jsem celou noc a den bděla u tvého lůžka. I když to možná zraňuje tvou pýchu, protože vím, že nemáš o nás čarodějnicích vysoké mínění, vděčíš nám za život. Doufám, že na to nezapomeneš.“

„Tomu už budeš schopná zabránit a bezpochyby mi to při každé vhodné příležitosti připomeneš,“ odvětil Barlok.

Překonal odpor a vyprázdnil pohár. „Odkud ta náhlá starostlivost?“

„Jsme koneckonců příbuzní. Jsi můj prastrýc. Je přece samozřejmé, že se o tebe postarám, i když jsme v minulosti měli tu a tam rozdílné názory.“

„Což je nejspíš velmi mírně řečeno,“ zavrčel Barlok.

„Znám tě dost dobře a víš, jak nenávidím tvoje pletichy a intriky. Kdyby ti to přineslo sebemenší výhodu, nechala bys mě zemřít, aniž bys hnula brvou.“

„Mýlíš se ve mně. Možná mě přece jen neznáš tak dobře, jak si myslíš,“ namítla Tharlia prudce. „Vždycky jsem k tobě vzhlížela a obdivovala tě, i když nesdílím některé tvé názory. A už vůbec nemluvě o tom, že pokud se tvoje obavy potvrdí, hrozí našemu lidu velké nebezpečí a bude tě potřebovat naléhavěji než kdykoli předtím.“

„Ach, vážně? Sama jsi přece viděla, jak malou důležitost přikládá král mé radě,“ prohlásil Barlok zahořkle. „Nenechal nikoho na pochybách, že jsem v jeho očích vinen tím, co se stalo. Nemá proti mně v ruce nic, čím by mi dokázal nesprávné počínání, jinak by mě za to s velkým potěšením

popohnal k zodpovědnosti. Ale i tak jsem momentálně pravděpodobně ten poslední, kdo by na něj mohl mít nějaký vliv.“

„To se velmi rychle změní, až se ukáže, že máš pravdu.

A znělo to, jako by sis tím byl naprosto jistý.“

„Přinejmenším se toho obávám. I kdyby existovala jen tato jediná zrůda, bylo by to dost zlé, ale bojový oddíl trpasličích válečníků by ji nejspíš dokázal navzdory její neviditelnosti zneškodnit. Jenže když Warlon nechal prorazit tu stěnu, otevřel přístup k oblasti hlubin, do které ještě nevkročil žádný trpaslík a nejspíš ani jiný nám známý tvor. Možná se dokonce jedná o jediný přístup. V jeskyni za vstupem jsme našli znaky umělého opracování, mezi jiným reliéf, který vypadal tak cize…“ Barlok se při pouhé vzpomínce na něj zachvěl.

„Měl bys to popsat Selonovi. Pokud existuje podobnost s nějakou nám známou kulturou, učenci to zjistí.“

„Možná,“ přitakal Barlok. „Ale obávám se, že tady máme co do činění s úplně cizí kulturou. Tvor, který nás napadl, byl bojovník. Někdo takový nezačne zdobit stěny jeskyně. A měl meče, které musel někdo ukovat. Nedokážu si představit, že by to ta bytost udělala sama.“ Zavrtěl hlavou. „Někde v hlubinách žije celý národ těchto tvorů.

Možná je jenom malý, možná se ale skládá z tisíců bytostí.

Ty teď vědí, že existujeme, a až bude štola zpřístupněna…“

Odmlčel se.

„Pokud se jedná o inteligentní stvoření a my válku proti nim nemůžeme vyhrát, musíme se jim pokusit vysvětlit, že nejsme jejich nepřátelé,“ řekla Tharlia.

Barlok rezolutně zavrtěl hlavou.

„Ten tvor nás napadl bez jakéhokoliv důvodu a bez varování. Než zabil prvního dělníka, ani jsme nevěděli o jeho existenci. Jak to chceš nazvat jinak, než ‚nepřátelsky smýšlející‘?“

„Ale vy jste pronikli do jeho říše. Mohl se cítit ohrožený, a proto zaútočil.“

„Ne, tak to nebylo,“ tvrdil Barlok. „Masakroval naše lidi se skutečnou krvelačností, i když jsme už utíkali. Nedokážu to pořádně popsat, ale přímo jsem cítil jeho zlou podstatu.

Šlo mu jenom o zabíjení. Když se ta bytost na okamžik zviditelnila… byla strašidelná. Jako ztělesněná smrt. Bledá, se žhnoucíma očima a špičatýma ušima, trochu jako zlovolností zdeformovaná karikatura elfa. Našel jsem…“

Barlok se zhluboka nadechl, když si náhle něco uvědomil.

„Moje věci. Kde jsou věci, které jsem měl včera u sebe?“

„Všechny jsou v truhle támhle v koutě. Proč, co se děje?“

„Na jednom z úlomků proražené stěny jsem něco objevil.

Symbol, možná elfí runu. Schoval jsem si ho, ale při všem tom rozruchu jsem na něj zapomněl. Je to úlomek velký asi jako dlaň. Musí být v jednom z mých váčků. Podívej se, jestli ho najdeš.“

„Odkud znáš elfí runy?“ zeptala se Tharlia posměšně, vydala se k truhle a otevřela ji. Už po krátkém pátrání objevila úlomek. „To by opravdu mohl být elfí symbol,“

zamračila se. „Ale i kdyby ano, neznám ho a taky si nedokážu vysvětlit, kdo ho tam dole mohl vyrýt. Později ho zanesu Selonovi, možná si s ním poradí.“ Zavřela truhlu a položila na ni zlatý úlomek, pak se vrátila k Barlokově posteli. „Opravdu si myslíš, že je bojový oddíl odsouzený k záhubě, pokud uvolní zřícenou štolu?“ zeptala se.

„Nevím,“ zamumlal Barlok. „Přikázal jsem Warlonovi, aby naléhal na rychlý návrat a pokud možno se vyhnul každému kontaktu s nepřítelem, ale obávám se, že to nebude v jeho moci. Proč se ptáš?“

„Protože mi král Burian uložil, abych pro tuto výpravu uvolnila vrchní kněžku nebo alespoň vysvěcenou kněžku.

Jak jsem říkala už včera večer, dokážeme vycítit, zda se v naší blízkosti někdo nezdržuje, i když se vyhýbá našim zrakům.“

„Potom možná mají malou šanci,“ vydechl Barlok s novou nadějí. „Minimálně budou včas varováni, když se k nim nepřítel přiblíží. To jim poskytne velkou výhodu.“

„Jenže kdyby Ailin zemřela… nevím, co bych pak dělala.“ Tharlia začala neklidně přecházet po místnosti.

„Nedokážeš si představit, jak těsně jsme v našem řádu vzájemně propojeny. Pro vás válečníky patří smrt ke každodennímu řemeslu, a pokud padnete v boji, chápete to

jako něco velmi čestného. Ale pro nás… nenávidím Buriana za to, že mě k tomu nutí, přinejmenším stejně, jako ho ty nenávidíš za to, že posílá Warlona a ostatní na takřka jistou smrt.“

„Nechovám k němu nenávist a ty bys taky neměla.

Koneckonců je to náš král,“ namítl Barlok nuceně a bez skutečného přesvědčení. „Ze svého úhlu pohledu je přesvědčený, že dělá správnou věc.“

„Přestaň se přetvařovat, nehodí se to k tobě,“ rozzlobila se Tharlia. „Právě jsi sám vylíčil, jak by jeho rozhodnutí mohlo přivést náš lid na pokraj záhuby, nebo ho do ní dokonce uvrhnout. Nemluvě o tom, že zaútočil na tvou čest.

Proč si myslíš, že svěřil velení právě Farlianovi? Doufá, že jeho syn dokáže to, čeho se bojí dokonce i sám slavný Barlok. Už dlouho jsi mu trnem v oku, protože ti ve skrytu závidí hrdinské skutky a vážnost u lidu. Aby jí otřásl, je dokonce ochotný vystavit následníka trůnu takovému nebezpečí.“

„Ale to je absurdní!“ Barlok chtěl vyskočit z postele, ale stihl si to rozmyslet dřív, než se mu opět udělalo nevolno.

„Nikdy jsem mu nedal důvod, aby pochyboval o mé…“

„Je to slabý král a v lidu to vře napříč všemi kastami,“

přerušila ho Tharlia. „Kdyby se lid mohl svobodně rozhodnout, koho by viděl raději na trůnu, byl by to on, nebo ty? Burian si je toho vědomý. Ve skrytu se už dokonce volá po jeho sesazení.“

Barlok se zhluboka nadechl a chtěl proti tomu neslýchanému prohlášení protestovat, ale než mohl něco říct, hovořila rychle dál. „Kromě toho je starý a nebude žít věčně. Farlian je sice jako jeho syn předurčený stát se jeho nástupcem, ale klidně se může stát, že vysoká rada odmítne korunovat za krále takového budižkničemu, jako je on. Tvé jméno naproti tomu v této souvislosti zajisté padne, ať se ti to líbí, nebo ne, tím spíše, pokud se budeme v tu dobu nacházet ve válce. Vím, že nechováš žádné podobné ambice a vzpíral by ses, ale to nemění nic na tom, že se tě Burian bojí. Vysílá ten bojový oddíl nejen kvůli zlatu, ale také z tohoto důvodu. A s tímto šílenstvím se prostě nedokážu smířit. Tím spíš, když je tak zbytečně vystaven v nebezpečí život jedné z mých vysvěcených kněžek.“

„To… to je nehorázné!“ zasípal Barlok. „To je velezrada! Kdyby o tom proniklo ven byť jediné slovo…“

„To přece nemusí. Ale předpokládejme, že Farlian na výpravě padne, pak už nebude žádný následník trůnu.

Myslím jen na budoucnost. A to bys měl taky.“

„Hlavně si myslím, že bychom neměli v tomto rozhovoru pokračovat,“ prohlásil Barlok rozhodně. „V

zájmu nás obou zapomenu, že k němu vůbec došlo. Teď jdi a nech mě chvíli o samotě.“

„Jak si přeješ. Chtěl jsi vědět, proč jsem kromě své základní povinnosti pomáhat a našim příbuzenským vazbám udělala vše, co bylo v mé moci, abych tě uzdravila, a já jsem

ti to podle pravdy vysvětlila, totiž že v tobě vidím největší a možná jedinou naději našeho lidu.“ Tharlia pokrčila rameny, obrátila se a uchopila zlatý úlomek. „Odnesu to Selonovi a později se na tebe ještě přijdu podívat.“

Když za sebou zavřela dveře, hluboce rozrušený Barlok osaměl a zíral do stropu. Věděl o své oblibě nejen ve vlastní kastě, ale i mezi ostatními trpaslíky. Přesto ani nepomyslel na to, aby ji využil pro nějaké vlastní politické cíle. Dokonce i místo ve vysoké radě stále odmítal a teď mu Tharlia nepřímo nabídla, že mu pomůže, aby mohl jako Burianův nástupce usednout na trůn. To bylo absurdní! Nechoval podobné ambice a také v budoucnosti se vší rozhodností odmítne každý takový návrh. Vlastně to musela vědět i Tharlia, na to ho znala až příliš dobře.

Přesto se mu nepodařilo její slova prostě jen tak odbýt.

Pokud Farlianova mise neuspěje a králův syn přijde o život, nezanechá Burian v případě své smrti opravdu žádného následníka trůnu. Důsledkem budou boje o nástupnictví nejen mezi kastami, ale dokonce i v rámci mocných rodů, jak se v minulosti v podobných situacích už mnohokrát stalo. K tomu nesmělo za žádných okolností dojít. I když on, Barlok, nikterak neusiloval o trůn, byl by díky své velké vážnosti a oblibě opravdu možným náledníkem, na němž by se mohla vysoká rada shodnout.

Momentálně bylo ale všechno tohle vedlejší. Mnohem horší bylo, že Burian byl svou lakotou a nerozvážností

schopný vyvolat válku proti neznámému nepříteli v hlubinách, která mohla zatlačit všechny dosavadní hrozby namířené proti Elan-Dhoru do pozadí. Barloka zamrazilo při pouhé představě, že by museli vést válku právě pod králem Burianem, který nikdy neprojevil zájem o vojenské záležitosti. Neměli však jinou volbu.

Barlok se oddával temným úvahám, dokud neuslyšel, jak velký gong ve středu města ohlašuje šestou hodinu večerní, dobu, kdy měl bojový oddíl vyrazit. Znovu přehodil nohy přes okraj postele a tentokrát se mu s námahou podařilo postavit. Nejistými kroky dovrávoral k oknu a vyhlédl ven.

Nacházel se v horních poschodích Temné věže, takže měl dobrý výhled na město.

Už se začínalo stmívat. Ve stropě mohutné jeskyně byly šachtice, vedoucí až k povrchu. Komplikovaným systémem zrcadel a broušených čoček se dovnitř dostávalo dost světla na to, aby byl Elan-Dhor během dne osvětlený alespoň natolik, že mohly být zhasnuty pouliční svítilny, aniž by se město ponořilo do naprosté tmy.

Daleko na východě dokázal Barlok v mizejícím pološeru rozeznat velká kasárna. Směrem k jižní městské bráně se odtamtud dával do pohybu průvod droboučkých bodů, rozeznatelných hlavně díky hořícím pochodním a lucernám, které nesly s sebou. Jak Barlok věděl, jedním z těch bodů byl i Warlon.

Barlok příliš nevěřil, že ho ještě někdy spatří.

6

Návrat do hlubin

„Pozor!“ rozkázal Farlian. S vypjatou hrudí a vysoko vztyčenou hlavou kráčel naposledy podél řady válečníků nastoupených na velkém kasárenském dvoře, kteří byli vybráni pro bojový oddíl, a prováděl inspekci. Jak kolem něj následník trůnu přecházel, měl Warlon pocit, že v jeho očích zahlédl posměšnou jiskru.

I přes jeho radu měl Farlian na sobě místo kroužkové košile prsní a zádový pancíř. Vypadal v něm sice majestátně a masivní ocel ho v případě útoku také lépe ochrání, v boji mu ovšem bude velmi překážet a během dlouhého pochodu, který je čekal, bezpochyby dostane pořádně pocítit jeho váhu. Nejpozději v ohnivých slujích bude následník trůnu nejspíš proklínat vlastní paličatost, ale komu není rady, tomu není pomoci.

„Pochodem v chod!“ zahřměl Farlian další rozkaz. „Za slávu a blaho mocného Elan-Dhoru, vzhůru do boje!“

Warlon by tváří v tvář tomuto přehnanému patosu nejraději obrátil oči v sloup, ale ovládl se. Válečníci se dali do pohybu, opouštěli kasárna. Za nimi následovala malá skupina dělníků, jejichž úkolem bude zpřístupnit zřícenou štolu, a hlavně se postarat o to, aby se nebylo třeba obávat dalšího závalu.

Vždycky když Warlon táhl do boje, i když to byla jen rutinní hlídka, při níž s největší pravděpodobností nedojde k žádným incidentům, pociťoval tíseň. Zpočátku to považoval za podprahový důkaz zbabělosti a bojoval proti tomu.

Mezitím už o tom ale hovořil s mnoha dalšími vojáky a zjistil, že jsou na tom v podstatě všichni stejně. Od té doby toho využíval, aby při opouštění Elan-Dhoru do sebe ještě jednou vědomě nasál všechny dojmy z města, popral se s pomyšlením, že se možná nikdy nevrátí. Nenaplňovalo ho to strachem, nýbrž posilovalo, ukotvovalo to v něm vzpomínku na to, zač bojuje a dává v sázku život.

Tentokrát ovšem necítil jen neurčitou tíseň, ale skutečný strach, i když mu nedovoloval, aby ho ovládl. Tentokrát věděl, že se vrací do zlého snu, ze kterého den předtím jen tak tak vyvázl, a že jeho šance na návrat jsou všechno, jen ne dobré.

Vrhl pohled k Temné věži, která se tyčila skoro na opačném konci města jako černá, víc než deset poschodí vysoká silueta. Nebylo spravedlivé přát si, aby se jeho přítel a učitel také vydával do nebezpečí, přesto by se cítil

přinejmenším o trochu lépe, kdyby byl Barlok s nimi.

Warlon se dokonce přistihl při tom, že mu na kratičký moment závidí, že může kvůli svému zranění zůstat doma.

Vyděšeně a zahanbeně tuto myšlenku okamžitě zaplašil.

Na Farlianův rozkaz pochodovali v přehlídkové formaci ve dvojstupech a stejným krokem. V čele kolony si jako panák pyšně vykračoval následník trůnu. Blonďaté, pečlivě spletené vlasy mu spadaly na ramena. Blahosklonně zdravil trpaslíky, jež potkávali a kteří se stali svědky jejich pochodu. Bezpochyby pociťovanou lítost nad tím, že jich bylo docela málo, na sobě nedával znát. Určitě by si přál velký zástup, lemující ulici a nadšeně je zdravící.

Po jeho boku kráčela vysvěcená kněžka bohyně Li’thily, která doprovázela výpravu na králův rozkaz. Na sobě měla dlouhé černé roucho a tvář zahalenou rovněž černým závojem, jak bylo zvykem, když se kněžka jejího postavení objevila na veřejnosti. Kromě toho měla pás s mečem, který na ní vypadal naprosto nepatřičně a měl nejspíš nanejvýš obřadní význam.

Ke své zlosti se Warlon dozvěděl o její účasti teprve krátce předtím, než vyrazili. Během porad nepovažoval Farlian za nutné se o ní zmínit byť jen jediným slovem, i když o ní v tu dobu už bezpochyby věděl. Zamlčet to Warlonovi byla úmyslná provokace, která mu měla dát najevo, jak málo může do této expedice mluvit. Nicméně

pokud byla pravda, co se šeptalo o jejích schopnostech, mohla být její přítomnost nanejvýš užitečná.

Dorazili k jižní městské bráně, jejíž mohutná vrata se před nimi otevřela a zase se zaduněním zavřela, jakmile kolona prošla a nechala Elan-Dhor za zády. Warlonovi to skoro připomínalo zaklapnutí víka od rakve.

Před branou se rozkládala obrovská Síň hrdinů, jejíž strop uprostřed podpíraly dvě řady sloupů, tak silné, že by se pět trpaslíků muselo chytit za ruce, aby jeden z nich objali.

Prošli síní a vkročili do široké, dobře zpevněné štoly. Každý čtvrtý trpaslík nesl pochodeň nebo svítilnu, takže jejich okolí zalévalo jasné světlo. Warlon by ho ani nepotřeboval.

Prošel už těmito vyšlapanými štolami, kde byly dokonce i stěny vyhlazené nesčetnými doteky, tolikrát, že by se tady nejspíš orientoval i v naprosté tmě. Protože už tu nebyl nikdo, na koho by mohli udělat dojem, dovolil jim Farlian, aby nesmyslnou pochodovou formaci rozpustili.

Po určité době dorazili ke kamenným schodům, po kterých vedla jejich cesta dál do hlubin. Stále znovu sestupovali k odpočívadlům, z nichž odbočovaly štoly.

Většina vedla do dávno opuštěných úseků dolu. Tady, v bezprostřední blízkosti Elan-Dhoru, začali kdysi jejich předkové kutat. Štoly byly považované za vytěžené a jen několik jich bylo raženo ještě dál, v naději, že se tam narazí na dosud neobjevené rudy nebo jiné cennosti. Většina kutacích prací se mezitím odehrávala podstatně hlouběji.

Schody byly vytesány přímo do skály. Stupně se přizpůsobovaly přirozenému tvaru horniny, takže byly nerovnoměrně vysoké a nebezpečně vyhlazené kroky nesčetných generací trpaslíků, kteří po nich dusali. Obtížně se po nich šlo a svaly na nohou dostávaly zabrat.

„Ten ras nasadil pěkné tempo,“ zabručel jeden z válečníků poblíž Warlona. „Rád bych věděl, jak dlouho to máme vydržet. Než dorazíme do uhelných slojí, budeme naprosto vyčerpaní.“

Warlon se usmál.

„Otázka spíš zní, jak dlouho to vydrží Farlian,“ odvětil.

„Ctihodný následník trůnu bude na chození po schodech zvyklý podstatně méně než my a řekl bych, že nemá sebemenší představu, jak hluboko do nitra země to schodiště vede.“

Válečníci, kteří zaslechli jeho slova, se tiše zasmáli.

Rychlost, s jakou oddíl postupoval vpřed, se opravdu brzy zmírnila. Warlon toho využil, aby se posunul trochu víc do čela kolony, které stejně jako předtím tvořili Farlian a kněžka. Následník trůnu ještě pořád usiloval o pyšné držení těla, ale nedařilo se mu to zdaleka tak dobře jako na začátku.

Úplně jinak tomu bylo u kněžky. Nejevila dosud sebemenší známku únavy. Kráčela vysoko vzpřímená, obklopená aurou hrdosti a přirozené důstojnosti, o které si

mohl nechat Farlian jenom zdát. Warlon si nemohl pomoci a musel obdivovat eleganci a pružnost jejích pohybů.

Několik válečníků v jeho blízkosti se tiše posmívalo zpomalenému tempu a teď už plouživým krokům následníka trůnu. Nezdálo se, že by jim vadilo, že je Warlon slyší. Byl sice jako bojový velitel na této výpravě nejvýše postaveným důstojníkem, ale protože jim neudílel rozkazy, hleděli na něj jako na jednoho z nich.

K hlouběji položenému patru vedlo další schodiště, čítající sto či více schodů. Opět se tu nacházelo odpočívadlo, ze kterého odbočovaly půlkruhové klenby tří štol. Jako v každém patře byl i tady vytesán do stěny znak jejich lidu, kladivo zkřížené se špičákem, coby varování pro každého nepovolaného vetřelce, že na toto území vznáší nárok Elan-Dhor.

Prošli západním vstupem a kráčeli další chodbou. Zde poprvé narazili na hlídku. V dolech se pracovalo i v noci a dělníci museli být chráněni. Hlavně ale měly patroly zabránit tomu, aby na výsostné území Elan-Dhoru nepozorovaně pronikla zlodějská cháska jako gnómové a goblini a odnesla si odtud kořist. Válečníci pokorně pozdravili následníka trůnu a ustoupili stranou, aby mu udělali místo.

Štola ústila do krystalové oázy, podle Warlonova názoru jednoho z nejkrásnějších míst světa pod povrchem. I když tady byl už stokrát, ten pohled ho opět omráčil. V zásadě to

byla geologická nemožnost, pro jejíž vznik neexistovalo vysvětlení.

Ze země trčely obrovské krystaly nejrůznějších tvarů a barev, některé oblé, jiné hranaté, většina podlouhlá a tak velká, že by zřetelně převyšovala i urostlého člověka.

Mnohé byly uspořádány tak, že připomínaly okvětní lístky gigantických exotických květin. Dokonce i strop a stěny byly pokryté menšími, bohatými shluky krystalů. Světlo pochodní a svítilen se od nich odráželo a na ploškách se mnohonásobně lámalo, propůjčovalo jim třpyt a rozzařovalo je zdánlivě nekonečnou barevnou rozmanitostí, takže jste měli dojem, jako byste se ocitli v obrovském drahokamu.

„ Shain-Dalara,“ vydechla kněžka uctivě. Bylo to poprvé, co ji Warlon slyšel promluvit. „Říká se, že sama Li’thila vytvořila před nekonečně dávnými věky toto místo, když její duch putoval hlubinami a po určitou dobu zde přebýval.“

„V tom případě bohyni napodobíme a uděláme si přestávku k odpočinku,“ rozhodl Farlian. „Musíme brát ohledy na kněžku, která není na rozdíl od nás zvyklá na útrapy.“

Mnozí válečníci se pokradmu usmáli. Každý věděl, jak si správně vyložit jeho slova. Pokud si někdo potřeboval odpočinout, pak to nebyla čarodějnice, nýbrž samotný následník, jen nechtěl přiznat svou slabost. Na rozdíl od něj se nezdálo, že by kněžce pochod nějak vadil, působila stále

svěže a odpočatě jako na počátku cesty. Přesto nic nenamítala.

Trpaslíci se rozložili po jeskyni. Mnozí využili příležitost a osvěžili se u potoka, vyvěrajícího z podzemního pramene a protékajícího jeskyní.

Kněžka se usadila o samotě na kus krystalu. Ostatní trpaslíci si od ní udržovali zřetelný odstup, nikoliv snad z přehnané úcty, nýbrž naopak jako projev odmítnutí. Víra v Li’thilu byla mezi trpaslíky hluboce zakořeněná a během oficiálních slavností se do velké chrámové síně v přízemí Temné věže vždy natlačilo tolik věřících, že je prostor nedokázal všechny pojmout. Na druhou stranu ale trpaslíci odmítali vše, co jen vzdáleně souviselo s kouzly nebo silami, přesahujícími normální smysly. Dokonce i když se jednalo o schopnosti, které svým kněžkám propůjčovala sama bohyně. Kvůli obřadům a tajemným magickým schopnostem se proto čarodějnice setkávaly s nedůvěrou, ba někdy dokonce se strachem. Trpaslíci a magie, to podle názoru mnoha obyvatel Elan-Dhoru prostě nešlo dohromady.

I když byla většina pověstí, točících se kolem kněžek, jistě naprostým nesmyslem, vycucaným z prstu, přispíval fakt, že věž opouštěly jen zřídka, a pokud ano, pak zahaleny závojem, ještě víc k prohlubování vzájemné nedůvěry.

Přesto i Warlon váhal s tím, aby kněžku oslovil.

Nakonec ale přece jen překonal ostych, vydal se k ní a posadil se vedle.

„Jsem Warlon, bojový velitel válečnické kasty,“

představil se.

„A já jsem Ailin, čarodějnická kněžka, jestli jste si toho ještě nevšiml,“ odvětila chladně, aniž by k němu alespoň otočila tvář.

Warlon polkl. Domníval se, že bude ráda, že ji někdo oslovil, místo aby se jí jako ostatní obloukem vyhnul, ale zjevně se mýlil. Už se chtěl obrátit k odchodu, když tu zvítězil jeho vzdor. Neměl ve zvyku vzdávat se tak snadno.

„Jste vždycky tak odmítavá, nebo vám řád přikazuje, abyste s nikým nemluvila?“ zeptal se. „Nebo jste jenom zahořklá?“

„Pouze jsem si zvykla na to, že se ostatní nám čarodějnicím vyhýbají. Zjevně nás považují za něco jako malomocné. Nemáte strach, že vám přičaruji hrb či něco podobného, nebo že vám budou mít přátelé za zlé, že se mnou mluvíte?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděl Warlon. „Na pověry a hloupé řeči nedám a mám jen tři přátele. Jedním je Barlok, kterého jsem před několika hodinami navštívil v Temné věži. A pak jsou to samozřejmě dva nejlepší přátele každého válečníka, sekyra a meč. Ti mi hned tak něco za zlé mít

nebudou. A vy byste měla přestat označovat sebe samu za čarodějnici.“

Tentokrát se k němu skutečně na okamžik otočila a prohlížela si ho. K jeho lítosti se daly její rysy pod závojem jen vytušit.

„Warlon, samozřejmě, teď si vzpomínám, v jaké souvislosti jsem už zaslechla vaše jméno. Vy jste ten válečník, který se spolu s Barlokem vrátil jako jediný z první výpravy.“

„A to je jediná souvislost?“

„I když to možná zraňuje vaši pýchu, ano. Už mnoho let jsem se připravovala výlučně na své vysvěcení. Vím jen málo o tom, co se děje mimo zdi Temné věže, a k naší výuce nepatřilo učit se jména všech členů válečnické kasty.“

Warlon se zamračil.

„Tak dobrá, jste zatrpklá, protože se vám ostatní vyhýbají,“ prohlásil. „Ale není divu, když jste tvrdá jako křemen a s každým jednáte neuctivě. Máme před sebou dlouhý společný pochod a já jsem se jen chtěl chovat přátelsky. Ale pokud chcete být raději sama, je to vaše volba.“

Vstal, ale k jeho překvapení ho Ailin popadla za paži a stáhla zpátky.

„Počkejte,“ zaprosila. „Nechtěla jsem vás urazit. Ano, jsem zatrpklá, jenže ne kvůli chování ostatních. Jsem zvyklá, že se mi vyhýbají. Ale neměla bych tady být! Měla

bych být v Temné věži a modlit se v chrámu. Král však rozkázal, aby tuto výpravu doprovázela vysvěcená kněžka, a velekněžka Tharlia zvolila mne. Možná proto, že jsem nejmladší a vstoupila jsem do vnitřního kruhu teprve před rokem, takže by se beze mě dokázala nejsnáze obejít,“

dodala zahořkle. Bylo to poprvé, co její maska nepřístupnosti dostala trhliny.

„Nikdo z nás by tady neměl být,“ zamumlal Warlon.

„Tahle opovážlivost je šílená a já vím, o čem mluvím.

Opravdu věříte, že dokážete vycítit přítomnost cizí bytosti, i když bude neviditelná?“

„Jsem si přinejmenším dost jistá. Ovšem Tharlia mě také varovala, že ti cizinci disponují silnými magickými schopnostmi. S jejich pomocí by mohli za určitých okolností zablokovat moje smysly.“

Skrz závoj nedokázal Warlon sebeméně vytušit, zda má Ailin strach, a její hlas zněl vyrovnaně a neprozrazoval žádná citová hnutí. „Doufejme, že k tomu nedojde. Ve srovnání s minulým bojem je to naše jediná výhoda.“

„Uvidíme. Ale už o tom nemluvme. Toto je Shain-Dalara, svaté místo, kde by se nemělo hovořit o válce a smrti.“

Warlon respektoval její přání a chvíli vedle sebe seděli mlčky. Zdálo se, že Ailin už proti jeho přítomnosti nic nenamítá. Kladl si v duchu otázku, zda ví, jak těsně toto svaté místo kdysi uniklo zkáze. Když první trpaslíci zdejší

jeskyni před staletími objevili, neviděli v ní nic svatého, jen jakousi pokladnici, kterou je třeba způsobem vlastním jejich lidu příslušně využít. Rychle se ale ukázalo, že se nejedná o drahokamy. Ovšem i z víceméně bezcenných krystalů se ještě daly vyrobit dekorace pro královský palác a další stavby Elan-Dhoru, hlavně ale hezké ozdoby. Žádné skutečné šperky, jen levné cetky, zdálo se však, že hlavně lidé je milují a jsou ochotni za ně zaplatit. Ještě než začala těžba ve velkém měřítku, ukázalo se, že vylámané krystaly mají právě tak krátkou životnost jako utržené květiny. Už po několika dnech začínaly být porézní a ztrácely lesk, až se nakonec při sebemenším nárazu rozpadaly na prach. Pak už bylo snadné prohlásit jeskyni za svaté místo a zakázat další těžbu krystalů.

Warlon kdysi slyšel ten příběh od Barloka, který měl na válečníka v mnoha oblastech zjevně mimořádné znalosti.

„Dosud jste se držela výtečně, mnohem lépe, než jsem čekal,“ přerušil nakonec Warlon mlčení. „Nezdá se, že by vás pochod vyčerpal.“

„Těch pár schodů?“ odvětila a Warlon měl dojem, že skrz závoj zahlédl, jak se jí ústa protahují do úsměvu. „Žiji v Temné věži, jak víte. Šlapu tam každý den nahoru a dolů po minimálně stejném množství schodů. Vůbec mi to nevadí.“

„Zato následníkovi trůnu ano. Máme za sebou teprve třetinu. Obávám se, že než se dostaneme do nejspodnějšího

patra, bude sotva schopen pohybu, přitom teprve pak začne vlastní pochod. Proto mám na vás prosbu.“

„A sice?“

„Existuje ještě jiný způsob, jak se dostat dolů k uhelným slojím. Klec. Šachta, která vede kolmo všemi patry. V ní se nachází konstrukce, která může být spouštěna a zase vytahována pomocí soustavy lanových navijáků. Slouží hlavně k dopravě vozíků s vytěženou rudou a vůbec se vším, co se v různých hloubkách těží, do Elan-Dhoru. Ale samozřejmě je v ní možné dopravovat i trpaslíky.“

„A proč jsme tento způsob rovnou nevyužili?“

„K tomu dochází jen ve vzácných, velmi naléhavých případech, například když dojde k přepadení a dolů musí být dopraven bojový oddíl nebo když je třeba po nehodě rychle dostat zraněné k léčitelům. Jinak je tento způsob dopravy zakázán, protože během té doby je přerušen transport zboží a skrývky. Farlian by nikdy nepožádal o to, aby ho svezli do hlubin tímto způsobem, protože by tím dal před muži najevo velkou slabost, a to mu hrdost nedovolí. Ale pokud ho dál potáhneme po schodech, už to dlouho nevydrží. I když bych to velmi rád zažil, byla by to pro nás přece jen velká překážka a stálo by nás to hodně času.“

„Proto chcete, aby si hrála na slabou ženskou, která nezvládne takovou námahu,“ rozvíjela Ailin jeho myšlenku posměšným hlasem dál. „Navrhne mi, abych se uchýlila do klece, a při té příležitosti mi galantně nabídne, že mě

doprovodí. Mám se místo něj vystavit ponížení a posměchu.“

„Jen u vás jako ženy by taková prosba působila důvěryhodně,“ prohlásil Warlon. „Kromě toho se vám nebude nikdo vysmívat. Při tom, jak dobře jste se dosud držela, bude každý vědět, co za celou akcí vězí, aniž bych to musel vysvětlovat.“

Ailin chvíli přemýšlela, pak přikývla.

„Tak dobře, udělám to. Pokud moje schopnosti selžou, mohu alespoň tímto způsobem maličko přispět k úspěchu výpravy. Nejlepší bude, když si rovnou promluvím s Farlianem.“

Vstala a přistoupila k následníkovi. Warlon si všiml, jak si dává záležet, aby její kroky působily podstatně méně energicky a čile než předtím, a že dokonce předstírá sotva znatelné kulhání.

Maličko přispět k úspěchu výpravy, ozývala se její slova ve Warlonově mysli. Kladl si v duchu otázku, odkdy si vůbec přeje, aby byla jejich expedice úspěšná.

*

Ten večer ležel Barlok ještě dlouho v posteli, přemítal a zíral do stropu.

I když spal skoro celý den a většinu uplynulé noci, cítil se stále - nebo už zase - unavený. Přísně vzato to vlastně

nebyla únava, spíš vyčerpání, pocit, že je slabý a vysílený.

Netušil, zda je to pozůstatek magického jedu nebo důsledek zaříkávání a drog kněžek. Jak mu Tharlia sdělila, proces jeho uzdravování ještě nebyl u konce. Slabost vlastního těla ho rozčilovala, ale jediné, co proti ní mohl dělat, bylo šetřit se a odpočívat, dokud se mu nevrátí síly.

Nějakou dobu po odchodu bojového oddílu se za ním ještě jednou stavila Tharlia. Také tentokrát mu přinesla odporně chutnající bylinný lektvar, který bez protestů vypil.

„Jak daleko se už asi dostali?“ zamumlala.

Barlok se nepotřeboval ptát, koho má na mysli.

„Farlian a tvoje kněžka nejspíš nedokážou udržet normální pochodové tempo vojáků a budou častěji potřebovat přestávky,“ řekl. „Myslím, že za sebou nemají ještě ani polovinu cesty štolami. Pravděpodobně dorazí k cíli dlouho po rozbřesku.“

„Pokud jde o následníka trůnu, máš možná pravdu, ale Ailin bys neměl podceňovat. Modlíme se v chrámu bez přestání k Li’thile, aby se jí ani ostatním nic nestalo.“

„Vstoupil jsem do temné říše těch bytostí jen krátce, ale obávám se, že dokonce ani Li’thila tam nebude mít žádnou moc,“ vydechl Barlok. Viděl, že se Tharlia chystá začít rozčilovat, a tak rychle dodal: „To není rouhání. Ale ty jsi tam nebyla. Je to tam… cizí, úplně jiný svět, zamořený dechem zla. Místo, které opustila dokonce i sama bohyně.

Nic, co je dobré, tam dlouho nevydrží. Pokud nám chtěla

Li’thila pomoci, měla obdařit Buriana moudrostí a vůbec nepřipustit toto šílenství.“

„Možná je to zkouška, kterou nám ukládá,“ pronesla Tharlia zamyšleně. „Test, zda jsme dost moudří a zralí na to, abychom odolali touze po zlatě, když ho je možné získat jen za tak strašlivou cenu. Burian zjevně neobstál.“

„Nezačínej s tím zase,“ odvětil Barlok stísněně. „Nebudu podporovat tvoje zrádné blouznění o svržení krále z trůnu.

Buď ráda, že kvůli našim příbuzenským vztahům neuvedu tvoje buřičské řeči ve známost, ale větší pomoc ode mě nemůžeš očekávat.“

Tharlia po něm zlostně blýskla očima.

„Tím, že se schováváš za falešnou loajalitu a prolhanou přísahu věrnosti, se vyhýbáš zodpovědnosti,“ prohlásila.

„To už stačí!“ vyjel na ni Barlok ostře. „Ty se tomu možná vysmíváš, ale já na rozdíl od tebe považuji čest, věrnost a loajalitu za velmi žádoucí vlastnosti. Neopovažuj se je pošpiňovat.“

„To nemám v žádném případě v úmyslu, protože to zvládneš sám. Vzpomeň si, jak jsi při svém přijetí do kasty válečníků přísahal věrnost až za hrob. Nikoliv králi, ale lidu Elan-Dhoru. Přísahals, že uděláš všechno, abys ho uchránil před úhonou. Ale teď, když podle tvých vlastních slov čelíme možná většímu nebezpečí než kdykoliv předtím, zachováváš slepou věrnost neschopnému králi, který už

desetiletí škodí našemu lidu a chce ho teď spolu se sebou strhnout do záhuby!“

Barlok neodpověděl, místo toho stiskl zuby tak pevně, až ho začala bolet čelist, a otočil se demonstrativně ke stěně.

„Všude vládne šlendrián, moc učenecké a hlavně válečnické kasty je stále víc omezována a vysoká rada ztratila skoro veškerý vliv,“ pokračovala Tharlia nerušeně dál. „Ovšem chápu a respektuji, že pro tebe tyto politické záležitosti nepředstavují nikterak přesvědčivé argumenty.

Jenže ptám se tě, kolik nás ještě bude muset zemřít, než uznáš, že se něco musí změnit? Včera zahynula skoro celá tvoje expediční skupina, zítra možná bojový oddíl i s Ailin a tvým přítelem Warlonem, a pozítří? O této otázce bys měl přemýšlet, ale ne příliš dlouho, jinak by mohlo být pro nás všechny pozdě.“

Po těch slovech se Tharlia prudce obrátila k odchodu a vyšla z místnosti. Barlok slyšel, jak rozrazila dveře a zase je za sebou zabouchla, ale ani poté, co odešla, nedokázal navzdory vyčerpání usnout. Opět se jí podařilo svými slovy ho rozrušit víc, než mu bylo milé.

Hlavně ale dlel myšlenkami u Warlona a ostatních členů vyslaného oddílu. Nejspíš se ještě nacházeli na bezpečné půdě, ale až v ranních hodinách dorazí k zavalené štole, začnou nebezpečí a hrůzy.

I když se vší silou upínal k naději, nevěřil, že mnoho z mužů přežije, dokonce i kdyby byla vyslaná kněžka opravdu

schopná je včas varovat před příchodem nepřítele. Bojovat proti neviditelnému bylo prostě a jednoduše nemožné. Nic na tom neměnily odvaha, bojové zkušenosti ani - k tomu ještě nezaručená - početní převaha. Z vlastní zkušenosti věděl, že by bylo zapotřebí dost nepravděpodobného, a proto vzácného štěstí, aby vojáci zasáhli zbraní někoho, koho nemohou vidět.

Ve srovnání s nepřítelem s takovými schopnostmi bledla dokonce i hrozba ze strany dosud nejstrašlivějších známých nestvůr hlubin, zarkhanů, v pouhý stín.

*

„Konečně! Však už bylo načase. Copak jste cestou usnuli?“ přivítal Farlian příchozí příkře, když skoro dvě hodiny po něm dorazili do nejspodnějšího patra. Po vydatném odpočinku se zdál být zase tím stejně arogantním tlučhubou jako na začátku. „Možná byla přece jen chyba, že jsem kněžce Ailin nabídl doprovod. Pod mým velením by k takovému šlendriánu nedošlo.“

Warlon se s námahou ubránil ostré odpovědí, kterou už měl na jazyku. Jeho plán vyšel, následník trůnu okamžitě rozpoznal příležitost, která se mu naskytla, a doprovodil Ailin v kleci dolů. Protože konstrukce nabízela místo pro deset osob, přidalo se k nim osm válečníků. Losem rozhodli, kdo to bude, ale i když si Farlian nejspíš myslel opak, nebyli

to vítězové, nýbrž poražení, kdo se k němu musel připojit.

Warlon převzal velení nad zbytkem oddílu. Bez Farliana se nejen rázem zlepšila mužům nálada, ale také postupovali výrazně rychleji vpřed. Byla to tedy nestydatost, když teď následník tvrdil, že se loudali.

„Ale jednu výhodu to má,“ pokračoval Farlian dál.

„Protože jste se cestou sem těžko vyčerpali, můžeme alespoň okamžitě pochodovat dál.“

Ozvalo se tiché reptání, které ale Warlon okamžitě umlčel ostrým pohledem. Záměr, který Farlian sledoval, byl jasný. Pochopil, že se mužům vytrvalostí ani normální rychlostí nevyrovná. Od toho, že je teď nechá vyčerpané pochodovat dál, zatímco on sám měl za sebou dvouhodinový odpočinek, si sliboval, že sami od sebe nasadí volnější tempo a nebude to připisováno na vrub jemu. Byl to záludný a sobecký plán, ale Warlon neodmlouval. Také na něm zanechal namáhavý, dlouhý sestup stopy a nic by nenamítal proti odpočinku. Dobře ale věděl, že na Farlianově rozhodnutí nic nezmění, že by jen udělal následníkovi trůnu radost, kdyby ten mohl jeho protest odbýt.

Prošli kolem posledního výsostného znaku Elan-Dhoru a vstoupili do volného terénu. Chůze tady byla o poznání obtížnější, neboť štoly byly zformovány přírodou, a nikoliv uměle vyhloubeny. Někdy příkře stoupali a zase stejně strmě klesali či v zemi zely hluboké trhliny a díry, které mohli

překonat jen skokem. Mnohokrát se na zemi povalovala uvolněná suť, takže museli dávat pozor, kam šlapou.

Po určité době dorazili k systému obrovských jeskyní.

Rozvírala se tady mohutná propast. Tu a tam byly strmě klesající stěny pokryté světélkujícím mechem, z něhož vycházela mdlá záře, ale ani ta nestačila, aby dokázali dohlédnout na dno. Propast jako by sahala až do samého středu světa. Tu a tam to slabě červeně zažhnulo.

Dělníci a také mnozí válečníci ještě nikdy nepronikli tak daleko a neznali tuto oblast hlubin. Někteří zvědavě přistoupili blíž k propasti, rychle ale zase couvli. Už jen z pouhého pohledu dolů je jímala závrať. Pouze Ailin se jako jediná přiblížila k samému okraji, tak blízko, až se Warlona zmocnily obavy, že by mohla ztratit rovnováhu a spadnout.

Už se k ní chtěl vydat, aby ji v případě potřeby mohl zachytit a stáhnout zpátky, ale poté, co několik vteřin zírala do hlubin, se v klidu otočila a vrátila se, aniž by pronesla jediné slovo.

Kněžka pro něj zůstávala záhadou.

Zatímco pokračovali v cestě, přemýšlel, zda by ji měl znovu oslovit. Taková příležitost dozvědět se víc nejen o ní, ale hlavně o řádu kněžek, se naskýtala jen zřídka. Přesto to neudělal. Ailin kráčela spolu s Farlianem v čele, což znamenalo, že by se následník trůnu jejich rozhovoru zúčastnil, a o to neměl Warlon zrovna zájem. Pokud by si s ním Ailin chtěla promluvit, mohla se přidružit ona k němu.

Brzy poté se ovšem stejně musel vydat dopředu, protože se přiblížili k nebezpečné oblasti. Dokonce i kdyby se tady nevyznal, s každým krokem rostoucí horko by mu prozradilo, co je čeká.

„Ctihodný následníku, prosím, abych směl dočasně převzít velení,“ oslovil Farliana. „Přímo před námi leží ohnivá sluj, ale existuje přes ni bezpečná cesta.“

Jakoby na potvrzení jeho slov zalil kousek před nimi odlesk plápolajícího ohně skalní stěny na okamžik temnou červení.

Farlian sebou polekaně trhl a o krok ucouvl.

„A vy tu cestu znáte?“ zeptal se.

„Už jsem tou jeskyní procházel několikrát, naposledy teprve včera,“ připomněl mu Warlon s jemným výsměchem.

„Držte se mi, prosím, těsně v patách a dávejte pozor, kam šlapu.“

Prošel kolem následníka trůnu. O několik desítek kroků později dorazil za ohbím štoly k ohnivé sluji. Na první pohled to byla úplně obyčejná velká jeskyně. Ovšem v nepravidelných odstupech tu v zemi zela řada děr a prozrazovala zkušenému nebezpečí, které tady číhalo. V

případě otvorů se jednalo o ústí úzkých šachtic, sahajících až dolů do oblasti, kde probíhala silná vulkanická aktivita. Tu a tam, když se vytvořil odpovídající přetlak, vyrážely do výšky plameny, dosahující až nahoru do ohnivé sluje. Někdy k tomu docházelo v intervalu několika málo vteřin, jindy po

minutách, někdy jen z jednoho otvoru, jindy z několika současně.

Když Warlon vstoupil do jeskyně, udeřil ho do tváře takřka nesnesitelný žár a na čele mu vyrazil pot. Držel se těsně u pravé skalní stěny, ačkoliv tady byla chůze obzvlášť namáhavá, protože hornina odrážela horko zpátky.

Po nějakých deseti krocích se přesunul po kusu země bez otvorů blíž ke středu sluje. Mezitím se už koupal v potu.

Zachmuřeně si připomněl, že se Farlianovi musí v mohutném ocelovém pancíři vést ještě hůř. No, však následníka varoval. Při delším pobytu by se kov nejspíš rozžhavil tak, že by se Farlian zaživa upekl, ale naštěstí budou potřebovat jen několik minut.

Zatímco všude kolem něj šlehaly do výše ohnivé jazyky, některé sahající skoro až ke stropu jeskyně, Warlon opět změnil směr. Poslední úsek cesty kráčel těsně podél levé skalní stěny, až konečně po mučivě dlouhých minutách dorazil k protilehlému východu ze sluje. Ani teď se nezastavil, místo toho se odvlekl ještě dobrých deset kroků hlouběji do nitra štoly, než se konečně vyčerpaně opřel o zeď. Vzduch byl i tady pořád teplý, ale po ohnivém pekle v jeskyni mu připadal ledový.

Za ním vyvrávoral ven následník trůnu, a ztěžka lapaje po dechu, klesl k zemi. Původně tak pečlivě spletené vlasy mu chaoticky trčely zpod přilbice, tvář měl zbarvenou do ruda.

„To… to bylo mučení,“ vydechl s námahou. „Nejhorší věc, jakou jsem kdy zažil. Horší to snad nemůže být ani ve věčném zatracení.“

„Nebuďte si tím tak jistý,“ ozvala se posměšně Ailin.

Naprosto nepochopitelně přečkala veškerou námahu bez sebemenších viditelných stop, dokonce ani pot se jí neperlil na tváři. Když se Warlon zahleděl pozorněji, objevil velmi jemně se chvějící záři, která jí pokrývala kůži a roucho a teď rychle pohasínala. Kněžka zjevně opravdu disponovala mimořádnými schopnostmi. „Nešťastné duše, které nejsou po smrti přijaty do Li’thiliny říše, čekají strázně, jaké si nedokážete představit ani v nejhorších nočních můrách.“

„Alespoň teď si sotva dokážu představit něco horšího,“

zasípal Farlian. Hned poté vykřikl a zatřepal levou rukou, kterou se krátce předtím dotkl svého stále rozžhaveného prsního pancíře. „Spálil jsem se,“ zanaříkal.

Ailin se jen pohrdavě usmála, přitom byl Warlon přesvědčen, že by pro ni byla maličkost zbavit následníka bolesti a lehkou popáleninu vyléčit. Nebyl si ani jistý, zda nebyla za tu nehodu nějakým nevysvětlitelným způsobem zodpovědná, ovšem když zaregistrovala jeho podezíravý pohled, jen pokrčila rameny.

Warlon to nechal být.

*

Dopřáli si skoro půlhodinový odpočinek, než se nakonec i Farlian cítil dost silný a dal znamení k odchodu.

Pokračovali temnými, jen světlem jejich pochodní a svítilen ozářenými jeskyněmi a zdánlivě nekonečnými štolami, které klesaly zčásti mírně, zčásti tak prudce, že byly jen obtížně schůdné. Po gnómech nebo goblinech, kteří se v této oblasti často potulovali, nebylo ani stopy. I kdyby se nacházeli někde poblíž a výpravu odhalili, dali by si pozor, aby nezkřížili cestu tak velké, po zuby ozbrojené bojové jednotce trpaslíků.

Po dobře dvouhodinovém putování dorazili nakonec bez nehod až k Podzemnímu moři, jedné z nejpodivuhodnějších hříček přírody, jakou Warlon znal.

Samozřejmě to nebylo žádné skutečné moře, spíš jezero, nesrovnatelné s těmi údajně nekonečnými oceány na povrchu, o kterých vyprávěli někteří lidé. Přesto bylo obrovské,

zaplňovalo

řadu

vzájemně

sousedících

a propojených jeskyní, z nichž většina byla přinejmenším stejně velká jako prostor, ve kterém byl vybudován Elan-Dhor. Klenby stropů podpíraly mohutné, v nepravidelných vzdálenostech čnící žulové sloupy. Stropy, stejně jako většinu stěn a sloupů, pokrýval světélkující mech, kterému se ve vlhkém vzduchu báječně dařilo a který vytvářel našedivělé šero, v němž se dalo i bez pochodní a svítilen přehlédnout celé jeskyně.

Trpaslíci měli přirozený odpor k vodě, pokud to přesahovalo naplnění džberu na koupání (a mnozí i tehdy, jak se šeptalo). Déšť, jezera a moře nepatřily k jejich normálnímu životnímu prostoru pod zemí, a proto by se, aspoň pokud bylo Warlonovi známo, nenašel jediný trpaslík, který by uměl plavat. Jakmile voda nesloužila k pití, vaření nebo mytí, představovala v zásadě hrozbu, jako když třeba po obzvlášť vydatných deštích na povrchu pronikla důlními šachtami dolů, jak se opakovaně stávalo. Nebylo tedy divu, že také Podzemní moře vzbuzovalo ve většině trpaslíků strach a odpor, ačkoliv skýtalo tak jedinečnou a působivou podívanou. To byl také důvod, proč ho překračovali jen ve vzácných, naléhavých případech a proč zůstávaly oblasti za ním v podstatě neprobádané.

„Opravdu musíme… na druhou stranu? A ještě v téhle kocábce?“ zeptal se Farlian váhavě a ukázal na jediný dopravní prostředek.

Jednalo se o vor ze svázaných dřevěných klád, bezpochyby už prastarý. Nikdo nevěděl, kdo ho postavil, i když panovala všeobecně rozšířená domněnka, že to byli goblini. Často putovali oblastí na protilehlém břehu Podzemního moře, kromě toho to byli jediní další obyvatelé hlubin, u kterých se dala předpokládat schopnost vybudovat tak složitou konstrukci. A složitá byla. Nebyl to jen tento jediný vor, nýbrž vory dva, a byly vzájemně spojené dlouhým lanem a propracovaným systémem ok, skob a

cívek, připevněných na sloupech. Pokud byl jeden z vorů používán a odrazil od břehu, zachoval se díky tahu lana druhý na opačném břehu stejně. V půli cesty se vory setkaly a oba pak současně přistály na protilehlých březích. Tímto způsobem bylo zajištěno, že i po překročení moře zůstal na každé straně vždy připravený vor a nevzniklo nebezpečí, že byste měli odříznutou cestu, pokud tedy nikdo násilím nepřeřízl lano. Když bylo poprvé objeveno Podzemní moře a s ním i tato konstrukce, v Elan-Dhoru rychle pochopili její užitečnost a nechali všechno v původním stavu, i když to nenáviděným goblinům přinášelo víc výhod než trpasličímu lidu, který se sem vydával jen zřídka.

„Na druhou stranu nevede žádná jiná cesta,“ odpověděl Warlon na následníkovu otázku. „Přinejmenším žádná, kterou bychom znali. Pokud chceme v naší výpravě pokračovat, budeme se asi muset této kocábce svěřit.“

Tajně doufal, že Farlianův strach bude příliš velký, takže následník ukončí misi a vrátí se do Elan-Dhoru, ale byl zklamán.

„V tom případě nám nic jiného nezbývá,“ prohlásil následník trůnu, i když po delším váhání a se zjevnou nechutí. „Zorganizujte přepravu raději vy, koneckonců už s tím máte zkušenosti.“

Warlon zklamaně přikývl. Napadlo ho, že měli včera s Barlokem na zpáteční cestě zničit vor a přeřezat lano. Tím by se výprava minimálně na nějakou dobu odložila, ovšem

nemohli předvídat, jak se všechno vyvine. Teď už bylo pozdě.

Vybral válečníky, kteří se měli na druhý břeh přepravit jako první a zaujmout tam postavení. Ostatní se usadili v bezpečné vzdálenosti od vody na zem, aby počkali, až na ně přijde řada. Na vor se vešlo celkem třináct válečníků, aniž se museli příliš tísnit. Nemuseli řídit ani pádlovat, díky promyšlené konstrukci stačilo dopravní prostředek bez velkého vynaložení sil posunovat vpřed tažením za lano.

Nějakou dobu poté, co jim vor zmizel z dohledu, se objevil druhý a krátce na to přirazil ke břehu. Následovala další skupina vojáků. Jakmile bylo tímto způsobem zajištěno jejich bezpečí na druhém břehu, určil Warlon k další přepravě dělníky spolu s Farlianem a Ailin, ale kněžka zavrtěla hlavou a prohlásila, že se raději přeplaví na některém dalším voru.

Následník trůnu se zasmál, protože se domníval, že má strach a chce jen získat trochu času, ale vyhověl jí. Warlon ovšem předpokládal, že za jejím rozhodnutím leží jiné důvody. Protože se ovšem ani teď nechystala k němu připojit a místo toho jen nehybně zírala na moře, nakonec se přemohl a přistoupil k ní.

„Působivé, že ano?“

„To tedy ano. Kromě návštěvy Shain-Dalaru stál už tento pouhý pohled za dlouhý pochod,“ přitakala, aniž by odvrátila zrak od vody. „Za tento jediný den jsem spatřila

víc neznámých věcí než za všechny poslední roky v Temné věži. Kdyby tady naše výprava skončila, byla by pro mě vzrušující a příjemnou zkušeností.“

„Bojíte se vody?“

„Vy ne?“

„Trochu,“ připustil Warlon. „Ale naučil jsem se obavy překonat.“

„Stejně jako já. Nemám strach z moře, ale z toho, co je za ním. Něco cítím, předtuchu čehosi děsivého, co nás čeká.“

Warlon se zamračil.

„K tomu nepotřebujeme předtuchy, je to skutečnost známá nám všem,“ zabručel zasmušile. „Nebo jste i jasnovidkyně?“

„Ne,“ odpověděla Ailin a ovinula si trup pažemi. „Aspoň u mě nebyla tato schopnost dosud objevena. Ale tak jsem to nemyslela. Vím, že nejsme na bezpečném výletě, a to, co cítím, nemá s jasnovidectvím nic společného. Je to… prostě tíseň, pocit, že se nad námi kupí životu nebezpečná mračna.

Neumím to lépe vysvětlit.“

Za jiných okolností a u někoho jiného by Warlon její slova lehkomyslně odbyl. Místo toho si vzpomněl na vlastní pocity z předešlého dne u zlaté žíly, a hlavně za proraženou stěnou v hrozivé jeskyni. I ony se daly nejlépe popsat jako podivná tíseň, dojem, který Barlok zjevně pociťoval ještě mnohem silněji než on sám. Dosud byli od oblasti, kde je

poprvé zaregistroval, vzdáleni mnoho mil, ale možná měla vysvěcená kněžka mnohem citlivější smysly než on.

„Tohle moře,“ změnila téma a vytrhla ho tak ze zamyšlení. „Odkud se bere tolik vody?“

„Nic bližšího o tom nevím. Má se za to, že je napájeno z podzemních pramenů. Je také možné, že existuje nějaké spojení s povrchem, kterým se dostává dešťová voda až sem. Možná směs obojího.“

Po určité době se podél lana opět vrátil jeden z vorů a Warlon na něj přidělil další válečníky. Sám se přepravil s Ailin a ostatními vojáky v páté, poslední skupině.

Když vor odrazil od břehu, vklouzl na moře a přes klády se přelilo trochu vody, stáhly se mu stejně jako při předchozí přepravě předevčírem křečovitě útroby. Jeho nepokoj ale brzy zmizel, v neposlední řadě kvůli Ailin. Její sebeovládání bylo opravdu mimořádné. Od počátku stála vysoko vzpřímená přímo na přídi voru a udiveně se rozhlížela, aniž by dala najevo sebemenší strach. Také Warlon se přiměl, aby potlačil všechny odpovídající pocity.

Bylo by přehnané tvrdit, že si jízdu užíval, ale na rozdíl od první výpravy ho strach neoslepoval vůči všemu, co bylo kolem k vidění. V každé jeskyni se vyskytovalo jiné, zajímavé žilkování horniny, prostoupené vrstvami ruly a tu a tam slídou a křemenem, jejichž krásu nejspíš dokázal ocenit jen obyvatel hlubin. Lidé a další obyvatelé světa na

povrchu neměli pro něco takového smysl, jedna skalní stěna jim připomínala druhou a kámen pro ně byl jen kámen.

Ale nejen jeskyně samotné byly nedostižné. I když měl Warlon velmi vyhraněný odpor k tomuto živlu, musel přiznat, že hra vody, drobné, pohybem voru do všech stran se rozbíhající a nakonec mizející vlnky, vykazuje jedinečnou symetrii. Navíc nebylo moře pusté, neboť dokonce i ve vodě existoval život. Někdy dokázal pod hladinou na několik vteřin zahlédnout rybky s pestrobarevnými šupinami, které je kousek doprovázely, než zase zmizely v hlubinách. Ze všeho se linul pocit klidu a míru, který se dal takřka srovnat s oázou krystalů.

Možná by Warlon opravdu dokázal najít zalíbení v plavbě, kdyby nemusel myslet na noční můru, ze které včera jen tak tak unikl a která ho teď očekávala znovu.

Všeho všudy jim překonání moře trvalo víc než dvě hodiny, ale muži aspoň měli čas si odpočinout, takže když Warlon přistál s posledními válečníky na protilehlém břehu, bez dalšího zdržování pokračovali v cestě. Na rozdíl od druhé strany tu nebyl břeh skalnatý, nýbrž pokrytý hlínou a pískem, a rozkládal se tady malý lesík podivných rostlin. Šlo o štíhlý, stromům podobný porost, ale bez jediného lístečku.

Místo toho se haluze ve výšce větvily do talířovitých výhonků. Vypadalo to, že stromy svítí, protože byly beze zbytku porostlé tenkou vrstvou světélkujícího mechu. Právě z nich pocházelo dřevo na vory.

„Ctihodný následníku, protože znám od této chvíle jako jediný přesně cestu, převezmu velení,“ obrátil se Warlon na Farliana. „Navrhuji, abyste se už nezdržoval v čele, ale uprostřed kolony, kde budete ze všech stran chráněn válečníky.“

„Proč bych to měl dělat, koneckonců této výpravě velím já,“ odvětil Farlian blahosklonně. „Nebezpečí ze strany vašich údajně neviditelných bytostí by nám mělo hrozit teprve od chvíle, kdy uvolníme zřícenou štolu. Než k ní dojdeme, budu i nadále pochodovat v čele.“

„Tato oblast je v zásadě neprozkoumaná. Nikdo neví, jaká další možná nebezpečí tu na nás číhají. Přinejmenším goblini a gnómové se tu často zdržují.“

„A těch prostoduchých otravů bych se měl bát? Urážíte mě, Warlone! Kromě toho vládne mezi námi a gobliny už léta mír.“

„Který ovšem nedodržují.“

„V tom případě ať na nás klidně zaútočí. Svou sekyrou jim vlastnoručně udělím krvavou lekci a naučím je potřebnému respektu.“

Warlon si povzdechl při představě, jak se těžkopádný následník trůnu rozhání sekyrou po mrštných goblinech.

Opravdu by viděl Farliana raději uprostřed živého ochranného valu ze svých válečníků.

„Goblini se určitě neodváží otevřeně napadnout tak velký bojový oddíl a zajisté také nechci zpochybňovat vaše

válečnické umění,“ tvrdil Warlon. „Ale proti šípu zákeřně vystřelenému ze zálohy nejste ani vy v bezpečí, a pokud, pak nejspíš zacílí střelbu na muže v čele. Proč chcete podstupovat tak zbytečné riziko? Váš život je cennější než životy ostatních tady.“

Pokud šlo o tohle, měl Warlon vážné pochybnosti, ale zdálo se, že jeho slova následníkovi trůnu polichotila.

Přinejmenším zaváhal a začal přemýšlet o radě, o jejíž správnosti byl Warlon skálopevně přesvědčen. Pokud by se Farlianovi něco stalo, slzy by kvůli němu neproléval, ale král Burian by ho jistě popohnal k zodpovědnosti, pokud by existoval sebemenší důvod k domněnce, že neučinil všechno, co bylo v jeho moci, aby následníka trůnu ochránil.

Ve skutečnosti nevěřil, že by je gnómové nebo goblini přepadli, ale v této oblasti mohla opravdu hrozit jiná, dosud neznámá nebezpečí, kterých si při první výpravě nevšimli.

Warlon neměl nejmenší chuť riskovat vlastní pověst jen proto, že Farlian toužil bezpodmínečně vystavit na odiv nesmyslnou odvahu a špatně chápanou hrdost. Hlavně ale neměl chuť jít zbytek cesty po jeho boku a dlouhé hodiny poslouchat jeho naduté žvásty.

„Kromě toho se tady podle zpráv vyskytují zarkhani,“

dodal proto po krátké odmlce a se zadostiučiněním spatřil, jak následník zbledl. „Byl jsem vybrán k účasti na této expedici proto, abych vám byl nápomocen zkušenostmi,

které jsem už o této oblasti nashromáždil. Měl byste potom ovšem moje rady přijímat.“

„Myslím, že máte pravdu,“ prohlásil Farlian. „Moje poslání následníka trůnu je pro mě těžkým břemenem. Jsem povinován lidu tím, abych bez pádného důvodu nevystavoval svůj drahocenný život nebezpečí. Půjdete v čele oddílu a snad nás bezpečně dovedete k cíli.“

„Rozkaz,“ odvětil Warlon škrobeně, ovšem v duchu spokojený. Postaral se, aby uprostřed oddílu nešel jen Farlian, ale i dělníci, takže byli zepředu a zezadu chráněni válečníky. On sám převzal s Ailin vedení. Nelíbilo se mu, že ji tím vystavuje zvýšenému nebezpečí, ale koneckonců se zúčastnila této výpravy proto, aby je včas varovala před blížící se hrozbou. Nemuselo to platit jen o neviditelném nepříteli v oblasti zlaté žíly, od které ještě byli daleko.

„Opravdu tady jsou zarkhanové?“ zeptala se.

„Obávám se, že ano,“ odpověděl Warlon. „Přinejmenším to tvrdí gnómové a goblini. Přicházejí sem podstatně častěji než my. Ale také jedna z našich vlastních dřívějších výprav nalezla alespoň stopy těchto nestvůr.“

Ailin se zachvěla.

„Opravdu nebezpečná oblast, a to jsme ještě nedorazili k cíli.“

Warlon její strach chápal. Zarkhanové byli zdaleka nejobávanějšími bestiemi podzemí - aspoň dosud. Obrovitá, zrůdná stvoření, která jako by sestávala jen ze zloby,

nespoutané síly a ochranných šupin, jimiž takřka nedokázala proniknout ani bojová sekyra. Naštěstí jich nebylo mnoho a i těch několik trávilo většinu času spánkem ve svých jeskyních. Když je ale někdo vzbudil nebo se poháněni hladem vydali na loupežnou výpravu, představovali strašlivou hrozbu.

Warlon věděl od Barloka o příhodě, která se odehrála, když byl ještě mladý. Tehdy pronikl zarkhan do střežených oblastí Elan-Dhoru a dostal se až do jeskyní s pastvinami a chovy zvířat. Beze zbytku vyplenil sklad potravin a zničil úrodu na půl roku, co bylo ale ještě horší, i když už byl sytý, z pouhé útočnosti roztrhal celé stádo luan, pro zásobování Elan-Dhoru nejdůležitějších chovných zvířat. Než se bestii podařilo zabít, přišla o život spousta dělníků i dělnic a víc než deset válečníků.

Nebylo tedy divu, že se Ailin bála setkání s takovými nestvůrami a Farlian se při pouhé zmínce o zarkhanech dobrovolně uchýlil pod ochranu válečníků.

„Ovšem pokud vás to uklidní, při naší první výpravě jsme nenarazili ani na zarkhany, ani na žádné čerstvé stopy,“

dodal. „Je krajně nepravděpodobné, že se tentokrát s nějakým setkáme. Zmínil jsem tu možnost jen proto, abych přiměl Farliana k ústupku.“

„To mě velmi uklidnilo,“ odvětila kněžka, aniž by Warlon dokázal určit, zda jsou její slova míněna posměšně, nebo vážně.

*

Lokin pozoroval zpoza stalagmitu nádherné sídlo rodu Liusů, které hodlal zakrátko vyloupit.

V blahobytné společnosti bylo dokonce i pro zloděje snadné nashromáždit bohatství - přinejmenším když si počínal alespoň trochu šikovně. Ve společnosti, jakou tvořili trpaslíci z Elan-Dhoru, musel být ovšem rád, když se vypořádal s finančními těžkostmi tak, aby nezemřel hlady.

Lokin nebyl hrdý na to, co dělal. Nikdo nemohl být hrdý na to, že je vyvrženec a nepatří k žádnému rodu. Nikdy neměl v úmyslu ostatní okrádat, ale okolnosti mu nedaly jinou možnost. Kdysi patřil ke slavné rodině Terenisů. Býval příslušníkem válečnické kasty a získal si pověst statečného a odvážného vojáka. Vycvičil ho sám slavný Barlok a prorokoval mu, že to jednou dotáhne daleko. Jenže pak…

Lokin mrzutě zavrtěl hlavou. Nemělo smysl příliš se zabývat minulostí; co se stalo, stalo se. Podstatná byla jen přítomnost, a pokud se měl jeho plán zdařit, potřeboval se na něj plně soustředit. Jeho záměr byl už sám o sobě nebezpečný, rozptylování si nemohl dovolit.

V dobách nadbytku bylo bohatství rodu Liusů doslova legendární. Jenže ty časy dávno pominuly. Hospodářský úpadek Elan-Dhoru se nezastavil ani před Liusy, ovšem i když jejich pokladnice už nebyly zdaleka tak plné jako kdysi, stále vlastnili velké jmění. Už jen nějaká ta láhev z

jejich rozsáhlého vinného sklepa by vám vynesla při prodeji pod rukou dost, abyste si za to mohli koupit potraviny na spoustu týdnů, a Lokin doufal, že narazí na mnohem cennější věci než víno.

Už víc než hodinu pozoroval hlídky střežící usedlost a vštěpoval si jejich zvyky. Ačkoliv ke zločinům docházelo uvnitř Elan-Dhoru vzácně, přinejmenším mocné rody se nevzdaly ochrany. Noc už překročila vrchol, za dvě tři hodiny začne svítat. Jen z několika málo oken ještě pronikalo tlumené světlo. Také většina lamp, které po velkou část doby osvětlovaly domovní fasádu, v průběhu tisíciletí stále nádherněji vyzdobenou, pohasla. Jen portál nad nádherným hlavním vstupem obklopovaly i teď kroutící se, namodralé plameny - magický vílí oheň, který nikdy nezhasínal, výtvor čarodějnice Tharliy, velekněžky Li’thiliny. Ovšem Lokin neměl v úmyslu se ke vchodu byť jen přiblížit a většina zbytku usedlosti se utápěla ve tmě.

Chvíle mohla být sotva příhodnější. Lokin se rozhodl, že už nebude čekat. Jako stín proklouzl k vysoké, kované mříži, která obklopovala pozemek a na vnějších hranách byla zakončena čtyřmi mohutnými, do metrové výše čnícími stalagmity. Naposledy se na okamžik zarazil a nastražil uši, pak začal rychle a nehlučně šplhat po ocelových tyčích mříže. Ozdoby poskytovaly jeho rukám a nohám dostatečnou oporu. Obratně se přehoupl přes dýkám

podobné hroty na vrcholu. Na druhé straně stejně tiše slezl a okamžitě se přikrčil ve stínu jakési sochy.

K uchu mu dolehly tiché hlasy. Přiblížili se k němu dva strážní na obchůzce. Naštěstí nevykonávali povinnost příliš ostražitě, povídali si a skoro nedávali pozor na okolí. Lokin zůstal neodhalen. Počkal, až se oba vzdálí, pak rychle přeběhl k malé brance v postranní stěně budovy. Měl už jen pár minut, než se hlídka vrátí, ale byl si jistý, že budou stačit.

V uplynulých týdnech provedl o domu Liusů důkladný výzkum, dokonce svedl služku, aby si opatřil potřebné informace. Díky tomu zjistil, že branka bývá jen zamčená, nikoliv zavřená zevnitř na závoru.

Vytáhl z kapsy malý kožený váček, který obsahoval několik zahnutých háčků, jež pak strčil do zámku. I když byly řemeslné dovednosti trpaslíků stále nepřekonatelné, nenašel v celém Elan-Dhoru nikoho, kdo by mu takové zlodějské nářadíčko vyrobil. Přivezl si ho z jedné ze svých mnoha cest do lidských měst na povrchu, kde trávil skoro více času než pod zemí a kde také hodlal proměnit očekávanou kořist ve zvonivé mince. Nejenže lidé platili za umělecká díla trpaslíků mnohem lépe, bylo také mnohem méně nebezpečné s nimi obchodovat, než když se pokusil prodat kradené věci v Elan-Dhoru.

Šťoural se háčky v zámku jen několik vteřin, když vtom se ozvalo tiché cvaknutí. Jakmile stiskl kliku, branka se

nehlučně otevřela. Lokin spokojeně přikývl, vklouzl dovnitř a zavřel za sebou dveře dřív, než bude další oddíl strážných dost blízko, aby ho mohl odhalit. Až dosud probíhalo všechno přesně podle plánu a ani v budoucnu neočekával potíže.

Sarkin, hlava rodu Liusů, byl už dlouho upoután nemocný na lůžko a duševně pomatený, aniž pro něj mohli léčitelé nebo kněžky něco udělat. Nepředpokládalo se, že by ještě někdy vstal. Jeho dcera Tharlia, která od té doby většinou řídila záležitosti domu a z jejíchž čarodějnických schopností měl Lokin největší strach, trávila tuto noc stejně jako mnohé předchozí v Temné věži, o tom se přesvědčil.

Ještě další šťastná okolnost mu nahrávala do karet. Skoro všem příslušníkům válečnické kasty, v jejímž rámci sestavoval rod Liusů značný kontingent, bylo z jemu neznámých důvodů předchozího dne nařízeno, aby se dostavili do kasáren a byli tam k dispozici, takže se ve velké budově zdržovalo ještě méně obyvatel než obvykle.

Lokin se proplížil chodbou zdobenou četnými ornamenty, přičemž ignoroval dveře, které z ní vedly, a zahnul do další chodby. Jeho cílem byly salóny, určené především pro přijímání hostů. Byly nejnádherněji zařízené a byla zde také vystavena většina uměleckých předmětů s úmyslem zapůsobit na hosty a udržet zdání bohatství, kterým už ani rod Liusů ve skutečnosti nedisponoval.

No, pomyslel si Lokin s uspokojením, po návštěvě tohoto nezvaného hosta vážnost domu nevzroste, jen se zase o trochu víc smrskne zbývající bohatství.

Bez nehody dorazil do prvního salónu, kde se podle očekávání nikdo nezdržoval. Zariskoval a zapálil svíčku, vrhající právě dost světla na to, aby se mohl porozhlédnout.

To, co spatřil, vzbudilo dokonce i v něm úžas.

Stěny byly umělecky zdobené nejen reliéfy a kamennými plastikami, které mu byly k ničemu, ale i nákladnými výrobky z kovu, výtvory toho nejlepšího kovářského umění trpaslíků. Další, mezi nimi několik svícnů, misek a jiných ozdob, stály porůznu na policích a malých stolcích.

Málokteré byly ze zlata nebo jiného drahého kovu, přesto by jejich prodej přinesl značný zisk. Lokin posbíral všechno, co podle jeho názoru stálo za vláčení, a nacpal do připraveného pytle. Stáhl dokonce i jemné povlaky na poduškách k sezení.

Stěny byly posázené lesklým křemenem a dalšími krystaly, a i když se nejednalo o pravé drahokamy, měly přesto nezanedbatelnou cenu. Lokin si sice připadal jako rouhač, že tak hrubě zničí nádherný celkový dojem, přesto vytáhl po krátkém zaváhání nůž a začal jím vylamovat ze stěn největší kameny a také je strkat do vaku.

Práce ho zdržela víc, než čekal, ale protože pytel už stejně notně vážil a byl skoro plný, rozhodl se nedívat se do dalších síní a spokojit se se stávající kořistí. Sama o sobě

byla bohatší, než očekával, a umožní mu bezstarostný život nikoliv na týdny, nýbrž na měsíce, a možná dokonce i roky.

V euforické náladě se Lokin vydal na cestu zpátky, procházel stejnou chodbou, kterou přišel. Ale kupodivu, i když nebyla ani dvě desítky kroků dlouhá, zdálo se, že se nemůže dobrat jejího konce, dokonce se dostat ani k pochodni, hořící v půli cesty v nástěnném držáku.

Udiveně přidal do kroku, ale nic se nezměnilo. Konec chodby ani pochodeň se nepřibližovaly, přitom už skoro utíkal a urazil vzdálenost, jež byla větší než celá usedlost.

Lokina se zmocnila panika, když si uvědomil, že padl do kouzelné léčky, za kterou mohla být zodpovědná jen čarodějnice Tharlia. Zděšeně upustil pytel s kradenými věcmi, byl připravený vzdát se kořisti, jen aby se bez úhony dostal pryč, a utíkal, seč mu síly stačily.

Konec chodby se teď skutečně začal přibližovat, ale nejen ten protilehlý, nýbrž i ten za jeho zády, jak zjistil, když se ohlédl přes rameno. I když to znělo nemožně, chodba se zkrátila!

Jako by to nestačilo, začaly se teď k sobě přibližovat i stěny a klesat strop. Lokin se do nich marně opíral, nebyl schopen zastavit jejich děsivý pohyb. V zoufalství začal křičet o pomoc, ale nezdálo se, že by ho někdo slyšel.

Stěny se blížily ze všech stran, uzavíraly ho do stále se zmenšujícího meziprostoru, a také strop klesal povážlivě dolů.

Lokin se rozloučil se životem.

*

„Máme jít po tomhle? “ zeptal se Farlian nevěřícně. Hlas se mu chvěl a zvláštní akustika odrážela jeho slova zpátky, mnohokrát zlomená a děsivě zdeformovaná, takže zněla jako zlý posměch. Zděšeně hleděl do velké, přibližně sto kroků dlouhé jeskyně, která se před nimi rozkládala. Dno leželo tak hluboko pod nimi, že se mihotavé světlo pochodní a svítilen ztrácelo dávno předtím, než dosáhlo úplně dolů.

Zděšení následníka trůnu ale patřilo hlavně sotva na dvě dlaně široké římse, která se táhla v půlkruhu podél stěny a představovala jedinou možnost, jak se dostat na opačný konec sluje.

„Neexistuje jiná cesta?“

„Možná ano, ale pokud tomu tak je, já ji neznám,“

odpověděl Warlon. Dobře Farliana chápal. Procházel jeskyní už dvakrát, ale i pro něj pořád představovala nejděsivější úsek cesty. „Nezapomeňte, že tato část podzemí je nám z větší části neznámá. Mohli bychom ztratit dny, jistě ale mnoho hodin, kdybychom pátrali po oklice.“

„V tom případě… jeskyní projdeme,“ rozhodl následník trůnu stísněně.

Warlon přikývl. Nic jiného neočekával. Na okamžik zavřel oči a sebral veškerou odvahu, pak odhodlaně vstoupil

na římsu jako první. Přitisknutý těsně k nerovné skalní stěně se sunul krok za krokem vpřed. Čas od času to v hloubce pod ním tlumeně zarachotilo a vylinul se intenzivní pach síry, který mu skoro vyrazil dech.

Nedokázal určit, jak dlouho po úzké římse u stěny balancoval. Nejspíš šlo jen o minuty, ale připadaly mu jako hodiny, a když konečně dorazil na opačný konec jeskyně, koupal se v potu. Jeden po druhém ho následovali ostatní trpaslíci. Na všech byla zřetelně patrná úleva, že propast překonali, jen Ailin přebalancovala římsu se skoro taneční lehkostí. Jako jeden z posledních dorazil Farlian - nejspíš potřeboval tolik času, aby sebral dost odvahy.

Po krátkém odpočinku pokračovali dál.

Před nimi se otevřel skutečný labyrint větvících se a křížících se štol, z nichž jedna vypadala takřka úplně stejně jako druhá. Přesto je Warlon vedl s náměsíčnou jistotou. Ani jedinkrát nezaváhal, ani jedinkrát se nezastavil, aby se zorientoval. Stejně jako schopnost podivuhodně přesně určovat čas to patřilo k přirozeným dovednostem jeho lidu.

Žádný trpaslík nikdy nezapomněl cestu, kterou už někdy šel.

Oblast ležící na opačném břehu moře se takřka nedala srovnat s územím, jež znali. Všechno tu bylo vytvořeno přírodou. Nikdo tu nic nezměnil, jejich lid ani žádný jiný, takže bylo jejich putování podstatně obtížnější a také nebezpečnější. Mnohokrát chodby náhle končily příkrými stěnami, po kterých museli vylézt, nebo padaly strmě dolů,

takže museli sešplhat po skále. Také se před nimi každou chvíli rozkládal terén pokrytý valouny, který se jen těžko zdolával.

V jedné jeskyni ležel jediný východ ve výšce dobrých deseti metrů. Skalní stěna byla hladká, bylo na ní jen několik výčnělků nebo prohlubní, které jim mohly poskytnout oporu. Pro předchozí výpravu tady cesta skoro skončila, ale jeden z dělníků prohlásil, že je obzvlášť obratný lezec, a podstoupil riziko vyšplhat po stěně. Opravdu dokázal skoro nemožné a vylezl až k ústí štoly. Odtamtud spustil lano, s jehož pomocí ho mohli následovat i ostatní.

Lano tam stále viselo. Co by pro ně jindy byla stěží překonatelná překážka, představovalo tedy pouhou nepříjemnost.

O chvíli později zaslechli v další jeskyni tiché, rychlé cupitání nožiček. Kroky, které se spěšně vzdalovaly a už po několika vteřinách dozněly v dálce. Soudě podle několika stop, zanechaných ve vrstvě z drobných kamínků a prachu na zemi, se jednalo o gnómy, kteří oddíl trpaslíků zjevně zahlédli a dali se co nejrychleji na útěk. Přesto si Warlon pečlivě prohlédl všechny odbočující štoly i výše položené otvory ve stěnách jeskyně. Navíc vyslal na všechny strany malé výzvědné oddíly, které se měly přesvědčit, že opravdu všichni gnómové vzali do zaječích. Nechtěl být špehován ukrytými zvědy.

Aniž by ve své blízkosti znovu zaregistrovali gnómy nebo jiné obyvatele hlubin, dorazili nakonec v nenápadné, úzké postranní chodbě k místu, kde nejspíš díky lehkým tektonickým záchvěvům vznikla v boční stěně trhlina a uvolnila průchod k dosud neznámé jeskyni. Touto průrvou před několika dny proklouzl skřítek, který je informoval o zlaté žíle; právě ona mu umožnila objev, když prozkoumával dosud neznámou oblast. Během předchozí výpravy pod Barlokovým vedením trhlinu rozšířili, takže byla schůdná i pro trpaslíky.

Jakmile prošli průchodem, dopřáli si další odpočinek.

Odtud už to nebylo k zavalené štole daleko. Warlon odhadoval, že dorazí k cíli za tři až čtyři hodiny. Bál se toho stejnou měrou, jako si přál, aby tam už byli. Ani další boj proti neviditelné bytosti - nebo dokonce několika z nich -

nemohl být tak hrozný jako nervy drásající čekání na teď už zjevně nevyhnutelné druhé setkání s noční můrou. Nic nenaznačovalo, že by Farlian ještě mohl dostat rozum a výpravu ukončit. Pokud tedy nebylo úniku, pak to chtěl Warlon konečně dovést do konce, ať bude jakýkoliv.

„Co vám prozrazují předtuchy?“ obrátil se na Ailin, zatímco pokračovali v cestě.

„Už jsem vám vysvětlovala, že to nejsou žádné předtuchy,“ odvětila ostře. „Jenom cítím, že před námi leží něco cizího a zlého, hrozící nebezpečí, které na nás doléhá.

A tento pocit zesílil, protože se stále víc přibližujeme zdroji cizí moci.“

„Všechno je to šílenství,“ zabručel Warlon zatrpkle. „A my v něm vězíme proti naší vůli až po uši, aniž bychom s tím mohli něco dělat.“

Stejně jako předtím rozhovor opět vázl. Warlon se pokusil zjistit od ní víc o čarodějnickém řádu, její funkci vysvěcené kněžky i schopnostech, ale pokud šlo o to, ukázala se být velmi skoupá na slovo. Naopak on jí vyprávěl o některých dřívějších bojových nasazeních a nebezpečných výpravách, kterých se zúčastnil.

Byl to způsob, jak si ukrátit chvíli, aniž by ovšem dokázal zaplašit pochmurné úvahy o tom, co je čeká.

Dokonce i během hovoru utíkaly Warlonovy myšlenky stále znovu k nadcházejícímu boji a cítil, že se Ailin vede stejně, až se intervaly mlčení začaly stále víc prodlužovat.

Ostatní válečníci na tom byli podobně. Jen tu a tam se ozvalo tiché mumlání, zakrátko ovšem většinou zase utichlo.

Nikdo neměl náladu na bezvýznamné tlachání. Ticho začalo být tíživé.

„Před námi leží další ohnivá sluj,“ oznámil nakonec Warlon. Zůstal stát a otočil se, aby si nenechal ujít Farlianův zděšený výraz, který mu dopřál alespoň krátký okamžik rozveselení. „Naštěstí v ní není moc ohnivých průduchů a leží daleko od sebe, takže nebezpečí ani nepříjemnosti nejsou příliš velké.“

Spokojeně zaregistroval, že jeho slova alespoň následníka trůnu nijak zvlášť neuklidnila, znovu se otočil a šel dál.

Také v této jeskyni panovalo o poznání větší teplo než v okolních štolách, ale žár nebyl zdaleka tak nesnesitelný jako v případě první ohnivé sluje. Opravdu se tu nacházel sotva tucet ohnivých průduchů, kterým se dalo snadno vyhnout.

Zhruba uprostřed jeskyně ležela obrovská, načervenale černá hromada neurčitého tvaru.

„Co je to?“ zeptala se Ailin.

„To netuším,“ odvětil Warlon a pokrčil rameny. „Včera to tady každopádně nebylo. Vypadá to trochu jako velká hora masa.“

Opatrně se přiblížili k hromadě, až Warlon náhle poznal, oč se jedná. Moc se nemýlil. Skutečně to byla hora masa, lépe řečeno mrtvola obrovského zvířete. Černé skvrny byly ve skutečnosti ochranné šupiny, ale nebylo jich ani třeba, aby se dalo rozpoznat, že se jedná o pozůstatky zarkhana, nejhroznější nestvůry, jaká byla v hlubinách známa.

A děsivý byl dokonce i pouhý pohled, který jeho mrtvola skýtala. Zvíře nezemřelo přirozenou smrtí, o tom nebylo pochyb. Někdo ho doslova zmasakroval a neustal ani po jeho smrti, místo toho rozsekal v nepředstavitelné zuřivosti mrtvolu doslova na kousky.

Kdo ale mohl něco takového udělat? Gnómové a goblini určitě ne, dokonce i ve velkém počtu se dávali před zarkhany vždycky na útěk.

Než mohl myšlenku rozvinout dál, popadla ho Ailin náhle za paži.

„Někdo tady je,“ vydechla, opět ho pustila a přitiskla si ruce na spánky. „Cítím přítomnost něčeho cizího. Blíží se to neskutečně rychle… je to tady!“

I bez jejích magických schopností to Warlon hned poté ucítil také, náhle rostoucí neklid, jaký se ho předtím zmocnil jen v temné říši za průlomem ve stěně a během prvního setkání s neviditelnou bytostí. Náhle pochopil, kdo zarkhana zabil a tak ošklivě zřídil, ale bylo pozdě.

Za jeho zády zazněly výkřiky a přiměly ho rychle se otočit. Spatřil děsivý výjev. Čtyři válečníci byli mrtví, pátý právě klesal k zemi pod úderem meče neviditelného útočníka. Nejhorší ale bylo, že padli na různých místech, takže za to nemohl být odpovědný pouze jediný nepřítel.

Ostatní vojáci rychle zvedli meče a sekyry a naslepo jimi bili kolem sebe, jak jim to Warlon vštípil, aby neviditelným sokům ztížili přiblížení. Moc jim to nepomohlo, jen o několik vteřin později padli mrtví k zemi další dva trpaslíci.

Warlon zděšeně pochopil, že zával štoly nezdržel bytosti z hlubin na dlouho, protože teď bylo nepochybné, že se jedná o víc než jediného tvora. Jelikož předtím nikdy nedošlo k setkání s nimi, žili podle všeho v naprosto do sebe

uzavřené části podzemí. Když byla předchozího dne stržena stěna a vytvořen průchod, možná teprve pochopili, že existuje i svět mimo hranice jejich vlastní říše a teď se ho chystali dobýt.

Jak Warlon v těchto vteřinách s děsivou jasnozřivostí pochopil, pro trpaslíky a další obyvatele podzemního světa v něm už nebude místo. Jen tak se daly vysvětlit útoky vedené s nemilosrdnou touhou zabíjet.

Zděšení z tohoto poznání ho na okamžik skoro ochromilo, ale takřka ihned strnulost překonal. Byl válečník a jeho prvořadným úkolem bylo chránit následníka trůnu, v němž už teď neviděl opovrhovaného Farliana, nýbrž člena královského rodu.

S bojovým pokřikem vytrhl z pochvy meč a začal jím před sebou máchat vzduchem. Na rozdíl od Barloka dával snadno ovladatelné zbrani přednost před těžkou bojovou sekyrou. Bez váhání vyrazil vpřed, k Farlianovi, který vykřikoval nějaké nesmyslné rozkazy, jež v bojové vřavě stejně nikdo neslyšel.

Už po dvou krocích ovšem opět strnul. S očima vytřeštěnýma zděšením se stal svědkem toho, jak se na následníka trůnu snáší meč, na zlomek vteřiny letmo viditelný díky záblesku. Oddělil Farlianovi hlavu od těla takovou silou, že prosvištěla několik metrů vzduchem, než konečně dopadla na zem.

7

Neviditelná smrt

„Hodná holka,“ zabručel Toluran a podrbal za ušima luanu, která do něj stále znovu vyzývavě strkala nozdrami. „Ale teď už by to stačilo. Jdi a nažer se trávy. Za pár hodin přijde čas dojení.“ Lehce zvíře plácl a to poslušně odkráčelo.

Toluran za ním s úsměvem hleděl.

Kvůli svým názorům se v rámci trpasličí komunity považoval za naprostého outsidera - což bylo ohodnocení, které s ním sdíleli i ti, co ho znali. Neměl přátele, a dokonce i uvnitř rodu Walortanů se mu vesměs vyhýbali, jako by měl lepru. Ovšem ani v nejmenším mu to nevadilo. Právě naopak, byl na to dokonce hrdý a nechtěl by to jinak.

Toluran by ani nevěděl, o čem by se měl s ostatními bavit.

Na rozdíl od patrně všech ostatních obyvatel Elan-Dhoru, přinejmenším těch mužského pohlaví, a zvláště z dělnické kasty, k níž patřil, neměl žádný vztah k mrtvým věcem. Skály, různé druhy horniny, rudy, kovy, ba

i drahokamy ho nechávaly stejně chladným jako jejich zpracování na ozdobné předměty, zbraně a podobné věci.

Jistě, tvořily základ společnosti, ve které žil. Přesto na nich neviděl nic dobrého a nedokázal pochopit, jak z nich mohou být ostatní tak u vytržení. Jeho jen nudily.

I když to bylo pro trpaslíky naprosto netypické, pociťoval velkou náklonnost ke všemu živému, hlavně ke zvířatům a rostlinám. Někdy litoval, že se narodil zrovna jako trpaslík, a nikoliv jako příslušník lidu, žijícího na povrchu. V hlubinách pod Stínovými horami se samozřejmě vyskytovalo jen málo rostlin, a navíc většinou nepříliš rozmanitých, jako byl například světélkující mech, a ještě méně zvířat, s výjimkou škůdců jako krysy a divokých bestií jako zarkhanové a podobné nestvůry, s nimiž se dokonce ani Toluran netoužil setkat.

Proto si už často pohrával s myšlenkou, že by z Elan-Dhoru odešel a odebral se na povrch, kde prý existovalo více druhů rostlin a zvířat, než si vůbec dokázal představit. S

výjimkou několika krátkých výletů ale Toluran nikdy nesebral pro takový krok dost odvahy. Možná měl na trpaslíka nezvyklé vlastnosti a záliby, ale jeho strach opustit Elan-Dhor byl větší než zvědavost. Na povrchu se vyskytovala nejen bujná fauna a flóra, ale i jiné národy, hlavně lidé. Pokud nechtěl zůstat úplně sám a bez ochrany, musel by žít mezi nimi a ta myšlenka ho děsila.

Navzdory všem potížím ale Toluran našel způsob, jak se i v podzemí věnovat své zálibě. Stal se pastýřem luan.

Spokojený sám se sebou a se svým mezitím už skoro tři sta let trvajícím životem seděl na skále, vychutnával si klid a mír kolem sebe a přejížděl pohledem stádo. Na povrchu teď panovala noc, takže kromě slabého svitu měsíce nepronikalo šachticemi dovnitř žádné světlo. Světélkující mech na stropě a lampy, svítící v nepravidelných rozestupech na stěnách a krápníkových sloupech, ovšem poskytovaly dost jasu, aby mohl přehlédnout celou jeskyni.

Jeho pohled sklouzával hlavně k mladé samici a jejímu mláděti, při jehož porodu sám sotva před hodinou asistoval.

Obě zvířata byla zjevně zdravá a svěží. Matka se z porodu dobře zotavila a mládě se cítilo na krátkých nožkách už dost jistě a předvádělo divoké skoky.

V okamžicích jako tento by Toluran nechtěl být nikde jinde na světě. Když porovnal všechny výhody a nevýhody, mohlo to sotva dopadnout lépe.

Náhle byl ovšem mír narušen. Poblíž východu z jeskyně, zajištěného mříží, stádo znatelně zneklidnělo. Pasoucí se nebo dobrosrdečně do prázdna hledící zvířata, která jen málokdy něco vyvedlo z klidu, zvedla ploché hlavy, některá začala větřit nozdrami.

Toluran si pohladil šedivé vousy a svraštil čelo. Podobné chování bylo u luan neobvyklé, zvlášť když pro ně nebyl žádný zjevný důvod. Něco ovšem musela zvířata svými

citlivými smysly zvětřit, jinak by si tak nepočínala. Raději se podívá, koneckonců to byla jeho práce. S povzdechem vstal ze skály.

Kdysi, v dobách nadbytku, pokrýval Elan-Dhor veškerou spotřebu potravin obchodem s lidmi z nepříliš vzdálených oblastí na povrchu. Když ovšem přišly obtížnější časy, začalo se přemýšlet o alternativách. Tak bylo přes počáteční silný odpor rozhodnuto vzdát se ve Světlých jeskyních v západní části města plánů na zástavbu, a místo toho se tam měly začít pěstovat potraviny.

Světlé jeskyně vděčily za své jméno nejen faktu, že tam rostl obzvlášť bujný světélkující mech, ale také tomu, že se tu vyskytovalo mnoho šachtic, vedoucích až k povrchu.

Navíc byla skála tvořící strop utvářena tak, že se daly bez velké námahy nebo rizika závalu vyhloubit početné další.

Některé obzvlášť vlivné rody z města měly proto v úmyslu vybudovat si tady nová sídla, v čemž jim nové záměry zabránily. Ovšem pokud vůbec, pak se rostlinám dařilo jen zde.

K povrchu byly vyvedené další šachtice a denní světlo, které jimi pronikalo, bylo zesílené čočkami a zrcadly.

Dlouhou a namáhavou prací byly do jeskyň navezené tuny úrodné zeminy a vytvořené zavodňovací příkopy, napájené z podzemního pramene; pak s pomocí lidských rolníků zasadili trpaslíci různé obzvlášť nenáročné druhy obilovin.

Několika málo se opravdu dařilo i v těchto nepříznivých

podmínkách a od té doby tvořily základní kámen svébytného zásobování Elan-Dhoru.

Pouze v jediné jeskyni - v té, kde se Toluran právě nacházel - se pěstování nezdařilo, protože rostlinám se navzdory veškerému úsilí nedostávalo světla. Bujně zde rostl jen mech a pěchava, což vedlo k nápadu doplnit pěstování obilí chovem dobytka, zvlášť když trpaslíci odpradávna měli zálibu ve šťavnatém, dobře odleželém mase. Luany se ukázaly být nejvhodnějšími užitkovými zvířaty. Při jejich podsadité postavě, krátkých, pahýlovitých nohách a ploché lebce s dlouhýma, svěšenýma ušima sice představovaly velmi ošklivá zvířata - zato však potřebovaly jen málo světla, poskytovaly mléko pro trpasličí dorost a jejich maso bylo velmi chutné. Kromě toho se dalo jejich huňaté, šedé rouno dobře stříhat a zpracovávat na šaty nebo používat jako vyplň do polštářů. Rychle dorůstalo a po porážce zvířat bylo možné vyrobit z jejich kůže vysoce kvalitní useň.

Nehledě na svou nedostižnou užitečnost pro celý trpasličí lid představovaly luany především pro Tolurana dar bohyně, za který byl hluboce vděčný. Obvykle byly všechny práce, související s výrobou a dalším zpracováním potravin, vyhrazené ženám, ale kvůli němu udělali výjimku a úspěch mu dal za pravdu. Nikdo neuměl s luanami zacházet tak dobře jako on. Nikomu jinému nedávaly tolik mléka ani nedržely při stříhání tak pokojně. Dokonce i když je vedli na

jatka a zvířata cítila, že je čeká něco zlého, počínala si klidněji, jakmile byl poblíž.

Teď o tom ovšem nemohlo být ani řeči. Právě naopak, neklid stáda sílil a šířil se. Zvířata ztěžka odkráčela od východu do zadní části jeskyně.

Toluran se vydal k jedné obzvlášť nervózní luaně a chtěl ji konejšivě pohladit po nozdrách, jako to dělal často.

Zvíře po něm chňaplo.

Překvapenému Toluranovi se podařilo teprve na poslední chvíli rukou ucuknout, jinak by snadno mohl přijít o několik prstů.

Nechápavě a šokovaně hleděl na zvíře, které pofrkávalo a neklidně klátilo hlavou. Podobné chování ještě nezažil.

Navzdory jejich ošklivosti luany miloval a až dosud byl přesvědčen, že to zvířata cítí. Znal je od narození, většinu sám pomáhal přivést na svět. Jejich radost, když nastoupil do práce, se nedala přehlédnout, mnohé se vydaly přímo k němu, aby se nechaly pohladit.

A teď tohle!

Toluran si uvědomil, že se mýlil. Zvíře nebylo jen neklidné, z jakéhosi neznámého důvodu mělo strach, a to dost silný.

A nebylo jediné. Všechny luany se už mezitím stáhly od vstupu do zadní části jeskyně. Toluran přistoupil k mříži, ale ani teď nespatřil nic, co by mohlo zvířata znervóznit. Nějaká šelma to být nemohla, protože Světlé jeskyně patřily ke

střežené oblasti Elan-Dhoru a divoké zvíře by nikdy neproklouzlo městskými branami. Jediná nestvůra, která by dokázala násilím brány prorazit, by byl zarkhan, a v takovém případě by už byl dávno vyhlášen poplach.

Co tedy luany takovou měrou zneklidňovalo? Poté co se Toluran ještě jednou pořádně rozhlédl po vstupním prostoru, vrátil se ke stádu, potřásaje hlavou. Mládě, narozené teprve před několika hodinami, jako by jediné nemělo strach.

Původně se vydalo za matkou a ostatními do zadní části jeskyně, ale teď se odloučilo od stáda, bujnými skoky se vydalo k pastýři a pobekávalo.

O několik vteřin později padlo na zem.

Všechno se odehrálo tak rychle, že Toluran v první chvíli nechápal, co se děje. Po jednom z bláznivých skoků se zvíře s naříkáním překotilo dopředu, jako by se pod ním jako už tolikrát předtím jen podlomily ještě slabé nohy a způsobily jeho pád. Tentokrát ovšem znovu nevstalo a zůstalo nehybně ležet.

Toluran k němu vyděšeně pospíchal. Teprve když byl skoro u něj, všiml si krve, která se pod ním rozlévala do trávy. Mládě bylo mrtvé.

Toluran klesl s polekaným výkřikem vedle něj na kolena. Když zvíře otočil, spatřil strašlivou ránu, která mu zela v boku.

Ale jak to bylo možné? Ještě před okamžikem mládě vesele poskakovalo a nebylo tu nic, o co by se mohlo tak

zranit. Přesto bez jakéhokoli náznaku nemoci nebo zranění prakticky z vteřiny na vteřinu zemřelo.

Nechápavě a roztřesenými prsty začal Toluran zkoumat ránu pozorněji. Zjevně ji způsobil ostrý předmět, který pronikl mláděti hluboko do boku. Za jiných okolností by bez váhání řekl, že pochází od meče nebo jiné podobné zbraně, ale útočník by musel v divoké zuřivosti ještě otočit zvířeti čepel v těle, aby způsobil tak děsivé zranění.

Jenže to byly nesmyslné úvahy, protože tady prostě nebyl nikdo, kdo by mohl zvíře skolit zbraní. Koneckonců dobře viděl, jak klopýtlo a padlo smrtelně zraněné k zemi.

Ačkoliv Toluran vedl samotářský život a zajímal se výlučně o své rostliny a zvířata, byl neustále zásobován nejnovějšími zvěstmi z města, protože ženy, které se s ním střídaly při hlídání stáda, rády klábosily. Tak se stalo, že mu hlavou prolétly i pověsti, jež navzdory mlčení nařízenému králem od včerejška kolovaly Elan-Dhorem. Fámy o tom, že výprava, vyslaná pod zem hlouběji než kterákoliv předchozí, byla skoro beze zbytku pobita nějakou děsivou bytostí.

S rostoucím neklidem se rozhlížel jeskyní, ale hádanka se nedala rozluštit. Místo toho vzápětí nabyla ještě větších rozměrů.

Další zvíře ze stáda, které se s hlasitým bečením a pofrkáváním stáhlo do nejzazší části jeskyně, se zhroutilo, krvácejíc z velké rány, a zemřelo, vzápětí na to další, stojící hned vedle něj.

Bečení luan se vystupňovalo do ohlušujícího, vyděšeného crescenda. V příští vteřině vyrazilo celé stádo jakoby na neslyšitelný signál v divoké panice vpřed.

Navzdory hluku, který zvířata dělala, měl Toluran dojem, že na okamžik zaslechl ještě cosi jiného, něco jako ostrý, naprosto cizí výkřik, ale už tomu nevěnoval pozornost.

Jako ochromený zíral na stádo, ženoucí se přímo na něj.

Když konečně strnulost překonal a pochopil, jaké nebezpečí mu hrozí, bylo pozdě.

Zvířata ho ve stavu slepé paniky vůbec nevnímala nebo alespoň nevěnovala překážce pozornost. Tolurana zasáhla vířící kopyta a srazila jej k zemi. Luany přes něj předusaly, jejich váha mu přelámala kosti a rozdrtila lebku.

Než Toluran zemřel, patřila jeho poslední myšlenka skutečnosti, že právě zvířata, jimž věnoval celý život, mu přinesla smrt. A ani nepochopil proč.

*

Barlok po dlouhých, mučivých úvahách konečně usnul, ale nebyl to klidný spánek. Tentokrát ho opět trápily noční můry, ovšem nebyly to smrtící vize o boji proti tmě, která jej hrozila pohltit. Místo toho ho trýznily zmatené a nesouvislé obrazy z jakéhosi cizího světa, který byl příliš bizarní, než aby ho byl jeho rozum opravdu schopen pochopit. Byl to svět temnoty s černým nebem bez slunce, měsíce, hvězd

nebo alespoň světelných šachtic, jež je přinejmenším do určité míry napodobovaly. Přesto se nejednalo o svět v podzemí, aspoň ne v té podobě, v jaké ho znal. Navzdory tmě tam viděl, ale jakýmsi podivně zdeformovaným způsobem, a to, co spatřil, mu dokonce i ve snu nahánělo strach.

Několikrát se takřka probudil, ale krátce předtím, než se mohlo jeho vědomí plně vrátit do reality, ukázal se být zlý sen vždycky silnějším a znovu ho pohltil.

A pokaždé byly rozmazané dojmy jasnější, vize zřetelnější. Barlok spatřil černé proudy, které v žádném případě netvořila voda a na jejichž březích se hemžily neznámé ohavnosti. I na jiných místech se vyskytovaly groteskní formy života, ale byly tak děsivé, že před nimi i ve snu vyděšeně couvl a byl rád, že je nevidí zřetelně.

To nejhorší ale nebylo to, co se nacházelo v tomto světě, nýbrž svět sám. Byla to říše plíživého šílenství, která by mu zničila mysl, kdyby ji dokázal jasně spatřit. Nic se tady nezdálo být takové, jaké by mělo být. Všechny proporce působily matoucím způsobem špatně, buď sraženě, protaženě nebo úplně nemožným způsobem pokřiveně.

Rovné plochy se zdály být zkroucené do sebe, ostré hrany působily oble a obliny hranatě, spojené čarami, které ležely vedle sebe, a přesto se křížily. Nejhorší ale byly úhly.

Mnohé z nich opisovaly víc než celý průměr kruhu, křivily

se do dimenze, již nedokázaly uchopit oči ani mysl, vypadaly, že se pohybují a ve spirálách uvolňují a…

Barlok se s výkřikem napřímil. Byl zbrocený potem a srdce mu bušilo, jako by mu chtělo roztříštit hruď. Ústa měl vyprahlá a cítil v nich odpornou pachuť, v hlavě mu všechno vířilo. Dovnitř pronikalo oknem slabé světlo a nezřetelné obrysy pokoje jako by se neustále posunovaly. Jen pomalu se jeho rozrušená mysl začínala uklidňovat a zbavovat dozvuků noční můry, ovšem tep mu pořád divoce pádil a Barlok teprve teď zaznamenal, že se mu třesou ruce.

Jako se to u snů stávalo často, výjevy nyní mizely stále rychleji. Zůstávaly po nich jen vybledlé, neurčité dojmy, uhlazené a upravené jeho logicky pracující myslí, která Barlokovi ztěžovala pochopení děsu, který ho předtím naplňoval. Přesto ho stále cítil, i když i on pomalu vyprchával.

Barlok věděl, že už nedokáže usnout, jakkoli klesl zpátky do postele a znovu zavřel oči. Hlavně si to nepřál ze strachu, že by se zlé sny mohly vrátit. Místo toho se tedy posadil, chvíli zůstal sedět na okraji postele a ukryl si tvář do dlaní rukou opřenou o lokty na stehnech. Naprosto ztratil pojem o čase, což bylo krajně neobvyklé. Za normálních okolností i po probuzení na hodinu přesně věděl, jaká je denní doba.

I když se mohly noční můry zdát někdy nekonečné, trvaly ve skutečnosti většinou jen krátce, a tak se domníval,

že je stále pozdní večer. O to byl pak překvapenější, když po několika minutách nakonec vstal a vyhlédl z okna. Velké čočky na světelných šachticích už začínaly šedivět; noc skoro skončila a na povrchu začalo svítat.

I když mu to tak nepřipadalo, prospal zbytek noci. Žádný div, že byl odpočatý. Také tělesně se cítil o poznání lépe než včera. Do údů se mu vrátila síla, i když byl po dlouhém ležení ještě trochu ztuhlý a neohrabaný, ale to se rychle poddá. V každém případě už tady nebude dál zůstávat. I když vděčil schopnostem čarodějnic za svůj život, nebyla Temná věž ani teď místem, kde by se zdržoval rád a déle, než bylo nezbytně nutné. A už vůbec ne, když na něj jinde čekaly naléhavé úkoly.

Barlok otevřel truhlu, vytáhl z ní své šaty a začal se oblékat. Jeho pohyby byly s každým okamžikem plynulejší.

Necítil už ani žádnou bolest na boku a po krátkém zaváhání si sundal obvaz. Rána se pěkně potáhla strupem, za několik dní po ní zbude jen další malá jizva. Musel připustit, že Tharlia a její čarodějnické sestry opravdu odvedly skvělou práci.

Přesto neměl před odchodem žádnou zvláštní chuť se s ní znovu setkat, jakkoli možná bylo nezdvořilé prostě jen tak zmizet. Proto byl opravdu rád, že se probudil tak časně.

Rychle se dooblékal a otevřel dveře.

Jeho naděje, že se nepozorovaně odkrade, se nenaplnila.

Přímo naproti jeho pokoji seděla na chodbě čarodějnice

zahalená závojem, která vstala, jakmile prošel dveřmi. Byla to jen novicka, jak prozrazovalo její roucho postrádající sebemenší ozdobu.

„Velekněžka se domnívá, že je načase, abychom vás dnes propustily z péče našeho řádu. Požádala mě, abych tady počkala, dokud nevstanete, a odvedla vás rovnou k ní,“

prohlásila strojeně. „Prosím, následujte mne.“

Barlok se s povzdechem poddal osudu. Tharlia zjevně předvídala, že se pokusí nenápadně vypařit, a nechtěla ho nechat jen tak odejít. Nebylo těžké uhádnout, o jakém tématu s ním velekněžka bude chtít ještě jednou hovořit, a právě tomu se chtěl Barlok vyhnout. Podle toho, jak rychle výprava spěla kupředu, to nemohlo trvat dlouho, než dorazí do cíle. Chtěl být v myšlenkách raději s válečníky, místo aby musel znovu poslouchat Tharliiny podvratné řeči.

„Copak ona nikdy nespí?“ zeptal se, zatímco kráčel za čarodějnicí chodbou. Dorazili k točitým kamenným schodům, které se v úzkých obloucích vinuly dolů.

„Velekněžka dnes v noci několik hodin odpočívala,“

odvětila žena, aniž by si uvědomila, že nemínil otázku vážně. „Bohyně jí dodává sílu vystačit s trochou spánku.“

Schody vedly zdánlivě nekonečně hluboko. Barlok brzy přestal počítat schody. Ještě včera by si s tímto schodištěm v žádném případě neporadil. Teď představovalo v jeho očích potvrzení toho, že se mu opravdu skoro beze zbytku vrátily síly.

Nakonec přece jen dosáhli paty schodiště a ocitli se ve velké síni, až na spoustu soch podél stěn holé a s vysokým stropem tvořeným půlkruhovými oblouky - v předsálí chrámu, osvětleném mnoha lampami. Protože chrámová síň často nedokázalo pojmout všechny věřící, kteří do ní během slavností proudili, mohli odtud trpaslíci naslouchat při otevřených mezidveřích modlitbám k bohyni.

Tharlia už je očekávala a vyšla jim vstříc. Nacházela se tu ve svém živlu, a navzdory časné hodině ztělesňovala vzor vladařské důstojnosti. Černé vlasy měla dokonale upravené a na ramenou jí splývaly s černým rouchem. Na její tváři nebylo poznat, že spala jen několik hodin. Pod očima se jí nerýsoval sebemenší stín.

„Barloku, jak ráda vidím, že jsi opět na nohou,“ uvítala ho a pokynula kněžce, která ho přivedla, aby se vzdálila.

„Ovšem nepočítala jsem s tebou tak časně. Jak se dnes cítíš?“

„Dost dobře na to, abych už dál nevyžadoval tvou péči a bezodkladně odtud zmizel,“ zavrčel Barlok. Hned poté si uvědomil, že jeho slova nezněla jen nevděčně, ale přímo nepřátelsky, a skoro omluvně dodal: „Musíš pochopit, že je mi proti mysli nečinně se povalovat v posteli, když na mě čekají naléhavé úkoly.“

„Rozumím ti, koneckonců tě znám už dost dlouho.

Protože jsi zjevně opravdu zdravý, není důvod, abys tady dál

zůstával. Chtěla jsem se předtím, než odejdeš, ještě osobně přesvědčit o tvém stavu.“

„Už žádné další pokusy přece jen získat mou podporu pro spiknutí proti králi?“

„Bylo by to k něčemu? Vím, co si o tom myslíš, a ty víš, co si myslím já. V mých očích to není spiknutí, nýbrž něco, co se musí stát pro blaho našeho lidu, než nás Burian neschopností uvrhne všechny do zkázy. Doufám, že i ty to ještě pochopíš a změníš názor.“

„Takže přece jenom zase začínáš,“ odfrkl si Barlok, i když věděl, že jí tím křivdí. „Věř mi, k tomu nikdy nedojde.“

„Člověk by nikdy neměl říkat nikdy, když neví, co ho ještě čeká. Ale máš pravdu, nechme toho,“ odvětila Tharlia.

„Myslíš, že už dorazili k cíli?“

Překvapenou náhlou změnou tématu potřeboval Barlok trochu času, aby odpověděl.

„Řekl bych, že ještě ne, ale už by to nemělo trvat dlouho.

A co bude pak…“

„Cítila bych, kdyby se Ailin něco stalo,“ tvrdila Tharlia.

„Mezi vysvěcenými kněžkami a mnou existuje užší duševní pouto, než si dokážeš představit. Nedá se to vysvětlit slovy, ale můžeš mi věřit, že přinejmenším dosud se nic nestalo.“

„Pokud máš tuto schopnost, byl bych ti vděčný, kdybys…“

„Neměj obavy, kdybych se něco dozvěděla, dala bych ti neprodleně vědět,“ přerušila ho Tharlia. „A ještě něco.

Dostala jsem před několika hodinami zprávu od Selona.

Posel mi nechtěl říct, oč jde, ale mistr písemností mě prosí, abych ho co nejdřív navštívila. Domnívám se, že to nějak souvisí s tím symbolem a…“ odmlčela se a začala se třást.

Hned poté sebou trhla jako v křeči, zkřivila se a přitiskla si ruce na spánky.

„Co se děje?“ zeptal se Barlok ustaraně a popadl ji za ramena.

„Smrt,“ zamumlala. „Vidím… utrpení a smrt. Boj.

Ailin… je v nebezpečí… potřebuje mou pomoc!“

Tharlia se trhnutím osvobodila, prudce se otočila a pospíchala ke dveřím vedle velkého vstupu v zadní části místnosti. Barlok ji po krátkém váhání následoval a vstoupil do vlastní chrámové síně. Také tady tvořil všechny stěny černý čedič, ovšem obrovský klenutý prostor byl tak slabě osvětlován pánvemi s uhlím a ojedinělými pochodněmi, že Barlokovy oči potřebovaly dokonce i po ne právě jasně osvětleném předsálí několik vteřin, než vůbec dokázaly rozeznat alespoň slabé obrysy.

Tharlia se rozběhla k mohutnému oltářnímu bloku u čelní stěny síně, kde už na ni čekalo několik vrchních a vysvěcených kněžek. V černých rouchách byly na tmavém pozadí skoro neviditelné. Barlok si jich všiml teprve ve chvíli, kdy se pohnuly a rozestavily kolem oltáře do kruhu,

do něhož se začlenila i Tharlia. Kněžky se uchopily za ruce.

Zazněl tlumený, v rozlehlém prostoru síně odrážející se zpěv, který jako by neměl žádnou melodii, nýbrž sestával hlavně ze stoupajících a klesajících tónů. Barlokovi připomínal nápěv, který slyšel předminulou noc během vizí.

Do vzduchu se vylinula intenzivní vůně kadidla a ztěžka se mu usadila na plicích.

Barlok opět zaváhal, zda má jít blíž, ale znovu v něm zvědavost zvítězila nad strachem. To, co viděl, ho fascinovalo. Pokud věděl, nebylo nezasvěcenci ještě nikdy dovoleno sledovat tajné rituály kněžek. Také on zde byl nejspíš jen proto, že Tharlia a ostatní byly tak hluboce ponořeny do svého počínání, že si jeho přítomnost neuvědomovaly. Ať to bylo cokoliv, muselo to být hrozně důležité.

Ovšem Barloka přiměla setrvat v chrámu nejen fascinace a zvědavost, nýbrž v první řadě to, co Tharlia říkala. Pokud hovořila o Ailin, tak i o Warlonovi a výpravě - a její slova v něm vzbudila temné obavy. Jakmile mluvila o vzájemném spojení mezi kněžkami, nebyla to zjevně pouze prázdná slova. Pokud to ovšem byla pravda a ona opravdu viděla nebo cítila, co Ailin právě prožívala, pak se o tom musel i on něco dozvědět tak rychle, jak to jen bylo možné.

Okouzleně sledoval, co se dělo dál. Nad oltářem se vytvořila jakási zevnitř slabě světélkující mlha, prudce vířila a kolébala se neklidně v rytmu nápěvu sem a tam, jako by se

pokusila nabýt určité podoby. Přitom tvořila jako paže silné výrůstky, které se stále prodlužovaly a šátraly po kněžkách, až se dotkly jejich hlav.

Barlok ztěžka dýchal, sotva dokázal uvěřit tomu, co vidí.

Několikrát zamrkal, ale obraz se nezměnil. Až dosud si vždycky myslel, že všechny pověsti o údajných kouzelných schopnostech kněžek jsou buď úplně smyšlené, nebo alespoň strašně přehnané, že je možná dokonce tajně šíří samy čarodějnice, aby upevnily víru v Li’thilu a posílily vliv svého početně malého řádu. Ovšem to, co teď spatřil na vlastní oči…

Ale opravdu vůbec něco viděl? Kadidlo ho začalo pálit v očích a vyvolalo mu v hlavě tupý tlak, takže se mu obtížně uvažovalo. Zmocnila se ho závrať a zprvu ho napadlo, že přecenil síly a opět onemocní, pak si ovšem uvědomil, že se jedná jen o duševní malátnost, nikoliv tělesnou slabost.

Znovu zamrkal a pevně přitiskl víčka k sobě. I když byl přesvědčený, že zavřel oči jen na okamžik, muselo uplynout víc času, neboť aniž by si toho všiml, zpěv utichl a Tharlia se zjevila přímo před ním.

Barlok o krok ucouvl, vyděšený nejen jejím náhlým příchodem, ale i tím, co spatřil. Její oči na něj hleděly zasmušile, byly podlité krví a lemované tmavými stíny, její před chvílí ještě bezchybná pleť působila skvrnitě a byla posetá hlubokými vráskami. Tharlia vypadala, jako by během minut zestárla o desítky let.

„Špehoval jsi nás,“ pronesla slabým hlasem. V očích jí zaplála hněvivá jiskra, okamžitě ale pohasla. Barlok nepochyboval o tom, že by na něj začala rozhněvaně křičet, kdyby nebyla tak malátná a slabá.

Rychle se rozhlédl. Po mlžném úkazu ani ostatních kněžkách nebylo ani stopy.

„Co se ti stalo?“ vyrazil ze sebe, aniž by si všímal její výčitky. „Vypadáš… vypadáš…“

„Jen přechodná slabost,“ prohlásila Tharlia. Rty měla povadlé jako stařena. „Ailin… byla v nebezpečí. Propůjčily jsme jí část svých sil, abychom umocnily ty její. Ale na tu velkou vzdálenost to bylo strašně těžké. A stálo to vysokou cenu.“ Vrásčitýma rukama si přejela po rýhách na tváři.

„Viděl jsem nad oltářem jakýsi mlžný jev. Co to, u Li’thily, bylo?“

„Jen představa,“ ujistila ho Tharlia rychle, o maličko rychleji, než aby to znělo opravdu důvěryhodně. „Ve spojení s kadidlem mohou naše zaříkadla vyvolávat přeludy, kterým jsi nejspíš padl za oběť. Neměl jsi za mnou chodit, mohlo to pro tebe být dokonce nebezpečné a…“

Zavrávorala a Barlok ji musel podepřít, aby neupadla.

„Musíš si lehnout,“ naléhal, stále šokován tím, co se jí stalo.

„To udělám,“ odvětila. „Ale nejdřív… dokázala jsem zachytit Ailiny pocity. Výprava… byla zákeřně přepadena.

Mnozí zemřeli. Bylo to nesnesitelné. Tolik utrpení a smrti…“

„A… Warlon?“ zeptal se Barlok přerývaně, bál se odpovědi.

„Nevím,“ řekla Tharlia. „Nedokázala jsem rozeznat podrobnosti. Spojení se náhle přerušilo. Mé síly jsou vyčerpané a bude trvat hodiny, než se zase obnoví. Nevím ani, jestli Ailin ještě žije. Cítila jsem jen, že se nachází v takřka bezvýchodné situaci a sama chová už jen malou naději.“

Barlok zaťal pěsti a na okamžik zavřel oči.

„Vidím, že nám nastávají krvavé časy,“ zaslechl Tharliin hlas jakoby z velké dálky.

*

Boj trval teprve několik vteřin, přesto už ležela dobrá čtvrtina trpasličích válečníků na zemi mrtvá nebo umírající.

Mezi mrtvými, jež Warlon zahlédl, se nacházeli starý Burkan, kterého zdánlivě nic nedokázalo vyvést z klidu, Tolgan, jenž měl navzdory mládí ty nejlepší předpoklady a byl osobně vycvičený Warlonem, i Liworn, dobře naladěný i v nejhorších situacích, stejně jako mnozí další.

Nemluvě samozřejmě o Farlianovi. I když by Warlon ochotně obětoval deset takových budižkničemů jako on za

jediného svého statečného vojáka, měla jeho smrt zhoubný účinek na morálku a bojechtivost ostatních.

A situace se s každým okamžikem zhoršovala.

Vzduch zaplnily výkřiky umírajících, ovšem jen ojediněle se ozvalo řinčení zbraní. I když kolem sebe válečníci divoce máchali meči a sekyrami, bylo jen pouhé štěstí, když dokázali odrazit zbraň některého z neviditelných útočníků. Podruhé se jim to už většinou nepodařilo.

Těsně vedle Warlona padl další voják. Velitel bleskově bodl mečem směrem, ve kterém předpokládal útočníka.

Čepel narazila na odpor, ovšem jen lehký, nemohla neviditelného muže těžce zranit. Přesto se ozval ostrý, hněvivý výkřik.

Warlon se v očekávání protiútoku vrhl stranou a ještě ucítil průvan, jak nad ním prosvištěla na kratičký okamžik mihotavě viditelná čepel meče, aniž by ho zranila. Současně zaslechl, jak Ailin vyráží jen několik kroků za jeho zády cizí, hrdelní slova.

Ve vzduchu před ním se zhmotnil neurčitý, hrubě humanoidní obrys s rudě žhnoucíma očima a rozehnal se po něm. Warlon se bez přemýšlení odkutálel stranou. Do skalnatého podkladu vedle něj udeřila čepel a zanechala v kameni zářez.

Koutkem oka zaregistroval načervenalé zamihotání a pochopil, že leží vedle ohnivé šachtice, ze které právě

stoupá plamen. Neměl čas vstát, proto se na zemi prostě jen instinktivně překulil kolem vlastní osy.

Hned poté vyrazil těsně vedle něj z nenápadné díry v zemi metr dlouhý ohnivý jazyk. Žár byl strašlivý. Warlon měl pocit, jako by mu po těle, hlavně po nechráněném obličeji, přejela žhavá ruka. Obočí a část vousů a vlasů, trčících zpod přilbice, mu shořely a rozpadly se v prach.

Ale také siluetu zahnal plamen zpět. Několik vteřin je oddělovaly plameny, pro Warlona právě dost času na to, aby se znovu vyškrábal na nohy.

Tentokrát zaútočil jako první. Za to, že viděl nepřítele alespoň jako stínový obrys, nejspíš vděčil kněžce. Zjevně se jí podařilo nepřítelovu neviditelnost nepatrně narušit. Tuto výhodu musel využít.

Prudce se vrhl s mečem v ruce na soupeře a zasypal ho skutečným krupobitím úderů a bodných ran. Rychle ovšem zjistil, že bytost nedokáže zabíjet jen ze skrytu, ale umí mistrně zacházet s čepelí i v boji. Warlon zřídkakdy narazil na protivníka, který by se s ním mohl v boji s mečem měřit obratností. Stínový tvor se mu ovšem nejen vyrovnal silou, ale rychlostí ho dokonce předčil. Zjevně bez námahy odrážel jeho údery, sám útočil a zatlačoval ho do defenzívy.

Warlon vrávoral pod prudkostí a rychlostí útoku a musel ustupovat. S hrůzou pochopil, že boj prohraje. Jeho zoufalé protiútoky ho zatím uchránily nejhoršího, ale bylo jen otázkou času, kdy už nedokáže zareagovat dostatečně rychle

nebo se dopustí chyby, a to bude bezpochyby znamenat jeho konec.

Znovu odrazil bleskurychle vpřed vyrážející čepel, ale během výpadu zavrávoral na nerovné zemi. Také následující ránu odrazil jen mizerně, ovšem její prudká síla ho srazila k zemi, kde se stal takřka bezbrannou obětí. Ailin za jeho zády vykřikla.

Silueta už pozvedala zbraň, aby dovedla boj do krvavého konce, když tu náhle strnula. Zezadu ji zasáhla mocná rána sekyrou a rozpoltila jí lebku až k ramenům. Už ve chvíli, kdy stínová bytost klesala k zemi, nabývala ve smrti pevné formy, a když dopadla, pozbyla neviditelnost docela.

Mrtvola, ležící před Barlokem, vypadala stejně jako strašidelný tvor, který se na okamžik objevil, když ho Barlok zranil: vysoká a hubená, s bledou kůží a stejně bledými dlouhými vlasy, oděná do černé kůže, s černým pláštěm přehozeným přes ramena. Záře v očích pohasla, z rozťaté lebky vytékala světlá, skoro bílá krev.

Za ní stál Malot, jeden ze starších vojáků, a v zuřivém hněvu nechal ještě jednou klesnout sekyru na teď už mrtvou bytost.

Warlon se na něj vděčně usmál a vyskočil. Prudce se otočil k Ailin, která tam stála v křečovitém postoji, dlaně pevně přitisknuté před hrudí k sobě.

„Dokážete je zviditelnit všechny?“ zvolal.

„Ne,“ vydechla, aniž se pohnula. „Jen v… malém dosahu. A dokonce i to… skoro přesahuje mé síly.“

„Sem!“ zahřměl Warlon burácejícím hlasem, ale takřka nikdo na jeho zvolání nereagoval. Kromě mrtvoly před sebou viděl ležet na zemi mezi zmrzačenými těly trpaslíků ještě další dvě mrtvé bestie, ovšem na výsledku boje tyto patrně jen ze šťastné náhody vyplývající úspěchy nic nezměnily. Naživu už nebyl ani tucet válečníků a ani ti neměli sebemenší šanci. I když se jim podařilo se štěstím odrazit neviditelnou ránu mečem, byli vzápětí zabiti zezadu nebo ze strany.

Stejně jako předcházející den to nebyl boj, nýbrž masakr, ve kterém neměli šanci.

Jen dvěma vojákům se podařilo přiblížit až k Warlonovi.

Když byli vzdáleni pouhých několik kroků, vynořily se jakoby odnikud dvě stínové siluety, které je pronásledovaly.

Warlon se vrhl vpřed a zachytil čepelí ránu mečem, která by jednoho z trpaslíků zabila zezadu. Malot se ho pokusil napodobit, ale přišel pozdě a nedokázal už druhého vojáka zachránit.

Warlon obratně odrazil několik ran, pak náhle ucouvl, když před sebou na zemi spatřil vzplát načervenalou záři.

Jeho protivník byl méně obezřetný. Zaslepený touhou zabíjet vrhl se za Warlonem a v příští chvíli vyrazil z ohnivé jámy vedle něj žíhaný plamen, přeskočil mu na oděv a zapálil ho. Znovu se ozval děsivý, zdeformovaný výkřik,

tentokrát jednoznačně bolestivý. Silueta se vyřítila pryč z oblasti, kde Ailininy kouzelné schopnosti dokázaly částečně zúčtovat s její neviditelností. Vypadalo to, jako by hořel sám vzduch. Po několika krocích bytost upadla a zůstala, pořád ještě v plamenech, ležet na zemi.

Když se Warlon ohlédl, spatřil, jak Malot a druhý voják právě společnými silami zabíjejí druhou stínovou bytost.

Další se nenacházely v bezprostřední blízkosti, ovšem bezpochyby na sebe nedají dlouho čekat. Bojový oddíl byl až na tři vojáky, stojící skoro na opačném konci jeskyně zády k sobě, aby se mohli lépe bránit na všechny strany, zlikvidován, a ani ti tři se už neudrží dlouho. Warlon v bezmocném zoufalství pochopil, že se jim nikdy nepodaří přejít celou jeskyni a dostat se k nim.

„Malote, svítilnu! Zvedni ji!“ zvolal a ukázal na lucernu, která ležela nedaleko od vojáka na zemi. Současně se sám shýbl pro ještě hořící pochodeň. „Do štoly tam vpředu, rychle! Vy taky, Ailin!“

Přesvědčil se, že uposlechli jeho rozkaz a spěchají k jednomu z otvorů v boční stěně jeskyně, i když to znamenalo, že kněžka může být chvíli příliš nesoustředěná na to, aby dokázala zrušit maskovací kouzlo útočníků.

Warlon je pozadu následoval, aby kryl jejich útěk, přičemž před sebou divoce máchal pochodní sem a tam. Zdálo se, že se cizinci bojí ohně, takže pochodeň představovala účinnější zbraň než meč. Upínal k tomu veškeré naděje.

Když už byl skoro u vstupu do štoly, zjevily se před ním opět nezřetelně viditelné postavy. Další se k němu pokoušela přikrást ze strany. Warlon máchl jejím směrem pochodní.

Bytost se zlostným zasyčením ucouvla a také ostatní tři váhaly na něj zaútočit. Vynořily se další dvě. Ještě jednou před sebou máchl v širokém půlkruhu pochodní, pak uskočil dozadu, vytrhl Malotovi lucernu z ruky a praštil jí o zem takovou silou, až se roztříštila.

Na siluety vystříkl hořící petrolej a zahnal je dozadu.

Dvěma chytily šaty, víc už nedokázal Warlon rozeznat, protože petrolej na zemi vzplál a vytvořil mezi ním a stínovými bytostmi skoro metr vysokou stěnu z plamenů.

„Pryč odtud!“ zahřměl. „Utíkejte, jak nejrychleji můžete!“

*

Na rozdíl od Temné věže, která působila na každého návštěvníka tísnivá a nepřístupně, byla nedaleko ležící Marlus Thain, Schrána vědění, prostou, i když také obrovitou stavbou ze světlého kamene, přitisknutou přímo k severní skalní stěně. Její přední průčelí podpírala řada sloupů, mezi nimiž vedlo ke vchodu pět plochých, širokých schodů. V bezprostřední blízkosti stálo ještě několik podobných budov, které patřily ke komplexu a mimo jiné

obsahovaly velké laboratoře, kde badatelé z učenecké kasty prováděli experimenty, a nemocnice. V Marlus Thainu se naproti tomu nacházely velké knihovny a archivy a právě tam se Selon většinou zdržoval.

Jakmile Barlok přivolal několik kněžek, aby se postaraly o Tharliu, vyšel z Temné věže a sám se sebou a svými myšlenkami se nějakou dobu bezcílně potuloval ulicemi Elan-Dhoru. V nitru už cítil jen prázdnotu. Zdálo se, že bojový oddíl byl zlikvidován a kvůli Tharliině zprávě už skoro neměl naději, že by někdo krveprolití unikl.

Za těchto okolností neměl na rozhovor se Selonem náladu, přesto nakonec k Marlus Thainu zamířil. Na truchlení teď nebyla správná chvíle. Pokud učenec něco zjistil o symbolu, mohlo to mít rozhodující význam.

Jen několik vteřin poté, co zaklepal na velká vrata, se odsunula se zaskřípěním závora a rozletělo jedno křídlo. Na prahu stál mladý novic, oděný do bílého roucha své kasty, a tázavě na něj hleděl, pak se mu náhle rozjasnila tvář, protože poznal, koho má před sebou.

„Mistře války Barloku, už jste očekáván,“ pozdravil a uctivě se uklonil. „Dostal jsem pokyn, abych vás zavedl přímo ke ctihodnému mistrovi písemností Selonovi.“

Barlok vstoupil do prostorné vstupní haly, osvětlené na rozdíl od nitra Temné věže početnými lampami. Následoval novice několika velkými sály, kde navzdory časné ranní hodině už četní učenci studovali staré knihy a svitky,

sepisovali nová pojednání nebo zhotovovali věrné opisy.

Protože tu Barlok už jednou byl, rád by se chvíli zdržel a pozoroval je při práci nebo navštívil velkou knihovnu v horním patře, ale na to teď nebyla vhodná chvíle.

Sestoupili po schodech, na jejichž konci je čekaly zavřené železné dveře, které se na zaklepání otevřely. Novic se otočil a vydal se po schodišti zpátky nahoru, zatímco Barlok vstoupil. Za dveřmi se rozprostírala nijak zvlášť velká místnost se stolem uprostřed. Barlok se uchváceně rozhlédl. Do kamenných stěn byly vyhloubené četné malé výklenky, v nichž spočívaly svitky a folianty. Další ležely rozložené na stole. Barlok na první pohled poznal, že musí být velmi, velmi staré. Mnohé dokonce ani nebyly z papíru, nýbrž z jakési látky, skvrnité a křehké časem. Většina byla na různých místech natržená, u mnohých chyběly celé kusy, které zjevně shnily nebo se rozpadly na prach.

Jak Barlok zaznamenal, ležel na stole i zlatý úlomek s vyrytým symbolem.

V místnosti se zdržovaly jen tři osoby, starý Selon, hlava učenců a člen vysoké rady, a další dva, už také velmi staří muži. Zlatem vyšívané symboly na jejich hávech svědčily o tom, že i oni nesou titul mistra písemností, nejvyšší, jaký kasta učenců propůjčovala.

„Buď pozdraven, ctihodný Barloku,“ obrátil se na něj Selon. Vousy a vlasy měl skoro stejně bílé jako roucho, tvář posetou hlubokými vráskami. Nikdo nevěděl, jak přesně je

starý, ale kolovala fáma, že se už blíží čtyřstému roku života. „Jsem rád, že jste mohl tak rychle přijmout mé pozvání. Vzhledem k tomu, co vás potkalo, bych vás sem nezval, kdyby to nebylo opravdu důležité. Smím se zeptat, jak se vám daří?“

„Tharlia mě prohlásila za uzdraveného,“ pronesl Barlok stísněně. „Cítím se dobře.“

„To jsem rád.“ Představil oba společníky, ale Barlok se ani nesnažil zapamatovat si jejich jména, zvlášť když je Selon vzápětí požádal, aby ho nechali s návštěvníkem o samotě.

„Co je to za místnost?“ zeptal se, když za sebou oba zavřeli dveře. Tušil, že se mu to, proč ho sem pozvali, nebude líbit.

„Říkáme jí naše sanctuarium,“ vysvětlil Selon ochotně.

„Svatostánek, kde jsou uschovány jen ty nejstarší a nejvýbušnější spisy. Jen málokteří učenci sem mají přístup a vy jste první nezasvěcený, kterému byl povolen.“

„To je velká pocta, které si vážím.“ Barlok přistoupil ke stolu a přejel pohledem po svitcích. Mnohé byly sepsány cizími jazyky, které neznal, u mnohých nerozpoznal dokonce ani písmo.

„Pocta, nesmysl,“ odpověděl Selon. Vypadal dnes ještě starší než jindy, působil unaveně a vyčerpaně. Barlok předpokládal, že v této místnosti hloubal celou noc nad spisy. „Kdysi by tomu tak bylo, ale pokud se potvrdí, čeho

se obávám, čekají nás časy, kdy už nebudou mít podobná gesta význam.“

Barlokova tíseň zesílila. Nejdříve Tharlia se svými pochmurnými narážkami, a teď i mistr písemností. Přitom právě Selon nebyl muž prázdných slov a přehánění. Jak jednou posměšně poznamenal na jakémsi zasedání rady, nezůstává mu už dost času na to, aby jím plýtval na prázdné řeči.

„Zjistil jste něco o tom symbolu?“

„Ano. Ale nejdřív bych vás chtěl požádat, abyste mi povyprávěl, jak přesně jste k němu přišel.“

Protože už Barlok podrobně popsal celkový průběh expedice po návratu králi a radě, mohl se teď omezit na to, aby vylíčil okolnosti, za kterých našel zlatý úlomek se znakem.

„A jste si jistý, že patřil k průlomu, který Warlon vytvořil?“ naléhal Selon.

„Ne s absolutní jistotou, každopádně si Warlon nevzpomínal, že by symbol viděl,“ připustil Barlok. „Ovšem náhoda, že úlomek nepatřil k troskám, mezi kterými ležel, je tak nepravděpodobná, že ji můžeme nejspíš klidně vyloučit.

Proč je to tak důležité? Co ten znak znamená?“

„Jak jste se již tak bystře domyslel, zdá se, že se opravdu jedná o elfí runu.“

„To byl čistě šťastný odhad.“

„No tak, nechme těch hříček.“ Selon se usmál. „Vážně si myslíte, že neznám vaše malé tajemství?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ trval na svém Barlok.

Mistr písemností si povzdechl.

„Hovořím o vaší tajné neřesti. Už před mnoha lety jste se naučil číst a pravidelně podplácíte novice, aby vám za malý závdavek pašovali do příbytku knihy. Možná nepozorovaně před ostatními, ale ne přede mnou. Jenom nechápu, proč si tak zakládáte na tom, abyste to udržel v tajnosti. Na tom, že se vzděláváte, přece není absolutně nic nečestného.“

I Barlok se usmál, jakkoli dost rozpačitě. Nemělo smysl dál něco popírat.

„To možná platí pro učence, ale u kasty dělníků a hlavně válečníků panuje jiná situace,“ vysvětlil. „Čtení se v ní pokládá za zbytečnou kratochvíli pro krasoduchy. Nikdo by se nejspíš neodvážil otevřeně se mi vysmát, kdyby vešlo ve známost, že trávím většinu večerů s knihou před krbem, ale mnozí by to považovali za bláznivou pošetilost a moje vážnost by poklesla.“

„No, v mých očích jste tím každopádně stoupl. Pokud jste všechny ty knihy, které jste si už tajně vypůjčil, přečetl, musíte mít větší znalosti než mnozí moji žáci. Takže se nemusíte přetvařovat. Podívejte se na tento text.“

Ukázal na jeden ze svitků. Barlok přistoupil blíž a přelétl text očima. Rychle poznal, že se jedná o výňatek ze spisů Cirina staršího, který sepsal svá díla už před založením

Elan-Dhoru na základě ještě starších pojednání. Díky svévolné interpretaci pramenů, které měl k dispozici, byl Cirinus už tenkrát nejednoznačnou osobností. Předhazovali mu škarohlídství a panikářství, protože vždy kladl velký důraz na potenciální hrozby, a přitom často jen dělal z kamenné vši zarkhana. Ani v tomto spise tomu nebylo jinak.

Stínové hory nemají své jméno pro nic za nic, četl Barlok. Při bádáních jsem stále znovu a znovu narážel na pověsti o temném stínu, na zprávy pocházející ještě z doby rozkvětu elfů o bezejmenné hrůze, která má ležet skrytá v hlubinách pod horami. Považuji za osudovou chybu zakládat tam město, i když dosud vyslané výpravy informují o bohatých nalezištích rud a drahých kovů, kvůli čemuž bude patrně můj varovný hlas jako tak často z chamtivosti ignorován. Kéž se moje obavy ukážou být bezdůvodné a my nikdy na tuto hrůzu v hlubinách nenarazíme.

„To nemusí nic znamenat,“ pronesl Barlok zamyšleně.

„Cirinus byl pověstný tím, že stále viděl hrozby tam, kde žádné nebyly. Ale to určitě nemusím zrovna vám vykládat.“

„Byl to dokonce právě tento text, který definitivně zničil jeho pošramocenou pověst, protože Elan-Dhor se navzdory jeho varování stal v prvních staletích existence jedním z nejbohatších a nejskvostnějších dolů, aniž bychom narazili na větší nebezpečí, než jsou gnómové, goblini a

zarkhanové,“ dodal Selon. „Ale jak to teď vypadá, měl zjevně právě v tomto bodě výjimečně jednou pravdu.“

„Zanechal přesnější informace o druhu nebezpečí? To, že jsme po všech letech teď opravdu narazili na cizí národ v hlubinách, může být čirá náhoda.“

„To je možné, ale ne moc pravděpodobné,“ připustil Selon. „Bohužel se zdá, že Cirinus nenapsal k tomuto tématu nic dalšího, každopádně jsme žádné poznámky nenašli. Možná se ztratily nebo se staly obětí velkého požáru před sto lety. Tehdy bylo zničeno mnoho nenahraditelných znalostí. Proto od té doby schraňujeme nejstarší a nejdůležitější spisy tady dole.“

„A co vězí za tím symbolem?“ naléhal Barlok.

„K tomu se hned dostanu. Už od vašeho návratu jsem s ostatními mistry písemností bez ustání prohledával archivy.

I když se od Cirina nedochovaly žádné další spisy k tomuto tématu, našli jsme přece jen stopy. Toto je nejspíš jeden z nejstarších spisů, které se vůbec nacházejí v našem vlastnictví.“

Ukázal na cár s roztřepenými, na jednom místě dokonce plameny ožehlými okraji, který tak ztmavl, že se vybledlá písmena skoro nedala rozeznat. Barlok se nad ním sklonil a několik vteřin si jej prohlížel, pak se opět napřímil a s lítostí zavrtěl hlavou.

„Vypadá to jako elfí znaky. Toto písmo číst neumím.“

„Není to jenom elfsky, je to také idiom, který dokonce už i elfové dlouho nepoužívají. Ani já jsem ho neovládal, ale křížovým porovnáním s dalšími starými texty elfů se nám s námahou podařilo obsah do jisté míry rozluštit. Tady stojí: Nekonečně dlouho trvala válka proti odpadlíkům. Slunce a měsíc potemněly a celé kusy země… další úsek se nedá vyluštit. Pak následuje: …konečně se podařilo uštědřit našim temným bratrům zničující porážku. Byli vyhnáni z povrchu světa - tady je zase pár znaků nečitelných -

vypovězeni do nejhlubších katakomb podzemí, vchody byly zapečetěny a zabezpečeny mocnými runovými zaříkadly, aby jim bylo navěky zabráněno v návratu. Tím text končí.“

Barlok se zamračil.

„Obávám se, že nerozumím, co se tím míní.“

„Text potvrzuje zvěsti, jejichž náznaky jsme objevili v dalších prastarých spisech. Před nepředstavitelně dávnými časy, dlouho předtím, než spatřil světlo světa první trpaslík, a kdy byl dokonce i národ elfů ještě mladý, prý došlo mezi elfími rody ke strašlivé válce, která skoro vyhladila celý jejich národ, aniž by dnes někdo věděl, o co šlo. Z tohoto dokumentu vyplývá, co se stalo s poraženými z této války.

Byli vypovězeni.“

„Pod povrch,“ zamumlal Barlok a cítil, jak bledne.

„Možná do nejhlubších jeskyní pod Stínovými horami. Naši temní bratři… to by vysvětlovalo podobu s elfy u oné bytosti, kterou jsem na okamžik zahlédl.“

„Přesně tak,“ přitakal Selon. „Nepochybuji o tom, že jsme narazili na potomky těchto psanců, kterým se nějak podařilo přežít. Temné karikatury elfů, které možná disponují stejně mocnou magií, ale jsou sžírány nenávistí a myšlenkami na pomstu, takže nemyslí na nic jiného než na smrt a ničení.“

„A my jsme je, nic netušíce, osvobodili,“ zamumlal Barlok.

„Pokud ještě máte pochybnosti, podívejte se na tohle. Na konci spisu je znázorněno několik magických zaklínacích run, kterými elfové kdysi zapečetili vstupy.“

Barlok se znovu sklonil nad dokumentem a studoval ho.

Nemusel hledat dlouho, než objevil, co měl Selon na mysli.

Poslední runa byla přesnou kopií symbolu na zlatém úlomku.

8

Na útěku

Warlon věděl, že rozlitý petrolej nebude hořet dlouho a poskytne jim nanejvýš dvě, možná tři minuty náskoku.

Pokud se jim za tu dobu nepodaří setřást pronásledovatele, budou ztraceni. Pouze ve čtyřech měli v boji proti neviditelným bytostem stěží nějakou šanci.

Přemístil se do čela malého oddílu přeživších a naslepo se vrhl do příští odbočující štoly. Při nejbližší příležitosti opět zahnul a pak znovu a znovu. Naštěstí k tomu větvící se štoly nabízely dostatek příležitostí, cítil by se ovšem podstatně lépe, kdyby se v této oblasti vyznal. Takto jim hrozilo kdykoliv nebezpečí, že vběhnou do slepé uličky a zůstanou tam vězet v pasti.

Kromě toho byli až příliš hluční. Hlavně okované holínky jeho a obou ostatních válečníků vytvářely hlasitě se rozléhající ozvěnu, která musela být slyšitelná do daleka a jejich pronásledovatelům umožňovala zůstat jim na stopě.

Jakmile vběhli do velké sluje, ze které vybíhal do všech stran skoro tucet štol, rozhodl se Warlon namátkově pro jednu z nich, ale sotva do chodby vstoupili, společníky zadržel.

„Od této chvíle tak tiše, jak jen to půjde,“ pošeptal jim.

Skoro po špičkách postupovali dál a ze všech sil se snažili vyhnout každému zvuku, přesto byli na Warlonův vkus pořád příliš hluční. Každý i takto tichý zvuk mohl mít smrtonosné následky. Nevěděl, jak dobré uši mají jejich pronásledovatelé.

„Jak těsně jsou nám v patách?“ obrátil se šeptem na Ailin.

„Ještě je cítím. Nejsou moc daleko za námi, ale ani v bezprostřední blízkosti,“ odpověděla stejně tiše.

„Doufejme, že nás mohou jen slyšet, a ne vycítit jako vy.

Sundejte si holínky!“ nařídil a sám si začal odepínat přezky na svých. Pokud by došlo k dalšímu boji, budou bez pevné obuvi v nevýhodě, ale pravděpodobně by to pak stejně už nehrálo roli. Jejich jediná šance spočívala v tom nedat se vůbec odhalit.

Bosky pospíchali dál, pouze Ailin si nechala boty, stejně jen plátěné, v nichž se mohla ostatně pohybovat nehlučně.

„Vzdalujeme se jim,“ oznámila krátce poté. „Už je necítím. Vypadá to, že ztratili naši stopu.“

Warlon si oddechl. Také ve tvářích ostatních se zračila úleva, ale věděli, že ještě zdaleka nejsou zachránění. Stejně

jako předtím byli odkázáni bloudit naslepo štolami a jeskyněmi. Sice nehrozilo nebezpečí, že se ztratí, protože by kdykoliv dokázali najít cestu zpátky, ale kdyby se obrátili, vběhli by pronásledovatelům přímo do náruče.

Muselo se jim podařit najít jinou cestu k Podzemnímu moři. Warlon raději nepřemýšlel o tom, jaké při tom neustále hrozí nebezpečí, že čirou náhodou opět narazí na stínové bytosti. Mohli jen doufat, že by je kněžka i v tomto případě včas varovala.

Alespoň se nemuseli bát, že v dohledné době zůstanou potmě. Stejně jako on sám měli i oba vojáci v batohu náhradní pochodně. Warlon se rozhodl, že zariskuje a dopřeje jim trochu víc světla, a zapálil druhou.

Jak se ani nedaleko jinak očekávat, dostali se několikrát do slepé uličky nebo narazili na překážky, které jim zatarasily cestu. Také se před nimi někdy nečekaně rozevřely propasti a dnem jedné z jeskyní, do níž se dostali, se táhla několik metrů široká trhlina, kterou nemohli za žádných okolností překonat. V jiných jeskyních se nacházely všechny východy ve výšce několika metrů a stěny byly příliš hladké, než aby se po nich dalo vyšplhat. V

takových případech jim nezbývalo nic jiného než se otočit na patě, vrátit se až k odbočce a zvolit jinou cestu.

V zásadě postupovali ale rychle vpřed a postupně získávali novou odvahu, hlavně proto, že ani jedinkrát

nenarazili na nepřátele. Když je po určité době začaly bolet bosé nohy, dal Warlon svolení, aby si znovu obuli holínky.

„Doufejme, že na nás nečíhají u Podzemního moře,“

poznamenal válečník, o kterém Warlon mezitím věděl, že se jmenuje Silon. Tato myšlenka trápila i jeho. Podzemní moře představovalo ucho jehly, jediné známé spojení s druhou stranou. Neviditelní jim mohli u vorů bez problémů odříznout zpáteční cestu. Pokud se ovšem sami bez úhony dostanou na druhý břeh, budou moci za sebou přeříznout převozní lano a tímto způsobem alespoň zpomalit postup bytostí.

„Nemyslím, že pronikli tak daleko,“ prohlásil Warlon. Z

jeho slov zaznívala spíš naděje než pevné přesvědčení, ale šance, že se nemýlí, nebyla malá.

Pro stínové bytosti to bylo naprosto cizí prostředí, ve kterém se musely nejprve zorientovat. I kdyby jako obyvatelé hlubin disponovaly podobnou vrozenou schopností jako trpaslíci, totiž nikdy se neztratit, trvalo by jim týdny, možná měsíce, nebo dokonce roky, než by prozkoumaly labyrintovitě se větvící štoly a jeskyně v této oblasti. Zvlášť když nemohly tušit, kterým směrem mají pátrat, aby nalezly vlast těch tvorů malého vzrůstu, které se tak zarytě snažily vyhubit.

V tomto ohledu bylo málo pravděpodobné, že by už pronikly až k Podzemnímu moři. Kdyby ovšem jediná z nich čirou náhodou objevila správnou cestu…

Warlon se rozhodl o tom dál nepřemýšlet.

S námahou postupovali příkře stoupající štolou, jejíž dno bylo poseté uvolněnou sutí, která jim stále znovu povolovala pod chodidly a způsobovala, že podklouzávali. K

Warlonovu údivu se nejlépe dařilo zvládat obtížný úsek Ailin, přitom chtěl zprvu pomáhat on jí. Její obratnost a půvab jejích pohybů ho pořád udivovaly.

Když zvládli výstup a dosáhli do jisté míry rovného úseku štoly, dopřáli si krátký odpočinek. Byli vyčerpáni bojem, předchozím dlouhým putováním i následujícím útěkem, přesto po několika minutách pokračovali v cestě.

Nikdo z nich si nedokázal v tomto prostředí odpočinout a uvolnit se. Všechno působilo cize a hrozivě. Trhali sebou při každém pohybu, při každém nečekaném stínu, který někdo z nich vrhl rychlým pohybem na stěny. Hlavně je ale pohánělo vpřed pomyšlení na hrozící nebezpečí, které stále měli v zádech.

Putovali chodbou dost dlouho, protože nehledě na různé zákruty a zatáčky vedla víceméně k severu, kde leželo i Podzemní moře. Teprve jakmile zahnula k východu, zabočili do postranní štoly, kterou postupovali dál severním směrem.

Strnuli, když se někde před nimi ozvalo v hornině praskání, jež hned poté přerostlo v pukáni skály. Dolů se s rachotem snesly kusy kamene. Jejich srdcí se zmocnil studený děs a všichni bezděčně zvedli zrak ke stropu štoly, ovšem tam se naštěstí neobjevily žádné trhliny.

Skoro minutu zůstali stát bez hnutí a čekali, až rachocení a burácení konečně odezní. Jejich myšlenky byly tak zaměstnané nebezpečím ze strany neviditelných bytostí, že úplně zapomněli, že na ně v těchto neprobádaných -

a hlavně nezajištěných - štolách číhají i jiné hrozby.

Padající kamení, které by je pohřbilo pod sebou, mohlo být stejně vražedné jako čepel některé ze stínových bytostí.

„Počkejte tady!“ nařídil Warlon. Opatrně postupoval vpřed a nespouštěl z očí hlavně stěny a strop nad sebou.

Urazil teprve několik kroků, když se odněkud seshora zase odlomil kámen a spadl na zem, zvuk zněl ovšem podivně tlumeně, zdálo se, že přichází spíš z nějaké postranní chodby než z této.

Kousek před Warlonem se skálou na pravé straně štoly táhla zubatá, víc než dlaň široká trhlina, která vypadala čerstvě. Hornina znovu pukla a teď bylo zjevné, že zvuk vychází z praskliny. Snášel se z ní prach a jemný písek. O

zem zarachotilo několik malých kamínků a trhlina se o kousek rozšířila.

Warlon se k ní s pochodní v ruce opatrně přibližoval.

Jakmile se dostal na vzdálenost tří kroků, ozvalo se vzteklé supění, které se vzápětí vystupňovalo v hlasitý, nervy drásající řev.

Warlon zděšeně couvl. Sám podobný zvuk nikdy neslyšel, ale znal ho z vyprávění. Byl to řev zarkhana.

A on tu bestii vyplašil světlem pochodně!

Warlon se prudce otočil a rozběhl se.

*

Barlok opustil Marlus Thain otřesený do hloubi duše.

Předtím mu vůbec nešlo do hlavy, jak se mohla elfí runa dostat do oblasti tak hluboko pod Stínovými horami. Přesto si byl jistý, že se pro to najde jednoduché a neškodné vysvětlení, že se snad bude jednat jen o upozornění, možná dokonce varování, které tam kdysi někdo nechal zaznamenané písmem elfů. Nikdo nemohl předpokládat, že místo toho půjde o pečeť, která měla po všechny věky uvěznit děsivou hrozbu, jež se za ní nacházela.

A Warlon ji zlomil!

Barlok mu kvůli tomu nemohl nic vyčítat; on sám by se nejspíš nezachoval jinak. Dokonce i kdyby si Warlon runy všiml, nevěděl by, co znamená. Až do doby před několika minutami se Barlokovi nevedlo jinak a skoro si přál, aby se na tom nic nezměnilo. Že se bude u cizinců jednat zrovna o potomky odpadlých elfů…

Elfové kdysi bývali zdaleka nejmocnějším národem známého světa, stejně pověstnými válečníky jako mágy a učenci. Během posledních tisíciletí se ovšem stahovali čím dál víc do ústraní, uvolňovali místo mladším rasám jako například lidem; podobný vývoj, který se už začínal

projevovat i u trpaslíků. Teď se elfové starali o záležitosti světa jen minimálně, dokonce se objevovali stále vzácněji.

Ovšem jejich temní bratři, jak nazval odpadlíky neznámý autor svitku, zůstali tohoto osudu ušetřeni, i když nedobrovolně. Celé věky žili odříznuti od zbytku světa v katakombách hluboko pod Stínovými horami, zdálo se však, že je dlouhé roky zajetí v žádném případě nepřipravily o jejich schopnosti ani je neoslabily, ať už šlo o dovednosti kouzelníků, jak dokazovalo jejich kouzlo neviditelnosti nebo magicky otrávená čepel, či válečníků, jak musel Barlok zakusit na vlastní kůži.

Podle zprávy dokázali dokonce i elfové na vrcholu moci porazit své temné bratry až po dlouhé, krvavé válce. Jak by se to tedy mohlo podařit jinému národu, pokud byla moc temných elfů stejná jako kdysi? Především národu jako trpaslíci, který byl sice stále silný a mocný, přesto už ale za zenitem?

Barlok na to neznal odpověď.

Od raného mládí, kdy byl odhalen jeho talent pro bojové umění a stal se členem kasty, byl tělem i duší válečníkem.

Až dosud zastával názor, že se vojenský problém dá vždycky vyřešit nasazením vojenských prostředků, pokud pokusy o politické řešení selhaly.

U bytostí jako temní elfové, které se užíraly nenávistí a patrně znaly jediný cíl, totiž zabít z pomsty za své tisíciletí trvající zajetí každého živého tvora, se zdála jakákoli forma

vyjednávání zbytečná. Ovšem i to, zda mají šanci obstát v boji proti nepříteli, který má nad nimi převahu už jen svou schopností zneviditelnit se, zůstávalo přinejmenším otázkou.

Barlok by se s tím, co se dozvěděl, nejraději vydal přímo za králem, ale Selon mu to vymluvil. Za prvé by jeho prosbu o audienci stejně odmítli, protože Burian měl ve zvyku v tuto dobu ještě spát. Za druhé neměl žádné přesvědčivé a pádné důkazy. O léčce, do které upadl vyslaný oddíl, neexistoval doklad kromě Tharliina tvrzení, že je se svou kněžkou duševně propojena. Po tom, čeho byl Barlok svědkem v chrámu, neměl o pravdivosti jejích slov pochyby.

Ovšem Burian to bude sotva považovat za důkaz toho, že výprava jeho syna ztroskotala a následníkovi se možná něco stalo.

Podobné to bylo s tím, co zjistil Selon. Král nepřijme jeho tvrzení vyslovená pouze na základě prastarého spisu neznámého původu. Prostě už jen proto, že tuto pravdu nebude chtít přijmout, neboť by znamenala, že by musel pohřbít všechny naděje ohledně zlata a osud následníka a jeho společníků by byl v podstatě zpečetěn. Nikdo nevěděl, kolik odpadlíků bylo tehdy vypovězeno a jak velký je jejich počet dnes, ale i kdyby se jednalo jen o několik stovek, neměl proti nim bojový oddíl šanci.

Barlok měl vlastně v úmyslu vydat se do svého bytu v kasárnách, rozhodl se ale jinak a zamířil místo toho k Dračímu truňku. Po dvou nocích a dni, kdy jeho jediná

strava sestávala z Tharliina bylinného lektvaru, toužil po pořádném kusu masa a Dračí truňk byl podle jeho názoru nejlepší šenk v Elan-Dhoru. Hlavně už měl ale i v tuto časnou hodinu otevřeno. Mnozí příslušníci dělnické kasty se právě vracívali z noční šichty a rádi se tam stavovali na něco k snědku a pohár vína nebo džbán piva, než se vydali domů.

Jako všechny hospody ležel i Dračí truňk ve východní čtvrti, kde se nejen nacházely výrobní a řemeslnické dílny, ale také domy méně zámožných rodin, většinou prosté, malé stavby, některé volně stojící, jiné tvořené jen do skály východní stěny vyhloubenými slujemi. Země v této oblasti byla extrémně nerovná a stoupala v nepravidelných terasách, takže čtvrť představovala skutečný labyrint složený z křivolakých domů, zvlášť v obytných částech částečně velmi úzkých uliček, a hlavně nesčetných schodů a stupínků, které spojovaly různě vysoké terasy.

Také Dračí truňk byla přímo do východní skalní stěny vyhloubená jeskyně. Nad klenutým vchodem byl do kamene ozdobnými písmeny vytesán název hospody. Uvnitř stály asi dva tucty kamenných stolů, z nichž byla asi jen polovina obsazená. Na stěnách, ověšených z větší části odřenými koberci, čadily pochodně a v krbu praskal oheň a vydával příjemné teplo.

Sotva se Barlok vydal šenkem, byl uvítán a okamžitě zahrnut otázkami o své výpravě. Vypadalo to, že už se stihly rozšířit různé fámy; žádný div, koneckonců se jedenáct z

patnácti účastníků nevrátilo. Odbyl všechny otázky a usadil se u volného stolu, ale trvalo jen několik vteřin, než byl obklopen a bombardován dalšími dotazy. Teprve když hostinský Quorros vyšel zpoza rovněž kamenného výčepu a začal odhánět zvědavce příkrými slovy, neochotně couvli.

„Hned jsem tomu nedokázal uvěřit, když jsem předevčírem večer slyšel zvěsti o vaší údajné smrti,“ řekl.

„A zjevně jsem měl pravdu.“

Vyčkávavě se zahleděl na Barloka, ale ten jen přikývl.

Nešlo mu ani tak o králův rozkaz nemluvit o tom, co se v hlubinách stalo. O to se už zjevně postarali jiní, nejspíš Nuran nebo druhý přeživší dělník, i když asi neprozradili žádné podrobnosti. Barlok prostě neměl nejmenší chuť o tom mluvit a Quorrose se to týkalo úplně stejně jako ostatních hostů. „Cítím se být pořád velmi naživu,“ přitakal.

„A aby to tak zůstalo, přines mi mísu s pořádným kusem masa, k tomu kousek chleba a sýr. A pohár vína.“

Quorros přikývl.

„Jak si přejete,“ odvětil a zjevně zklamaný tím, že ani jemu se nepodařilo nic zjistit, se vrátil k pultu. Jeho zklamání ovšem nezměnilo nic na pohostinnosti, protože když o chvíli později přinesl objednanou místu, leželo na ní několik velkých kusů luaní pečeně, podstatně víc, než obvykle podával, a ani na chlebu a sýru nešetřil.

Barlok jedl pomalu a labužnicky a každé sousto zapíjel douškem vína. I když bylo vyrobené jen z kvašeného

mechu, nechutnalo špatně, nedalo se to ovšem srovnat s pravým vínem, které kdysi často pil, když ještě patřil k rodu Liusů. Musel opět myslet na Tharliinu nabídku, aby se vrátil do lůna bývalé rodiny, která by ho už jen díky jeho proslulosti bezpochyby přijala s otevřenou náručí, ale toto byla sotva ta pravá chvíle.

Barlok si objednal další pohár vína, pak ještě jeden.

Hostinec se pomalu začínal plnit. K válečníkovu stolu stále přistupovali někteří nově příchozí, aby mu pokládali otázky, na které nadále odmítal odpovídat.

„Hej, poslouchejte, víte, co se dnes v noci stalo ve Světlých jeskyních?“ Do šenku vrazil rozčilený mladý dělník. „Starý Toluran je mrtvý! Musel se úplně zbláznit.

Před smrtí ještě zabil tři luany, mezi nimi i mládě, kterému krátce předtím pomohl na svět. Pak ho stádo ušlapalo k smrti. Ten, kdo ho střídal, to zjistil teprve teď.“

„Jednou to tak muselo skončit. Vždycky jsem věděl, že ten chlap je šílený,“ komentoval to jeden z pijanů.

„Kdo by se jinak zajímal víc o rostliny a zvířata než o počestné řemeslo a dobrovolně vykonával ženskou práci?“

přidal se další. „Ale až doteď jsem ho považoval za neškodného blázna. Nedokážu si vůbec představit, že by zabil svá milovaná zvířata.“

Ke slovu se přihlásily další hlasy a po celém hostinci se rozproudily debaty. Barlok se jich neúčastnil, dokonce ani

neposlouchal, o čem ostatní spekulují nebo co už údajně dávno věděli.

Neznal Tolurana osobně, jako snad každý v Elan-Dhoru ale slyšel o podivínovi, který jako jediný muž vykonával práci hlídače luan ve Světlých jeskyních. Říkalo se, že zvířata miluje a pečuje o ně, a to lépe než kterákoliv žena.

Barlok nepatřil k těm, kteří by považovali za přirozené, že se trpaslík bezdůvodně najednou zblázní jen proto, že měl už předtím několik podivných zálib a povahových zvláštnůstek.

Zdálo se mu skoro nepředstavitelné, že by někdo jako Toluran zabil svá milovaná zvířata. Ještě podivnější ovšem bylo, že se pak nanejvýš poklidných a flegmatických luan zmocnila taková panika, až ho ušlapaly k smrti.

Něco na té historce nebylo v pořádku, a i když to nepatřilo k Barlokovým úkolům, rozhodl se, že si o tom udělá obrázek sám. Dopil víno, položil na stůl minci a opustil Dračí truňk, aniž by čekal na drobné.

Světlé jeskyně ležely na skoro přesně opačném konci města. Barlok prošel oblastmi, kde se pěstovalo obilí a další užitkové plodiny, a přiblížil se k poněkud stranou ležící jeskyni s luanami. Před vchodem, kde stáli dva příslušníci městské stráže, aby zabránili ve vstupu zvědavcům, se tísnila spousta trpaslíků, především žen, které tu pracovaly.

Když oba vojáci Barloka zahlédli, uctivě ho pozdravili a bez protestů vpustili dovnitř.

Uvnitř jeskyně se zdržovali další strážní. Většina se zabývala tím, že sháněla opět mírumilovně se pasoucí luany do jedné části jeskyně a starala se o to, aby tam také zůstaly.

Poblíž zadní stěny byla položená dvě zabitá zvířata.

Důstojník městské stráže právě přikrýval prostěradlem Toluranovu mrtvolu. Těsně vedle ní leželo mrtvé mládě.

Bylo strašlivě zřízené, stádo se nejspíš přehnalo i přes ně.

Zemřelo ovšem na velkou ránu, která mu zela v boku.

Barlok přistoupil k důstojníkovi. Jakmile se voják otočil, Barlok poznal, že je to Torliok, v jeho očích velmi schopný válečník, s nímž už nejednou poseděl nad pohárem vína.

„Tragický případ,“ poznamenal, když se pozdravili. „Od Tolurana bych to nečekal. Ale proč se o to zajímáš?“

„Právě jsem se o tom neštěstí dozvěděl a taky si umím stěží představit, že by byl ten stařík něčeho takového schopen. Pokud proti tomu nic nenamítáš, rád bych si o celé věci udělal obrázek sám.“

„Pro mě za mě,“ pokrčil Torliok rameny. „Ale nevím, co je tady k vyšetřování. Věc je vlastně úplně jasná. Stařec zjevně přišel o rozum a zabil mečem tři luany.“

„Jenom tak?“

„Nejspíš ano. Ženy, které pracovaly v jeskyních vpředu, shodně vypověděly, že sem od večera kromě něj nikdo nevkročil.“

„Alespoň nikoho neviděly,“ řekl Barlok.

„Tvrdí, že by si každopádně všimly, kdyby kolem nich někdo prošel. Toluran byl sám, takže to on musel zvířata zabít, neboť rány pocházejí jednoznačně od jeho meče.“

„A to vyvolalo podle tvého názoru u ostatních zvířat takovou paniku, že ho ušlapala?“

„Zjevně ano.“

Barlok se zachmuřeně usmál.

„A proč byl potom ušlapán tady, a ne vzadu, kde byly zabity obě dospělé luany?“

„No…“ Torliok se zamračil. „Zjevně zabil jako poslední mládě, koneckonců leží ty dvě těsně vedle sebe.“

„A to mělo vyvolat ve zvířatech paniku, i když to smrt zbylých luan předtím nedokázala?“ Barlok ukázal na široký pruh udusané trávy a rozryté země, který po sobě zanechal divoký útěk stáda. „Většina zvířat se nepochybně nacházela tam vzadu, kde leží i obě mrtvoly.“ Sklonil se, odhrnul prostěradlo z Toluranovy zřízené mrtvoly a vytáhl z pochvy pastýřův meč. „Zvláštní, na čepeli není žádná krev. Když se na něj stádo vyřítilo, poté co zabil mládě, je přece víc než podivné, že se nepokusil utéct a místo toho si pořádně vyčistil meč, zastrčil ho zpátky do pochvy a pak se nechal udusat k smrti.“

„Co já vím,“ vyhrkl Torliok nevrle. „Možná nejdřív zabil mládě, a až pak ostatní luany. Když potom stádo ztratilo nervy, utíkal pryč a zvládl to až sem, než ho ušlapalo. Kam tím vlastně míříš?“

„A zatímco utíkal před stádem, dokázal si ještě setřít z meče krev? To taky nezní moc důvěryhodně.“

„Jak mám vědět, co se děje v hlavě takovému šílenci?“

Strážný si prohlížel Barloka přimhouřenýma očima. „Co mají znamenat všechny ty nesmysly? Takového tě vůbec neznám. Nebo snad máš lepší vysvětlení?“

Barlok neodpověděl hned. Myšlenka, která mu prolétla hlavou, byla příliš děsivá.

„Všechno by to dávalo smysl, kdyby byla přítomná ještě druhá osoba,“ zamumlal nakonec váhavě. „Ta zabila mládě.

Toluran se k němu rozběhl v naději, že mu ještě dokáže pomoci. Mezitím neznámý zabil obě luany. Stádo se splašilo, bez rozvahy vyrazilo a přehnalo se přes Tolurana, ochromeného hrůzou, i přes mrtvé mládě.“

Torliok si odfrkl.

„Skvělá teorie, jenomže tu bohužel nikdo další nebyl.“

Barlok opět chvíli zápasil sám se sebou.

„Pravděpodobně víš, že jsem před dvěma dny vedl do neprobádaných oblastí za Podzemním mořem průzkumný oddíl, který byl při útoku skoro vyhlazen,“ pronesl tiše. „Ale co nejspíš nevíš, je, že jsme byli napadeni bytostí, která se umí udělat neviditelnou.“

„Chceš říct, že…“ v gardistových očích zaplálo zděšení a nechápavě zíral na Barloka. „Myslíš, že tady máme co do činění právě s takovým tvorem?“

„Nedokážu si představit, jak by se sem mohl dostat, i když by to mnohé vysvětlovalo,“ zabručel Barlok, přičemž se vědomě vyhnul tomu, aby se zmínil o elfském původu neviditelného a vojáka tak ještě víc vyděsil. „Ovšem pokud je to pravda, budiž nám Li’thila milostiva!“

Mršina mláděte byla splašeným stádem tak zle zřízená, že jim mohla jen stěží poskytnout důkazy. Proto se Barlok vydal k oběma zbývajícím mrtvým zvířatům, aby si pozorněji prohlédl jejich rány. Bezpochyby pocházely od bodnutí mečem nebo podobnou zbraní. Nebyl jim jen vražen do těla, nýbrž jím útočník také otočil, aby došlo k pokud možno velkému a jistojistě smrtelnému zranění.

„Pokud jsi viděl dost, nechal bych rád dopravit zvířata na jatka, než se jejich maso zkazí,“ pronesl Torliok.

Barlok zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že k tomu už došlo. Přinejmenším v případě, pokud je mé podezření správné. V čepelích neviditelných se skrývá vražedná magie. Pozřít toto maso by mohlo být nebezpečné.“

Stále se vzpíral podobné možnosti uvěřit, prostě proto, že důsledky, které z toho vyplývaly, byly příliš děsivé. Jestli se opravdu jeden z potomků temných elfů dostal až do Elan-Dhoru, mohl kdykoliv a kdekoliv udeřit znovu a žádný trpaslík si nebyl jistý životem. Bylo dokonce možné, že se pořád zdržuje poblíž a právě v tuto chvíli se plíží pod ochranou své neviditelnosti k nim a…

Barlok podobné myšlenky zaplašil. Pokud by tomu tak bylo, zemře, aniž by proti tomu mohl něco udělat. Smrt byla pro vojáka všudypřítomným nebezpečím, kterému bylo třeba čelit statečností. Kdyby ovšem začal všude vidět nepřátele, narušily by mu stihomam a strach úsudek. Tak daleko to v žádném případě nesmělo zajít.

Udělal několik kroků vpřed, protože si něčeho všiml.

Nedaleko od nich několik trsů trávy uschlo a zbarvilo se do hněda. Důsledek útěku luan to být nemohl, protože všude kolem toho místa byla země rozrytá a trsy vytrhané, aniž by se ovšem za tu krátkou dobu jakkoli změnily.

Když se Barlok sklonil, objevil na nich skvrny, trochu připomínající zaschlý světlý hlen, měl ovšem mnohem horší podezření, o co by se mohlo jednat.

„Co je to?“ zeptal se Torliok.

„Doufejme, že ne to, čeho se bojím,“ zamumlal Barlok a opět se napřímil, přičemž se snažil, aby na sobě nedal úlek příliš znát. Ať se tomu vzpíral sebevíc, důkazů, že se jednomu z neviditelných opravdu podařilo nepozorovaně proniknout do Elan-Dhoru, stále přibývalo. „Musíš okamžitě poslat jednoho ze svých mužů do Temné věže. Ať velekněžce vyřídí, že ji tady naléhavě potřebuji.“ Vzpomněl si na špatný stav, ve kterém se Tharlia nacházela, když ji viděl naposledy, a dodal: „Pokud sama nemůže přijít, ať pošle některou z kněžek, pokud možno nějakou z těch, které

pomáhaly při mém uzdravování. Ale lepší by bylo, kdyby přišla Tharlia osobně.“

„V pořádku,“ přitakal Torliok. Aniž by ztrácel čas otázkami, přivolal k sobě mávnutím ruky jednoho ze strážných a udělil mu příslušný rozkaz. „Nechceš mi konečně říct, co to má všechno znamenat?“ obrátil se teprve pak na Barloka.

„Až v případě, že jedna z kněžek mé podezření potvrdí,“

odvětil Barlok. „Pokud se tak stane, budeme muset neprodleně jednat, pokud chceme zabránit katastrofě.“

„Už jsem ti někdy říkal, čeho si na tobě nejvíc vážím?“

zavrčel Torliok. „Nenapodobitelného způsobu, jakým všude kolem sebe šíříš optimismus.“

*

Život kněžek Li’thiliných byl zasvěcený pouze bohyni, tak to předepisoval status řádu. Měly se nejen vzdát všech tělesných rozkoší, což demonstrovaly závojem, který vždy nosily na veřejnosti, ale také veškerého luxusu a osobního majetku. Tomu přiměřeně stroze byly zařízené jejich pokoje v Temné věži. Dokonce ani příbytek velekněžky nepředstavoval výjimku. Jediné zařízení komůrky sestávalo z postele, dřevěného stojanu, na který mohla pověsit svá obřadní roucha, a mísy s vodou, stojící na malém stolku.

Tharlia, která vyrostla v přepychu, poskytovaném rodem Liusů, s tím měla po vstupu do duchovního stavu zpočátku velké problémy. Velmi brzy ovšem poznala výhody této strohosti. Její příbytek sloužil výlučně spánku a rozjímání.

Tady si dopřávala skutečný odpočinek, neboť zde nebylo nic, co by ji mohlo rozptýlit a narušit průzračnost jejích myšlenek. Na žádném jiném místě nebylo tak snadné pohroužit se do transu a uvolnit se.

Spojení s Ailin a přenesení části jejích vlastních sil na tak velkou vzdálenost ji extrémně vyčerpalo. Dotčeny byly nejen její duševní, ale také tělesné rezervy. I bez zrcadla si dokázala představit, jak špatně vypadá. Stačil pohled na vychrtle a vrásčitě působící ruce. A jak vypadala, tak se i cítila: jako velmi stará žena.

Co teď Tharlia potřebovala ze všeho nejvíc, byl klid, ale obyčejný spánek nestačil. Místo aby si lehla do postele, posadila se se zkříženýma nohama na podlahu komůrky.

Pomocí meditace se uvedla do transu, sladila se s okolím.

Dokázala vycítit prasíly stvoření, které ji obklopovaly, jež naplňovaly kámen podlahy stejně jako vzduch kolem, a opatrně po nich sáhla. Pomalu, ale vytrvale do ní proudila nová energie. Jejím tělem pulzovala svěží síla a doplňovala rezervy, které předtím vyčerpala až do dna. Cítila, jak se jí vyhlazuje kůže a svaly získávají zpět starou mrštnost, jak prázdnota mysli, způsobená vyčerpáním, ustupuje.

Náhle ale vycítila ve vibracích kolem sebe změnu, která narušila její koncentraci a probudila ji z transu. Když otevřela oči, spatřila, že do jejího pokoje vstoupila mladá kněžka.

„Odpusťte, prosím, že sem tak vpadám, Erin’Lhasilo,“

pronesla a uklonila se. „Nerušila bych vás, kdyby to nebylo opravdu důležité.“

„To je v pořádku,“ zamumlala Tharlia. Ještě ani zdaleka se nevzpamatovala, ráda by pokračovala v meditaci alespoň další hodinu, ale cítila se zřetelně silnější než předtím. „Co se děje?“

„Člen městské stráže přinesl zprávu. Mistr války Barlok vás prosí, abyste se okamžitě dostavila do Světlých jeskyní.

Prý je to nanejvýš naléhavé.“

„Do Světlých jeskyní?“ Tharlia si kladla v duchu otázku, co tam Barlok pohledává a proč i ji volá právě tam. Ve Světlých jeskyních byly jen pastviny a pole, potřebná k výrobě potravin v Elan-Dhoru. Ale Barlok věděl, v jak špatném stavu se Tharlia nachází, a nedožadoval by se jejího příchodu, kdyby to nebylo opravdu mimořádně důležité.

„Dobře, přijdu.“

Kněžka se ještě jednou uklonila a odešla z místnosti.

Tharlia si několikrát opláchla obličej dlaněmi plnými vody, aby se trochu osvěžila, a pak ji následovala. Než vstoupila do haly, kde na ni čekal posel, spustila si závoj.

„Jsem připravena,“ pronesla. Odměřenými kroky doprovázela strážného městem a ignorovala zvědavé pohledy, které na ní ulpívaly. „Proč si se mnou mistr války Barlok přeje mluvit?“ zeptala se.

„Neznám podrobnosti,“ prohlásil muž. „Ale jeden trpaslík přišel o život a zabito bylo i několik luan.“

„Barlok mě povolává k sobě kvůli několika mrtvým zvířatům?“ dotírala na něj Tharlia nevěřícně.

„Jak jsem řekl, neznám podrobnosti. Ale zdá se, že mistra války na celé té věci něco velmi zneklidňuje.“

Tharlia pochopila, že se od strážného nic dalšího nedozví, a zdržela se dalších otázek. V jejím nitru se svářila zlost, že ji Barlok kvůli takové lapálii vytrhl z meditace, se zvědavostí na to, co tak důležitého se podle jeho názoru může skrývat za touto událostí.

O chvíli později dorazili do Světlých jeskyní, které opravdu nenesly jméno neprávem. Velkou spoustou šachtic vedoucích k povrchu dopadalo dovnitř tolik světla, že tu bylo zřetelně jasněji než ve všech ostatních částech Elan-Dhoru. Tharlia se zvědavě rozhlížela, přejížděla pohledem po polích s obilím a různými dalšími plodinami. Byla tu jen jednou, a to už před mnoha lety.

Jakmile několik žen, které tu pracovaly, podle jejího roucha poznalo, koho mají před sebou, přistoupily k ní, uklonily se a poprosily, aby Li’thiliným jménem požehnala úrodě. Strážný je chtěl odehnat, ale Tharlia to nepřipustila.

„Tolik času snad máme. Nemyslím, že nemůžeme postrádat pár vteřin,“ pronesla ostře a přeříkala požehnání.

Než pokračovala v cestě, vyměnila si ještě několik přátelských slov s děkujícími dělnicemi.

Strážný ji zavedl do jeskyně s luanami, kde už na ně čekal Barlok, a sotva je zahlédl, přispěchal k nim.

„Tharlio, dobře, že jsi mohla přijít osobně. Doufám, že ses už zotavila.“

„Bylo by mi lépe, kdybys mě nenechal vytrhnout z meditace,“ odvětila. „Doufám, že jde o víc než jen o pár mrtvých zvířat.“

„Obávám se, že ano. Prosím, soustřeď se a řekni mi, jestli cítíš nějaké magické působení. Teprve pak ti všechno vysvětlím, abych tě předem neovlivnil.“

Tharlia udiveně uposlechla jeho výzvy. Přitiskla si na spánky konečky prstů a prošla si kousek jeskyně, aby pak náhle strnula.

„Něco tu je,“ zamumlala. „Cítím cosi, co…“ odmlčela se a otočila se cílevědomě směrem, kde ležely obě mrtvé luany.

„Jen velmi slabé působení, ale připomíná mi magii čepele, která tě zranila. A přichází přesně odtud.“ Ukázala na místo poblíž obou mršin, kterého si předtím všiml i Barlok. „Ale to přece není možné! Co to má znamenat?“

Barlok zavřel na několik vteřin oči.

„Znamená to,“ prohlásil pak pozvolna, „že se splnily moje nejhorší obavy. Jedna z těch bytostí se dostala až do Elan-Dhoru!“

*

„Pryč odtud!“ zařval Warlon. „Utíkejte jako o život!“

Jeho společníci na něj ještě vteřinu vyděšeně hleděli, pak se i oni otočili a dali se do běhu. Urazili sotva dva tucty kroků, když se země zachvěla jako pod mohutným úderem a za jejich zády se znovu ozvalo hlasité praskání a burácení.

Warlon se ohlédl přes rameno a to, co uviděl, mu způsobilo další šok.

Ve slabém světle, vydávaném několika svazky světélkujícího mechu na stropě, spatřil, že skalní deska s trhlinou

už

neexistuje.

Skála

byla

rozdrcena

nepředstavitelnou silou, značná část postranní stěny štoly se zřítila. V otvoru se objevilo několik obrovských, klepetům podobných nástrojů, které začaly odmršťovat stranou kusy skály, jako by to byly pouhé oblázky. Do chodby se sunulo ohromné, v šeru jen nejasně rozeznatelné tělo.

Když se Warlon po několika vteřinách opět ohlédl, proniklo už monstrum do štoly a začalo je pronásledovat. A bylo jednoznačně rychlejší než oni, i ve slabém světle šlo poznat, že je rychle dohání.

Útěk neměl smysl. Copak opravdu unikli stínovým bytostem jen proto, aby se teď stali obětí té bestie? Jakkoli měli v boji proti zarkhanovi minimální šanci, Warlon byl přesto rozhodnutý, že neprodá život lacino.

Před nimi protínala štolu další chodba. Warlon s instinktem válečníka okamžitě poznal příležitost, která se jim naskýtala.

„Malot doleva, Silon doprava!“ nařídil. „Vezmeme ho do kleští! Ailin, schovejte se za jedním z nich.“

Zatímco se k nim monstrum hnalo, rozdělili se k odbočkám a zaujali tam bojovou pozici. Místo z jediného prostoru v úzké štole tak měli možnost napadnout nestvůru ze tří různých stran současně. Warlon strčil pochodeň do úzké skalní trhliny a sundal si z opasku sekyru. Dával sice přednost meči, ale proti takovému nepříteli představovala těžká bojová sekyra určitě lepší volbu.

Během několika málo vteřin byl zarkhan u nich, mohutná bestie vysoká jako tři nad sebou stojící trpaslíci a třikrát tak dlouhá. Šest statných nohou neslo tělo, pokryté černě se lesknoucími ochrannými šupinami a jako prst dlouhými trny, které přes nesmírně krátký krk přecházelo v podobně mohutnou lebku. Do masivní horniny se při každém kroku bez námahy zarývaly ostré drápy dlouhé jako trpasličí paže. Tu a tam nestvůra lehce zavadila tělem o stěnu a narazila do dolů visícího nebo ze stěny trčícího

skalního výčnělku a při tom ho rozdrtila, aniž by zřejmě vůbec něco ucítila.

Warlona ten pohled skoro ochromoval. Ještě nikdy se nesetkal s živým zarkhanem, znal jen děsivé příběhy, které se o těchto bestiích vyprávěly. Jak mohli doufat, že ve třech takovou zrůdu dokážou porazit?

Tvor se před křižovatkou zastavil, zdálo se, že se nemůže rozhodnout, na kterého z nepřátel, číhajících na různých stranách, by měl zaútočit nejdříve. Jak si trpaslíky střídavě prohlížel, kývala se mu lebka s jako pěst velkýma, jiskřícíma složenýma očima sem a tam.

Zarkhan znovu vyrazil pronikavý řev. Při tom odhalil v tlamě dvě dvojité řady jako dýka ostrých, zahnutých trháků, které budily dojem, že by dokázaly rozdrtit bez výjimky všechno, co se mezi ně dostane. Po stranách tlamy mu seděl pár mohutných klepet, jimiž předtím strhl skalní stěnu.

Na volném prostranství, jako třeba v jeskyni, muselo být takřka nemožné se ke zrůdě vůbec přiblížit. Pouze úzká štola, která omezovala její pohyby, a možnost uhnout do postranních chodeb dávaly trpaslíkům alespoň maličkou výhodu.

Potměšilé zablýsknutí v zarkhanových očích varovalo Warlona o setinu vteřiny před tím, než se k němu zrůda vrhla a ohnala se po něm klepety. Obratně uskočil. Klepeta ho minula a s odporným skřípotem sklapla těsně před jeho obličejem.

V tom samém okamžiku se Malot a Silon ze strany mohutně rozmáchli sekyrou proti zadním nohám bestie.

Ostré břity sice nedokázaly proniknout rohovinovými šupinami, ale zdálo se, že údery způsobily bytosti alespoň bolest. S řevem se vzepjala a couvla, aby čelila oběma trýznitelům, kteří se na ni odvážili zaútočit. Když se natočila trochu doleva, kde na ni čekal Malot, rozmáchl se Warlon sekyrou vysoko nad hlavou a ze všech sil ji ťal do přední nohy.

„Jak ti chutná tohle?“ zařval a vzápětí sám zasténal.

Dokonce i této ráně, která by stačila, aby trpaslíka rozťala vedví, rohovinové šupiny odolaly. Zpětný náraz způsobil, že Warlon zavrávoral. Jen o vlásek mu zbraň nevyletěla z rukou a pažemi až k ramenům mu projela prudká bolest.

Nestvůra znovu zařvala a těžkopádně se otočila. Warlon si neodvažoval ani představit, jak snadno by je mohla ušlapat nebo prostě roztrhat uvnitř jediné štoly, kde by nemohli uskakovat do různých stran a napadat ji z boku.

Přesto si v žádném případě nesměli začít počínat lehkovážně. Vítězství se pořád zdálo být nemožné.

Rohovinové šupiny byly dost pevné na to, aby odolaly i jejich nejsilnějším ranám, a sebemenší nepozornost mohla znamenat pro Warlona nebo jeho vojáky smrt.

Stále útočili na zarkhana ze všech stran. Nedalo se rozeznat, zda mu údery opravdu způsobují bolest, nebo ho jen rozběsňují. Šílený hněvem se pořád dokola otáčel a

odhaloval tím boky pro další útoky. Jeho inteligence nebyla tak velká, aby se dokázal přizpůsobit útočníkově taktice.

Když Warlon nechal sekyru počtvrté cíleně zasvištět na stejné místo, vytvořila se v šupině trhlina a při další ráně konečně praskla. Nestvůře se podlomila noha. K zuřivému řevu se přimísilo zapištění, tentokrát zjevně opravdu projev bolesti, a bytost se vzepjala, až narazila hlavou do stropu.

Dolů se sneslo krupobití drobných kamenných úlomků.

Zarkhan se prudce otočil a Warlon se jako už tolikrát předtím dostal rychlým skokem z dosahu jeho svírajících se klepet.

Tentokrát se ovšem obrátila štěstěna proti němu. Levou nohou šlápl na oblázek a uklouzl na něm. Nepodařilo se mu udržet rovnováhu a ztěžka upadl na zem. Jen tak tak dokázal udržet sekyru.

Bestie vycítila šanci a okamžitě se po něm vrhla. Ani zuřivé rány jeho společníků ji tentokrát nedokázaly odvrátit od útoku.

Warlon se zoufale překulil na bok a jen o vlásek unikl opět se svírajícím klepetům. Když kousíček od jeho hlavy třeskla o zem, vytryskla sprška kamenných úlomků. Jeden z nich ho zasáhl do přilbice, ale ignoroval bolest.

Nestvůra se nad ním vztyčila jako hora z rohoviny a ztělesněné síly a zlovolnosti a on se vleže bez přemýšlení rozehnal ještě jednou sekyrou. Tentokrát mířil zrůdě na podbřišek, jediný cíl, který se mu naskýtal, a sám sotva

dokázal uvěřit tomu, že ostří sekyry skoro bez námahy proniklo na tomto místě zjevně mnohem tenčími šupinami a zarylo se jí hluboko do těla. Z rány vytryskla černá krev a potřísnila ho.

Warlonovi vyletěla sekyra z rukou. S odvahou pramenící ze zoufalství se odkutálel až ke stěně štoly, právě včas, než se kolos ještě jednou vzepjal a couvl. Strašlivé drápy na jedné z nohou se zaryly sotva na délku paže od něj do země.

Kdyby na okamžik zaváhal, bestie by ho pod sebou rozdrtila.

Warlon vyskočil, namáhavě lapaje po dechu. Jeho společníci k němu přispěchali a divoce bušili do obrovitého těla. Nestvůra sice byla zraněná, ale zdálo se, že to její hněv jen vystupňovalo.

Náhle kolem nich prosvištělo něco jako černý stín a jako sebevrah se to vrhlo na zarkhana.

„Ailin!“ vykřikl Warlon a sotva dokázal uvěřit vlastním očím. Kněžka si natrhla spodní část roucha, aby se mohla volněji pohybovat. Ochranné šupiny a trnité bodce nabízely jejím rukám a nohám dostatečnou oporu, aby se mohla bleskově a se skoro nepředstavitelnou obratností vyšplhat po těle nestvůry vzhůru a dostat se jí až na hřbet. Tam na okamžik strnula a pak se s taneční lehkostí přesunula k její hlavě. Když se dostala až ke krku, klesla na kolena, tasila meč a dokázala, že s ním opravdu umí zacházet, když jím začala cíleně bodat stále znovu a znovu do stejného místa.

Zarkhan se znovu s řevem vzepjal, ale tentokrát se Warlon pevně zachytil jedné šupiny a nechal se zvednout do výšky. Podstatně méně elegantně než Ailin následoval jejího příkladu, vylezl bestii na hřbet a doplazil se ke kněžce.

Ta mezitím změnila taktiku, protože masivní pancíř odolával i jejím nejprudším úderům. Místo toho zatínala oběma rukama čepel vší silou stále znovu do úzkých mezer mezi rohovinovými šupinami na krku nestvůry. Z ran vytékala černá krev a stékala bestii po bocích.

Warlon si začal počínat stejně, vrážel meč mezi šupiny.

Čepel pronikala hluboko. Warlon nalehl vší silou na jílec, nořil meč hlouběji a hlouběji, až trčel bestii v těle až po rukojeť.

Ta se šílenou bolestí zmítala sem a tam a Warlon musel stejně jako Ailin vynaložit všechny síly, aby se pevně držel jílce meče a nebyl odmrštěn ze hřbetu. Oba zbývající válečníci už neměli šanci do boje zasáhnout, museli před naslepo běsnícím zarkhanem couvnout.

Warlon a Ailin několikrát zabodli meče hluboko do zarkhanova krku. Jeho pohyby pomalu ztrácely na síle a řev zněl stále bolestněji a žalostněji. Nakonec sebou netvor naposledy trhl a zůstal bez hnutí ležet.

Ale také Warlon se ocitl u konce se silami. Jen s námahou se mu podařilo slézt z obrovské mrtvoly, aniž by spadl. Když dorazil dolů, museli ho Malot a Silon podepřít -

skoro se nedokázal udržet na nohou. Zdálo se, že na jeho

těle neexistuje místo, které by ho nebolelo, ale rovněž si, alespoň jak to vypadalo, nepřivodil žádná vážná zranění.

Také Ailin ztěžka lapala po dechu vyčerpáním, přesto byla v podstatně lepším stavu než on.

„Kde jste se to jen naučila?“ vyrazil s námahou.

„K našemu vzdělání nepatří jen modlení,“ odvětila posměšně. „Hlavně Tharlia vždy zastávala názor, že kněžka se zdravým, vytrénovaným tělem může podstatně lépe rozvíjet i své duševní schopnosti. Od chvíle, kdy se ujala úřadu, máme v učebních osnovách i přemožení zarkhana.“

Warlon se přiměl k úsměvu a máchl rukou. Trvalo několik minut, než se mu alespoň trochu vrátily síly a jeho divoce bušící srdce se uklidnilo. S odporem si prohlížel mrtvou nestvůru.

„Obluda!“ vyrazil ze sebe, odplivl si, a než se odvrátil, kopl do ní. „Pojďme dál. K Podzemnímu moři už to nemůže být daleko.“

9

Pod zámkem

Tharlia se vydala na cestu zpátky k Temné věži, hluboce otřesená tím, co slyšela, a především sama vycítila v jeskyních luan. Barlok pověděl jí i důstojníkovi městské stráže, co se dozvěděl od Selona, a vize budoucnosti, které se jí odvíjely před očima, byly čím dál děsivější a pochmurnější.

Zjevně podcenila nebezpečí přinejmenším stejně jako král. Cizí bytosti jí dokonce přišly docela vhod, aby mohla pranýřovat Burianovu neschopnost a spřádat vlastní plány.

Tehdy ještě vycházela z toho, že si tak zkušený voják jako Barlok s nebezpečím poradí, když mu výměnou za jeho podporu nechá volnou ruku.

To, že by opravdu mohla být v sázce celá existence jejich lidu, ji zpočátku ani na mysl nepřišlo, a také teď pro ni bylo těžké si na tu myšlenku zvyknout. K čemu by jí za těchto okolností bylo, kdyby se jí opravdu podařilo svrhnout

Buriana a nastoupit na trůn? Momentálně to pozbylo smysl, jediné, na čem záleželo, bylo odvrátit hrozící nebezpečí.

Proto když dorazila do Temné věže, začala okamžitě uvádět v život opatření, která si domluvili s Barlokem a Torliokem. Svolala všechny vrchní, vysvěcené, a dokonce i laické kněžky a stručnými slovy jim vysvětlila situaci.

Pokud se mohlo někomu podařit v Elan-Dhoru vyslídit neviditelné, byly to ony. Z toho důvodu bude každá z nich doprovázet během hlídek po celé oblasti města malý oddíl vojáků městské stráže.

Jen prosté kněžky bez hodnosti, které vstoupily do řádu teprve nedávno, nebyly ještě tak daleko, aby mohly plnit podobný úkol. Některé z nich proto Tharlia místo toho vyslala, aby neprodleně informovaly krále a ostatní členy rady a svolaly zasedání vysoké rady.

Ráda by se na chvíli uchýlila do svého pokoje, aby si ještě trochu odpočinula a načerpala nové síly, ale k tomu nedošlo. Dostavil se posel její rodiny a přinesl zprávu, že jakýsi vetřelec způsobil v časných ranních hodinách povážlivé škody, uvízl ale v pasti, již sama připravila, když chtěl opustit dům se svou zlodějskou kořistí.

Tharlia by ho nejraději nechala ještě pár hodin dusit v pasti, protože měla na práci podstatně důležitější věci než malého zlodějíčka. Po krátkém váhání se ale přece jen rozhodla, že se o problém postará hned.

Když dorazila do sídla rodiny, posoudila nejprve škody, které vetřelec způsobil. Naštěstí nebyly tak velké, jak se obávala, přesto se jí zmocnil při pohledu na holá místa na stěnách, ze kterých byly násilně vylomené krystaly a další ozdoby, hněv.

Nechala se odvést k zajatci. Dřepěl, třesoucí se v panickém strachu, nohy přitažené k tělu a s pažemi omotanými kolem těla, na podlaze chodby, která vedla k malé postranní brance, a vydával žalostné zvuky.

„Našla ho tak jedna služebná,“ oznámil strážný vedle ní.

„Nedá se s ním vůbec mluvit, na nic nereaguje.“

„To ani nemůže,“ odvětila Tharlia zamračeně. „Ve svých představách právě mnoha způsoby umírá.“

Krátce se soustředila a uvolnila kouzlo, které vetřelci namlouvalo, že se chodba kolem něj smrskla na mrňavou komůrku. Ani teď nezareagoval, teprve když ho nakopla, přestal naříkat a zvedl hlavu. Očima, v nichž dosud plápolala panika, se rozhlédl, pak vyskočil na nohy. Strážný rychle zasáhl a pevně ho zezadu popadl.

„Kdo jsi?“ zeptala se Tharlia.

Neznámý neodpověděl, místo toho se marně pokoušel vymanit z hlídačova sevření.

„Tak mluv!“ vyjela na něj Tharlia. „Nebo mám nechat stěny, aby se kolem tebe zase sevřely?“

„Ne!“ vydechl muž. I když byla zahalena závojem, neodvažoval se na ni podívat. „Všechno, jen to ne! Já…

jmenuju se Lokin.“

„Vyvrženec bez domova, který zbaběle nechal na holičkách oddíl válečníků pod svým velením, aby si zachránil život,“ pronesl strážný pohrdavě. „Slyšel jsem o něm. Předejme ho městské stráži, ta s ním udělá krátký proces.“

„Milost,“ naříkal Lokin. „Když mě předáte stráži, strávím zbytek života v žaláři.“

„Což si také zasloužíš,“ odvětila Tharlia chladně. „Chtěl jsi nás oloupit.“

„Jenom proto, že už jsem byl zoufalý hladem. Mějte soucit a nechte mě jít. Přísahám, že se k vašemu domu už nikdy nepřiblížím. Já… dokonce odejdu z Elan-Dhoru, pokud budete chtít, a zmizím na povrchu. Znám tam nějaké lidi a…“

„Nejspíš darebáky, jako je on, kteří od něj vykupují kradené zboží,“ namítl strážný. „Měli bychom…“

„Mlčte!“ nařídila Tharlia. „Oba.“

Chvíli přemýšlela. Jistě by bylo na místě předat muže městské stráži. Jako vyvrženec, přistižený při takovém zločinu, by nejspíš strávil léta, pokud ne opravdu zbytek života, v žaláři. To, proč váhala, nebyl soucit, nýbrž úplně jiná myšlenka. Při vloupání prokázal Lokin nejen odvahu, ale i pořádnou porci obratnosti. Připadalo by jí jako

plýtvání, kdyby někoho jako on prostě dali pod zámek, zvlášť když měl na povrchu dobré kontakty. Muž jeho kalibru by se mohl někdy hodit, zvlášť kdyby jí byl plně vydán na milost a nemilost.

„Nevydám ho, alespoň prozatím. Odveďte ho do jednoho z pokojů pro hosty a dejte mu něco k jídlu!“ nařídila.

„Zacházejte s ním dobře, ale také ho minimálně stejně dobře hlídejte. Později rozhodnu, co se s ním stane. Do té doby si nepřeji, aby o celé záležitosti proniklo ven byť jen jediné slovo.“

„Děkuji vám,“ vyrazil ze sebe Lokin a nejspíš by před ní padl na kolena, kdyby ho strážný pořád nedržel. „Jestli mě ušetříte, nebudete toho litovat, přísahám! Udělám všechno, co budete chtít.“

„Dostaneš příležitost to dokázat, na to se spolehni. Ale kdybys mě zklamal, přijdeš nejen o svobodu,“ odvětila Tharlia a otočila se k odchodu. „Odveďte ho!“

*

Barina byla se svým životem spokojena. Samozřejmě na tom mohla být v některých ohledech lépe, ale měla jen málo důvodů si stěžovat.

Sama příslušnice ještě mladého, jen několik generací čítajícího rodu se už v mládí vdala za Tunoka, potomka bezvýznamné vedlejší větve rodu Walortanů. Několik let žili

jako součást této mocné dynastie, aniž by tam byla nějak zvlášť šťastná. Rodina byla příliš velká a velký byl i počet těch, kteří se jí neustále míchali do života. Ani Tunokovi se nevedlo jinak. Když tedy otěhotněla, opustili Walortany, aby založili vlastní rodinu.

Rod Tunoků…

Jistě se nemohl ani zdaleka měřit s Walortany velikostí, mocí či vlivem, a pravděpodobně ani nikdy nebude, ale tomu nepřikládala Barina význam. Spolu se svým mužem a mezitím už dvěma dětmi žila v jedné z malých jeskyní ve východní části Elan-Dhoru. Nebyla to o moc víc než ošuntělá sluj s několik kroků v průměru měřícím obytným a ještě menším spacím prostorem, ale v rámci možností vnitřek láskyplně zařídila podle vlastního vkusu.

Někdy doléhal až k nim hluk a zápach z blízkých tavících pecí, kováren a dalších, rovněž ve východní čtvrti sídlících dílen, ale v žádném případě by domov nevyměnila za veškerou nádheru sídla Walortanů. V podobných poměrech vyrostla a byla tu vlastní paní, aniž by se musela cítit jako maličké kolečko v soukolí velké dynastie.

Ani na svou práci si Barina nemohla stěžovat. Pracovala v přádelně, kde se luaní vlna zpracovávala na přízi sloužící k výrobě oděvů. Sama o sobě to byla jednotvárná činnost, ale dobře si rozuměla s ostatními přadlenami, takže si při práci vždycky hodně povídaly a smály se.

Také teď tam mířila. Radostně si pobrukovala a kráčela klikatými uličkami východní čtvrti s jejich početnými malými schodišti. Tu a tam potkala někoho, kdo byl také na cestě do práce nebo se z ní právě vracel, a přátelsky ho pozdravila.

Urazila zhruba polovinu cesty, když zaslechla z úzkého, neosvětleného průchodu mezi domy - v této oblasti stály pouliční svítilny ve velkých rozestupech - podivný zvuk.

Dal se jen obtížně zařadit, nejvíc připomínal směs tichého syčení a prskání.

Barina se nerozhodně zastavila. Považovala se za praktickou osobu, které hned tak něco nenažene strach, a uvnitř městských zdí Elan-Dhoru se sotva dalo očekávat nebezpečí. Přesto bylo na tom zvuku něco velmi nepříjemného a nahánělo jí to husí kůži. Skoro minutu čekala a naslouchala, ale nic už se neozvalo.

„Je tam někdo?“ zeptala se nakonec.

V tu chvíli zabočil do uličky trpaslík, vracející se z noční směny, a blížil se k ní. Barina ho neznala, přesto byla ráda, že už není sama. Přátelsky trpaslíka pozdravila.

„Co je s tebou?“ zeptal se, když její pozdrav stejně přátelsky opětoval. „S kým jsi to mluvila?“

„Slyšela jsem nějaký zvuk,“ odpověděla Barina a ukázala do průchodu. „Odtamtud. Nedokážu říct, co to bylo, ale znělo to děsivě.“

Její protějšek svraštil čelo a pohladil si poněkud nepěstěné vousy, pak přistoupil k průchodu a zadíval se do tmy. Hned poté vyděšeně couvl, protože se ozvalo další zasyčení.

„Vážně tam něco je. Počkej tady, podívám se.“

Odhodlaně vešel do průchodu, ale urazil jen tři kroky.

Všechno se seběhlo tak rychle, že Barina ani pořádně nezahlédla, co se děje. Něco se stříbřitě zablýsklo a v příštím okamžiku se muž zhroutil na zem, aniž by vydal jediný zvuk.

Barina otevřela ústa a chystala se vykřiknout, ale už se k tomu nedostala. Náhle se před ní objevilo něco temného, s vychrtlým, bledým obličejem a žhnoucíma očima.

Poslední, co v životě vnímala, byl další záblesk oceli.

*

Král Burian přišel na zasedání vysoké rady ve špatné náladě a nijak se tím netajil. Působil nevyspaně a zjevně se zlobil, že ho vzbudili tak časně. Barlok ho do jisté míry dokonce i chápal. Bezpochyby si dělal starosti o syna a nejspíš už jen proto se příliš nedočkal spánku.

Ani pohled na Barloka nezvedl králi právě náladu, stejně jako to, co mu voják oznámil. Králova tvář se zachmuřovala stále víc.

„Zpronevěřil jste zlatý valoun značné velikosti a vysoké hodnoty, už to samo o sobě je zločin!“ přerušil nakonec Barloka hromovým hlasem. Tvář mu zrudla hněvem.

„Kromě toho se ještě holedbáte tím, že jste ho použil k tomu, abyste za mými zády nechal provádět jakési pátrání, které mělo podpořit vaše absurdní teorie, jimiž jste mi chtěl zkřížit plány. To je neslýchané!“

„Promiňte, Veličenstvo, ale Barlok si vzpomněl na zlatý úlomek s runou teprve ve chvíli, kdy den po návratu nabyl v Temné věži vědomí,“ ujala se Tharlia slova. „A to já nechala valoun dopravit do Marlus Thainu. Ne proto, abych intrikovala proti vašim plánům, nýbrž z toho důvodu, že jsem to považovala za velmi důležité a chovala jsem naději, že ctihodný Selon zjistí, co má runa znamenat.“

„A to se mi nakonec také podařilo,“ navázal na ni Selon.

„A bohužel je to, co jsem vypátral, krajně znepokojivé.

Proto bylo svoláno toto zasedání rady.“

Vyprávěl, co se dozvěděl o válce, která před dávnými časy zuřila mezi elfy a odpadlíky z jejich vlastního národa, o tom, že elfové nakonec vypověděli temné bratry do tmavých jeskyní hluboko pod povrchem a ty zapečetili runami a že symbol na zlatém úlomku přesně odpovídá jedné z run, které tehdy použili.

Barlok během jeho zprávy pozorně sledoval krále a brzy poznal, že Buriana Selonova slova nepřesvědčila.

„Elfové a temní elfové, kteří prý v šerém dávnověku bojovali proti sobě,“ odfrkl si král pohrdavě, když učenec konečně skončil. „Temné jeskyně, kouzelné runy… až dosud jsem dal vždy hodně na vaši moudrost, ale jakou neuvěřitelnou historku se mi to tady snažíte předložit?“

„Všechno je doložené, můžete se o tom sám kdykoliv přesvědčit a nahlédnout do spisů,“ odvětil Selon zjevně dotčeně. „Nepřinesl jsem je s sebou jen s ohledem na jejich stáří a hodnotu.“

„Prastaré dokumenty, které pocházejí z nanejvýš pochybných pramenů nebo jejichž původ není ani znám,“

odvětil Burian, aniž by se na stařičkého učence podíval.

„Opravdu mám na práci důležitější věci než nořit nos do několika páchnoucích, rozpadajících se svitků.“ Pochopil, že zašel příliš daleko a moc nechybí, aby proti sobě popudil celou radu, což by mohlo být i pro něj nepříjemné, proto mírným hlasem dodal: „Dokonce i kdyby k té válce došlo, neexistuje důkaz, že jeskyně, do kterých byli odpadlíci vypovězeni, leží právě tady pod Stínovými horami. Tu runu tam mohl umístit kdokoliv ze všech možných důvodů. To, že jsme prozatím narazili na jednu nebo více neznámých bytostí, zdaleka neznamená, že se musí jednat o temné elfy.

Ať jsou ti tvorové kdokoliv, Farlian a jeho druhové je porazí a pak se ukáže, že nejsou ani zdaleka tak nebezpeční, jak se někteří přítomní, zdá se, domnívají.“ Burian si nervózně nařasil dlouhé rukávy na podpěrkách zlatého trůnu.

„Bytost, proti které jsem bojoval, vykazovala značnou podobnost s elfem,“ namítl Barlok tiše. „Jen jsem si to nejdřív

neuvědomil,

protože

to

pro

mě

bylo

nepředstavitelné. Byla štíhlá a vysoká, disponovala silnými kouzelnými schopnostmi, měla velmi světlou, skoro bledou kůži, špičaté uši…“

„Každý z těchto znaků se dá najít u různých jiných národů,“ přerušil ho král nevrle. „Sám jste to řekl, ta představa je podivná. Každý ví, jak si elfové oškliví podzemní jeskyně. Nemohou tam existovat, naprosto to odporuje jejich způsobu života. Pokud tedy vypověděli část svého lidu do podzemí, odsoudili ho tím současně k smrti.

Je vyloučené, aby tam temní elfové přežili tisíce, možná desetitisíce let v naprosté izolaci od okolního světa.“

Také Barlok měl potíže si to představit, protože tím vznikaly nesčetné nezodpovězené otázky. Dokonce i jeho lid dlouho potřeboval k přežití kontakty s povrchem, než se například naučil, jak si vyrábět potraviny, a i k tomu musel mít světlo, pronikající šachticemi.

Přesto se to muselo odpadlickým elfům vlastními silami nějak podařit. Barlok ale pochopil, že nic, co by ještě mohl říct, nedokáže krále přesvědčit. Dokud nebude schopen předložit naprosto nezvratné důkazy, bude Burian pravdu stejně jako předtím jednoduše popírat. Teď už nešlo jen o zlato, nýbrž o nebezpečí tak obrovského rozsahu, hrozící celému lidu, že si je král prostě nechtěl připustit, aby si

nemusel zoufat. V hloubi duše už možná poznal, že vyslání výpravy byla strašlivá chyba a svého syna pravděpodobně už nikdy neuvidí, ale stále se držel každého stébla, aby si uchoval alespoň malou naději.

Barlok vrhl varovný pohled na Tharliu, která ho, zdá se, pochopila. Bylo by teď chybou informovat krále o léčce, jejíž obětí se stala výprava, jak Tharlia předtím zjistila díky duchovní vazbě s vysvěcenou kněžkou.

Možná měla pravdu s tvrzením, že Burian je špatný král a zcela jistě nevhodná hlava svého lidu v tak kritické době, jako je tato. Přesto se v Barlokovi i nadále všechno vzpíralo proti tomu, aby nějak intenzivně přemýšlel o důsledcích, které z toho vyvozovala. Právě teď povstat proti králi a zbavit ho úřadu, což by skutečně bylo proveditelné, jak mu prozradil pohled do tváří členů rady, by mohlo být osudné.

Následník trůnu - který by byl stejně jen ještě horší alternativou - byl s velkou pravděpodobností mrtvý a další děti, jež by mohly zaujmout jeho místo, Burian neměl.

Mohlo by trvat dlouho, než by se shodli na vhodném nástupci. Mohlo by dojít k zákopové válce mezi kastami a soupeřícími rody a nic takového si nemohli momentálně dovolit. Dokonce i špatný král byl ve válečných časech lepší než rozhádaný lid bez vedení.

„Je ještě další důvod k velkým obavám,“ chopila se Tharlia opět slova. „Všechno naznačuje, že jedna, nebo

dokonce i víc těchto bytostí už pronikly do Elan-Dhoru, ať už to jsou temní elfové, nebo ne.“

Burian strnul.

„Co to říkáte?“ vydechl vyděšeně. „Ale to… přece není možné.“ Podíval se na Barloka. „Sám jste říkal, že jste za sebou zatarasili cestu. Dokonce i kdyby Farlian mezitím dorazil k cíli a nechal uvolnit zřícenou štolu, je vyloučené, aby se jeden z těch údajných temných elfů dostal v tak krátké době až sem. A to by se mu muselo podařit nepozorovaně proklouznout následníkovi i jeho mužům.“

„A přece musela jedna z těch bytostí najít cestu do Elan-Dhoru,“ prohlásil Barlok. Vyprávěl, co se stalo v noci v ohradě luan ve Světlých jeskyních. „Ta zrůda jako by vraždila zcela svévolně, možná dokonce ani nepozná rozdíl mezi zvířaty a inteligentními tvory,“ usoudil. „Řekl bych, že zabila luany, aby zjistila, jak zareagují a zda představují hrozbu. Tak tomu také opravdu bylo, i když nejspíš jinak, než si myslela. Stáda se zmocnila panika a naslepo se vyřítilo vpřed, přičemž pošlapalo všechno, co se mu postavilo do cesty. Nejen nebohého Tolurana, ale také temného elfa, jak dokazuje krev, kterou jsme našli.“

Jakmile skončil, Burian na něj několik vteřin nevěřícně zíral a Barlok už začínal doufat, že se mu možná podařilo vysvětlit mu nebezpečí. Když se král začal hlučně smát, okamžitě poznal, jak se mýlil.

„Tomu říkáte důkaz?“ vydechl. „Tři mrtvá zvířata, jeden nevypočitatelný blázen, který je taky mrtvý a nejspíš je předtím sám zabil, a několik skvrn v trávě? Nemůžete být úplně při smyslech! Vaše výpověď se jen hemží slovy jako možná, zdá se, pravděpodobně a nejspíš, protože přesně taková i je - divoký sled domněnek. Je to snad všechno, co mi můžete předložit?“

Barlok chvíli pevně zatínal zuby a musel se ovládat, aby nesevřel ruce v pěst. Nevěděl, co mu dává víc zabrat, zda hněv nad urážkou, nebo zklamání nad královou nerozumností.

„Ne, to není všechno,“ odvětil s nuceným klidem. „Sám jsem byl nejdřív nedůvěřivý, i když jsem měl podezření. Ale důkaz, který požadujete, poskytla velekněžka Li’thilina, když potvrdila, že z krve vychází magická síla podobná té, která mě skoro zabila. Teprve potom jsem se rozhodl učinit příslušná opatření.“

„Vy jste… učinil příslušná opatření?“ vyrazil ze sebe král Burian, aniž by se zabýval jeho předchozími slovy.

„Jaká opatření?“

„Po dohodě s městskou stráží a Temnou věží jsem zařídil, aby byla uzavřena městská brána a městem procházely hlídky složené ze strážných a kněžek, které mají vypátrat onu bytost a vyzvat obyvatele, aby pokud možno zůstávali doma. Ten elf je možná zraněný, přesto představuje neviditelná bytost, volně se potulující po Elan-Dhoru, smrtelné nebezpečí, jemuž můžeme čelit pouze rozhodnými kroky.“

„To je… prostě neuvěřitelné!“ zaláteřil Burian a předklonil se na trůnu. Na čele mu začala pulzovat žíla hněvu. „Nepřipustím, abyste mezi lidem rozséval strach a neklid a podrýval mou autoritu! Jen král má právo udílet takové rozkazy, a tím jsem, aspoň pokud vím, stále já. Nebo snad máte v úmyslu usednout na trůn?“

„Ne, já určitě ne,“ odpověděl Barlok důrazně, aniž by se nechal zastrašit výčitkami. „Ale při vší úctě - vy jste v tu dobu spal a každé zdržení mohlo vést k dalším obětem nebo temnému elfovi umožnit nepozorovaně opustit Elan-Dhor, aby sem přivedl zbytek svého lidu. Ostatně jsem nevydal žádné rozkazy, nýbrž jsem veliteli stráže jen udělil na jeho dotazy rady, jaká opatření by byla podle mého názoru vhodná.“

„To stačí!“ zahřměl Burian rudý jako pivoňka. „I když jste vážený muž, nedám si déle líbit vaše aroganci a nestydatost. Tentokrát jste to opravdu přehnal, mistře války.

Stráže! Uvrhněte ho do… ne, jen ho odveďte do kasáren a zamkněte v jeho bytě. Než rozhodnu, co se s ním stane, je zatčen a nesmí opustit své obydlí ani přijímat návštěvy.“

Dva strážní přistoupili blíž, ale pak zaváhali. Barlok viděl členům rady ve tvářích, že i oni jsou ohromeni královým chováním. Možná Burian právě sám odzvonil své vládě.

„Na co ještě čekáte?“ zahřměl. „Slyšeli jste moje rozkazy. Odveďte ho konečně!“

Oba strážní popadli stále ještě váhavě Barloka za paže a vyváděli ho z trůnního sálu. Nekladl jim odpor. Za dveřmi ho zase pustili.

„Věřte nám, je to pro nás přinejmenším stejně nepříjemné jako pro vás, mistře války,“ omlouval se jeden z nich. „Ale sám jste rozkaz slyšel. Doufám, že nás doprovodíte a nebudete dělat problémy.“

„Dobrý voják plní rozkazy, které dostane, i když se mu nelíbí,“ odvětil Barlok stroze a snažil se, aby si nevybíjel zatrpklost na palácových strážných. „Takže konejte svou povinnost, nebudu se vzpírat.“

*

Breesa cítila odpor a nedůvěru, na něž stále narážela, ale nic si z toho nedělala. Čarodějnice, šeptali jí ostatní potají za zády a viděli ji raději odcházet než přicházet.

Samozřejmě kromě případů, kdy šlo o bohyni. Trpaslíci tehdy doufali, že získají něco z Li’thilina požehnání a ochrany, za kterou se ženy v Temné věži modlily. Jinak by ale asi byla většina trpaslíků nejraději, kdyby ji kněžky vůbec neopouštěly.

Ani tady u jižní brány, kam byla vrchní kněžka vyslána Tharliou, tomu nebylo jinak. Když se členové městské stráže

dozvěděli, že se v Elan-Dhoru možná zdržuje jedna z neviditelných bytostí z hlubin, byli vyděšení a přinejmenším někteří byli rádi, že mají v blízkosti kněžku, jež by vycítila, kdyby se temný elf blížil.

Pak ovšem král nařídil, aby bránu opět otevřeli, což si vyložili jako znamení, že nebezpečí přece jen nehrozí, nebo přinejmenším není tak velké, jak se obávali. Breesa přesto dál zůstala u brány, ovšem od chvíle, kdy se strážní opět cítili bezpečněji, vyhýbali se jí a už s ní nemluvili.

Breesa se nudila, ale i nadále vykonávala úkol s největší obezřetností. Na rozdíl od strážných nevěřila, že nebezpečí pominulo. Tharliiny pokyny byly jednoznačné a její hlas zněl ustaraně.

Kněžka měla několikrát pocit, že velmi slabě zaregistrovala cosi jako přítomnost cizí bytosti, ale nebyla si jistá. Jakmile se na cizí auru soustředila, zmizela, jako by vnímala její úsilí a nechtěla být odhalena.

Brzy odpoledne k tomu došlo opět a tentokrát neměla Breesa pochybnosti. Podílela se na Barlokově léčení a vycítila teď stejnou cizí magii, která mistra války skoro zabila. A její zdroj se nenacházel vně Elan-Dhoru, nýbrž uvnitř!

„Poplach!“ vyhrkla. „Blíží se k nám něco cizího.“

Strážní, kteří vykonávali svou povinnost dost nedbale, protože neměli na práci nic jiného než jen střežit otevřenou

bránu, jíž v tuto hodinu stejně nikdo neprocházel, se polekali.

Breesa se soustředila na to, aby v nitru probudila schopnosti, které jí propůjčila bohyně.

Velmi slabě, sotva víc než jen jako mlžný závoj kouře, se dobrý tucet metrů od ní vyloupl ze vzduchu obrys, který se k ní pomalu sunul.

Za jejími zády se ozvalo vyděšené volání, strážní tasili zbraně. Další sem spěchali z ochozu nad bránou.

Silueta strnula. Zdálo se, že váhá, zjevně poznala, že její maskování bylo odhaleno a čelí přesile těžce vyzbrojených trpaslíků, před kterou ji už nechrání neviditelnost a jež jí blokuje průchod bránou.

Po několika vteřinách se stáhla zpátky a poté úplně zmizela. Breesa ještě chvíli cítila přítomnost temného elfa, pak se ocitl mimo dosah jejích schopností.

„Co… co to bylo?“ zeptal se velitel stráže roztřeseným hlasem. Tvář měl bledou.

„To, o čem král nevěří, že se nachází uvnitř našich městských hradeb. Jedna z bytostí z hlubin,“ odpověděla Breesa. Aby Burian zabránil nepokojům, zakázal také, aby se mluvilo o spřízněnosti bestie s elfy, proto se tomu pojmu vyhnula. „Rychle, musíte vypravit posla do Temné věže a informovat velekněžku, že bytost byla spatřena, když se pokoušela opustit Elan-Dhor.“

„Ale… proč jsme ji nenechali odejít? Venku může napáchat méně škody než v Elan-Dhoru.“

„A hlavně sem může přivést zbytek svého lidu, protože zná cestu do města. Právě tomu musí být za každou cenu zabráněno.“

„Chápu,“ řekl strážný a ještě o odstín zbledl. „Okamžitě vyšlu posla. Neměli bychom informovat i krále?“

Breesa chvíli přemýšlela, pak zavrtěla hlavou.

„Nevěřil by vám, odbyl by celou záležitost jako výplod fantazie,“ rozhodla. „Myslím, že bude lepší, když mu tu zprávu předá velekněžka coby členka rady. Ona už bude vědět, co má dělat. Hrozí nám obrovské nebezpečí, to už jste teď snad pochopil i vy.“

*

„Nic necítím,“ řekla Ailin tiše. „Ale jeskyně je moc velká. Moje schopnosti nestačí na to, abych ji obsáhla celou.“

Warlon opatrně vykoukl zpoza skály, která oddělovala chodbu, v níž se nacházeli, od síně na břehu Podzemního moře. Nebylo tam ani stopy po nějakých aktivitách neviditelných, ale to samozřejmě nic neznamenalo.

„Měli bychom běžet co nejrychleji k voru a odrazit,“

domníval se Silon. „Až budeme na vodě…“

„Budeme potřebovat pádla,“ vpadl mu Warlon do řeči.

„Nemám v úmyslu nechat lodě v provozu, aby je mohli použít i neviditelní.“ Ukázal k malému lesíku těsně u břehu.

„Pokácíme jeden z těch stromů. Postarám se o to. Vy dva mi budete krýt záda. Ailin, vy nás musíte varovat, jakmile ucítíte něco, co by naznačovalo blízkost nepřítele.“

Kněžka přikývla.

„Prozatím nic necítím. Nemyslím, že pronikli až sem, ale budu dál ostražitá.“

„Tak do toho!“

Poklusem se rozběhli k lesíku a nikým neobtěžováni k němu dorazili. Warlon vybral mladý strom. Dřevo bylo měkké a rychle povolovalo pod údery jeho sekyry. Porazil strom pouhými třemi silnými ranami. Pak odsekl zhruba metr dlouhý kus a rozťal ho vedví. Jistě žádná ideální pádla, ale pro jednou budou muset stačit.

Warlon se sám chopil jednoho, Malot druhého, potom se rozběhli k voru. Bez problémů vstoupili na palubu.

„Tam!“ vydechla Ailin, když odrazili od břehu, a ukázala na jeden z vchodů do jeskyně. Vyrazily z něj čtyři postavy, ještě zhruba o hlavu menší než trpaslíci a se zelenkavě šedou pokožkou, oblečené do hnědé kůže.

Goblini!

„Počkat!“ vykřikl jeden a zašermoval tenkýma ručkama.

„Vzít nás s sebou! Nenechávat nás tady!“

Warlon by nejraději právě to udělal. Nedůvěra ke goblinům v něm byla hluboce zakořeněna. Až příliš často už proti těm mazaným malým bytostem bojoval; až příliš mnoho jeho kamarádů se stalo obětí jejich zákeřných přepadů.

Ailin poznala, co se v něm děje.

„Musíme je vzít s sebou,“ naléhala. „Když je tam necháme a zničíme vor, bude to pro ně znamenat jistou smrt.“

Warlon chvíli sváděl boj sám se sebou. Kdyby se goblini dostali k voru jako první, určitě by neměli nejmenší zábrany zanechat jej i jeho druhy osudu. S nechutí zaznamenal, že goblini jsou ozbrojení meči a luky. Ovšem i tak jen stěží představovali hrozbu pro tři v boji zocelené trpasličí válečníky. Jejich síla spočívala v přepadech ze zálohy, ne v otevřeném boji. Ve tvářích měli vepsané jen strach a paniku.

Neochotně přikývl.

Čekali, až k nim goblini dorazí. Ti se museli přebrodit několik kroků vodou, než vyšplhali na vor. Jakmile se ocitli na palubě, dal Warlon znamení. Malot a Silon začali tahat za lana. Vor se rozjel a rychle se vzdaloval od břehu.

„My děkovat vám,“ vyrazil ze sebe jeden z goblinů v popleteném způsobu řeči svého lidu. Hleděl na Warlona štěrbinami svých očí. Bezvlasá, ve srovnání se zbytkem útlého těla rozměrně působící hlava se mu houpala na tenkém krku sem a tam. „Já Quarrolax. Naše hlídka mrtvá

je. My narazit na mocného, strašného nepřítele, my ho nemoci vidět. Jen my uniknout.“

„Narazili jsme na stejného nepřítele. Také naši lidé jím byli pobiti,“ informoval ho Warlon. K jeho úlevě nedávali goblini najevo nepřátelství, opravdu se zdáli být jen šťastní, že si zachránili život. Ovšem zda to tak zůstane, až se dozvědí, že chce zničit dopravní spojení, to se teprve ukáže.

„Nachází se na této straně Podzemního moře ještě další vaše hlídky?“

„My nemyslet. Bát se, že všichni mrtví,“ odvětil Quarrolax a sklopil hlavu. Po několika vteřinách dodal: „Muset potopit vory, aby nepřátelé nás nepronásledovat.“

„Přesně to máme v úmyslu,“ prohlásil Warlon zachmuřeně. „Jsem rád, že jsi stejného názoru.“

S hrůzou si uvědomil, že by se svými druhy uvízl na druhé straně bez jakékoliv naděje na návrat, kdyby dorazili na břeh jen o několik minut později a goblini mezitím odjeli na voru.

Brzy se ocitli v polovině cesty a setkali se s druhým vorem. Warlon rozťal sekyrou provazy, kterými byly kmeny svázány k sobě. Když se rozpojily a začaly se od sebe vzdalovat, skoro spadl do vody, ale na poslední chvíli se mu podařilo vrátit na pojízdný vor.

Vzápětí přesekl i lano, napnuté mezi oběma břehy. Malot a Silon se chopili provizorních pádel a snažili se pohánět vor vpřed, ale ukázalo se, že to vůbec není tak jednoduché.

Kymácel se sem a tam, nakláněl se ze strany na stranu a sotva se hýbal z místa.

„Pustit nás k tomu,“ požádal je Quarrolax. Dva goblini popadli pádla a prokázali podstatně větší zručnost. Současně je na obou stranách nořili do vody a pohybovali jimi vlnami.

Vor se dal opět rychle do pohybu a podivuhodně svižně se blížil ke břehu. Když k němu přirazili, zničil Warlon pro jistotu i tento vor, aby vyloučil, že ho nic netušící gnómové nebo skřítci použijí, aby se dostali na druhý břeh.

„Doufám, že to neviditelné na nějakou dobu zastaví,“

řekl. „Ale obávám se, že jim to nezabrání dostat se na tento břeh trvale. Můžou si postavit nové vory. Naše národy čeká válka.“

„My informovat náčelníka,“ odpověděl Quarrolax.

„Nepřítel být mocný, spor mezi gobliny a trpaslíky už nebýt důležitý. Když náčelník rozhodnout, my bojovat společně.“

Bez pozdravu se otočil a spěchal se společníky pryč.

Warlon za ním hleděl, stále překvapený nabídkou, aby se postavili hrozbě bok po boku.

„Ani my nemáme čas na odpočinek,“ prohlásil, když goblini po několika vteřinách zmizeli v jedné ze štol.

„Musíme se dostat do uhelných slojí. Tam použijeme pro výstup klec, abychom mohli co nejrychleji podat zprávu.

Jenom doufám, že poté král Burian konečně pochopí, jak velké nebezpečí nám opravdu hrozí.“

*

Uvěznění, které Barloka postihlo, bylo trestem, jaký by si většina zatčených nejspíš přála.

Nesměl opustit ubikaci, a protože stejně nechoval žádné podobné ambice, ani se o nic nepokusil. To, že nemohl přijímat návštěvy, byl ovšem sotva víc než pouhý vtip.

Palácové stráže ho dovedly do kasáren a vyřídily králův rozkaz. Strážní, kteří vzápětí zaujali postavení před vchodem do jeho bytu, byli hned první, kdo strčili hlavu dovnitř a zahrnuli ho otázkami. Ujistili ho, že je jim to líto, přeptali se, zda pro něj mohou něco udělat, či prostě jen popustili uzdu rozhořčení.

Po nich přišli další, protože zpráva o jeho zatčení se šířila jako požár, až toho nakonec bylo na Barloka moc a sám zavřel dveře zevnitř na závoru, aby měl konečně trochu klidu.

Stále byl do hloubi duše roztrpčen. Nepřekročil své kompetence ani nespřádal intriky za královými zády, aby mu uškodil, právě naopak. Udělal jen to, co si žádal rozum.

Kdyby bylo po jeho, učinil by mnohem rozsáhlejší opatření, ovšem rezignoval na to právě proto, aby se nevystavil podezření, že podrývá královu autoritu. A jaký dík za to sklidil? Burian mu vyčetl, že usiluje o trůn, opakovaně ho urazil, a dokonce uvěznil.

Mnohem víc ale Barloka zasáhlo, že král odmítl všechny jím předložené důkazy a zdráhal se je přijmout prostě jen proto, že se mu nehodily do krámu a nechtěl je vidět. Možná dokonce městské stráži zakázal další obchůzky a nechal znovu otevřít městské brány. Barlok mohl jen doufat, že Tharlia alespoň u nich ponechala vždy jednu ze svých kněžek, aby hlídala, zda se temný elf nepokouší pod rouškou neviditelnosti opustit město. Na hlídky Tharlia své kněžky bez ochrany vojáků kvůli velkému nebezpečí určitě jít nenechá.

A to znamenalo, že jedna z neviditelných bytostí se může takřka volně toulat Elan-Dhorem a možná se dopouštět dalších vražd na nic netušících trpaslících. Ba co víc, bytost byla zraněná a kvůli tomu oslabená. Král si ale ve své aroganci nechal ujít příležitost, aby s ní skoncovali, a místo toho jí poskytl šanci zotavit se a nabrat síly.

Pro Barloka víc než dost důvodů, aby v sobě dál živil zatrpklost a hněv na krále.

Na mysli mu vytanuly vzpomínky na minulost, na dobu vzdálenou už víc než sto let, ovšem pro něj stále tak živou, jako by se to všechno stalo teprve včera.

Už tehdy byl válečným hrdinou, ovšem důležitější byly změny, které právě tehdy proběhly v jeho osobním životě.

Před dvěma lety se oženil se svou velkou láskou Silarou a obrátil se zády k rodu Liusů, aby založil vlastní rodinu, a

mezitím se ohlásilo i potomstvo, i když to mělo trvat ještě několik měsíců.

Budoucnost se mu jevila v nejzářivějších barvách, hlavně když byl pověřen vrchním velením nad mohutnou armádou, jež byla vyslána proti vojsku gnómů a goblinů, kteří uzavřeli spojenectví, aby společnými silami zaútočili na Elan-Dhor. Ve Zlatých síních došlo k bitvě a Barlok vybojoval slavné vítězství.

Vítězství, které bylo příliš draze vykoupené, jak zjistil po návratu. Protože se veškerá pozornost upínala k boji v dolech, byl samotný Elan-Dhor ponechán z valné části nechráněný a k obraně města bylo přiděleno jen pár válečníků. Bez hlídek, které by včas zaznamenaly jeho příchod, se jednomu zarkhanovi podařilo dostat až k městu, prorazit jižní bránu a proniknout do Světlých jeskyní, kde začal strašlivě řádit. Nejenže zničil velkou část úrody, ale jeho útok stál život i desítky trpaslíků, než se ho konečně podařilo přemoci.

Jednou z obětí byla i Silara, která toho dne pracovala ve Světlých jeskyních.

Tak se den, který sliboval být jedním z nejšťastnějších v Barlokově životě, změnil v děsivou noční můru. Přišel o ženu a nenarozené dítě, jeho naděje, že založí vlastní rodinu, zmizely. Tato rána v jeho nitru se nikdy úplně nezahojila.

Dokonce i po více než sto letech ho vzpomínka stále bolela.

A teď hrozilo, že opět zemřou nevinní civilisté, přitom bylo nebezpečí známé a zaslepený král si ho jen odmítal připustit. Bylo to k uzoufání!

Aby se rozptýlil, četl si Barlok nějakou dobu ve starém foliantu, který pocházel ještě z dob založení Elan-Dhoru a líčil první setkání s gnómy a gobliny pod Stínovými horami a boje, které z toho vzešly. I když by ho téma za normálních okolností velmi upoutalo, teď se mu nedařilo soustředit se na text.

V časných odpoledních hodinách se Barloka nakonec zmocnil pocit, že se mu na hlavu zřítí strop. Aby už nebyl sám, pohrával si dokonce s myšlenkou, že k sobě pozve oba strážné. V tu chvíli někdo zaklepal na dveře. Rychle vyskočil, odtáhl závoru a otevřel.

„Musím s tebou mluvit,“ řekla Tharlia, aniž by se zdržovala formalitami.

„Víš přece, že nesmím přijímat návštěvy,“ odvětil Barlok s lehkým posměchem v hlase. „Jak ses dostala kolem stráží?“

„Nebudou si pamatovat, že jsem tady byla, ale to už teď stejně nehraje roli,“ prohlásila a odhrnula si závoj.

„Byl někdo v Elan-Dhoru zabit?“ strachoval se Barlok.

„Kupodivu ne. Možná za to vděčíme hlídkám. Burian nařídil, aby se přestalo se vším, co by mohlo znepokojovat obyvatelstvo, ale nezmínil se při tom výslovně o hlídkách, takže v nich pokračujeme. Dva dělníci jsou ovšem nezávisle

na sobě pohřešováni. Možná byli zavražděni, to se ještě ukáže. Ale víme teď definitivně, že se jeden z neviditelných zdržuje v Elan-Dhoru. Moje vrchní kněžka ho objevila, když se pokoušel uniknout jižní bránou.“

„Podařilo se mu to?“ zeptal se Barlok vyděšeně.

„Ne. Dokázala bytost v obrysech zviditelnit. Byl u toho asi tucet svědků. Burian ale nechtěl ani to považovat za důkaz, tvrdil, že se jednalo jen o trik, jímž chtěla kněžka strážím něco namluvit.“ Tharlia se zhluboka nadechla.

„Definitivně vyčerpal naši trpělivost. Přišel čas činů. Právě jsem mluvila s ostatními členy rady a došli jsme k názoru, že jako král skončil. Nejpozději dnes večer mu vyslovíme nedůvěru, pokud do té doby neuslyšíme nic o výpravě.“

„Ale to je šílenství!“ vydechl Barlok. „Tharlio, tak daleko to nesmí zajít. Musíš to zastavit.“

„Na to už je pozdě, rada učinila jednohlasné rozhodnutí.“

Zavrtěla hlavou. „Nechápu, že právě ty ještě podporuješ krále po tom všem, co se dnes ráno stalo.“

„Dnes ráno bych mu nejraději vlastnoručně zakroutil krkem. Ale tady je v sázce mnohem víc než moje zraněné city a hněv je vždycky špatný rádce.“

„Neříkej to mně, řekni to Burianovi, mohl by tu radu potřebovat. Nevíš ještě zdaleka všechno,“ prohlásila Tharlia.

„Krátce před skončením zasedání dorazila delegace goblinů a požádala o audienci. Informovali nás, že se několik jejich oddílů nevrátilo z opačného břehu Podzemního moře.

Současně byl spatřen oddíl trpaslíků mířící tím směrem.

Domnívají se, že to my jsme zodpovědní za zmizení jejich mužů, a hrozí, že vypovědí mírovou smlouvu.“

„Zatracení goblini! To je přece jenom další z jejich triků.

To oni neustále porušují smlouvu a…“ Barlok se odmlčel, když si teprve se zpožděním pořádně uvědomil, co Tharliina slova znamenají. „Temní elfové,“ zamumlal. Označení, které Burian použil, mu připadalo natolik příhodné, že ho mezitím přijal za své. „Dokonce ani Farlian nemohl být tak hloupý, aby zaútočil na oddíly goblinů, navíc to ani neměl za úkol. Oddíly byly napadeny a zničeny temnými elfy.“

„Samozřejmě,“ odvětila Tharlia. „A to znamená, že se už volně potulují oblastí za Podzemním mořem. Možná to dokonce nebyli ani Farlianovi lidé, kdo uvolnil zasypanou štolu, ale udělali to samotní temní elfové.“

„A… jak na to král zareagoval?“

Tharlia si odfrkla.

„Ten hlupák nechal poselstvo goblinů vyhodit. Kdybych se za nimi pod nějakou záminkou nevydala a nevysvětlila jim situaci, měli bychom teď už nejspíš válku na dvou frontách. Samozřejmě mojí historce o neviditelném nepříteli z hlubin nevěřili, ale dokázala jsem je alespoň do jisté míry uklidnit. Vyslali další výzvědné oddíly. Pokud se třeba jen jeden z nich vrátí a potvrdí moje tvrzení, možná je dokážeme přetáhnout na svou stranu.“

„Nevěřím těm mazaným prckům dál než k břitu svojí sekyry,“ zabručel Barlok. „Ale toto je zvláštní situace, kdy jsou ohroženy oba naše národy. Svými luky by nám mohli poskytnout v boji cennou podporu.“

„A Burian nejenže nechává tuto šanci nevyužitou, ale dokonce riskuje další válku. Goblini přivedli jeho zmatený mozek na další šílený nápad. Považuje teď za možné, že náš bojový oddíl mohli napadnout goblini nebo gnómové.

Pokud neobdrží nejpozději do půlnoci od Farliana zprávu, chce vyslat další, ještě silnější pátrací oddíl.“

„To… to je…“ Barlok zalapal po dechu. Nehoráznost té zprávy mu vyrazila dech a musel se nejdřív posadit. „Ten zatracený blázen! Posílá naše válečníky postupně na jistou smrt!“

„Právě to přivedlo radu k rozhodnutí. Chápeš teď, že nemáme jinou možnost než ho sesadit z trůnu, pokud chceme zabránit ještě většímu neštěstí?“

Barlok váhavě a neochotně přikývl.

„I když i v tom se skrývají velká nebezpečí,“ varoval.

„Při tom, co nás čeká, budeme potřebovat silné vedení. Spor o trůn, který by ochromil naši výkonnost, by mohl být stejně zhoubný, jako kdyby Burian úřad dál vykonával.“

„Právě,“ přitakala Tharlia a sedla si naproti němu na jednoduchou stoličku, hodící se k Barlokovu strohému bytu, ale určitě ne k velekněžce. „Právě proto jsem tady. Mluvili jsme o tom už v Temné věži, ale to byla ještě jiná situace.

Teď už nejde o otázku, zda má být Burian zbaven trůnu, nýbrž jen o nástupnictví, a doufám, že budeš k mým argumentům poněkud přístupnější.“

„Pokud chceš zase navrhnout, že bych se měl dát pro tento úřad k dispozici…“

„Nejdřív si poslechni, co ti chci říct,“ vpadla mu do řeči.

„Máš naprostou pravdu, nemůžeme si dovolit žádné spory o nástupnictví. Proto by měl bezprostředně po Burianově sesazení nastoupit na trůn nový král. Nacházíme se na prahu možná nejděsivější války, jakou jsme kdy vedli. V době, jako je tato, by měl stát v čele našeho lidu válečník. Ideální by bylo, kdyby pocházel z okruhu rady, ale Loton ani Sutis nejsou pro úřad vhodní a ani o něj neprojevili zájem. Oba si jako válečníci bezpochyby získali velkou úctu, ale jsou už staří. Kromě vedení války by se museli postarat i o všechny ostatní záležitosti našeho lidu a přinejmenším toto by na ně bylo moc. Zato ty bys byl v krizové době, jako je tato, králem, kterého by lid nadšeně oslavoval a na němž by se mohla bez dlouhých diskusí shodnout i rada.“

„A právě z důvodů, které jsi právě vypočítala, nemůžu na trůn nastoupit,“ nesouhlasil Barlok. „Nejsem diplomat.

Moje místo je na frontě, tam mohu sloužit lidu v nadcházející válce nejlépe.“

„Král už často táhl do bitvy v čele oddílů,“ připomněla mu Tharlia.

„Ale za jiných okolností. Úředním záležitostem, které přesahují čistě válečnickou stránku, rozumím ještě méně než Loton a Sutis, a kdybych vytáhl do bitvy, ani bych se jim nemohl věnovat. A pokud bych padl, musel by být ve velmi krátké době nalezen nový král, takže by se problém jen odsunul.“

„To není planá námitka.“ Velekněžka přikývla. „Ale máš snad jiný návrh? Pokud král Burian opravdu vyšle další oddíl, skončí jeho vláda ještě dnes v noci. Do té doby se musíme shodnout na následníkovi. Jmenuj mi někoho, koho považuješ za vhodnějšího, než jsi ty sám.“

Barlok neodpověděl. Také Tharlia chvíli mlčela, pak pokračovala.

„Projděme si ostatní členy rady. Selon by byl díky své moudrosti pro tento úřad velmi vhodný. Rozumí ale málo válečnickému řemeslu, proto by nejspíš vložil všechna příslušná rozhodnutí do rukou válečnické kasty. Jenže i on už je velmi starý a nechce nic jiného než se v klidu věnovat studiu. Zasedání rady se účastní s čím dál větším odporem a pomýšlí na to, že brzy složí úřad, aby mohl čas, který mu zbývá, plně věnovat bádání.“ Opět se krátce odmlčela.

„Zbývají Torgan a Artok z dělnické kasty. V mírových dobách by se mohli stát z obou velcí králové, ale v čase jako tento nepovažuji nikoho z nich za vhodného. Řekla bych, že ani ty bys je neviděl rád na trůnu. Stačí si vzpomenout, že hlasovali pro druhou výpravu.“

Barlok na ni několik vteřin upřeně hleděl, potom protáhl tvář do úsměvu a hned vzápětí se začal hromově smát.

„Teď konečně chápu. Tharlio, Tharlio, ty se asi nikdy nezměníš,“ vyrazil ze sebe. „Poukazuješ na to, že ostatní členové rady jsou nevhodní a nabízíš mi královský úřad.

Přitom dobře víš, že nemohu jinak než ji odmítnout. Takže zůstáváš jediným členem rady, který přichází v úvahu. Tvoje pletichy byly vždycky brilantní, ale víš, že mě jimi neohromíš.“

„Někdo tomu říká pletichy, někdo diplomacie, a právě tuto schopnost král potřebuje. Nebo královna. Každý z mých argumentů byl víc než pádný.“

„Tak dovol, ať ti také uvedu jeden argument,“ řekl Barlok a opět zvážněl. „Lid ani ostatní členové rady se nesmíří s hlavní čarodějnicí z Temné věže na trůnu. Na to je nedůvěra k celému kněžstvu příliš hluboce zakořeněná. Už jen proto bys byla nevhodnější než kterýkoliv jiný kandidát.“

„Jsi si tím tak jistý? Vím, že mě podporují přinejmenším dva velmi vlivné rody, Liusové a Takorové. Sám Lamar mě ujistil bezvýhradnou podporou ze strany své rodiny. Nadto má u něj rod Walortanů velké dluhy, které nemůže splatit.

Lamar Torganovi nabídl, že mu dluhy odpustí, pokud pro mě bude oplátkou za to hlasovat, a Torgan souhlasil za předpokladu, že mě podpoří i kasta válečníků. Protože je na mé straně i Selon, podporují mě už tři ze šesti členů rady.“

„Dva,“ opravil ji Barlok klidně. „Protože si nedokážu představit, že by tě podpořili Loton a Sutis z válečnické kasty, čímž by se stal bezpředmětným i Torganův hlas.“

„To záleží v neposlední řadě na tobě. Pokud se otevřeně postavíš na mou stranu, můžeš je přimět, aby následovali tvého příkladu.“

„Já? Zrovna já? Musela ses zbláznit! A nepokoušej se teď apelovat na mé svědomí, že jsem tvým dlužníkem.“

„Neměj strach,“ odvětila Tharlia, vstala a začala přecházet po spoře zařízeném pokoji sem a tam. „Raději budu apelovat na tvůj rozum. Sám jsi zdůraznil, že náš lid nemůže v žádném případě zůstat po Burianově sesazení bez vedení. Kromě tebe mám největší šanci nastoupit na trůn, aniž by došlo k obávaným sporům. I když vůči kněžkám panuje velká nedůvěra, těším se silné podpoře. Mám za sebou moc Temné věže a zbytku učenecké kasty.

Nastávající válka nebude vedena jen meči a sekyrami, ale i kouzly. Náš lid bude odkázán na pomoc Temné věže možná naléhavěji než kdykoliv předtím.“

Barlok po ní rozzlobeně blýskl očima.

„To má být výhrůžka? Dokonce ani ty nemůžeš být tak zaslepená, abys podmiňovala svou pomoc tím, že nastoupíš na trůn.“

„To je nesmysl, samozřejmě že ne,“ bránila se Tharlia prudce. „Ale obyvatelé budou pohlížet na naše schopnosti jinýma očima a s menší podezíravostí, pokud se snad ukážou

být pro Elan-Dhor jedinou záchranou. Pochop, že válečnická kasta a Temná věž jsou v tuto chvíli spojeny pevněji než kdykoliv předtím. Jen společnými silami můžeme zastavit osud, kletbu, kterou na nás Burian seslal svou chamtivostí.

Ale proto se také musíme zbavit vzájemné nedůvěry a spolupracovat úžeji než v minulosti. Není pak nasnadě, že by měl i nový král vzejít z našeho středu?“

„Musela by ses vzdát funkce velekněžky,“ připomněl jí Barlok. „Pak už bys nenáležela do řádu kněžek.“

„Moje nástupkyně bude moci převzít můj úřad tak snadno, že tento přechod nebude mít žádné negativní důsledky. Navíc znám schopnosti kněžek lépe než kdokoliv jiný a vím, jak by mohly být nasazeny ve válce nejlépe. No tak, Barloku, i když se tomu bráníš, ve skutečnosti jsi už dávno pochopil, že kromě mě neexistuje alternativa. S tvou pomocí mohu spojit pět z šesti členů rady a ani Artok se za těchto okolností nepostaví proti zbytku, ale bude neochotně souhlasit. Jen moje volba může garantovat, že nedojde k sporům o nástupnictví.“

Barlok váhal. Byl dalek toho, aby byl nadšený, nedokázal se ale úplně ubránit pádné logice jejích argumentů. Tharlia k tomuto okamžiku obratně směřovala a přivedla se do pozice, kdy ji v zásadě nebylo možno obejít.

Ať si Barlok takové pletichy ošklivil sebevíc, všechno hovořilo pro ni.

„Podmiňuji souhlas dvěma věcmi,“ řekl nakonec.

„Svěříš mi vrchní velení nad armádou. Samozřejmě budeš mít právo do toho mluvit, ale dokud bude válka trvat, budou ve všech vojenských záležitostech platit má rozhodnutí.“

„Stejně jsem měla v úmyslu ti svěřit velení. Neznám nikoho, kdo by byl vhodnější,“ souhlasila Tharlia. „A druhá podmínka?“

„Splnit ji je ještě snazší. Jak víme, máme tady co do činění s potomky odpadlických elfů. Je víc než nejisté, že je dokážeme zahnat zpátky do jejich temné říše sami. Elfům se to ovšem už jednou podařilo. Chtěl bych, abychom k nim vyslali výpravu a poprosili je o pomoc.“

Tharlia několik vteřin přemýšlela.

„Náš vztah s elfy nebyl nikdy zvlášť dobrý,“ dala na uváženou. „Kromě toho prý do značné míry ztratili zájem o záležitosti světa a stáhli se do ústraní na nějakém neznámém místě v nehostinné pustině daleko na severu, o které nikdo přesně neví, kde leží.“

„Přesto trvám na tom, abychom vyslali expedici, která se s nimi alespoň pokusí navázat kontakt. Pokud neuspěje, nic neztratíme, ale kdyby se nám podařilo získat podporu elfů, byla by to neuvěřitelně důležitá pomoc. Ohrožuje nás jejich odkaz, odpadlíci z řad jejich vlastního lidu. Této zodpovědnosti se nemohou zříct.“

„Dobře,“ souhlasila Tharlia po krátkém přemýšlení.

„Uškodit nám asi takový pokus nemůže. Takže mám tvou podporu?“

Barlok neochotně přikývl. Nebyl si jistý, zda se právě dopustil největší chyby svého života, nebo jestli položil základní kámen k záchraně trpaslíků.

10

Burian

„To se mi nelíbí,“ zabručel Loton a podezíravě se na Tharliu podíval. „Nechtěl bych probírat toto téma v její přítomnosti.“

Barlok si pozval oba zástupce válečnické kasty ve vysoké radě prostřednictvím posla k sobě a ti jeho prosbu vyslyšeli bez ohledu na vazbu, kterou na něj král Burian uvalil. Ani stráže přede dveřmi mu návštěvu neodepřely.

„Jedna věc je, když se mezi sebou radí členové válečnické kasty, ale jiná, když se toho účastní i příslušnice jiné kasty,“ souhlasil Sutis. „Po dlouhém váhání jsme souhlasili, že králi odmítneme další podporu, ale o následujících událostech povedeme oficiální rozhovory teprve poté, co odstoupí.“

„Slyšíš,“ obrátil se Barlok na velekněžku. „Měla bys nás nechat chvíli o samotě.“

„V pořádku. Počkám venku,“ pronesla Tharlia neochotně. Po naléhavém pohledu Barlokovým směrem se zvedla a vydala se ke dveřím.

„A teď ven s tím,“ dožadoval se Loton podstatně přátelštějším tónem, když opustila pokoj. „Proč jste nás k sobě pozval? Přece jen máte něco za lubem.“

Oba členové rady se zvědavě předklonili a zadívali se na Barloka. Oba byli vysloužilí veteráni, zkušení bojovníci, kteří válčili v řadě bitev a získali při tom nejvyšší pocty.

Teď už ovšem byli staří, oba přes tři sta let. Jejich síly vyprchaly a vlasy a vousy zešedivěly. Tváře měli poseté vráskami, přičemž ta Lotonova působila hubeně a přepadle, zatímco Sutisova v souladu se zbytkem postavy spíš buclatě.

Bez ohledu na vysoký věk ale pracoval rozum obou mistrů války stejně bystře jako kdykoliv předtím.

Barlok věděl, že si vůči nim může ušetřit všechny formality a diplomatické dvojznačnosti. Byli to muži činu, nikoliv slova, a znal jejich nechuť ke kastě učenců obecně a ke kněžkám obzvláště. Nebude snadné přesvědčit je, přesto doufal, že budou nakloněni jasným argumentům.

„Jste válečníci jako já a jste zvyklí čelit nebezpečí s mečem v ruce,“ začal. „A teď čelíme hrozbě, která nemůže být strašnější. Burian mi nepokrytě vyčetl zbabělost a zakalený úsudek, ale snad víte lépe, co si o tom myslet. Byl jsem v hlubinách. Bojoval jsem proti jedné z těch bytostí a nepřeháním, když řeknu, že temní elfové představují

nejděsivější nebezpečí, jakému náš lid kdy čelil. I když jsem nesouhlasil s mnoha královými rozhodnutími, zachovával jsem mu dodnes věrnost, ale jak jste pochopili i vy, není už v současné situaci soudný. Potřebujeme krále, který rozezná nebezpečí a plně si ho uvědomí, který bude připraven setřást všechna pouta, jimiž Burian válečnickou kastu v posledních desetiletích spoutal, a který bez váhání učiní vše potřebné, aby zachránil náš lid. Protože právě o to jde - o nic menšího než o přežití našeho lidu.“

„Vážně je to tak zlé?“ zeptal se Loton. „Vy sám jste dokázal, že je možné neviditelné zranit a přimět k útěku.“

„Díky čirému štěstí,“ odvětil Barlok. „A byl to jenom jeden z potomků elfů. Musíme však počítat s tím, že jich v hlubinách stovky, možná tisíce jen čekají na to, aby se na nás mohly vrhnout. Vyslaná expedice jim už padla za oběť, Farlian je nejspíš mrtev.“

„Odkud to víte?“ zeptal se Sutis ostře.

„Od Tharliy,“ odpověděl Barlok podle pravdy.

„Navázala v okamžiku krajního nebezpečí krátký duševní kontakt s vysvěcenou kněžkou, která válečníky doprovází.

Nevím přesně, co se stalo, ale jsem přesvědčen, že jsou její slova pravdivá.“ Oba členové rady se zjevně chystali něco říct, ale rychle zvedl ruku. „Nemluvme teď o tom. Jistotu budeme mít teprve ve chvíli, kdy se objeví přeživší a přinesou nám zprávu. Nebo i v případě, že se nikdo nevrátí.

Ale i kdyby Farlian ještě žil, jsme jistě zajedno v tom, že

nesmí svého otce za žádných okolností vystřídat na trůnu, jinak by se naše situace ještě zhoršila, místo zlepšila.“

Oba členové rady souhlasně, i když trochu váhavě přikývli, pak se najednou Loton začal hromově smát.

„Teď chápu, kam míříte, mistře války. Vy sám chcete usednout na trůn! Proč s tím tolik naděláte? Stejně si nedokážeme představit nikoho, kdo by byl pro tento úřad vhodnější. Máte náš plný souhlas. Dokonce jsme doufali, že vás k tomu přesvědčíme. Také lid by vás nadšeně přijal a nikdo v radě by se neodvážil odmítnout vám podporu.“

„Ne, nepochopili jste mě!“ pronesl Barlok prudce. „V

bojích, které nás bezpochyby čekají, je mé místo víc než kdy jindy na bojišti. Nicméně potřebujeme silné vedení, a i když se mně samotnému ta myšlenka taky moc nezamlouvá, napadá mě jen jedna osoba, která může v tak těžkých dobách vést náš lid a mohla by dostat nezbytné hlasy v radě.“

„Nenapínejte nás tak,“ zavrčel Sutis, stále zklamaný Barlokovým odmítnutím. „Koho máte na mysli? Mě totiž bohužel nikdo nenapadá. Proto pro mě bylo tak těžké souhlasit s Burianovým sesazením.“

Barlok polkl a připravil se v duchu na bouři protestů, která se na něj nejspíš v příštím okamžiku snese.

„Tharliu,“ pronesl klidně.

Očekávaný protest se nedostavil. Vteřiny nepřišla vůbec žádná reakce, oba válečníci jen seděli jako opaření.

„To… to je vtip,“ vydechl konečně Sutis nevěřícně.

„Právě ta čarodějnice? Děláte si z nás legraci.“

„Nedělám si legraci,“ odpověděl Barlok a zavrtěl hlavou.

„Patří k hrstce těch, kdo pochopili plný rozsah nebezpečí, a je připravená podle toho jednat. Ujistila mě, že ponechá válečnické kastě ve všech vojenských záležitostech zcela volnou ruku. To je ústupek, který tak snadno od nikoho jiného nezískáme, přitom je tento krok nezbytný, pokud chceme přežít.“

„Je to jenom slib, aby získala naši podporu,“ prohlásil Sutis pohrdavě. „Té pletichářské čarodějnici se nedá věřit.“

„V tomto případě ano,“ nesouhlasil Barlok. „Nejenže si uvědomuje nebezpečí, ale také to, na jak vratkých nohou by její vláda stála. Kromě toho vedení války vůbec nerozumí, proč by se do něj měla míchat a vzbuzovat náš hněv? Také já k ní mám výhrady a neříká se mi to snadno, ale věřím, že právě ona je královna, kterou v této době potřebujeme.“

Několik vteřin vládlo mlčení. Pro oba členy rady bylo zjevně těžké se s touto myšlenkou ztotožnit.

„Nestavím se k vašemu návrhu úplně odmítavě,“

prohlásil Loton. „Zvlášť když také neznám pro tento úřad nikoho lepšího. Kromě toho nechci kvůli vašim velkým zásluhám jen tak smést vaši radu ze stolu. Musím přiznat, že Tharlia odváděla v posledních letech v radě dobrou práci.

Kdyby se nesnažila tak prosazovat, netoužila tolik po moci a nebyla zrovna velekněžkou čarodějnic, měl bych proti ní

sotva nějaké námitky. Takhle ale vidím velké problémy. V

žádném případě by nezískala hlasy dělnické kasty a také mezi lidem panuje velká nedůvěra k Temné věži. Kdyby naše volba padla na ni, vedlo by to k řadě nedorozumění.“

„Má podporu učenců a z důvodů, které bych tady nechtěl rozvádět, by pro ni hlasoval i Torgan.“

„Za to by vděčila nanejvýš svým zákeřným intrikám,“

namítl Sutis a svraštil čelo.

„Kdybychom ji podpořili i my, zbýval by jen Artok,“

pokračoval Barlok nerušeně dál. „A ten je dost chytrý na to, aby pochopil, co by to znamenalo, kdyby se sám postavil proti zbytku rady. Nemusím snad ani zmiňovat, jaké důsledky by měl boj o trůn tváří v tvář strašlivému nebezpečí ze strany temných elfů. Ať se nám to líbí, nebo ne, Tharlia je jedinou kandidátkou, jejíž volba by tomu mohla zabránit. I Artok to pochopí.“

Opět následovalo po jeho slovech mlčení. Dokonce ani Sutis nic nenamítal, i když byl zjevně nervózní a bez ustání bubnoval prsty na zeď. Zdálo se, že i jeho děsí představa dlouhého boje o Burianovo nástupnictví víc než to, že by viděl na trůnu královnu Tharliu.

„Musím si to v klidu rozmyslet, ale neřekl bych, že se dokážu přimět, abych Tharliu podpořil,“ řekl konečně a vstal. „Budu…“

Odmlčel se, protože v tu chvíli se najednou rozletěly dveře. Do místnosti vpadla Tharlia a sotva dechu popadala.

„Ailin!“ zasípala. „Je zpátky. Právě jsem s ní navázala kontakt. Jsou s ní Warlon a další dva válečníci. Už se dostali do dolních slují a brzy sem dorazí v kleci!“

*

„Warlone!“ vydechl Barlok, když mladý válečník vystoupil z kovové konstrukce klece, s jejíž pomocí se dostal se společníky z hlubin do Elan-Dhoru, objal ho a poklepal ho po zádech. „Skoro jsem se neodvažoval doufat, že tě ještě někdy uvidím.“

Spolu se třemi členy rady spěchal po Tharliině zprávě bezodkladně do východní čtvrti, aby navrátilce přivítal.

Žádný ze strážných ho nezadržel. Kromě toho vyslal posly, aby informoval ostatní členy rady a krále.

„Jistou dobu jsem dokonce ani já sám nevěřil, že se ještě někdy vrátím,“ odvětil Warlon. Vypadal krajně vyčerpaně.

Šaty měl stejně jako jeho druhové špinavé a na několika místech roztrhané. Jeho vzhled víc než jasně prozrazoval, kolik toho prodělal. Uklonil se členům rady. „Musím bezodkladně hovořit s králem. Následník trůnu a všichni ostatní jsou mrtví,“ vyhrkl. V očích se mu mihotal strach.

„Jen nám se podařilo uprchnout. Měl jsi pravdu, Barloku.

Těch bytostí je víc, mnohem víc. Vůbec jsme se k zavalené štole nedostali. Mezitím ji uvolnili a počíhali si na nás.

Dostanou se… dostanou se až do Elan-Dhoru, pokud se nám je nepodaří zastavit.“

„Nejdřív se uklidni,“ řekl Barlok, přitom i jím zpráva do hloubi duše otřásla, i když s něčím podobným počítal. Přesto ho šokovalo, že opravdu přežili jen čtyři - a pokud už temní elfové pronikli až do oblasti za zavalenou štolou, pak to poskytovalo definitivní důkaz, že v žádném případě nemají v úmyslu pouze chránit své území. „Král byl informován.

Nejlepší bude, když se rovnou vydáme do trůnního sálu, tam můžeš podat o všem hlášení.“

Warlon přikývl a obrátil se na oba válečníky svého doprovodu.

„Vaše výpověď nebude nutná. Jděte a odpočiňte si, nebo oslavte návrat několika džbánky piva. Co bude s Ailin?“

Jeho otázka patřila velekněžce.

„Ráda bych ji měla s sebou v radě,“ odpověděla Tharlia.

„Mnohé bude umět správně vylíčit jen ona.“

Obě kněžky se spolu intenzivně bavily už cestou k paláci a ani Warlon neměl dost trpělivosti, aby počkal s hlášením.

Než dorazili do trůnního sálu, byl už Barlok informován o nejdůležitějších událostech, a to, co slyšel, ho naplnilo největšími obavami.

Když vstoupili, Burian a ostatní členové rady už byli na místě. Králův pohled potemněl, jakmile spatřil Barloka.

„Uvalil jsem na vás vazbu,“ zahromoval. „Vy se odvažujete tomuto rozkazu zpěčovat?“

„Barlok je tady na výslovné přání rady,“ prohlásil Loton, přistoupil ke svému místu a usedl.

Chvíli se zdálo, že Burian vybuchne, ale zvědavost a obavy se ukázaly být silnější.

„O tom si později ještě promluvíme. Teď bych chtěl slyšet, co se stalo následníkovi trůnu. Kde je můj syn?“

„Je mi velmi líto, že vám musím přinést takovou zprávu, ale Farlian je mrtev, můj králi,“ odpověděl Warlon.

„Mrtev?“ vykoktal Burian nevěřícně a trochu se na trůnu schoulil. Široce rozevřenýma očima hleděl na Warlona. „Ale jak… to přece není možné, to…“ s námahou se vzpamatoval. „Jak se to mohlo stát? Jak zemřel můj syn?“

„Zpravím vás se všemi podrobnostmi o tom, co se během naší expedice sta…“

„Co je mi do zatracené expedice?“ zahřměl Burian divoce. „Chci jen vědět, co se stalo Farlianovi!“

Členové rady si vyměnili zaražené pohledy.

„Co to má znamenat?“ obrátil se Warlon tiše na Barloka.

„Prostě udělej, co říká,“ pošeptal mu mistr války stejně tiše.

„Mluvte konečně!“ nařídil Burian, rudý v obličeji.

„Neviditelné bytosti si na nás počíhaly a napadly nás,“

hlásil Warlon. „Kněžka nás sice varovala, ale na návrat už bylo pozdě. Ani v boji jsme neměli šanci. Následník trůnu byl jeden z prvních, kdo padl. Jen kněžce, dvěma dalším vojákům a mně se podařilo utéct. Unikli jsme těm bestiím a

oklikami jsme se dostali zpátky do Elan-Dhoru, abychom všechny varovali před nebezpečím, které…“

„Vy jste utekli a Farliana jste nechali zbaběle na holičkách?“ vpadl mu Burian do řeči. „A to se odvažujete přijít mi na oči?“

„Ne, Veličenstvo,“ bránil se Warlon prudce. „Když jsme se stáhli z bitevního pole, byl už následník mrtev stejně jako zbytek oddílu a také dělníci, kteří nás doprovázeli! Neměli jsme v boji proti těm bestiím sebemenší šanci.“

„A proto vás nenapadlo nic jiného než zbaběle utéct, abyste si zachránili své ubohé životy? Ani jste se nepokusili následníkovu smrt pomstít?“ zahřměl Burian bez sebe bolestí a hněvem. „Tak to prostě udělají jiní. Vyšlu další oddíl. Ty zatracené elfí stvůry budou ještě litovat, že zvedly ruku na mého syna. Vyhubím je, já je…“ Sesul se na trůnu a s námahou se snažil opanovat. Pohledem divoce těkal po sálu, až jím nakonec ulpěl na Warlonovi. „Pokud jde o vás, obviňuji vás z velezrady a dezerce před nepřítelem!“ vyrazil ze sebe, obrácený k mladému válečníkovi. „Stráže, chopte se ho a uvrhněte do žaláře, okamžitě! A mistra války Barloka rovněž, protože se opovážil vzepřít mému rozkazu!“

„Počkejte!“ nařídil Loton hlasitě a vstal dřív, než mohl kterýkoli ze strážných zareagovat. „Král není očividně při smyslech. Jeho rozhodnutí už neslouží blahu našeho lidu, nýbrž ho vedou do zkázy. Z toho důvodu ho válečnická kasta s okamžitou platností zbavuje své podpory. Žádný člen

této kasty už nebude od této chvíle poslouchat rozkazy krále Buriana.“

„Totéž platí o dělnících,“ oznámil Torgan.

„Také kasta učenců odmítá králi od nynějška poslušnost,“ prohlásila Tharlia. „Tím jste ztratil podporu všech tří kast, Veličenstvo. Jste král bez poddaných.“

„Co… co se to tady děje? Co to má být?“ zeptal se Warlon nechápavě.

„Historická událost. Sesazení neschopného krále, který staví vlastní blaho nad blaho svého lidu a přestává vnímat realitu,“ odvětil Barlok tvrdě.

„Zrada!“ zahřměl Burian soptící vztekem a vyskočil.

Hlas mu přeskakoval. „To je velezrada! Jste mrtví! Nechám vás všechny popravit. Stráže, chopte se zrádců!“

Žádný příslušník palácové gardy se nepohnul, ačkoliv muži měli ve tvářích zřetelně vepsánu nervozitu. Byli událostmi naprosto zaskočeni.

Burian otřeseně klesl zpátky na trůn. Oči mu zmateně blýskaly.

„Je konec,“ pronesla Tharlia klidně. „Slyšel jste to, nikdo už nebude vaše rozkazy plnit. Vaše vláda skončila.“

„Nikdy!“ vyrazil ze sebe Burian. „Lid si nenechá tuto nehoráznost líbit. Povstane a…“

„Lid bude jásat a tančit v ulicích,“ vpadla mu Tharlia nemilosrdně do řeči. „Už dávno jste ztratil jeho podporu.

Vysoká rada vás během hodiny zbaví úřadu a všech s ním

spojených výsad, ponechává vám ovšem možnost předejít tomuto kroku čestným odstoupením. Máte přesně hodinu, abyste se v komnatách rozhodl, než vysoká rada učiní toto rozhodnutí za vás.“

Král Burian byl zlomený muž, který už nekladl odpor a shrbeně a šouravě kráčel, když ho dva vojáci jeho vlastní palácové stráže odváděli na Lotonův rozkaz do jeho komnat.

Zpráva o synově smrti a ztráta moci jím otřásly do hloubi duše a Barlok pochyboval, že se z této dvojité rány osudu ještě vzpamatuje. Skoro s ním soucítil.

„Tím jsme se nejspíš stali lidem bez krále,“ konstatoval Artok. „A co teď? Má někdo nápad?“

„Mýlíte se,“ nesouhlasila Tharlia. „Díky lhůtě, kterou jsme mu dali, je Burian ještě hodinu králem. Pak si můžeme lámat hlavu s nástupcem.“

„A mezitím bychom se měli věnovat momentálně nejpalčivějšímu problému a konečně si poslechnout, co nám chce velitel Warlon sdělit,“ řekl Barlok.

„K tomu se mohu jen připojit,“ souhlasil Sutis. „Jak je možné, že byl tak silný bojový oddíl skoro beze zbytku vyhlazen?“

„Jak už jsem řekl, neměli jsme proti neviditelným šanci,“

začal Warlon. „A bez pomoci kněžky by nejspíš nepřežil nikdo z nás. Její význam při naší záchraně nemůže být ani zdaleka doceněn.“

Podrobně vylíčil, co se přihodilo, až ke zničení voru u Podzemního moře a dohodě s gobliny. Jen boj proti zarkhanovi rychle odbyl, protože i když se jednalo o nanejvýš statečný a čestný čin, neměl nic společného s momentálně mnohem větší hrozbou pro Elan-Dhor.

Jeho slova se neminula na členy rady účinkem. Dokonce i ti, kteří dosud nebyli plně přesvědčeni o velikosti hrozby -

především oba zástupci dělnické kasty - začali chápat, s jak strašlivým nepřítelem mají co do činění.

Když skončil, následovala řada otázek, z nichž většina se týkala Ailininy role během boje a jejích schopností, ale kněžka se k tomu vyjadřovala jen vyhýbavě. Nakonec se chopila slova opět Tharlia.

„V minulosti jsme se vždy snažily, abychom co nejlépe udržely v tajnosti schopnosti, které nám propůjčila Li’thila, s úmyslem zabránit tomu, abychom čelily ještě větší podezíravosti, než tomu je nyní,“ řekla. „Teď je ale načase, abychom některé z nich vyjevily. Dokážeme zviditelnit skryté, a i když jsem chovala jisté pochybnosti, jsme schopné tímto způsobem narušit i neviditelnost temných elfů. Každá kněžka sama o sobě může zasáhnout jen na omezenou vzdálenost, ale když nás více vytvoří duševní jednotu, lze tento prostor zvětšit. Díky tomu by měla mít Temná věž v nadcházející válce zvláštní roli.“

„Temní elfové?“ vyzvídal Warlon.

„Pojem, který razil Burian, ale je asi opravdu trefný.

Mezitím už víme, s jakými bytostmi máme co do činění a odkud se vzaly,“ vysvětlil Selon a několika slovy shrnul, co zjistili.

„U Li’thily, takže podle toho jsem to byl opravdu já, kdo vydláždil těm potomkům elfů cestu ke svobodě, když jsem nechal prorazit stěnu,“ vydechl Warlon otřeseně. „Jen já sám nesu vinu za vše, co se od té doby stalo.“

„Nikdo vám nic nevyčítá,“ nesouhlasil Loton. „Vykonal jste jen to, čím váš pověřili. Nikdo nemohl tušit, jaké následky to bude mít. Kdybyste tu stěnu nestrhl, došlo by k tomu o něco později během kutacích prací. Nesmíte tím zatěžovat své svědomí.“

„To se snadno řekne,“ zamumlal Warlon.

V tu chvíli vstoupil do trůnního sálu sluha ze soukromých komnat krále.

„Protože ztratil podporu všech kast, rozhodl se král Burian, že čestně abdikuje a dá úřad k dispozici,“ oznámil jímavě a předal Selonovi svinutý svitek, oznámení o odstoupení, které starý mistr písemností předtím sám sestavil.

„Je řádně podepsané,“ prohlásil, když dokument rozvinul a přelétl očima. „Tím je to oficiální: jsme lid bez vládce. Je teď na vysoké radě, aby určila nového krále. Chtěl by někdo učinit návrh?“

Nikdo se nevyjádřil. Barlok vrhl pohled na Tharliu.

Snažila se předstírat klid, ale způsob, jakým si mačkala ruce, prozrazoval, jak nervózní ve skutečnosti je.

„Pokud nikdo jiný nechce vznést návrh, začnu sám,“

pokračoval Selon, když se skoro po minutě stále nikdo neujal slova. „Navrhuji tímto Tharliu z rodu Liusů, velekněžku Li’thilinu a členku rady za kastu učenců.“

Jediný, kdo tím byl překvapený, byl Artok, ovšem mistr kutač vypadal spíš pobaveně než vyděšeně. Barlok skoro nepozorovaně kývl na oba členy rady.

„Podporuji tento návrh,“ prohlásil Loton.

„Totéž platí o mně,“ pronesl Sutis, i když váhavě.

Pár vteřin vládlo ticho, pak si mistr kutač Torgan odkašlal.

„Protože válečnická a učenecká kasta jsou zajedno, jsem i já připravený poskytnout Tharlie své doporučení,“

oznámil.

Všechny pohledy se upřely na Artoka. Pobavení z jeho tváře zmizelo. Nechápavě se rozhlížel.

„To… to snad není pravda,“ vydechl, zjevně pořád příliš šokován, aby pochopil, že nebyl jako jediný informován předem. „Čarodějnice na královském trůnu? K tomu nikdy nedám souhlas!“

„Prosím, dovolte, abych něco řekla,“ ujala se Tharlia slova. „Důvěra, kterou ve mě vkládáte, je pro mě pocta, a pokud by se nechal ctihodný mistr kutač Artok ještě

přemluvit, jsem připravená jmenování do nejvyššího úřadu Elan-Dhoru přijmout. Chtěla bych ale poukázat na omezení, která jsou s tím spojena. Král nebo královna ztrácí všechny dosavadní tituly, úřady, a dokonce i příslušnost k určité kastě. Musela bych se vzdát hodnosti velekněžky a vystoupit z řádu Li’thilina. Moje dosavadní příslušnost k Temné věži by tedy neměla být důvodem, proč mi odepírat podporu.“

„Lid v tom neuvidí žádný rozdíl,“ rozohnil se Artok a moc nechybělo, aby vyskočil ze svého místa. „Nepřijme volbu čarodějnice ani bývalé čarodějnice.“

„Ale ano, přijme,“ tvrdil Sutis. „Přinejmenším tehdy, když se jednohlasně rozhodneme pro Tharliu, a právě o to jde. Neučinil jsem své rozhodnutí snadno, klíčová byla až Warlonova zpráva. V nadcházející válce budeme naléhavěji než kdy předtím odkázáni na neomezenou podporu Temné věže. Především je ale nebezpečí tak obrovské, že si v žádném případě nemůžeme dovolit boje o trůn. Musíme stát při sobě víc než kdy dřív a co nejrychleji jmenovat nového panovníka. Žádný jiný člen rady se netěší tak velké podpoře jako Tharlia, proto jsem se pro ni rozhodl, i když i já mám pochybnosti.“

„Naším cílem nemůže být prostě jen co nejrychleji najít nového krále, musíme ale zvolit někoho takového, kdo se nám bude zdát pro tento úřad nejvhodnější,“ namítl Artok ostře.

„V uplynulých letech Tharlia při své práci tady v radě ukázala, že je schopná jako každý z nás činit rozhodnutí pro blaho celého lidu bez ohledu na svůj úřad nebo kastovou příslušnost,“ prohlásil Selon. „Prosím vás, Artoku, nestavte se jako jediný proti zbytku rady. Potřebujeme nového krále.“

„Mně se to nelíbí,“ zabručel mistr kutač. „Zdá se mi, že za mými zády už byla učiněna řada dohod. Musím si to rozmyslet.“

Předklonil se dopředu, opřel se lokty o stůl a zabořil bradu do dlaní. Několik minut nikdo nic neříkal, až se nakonec Artok opět ujal slova.

„Pokud budu pod tlakem okolností souhlasit a vy se stanete královnou, kdo pak zaujme vaše místo ve vysoké radě?“ obrátil se na Tharliu.

„Moje nástupkyně na postu velekněžky samozřejmě,“

odvětila. „Pravděpodobně bude místo mě zastávat oba úřady Breesa z rodu Terenisů.“

„I když už potom nebudete náležet k řádu kněžek, připadá mi vliv Temné věže v tomto případě příliš velký,“

prohlásil Artok. „Nepostavím se proti vašemu jmenování královnou, pokud se řád výměnou za to vzdá svého místa v radě.“

„To je neslýchané!“ zvolala Tharlia. „Velekněžka Li’thilina má své místo v radě už od jejího založení.“

„A může to tak zůstat i nadále, pokud se vzdáte plánů na to stát se královnou,“ odvětil Artok. „Musíte se rozhodnout - královská hodnost, nebo místo v radě. Protože rovnováha kast musí být zachována a já nechci, aby mistři písemností příliš zesílili, navrhuji, abychom přiřkli místo v radě zástupci léčitelů, kteří také patří k učenecké kastě a jejichž hlas už nebyl v radě dlouho slyšet.“

Tharlia po krátkém přemýšlení váhavě přikývla.

„Vidím, že také musím přinést oběti. Pokud tato podmínka představuje jediný způsob, jak získat váš souhlas, přijmu ji,“ prohlásila s donucením. „Ať léčitelé vyšlou do rady zástupce. Získávám tím vaši podporu, Artoku?“

Tvář mistra kutače vypadala všechno, jen ne šťastně.

Nejspíš doufal, že Tharlia jeho žádost odmítne, ale teď už nebylo cesty zpátky.

„Také dělnická kasta je za těchto okolností připravena vás jednotně podpořit.“

„Takže je rozhodnuto. Elan-Dhor má nového vládce,“

oznámil Selon a vstal. „Pozdravena buď královna Tharlia!“

Také ostatní členové rady povstali a přidali se. Dokonce i Barlok a Warlon se poklonili.

„Pozdravena buď královna Tharlia!“

Tharlia se vydala odměřenými kroky ke zlatému trůnu a usedla na něj. Zbožně pohladila konečky prstů umělecky propracované opěrky. Pokud cítila triumf, nedávala to na sobě znát. Hleděla vážně a důstojně.

„Podle tradice následuje po nástupu nového panovníka na trůn okázalý korunovační ceremoniál,“ řekla. „Za daných okolností se mi ovšem zdají takové oslavy pramálo vhodné.

Moje první královské rozhodnutí tedy zní, že je odložíme, dokud neodvrátíme nebezpečí, které hrozí našemu lidu ze strany temných elfů.“

Barlok uznale přikývl. Byl to od ní chytrý tah vzdát se veškeré pompy, která by jen přiživila domněnky, že touží po moci z čistě osobní ctižádosti.

„Hlavy válečnické kasty tímto dostávají za úkol, aby bezodkladně vypracovaly plán, jak čelit hrozbě,“

pokračovala. „Kromě toho přijímám návrh, který už přednesl mistr války Barlok. Patrně neexistují pochybnosti o tom, že se v případě našeho nepřítele jedná o potomky odpadlíků, kteří byli kdysi elfy vypovězeni do nejhlubších katakomb pod Stínovými horami. Kvůli tomu mají elfové na celém nebezpečí přinejmenším spoluvinu, zodpovědnost, které se nemohou zříci. Bez ohledu na všechny těžkosti, které s tím jsou spojeny, jsem proto rozhodnutá vyslat k nim výpravu a požádat je o pomoc v boji.“

*

„Jsi si jistý, že jsi schopen takový úkol zvládnout? V

posledních dnech jsi toho hodně prodělal,“ dal Barlok na uváženou.

„I tak,“ odvětil Warlon. „Možná je pomoc elfů naše největší šance, v každém případě je to velká naděje. To já jsem dal rozkaz, aby strhli skalní stěnu, a tím jsem zrušil klatbu. I když mě rada zbavila veškeré viny, já sám ji pociťuji. Pokud tuto výpravu povedu a úspěšně ji završím, mohu vinu odčinit.“

Barlok přikývl. Chápal pohnutky svého přítele, přesto nebyl jeho názor v této věci jednoznačný. Na jednu stranu by měl Warlona díky zkušenostem, které mladý válečník získal, v nastávající válce rád po boku. Na druhou stranu vybojoval Warlon v uplynulých dnech už dva strašné boje proti temným elfům a jen tak tak vyvázl životem. Zbabělost ovšem nehrála v jeho rozhodnutí žádnou roli. Výprava na naprosto neznámé území na povrchu mohla také být všechno, jen ne bezpečná, a pokud měl být Barlok k sobě upřímný, nedokázal si představit vhodnějšího velitele.

„Pokud si věříš, nemám námitky,“ řekl.

Také Tharlia přikývla.

Bezprostředně poté, co oznámila své rozhodnutí vyslat příslušnou výpravu, požádal Warlon, aby jí směl velet.

Tharlia prohlásila zasedání rady za ukončené a spolu se Selonem a oběma válečníky se uchýlila do menší audienční síně, aby se s nimi poradila.

„Ani já proti tomu nic nenamítám,“ prohlásila.

„Dokonce jsem doufala, že vás pro tuto misi získám. Mám

ovšem několik podmínek. Musíte chápat, že vám nemohu dát jako doprovod mnoho válečníků. Souhlasíte s pěti?“

„Větší počet by mi byl milejší, ale souhlasím i s pěti, pokud si je budu moci vybrat osobně,“ odpověděl Warlon váhavě. „Chtěl bych mít při tomto podniku s sebou jenom muže, které znám a na něž se můžu slepě spolehnout.“

„Nezůstane jenom při vás šesti, což mě přivádí k mé druhé podmínce. Chtěla bych vám přidělit ještě další dva společníky. Jedním z nich je Ailin. Mám dojem, že jste se spolu při předchozí výpravě velmi dobře doplňovali. Může pro vás i tentokrát představovat velkou pomoc. Kromě toho se jejím prostřednictvím na dálku dozvíme, jestli se vaše mise vydařila, nebo ztroskotala.“

„To je podmínka, kterou splním s radostí,“ usmál se Warlon. „A kdo bude druhým společníkem?“

„Obávám se, že se vám už tak zamlouvat nebude,“ řekla Tharlia a také se lehce usmála. „Ale zná povrch, proto jsem ho vybrala.“

Pokynula strážnému, který vzápětí otevřel dveře a přivedl dovnitř trpaslíka s kulatou tváří a výrazným nosem jako bambule, pod nímž rostly husté, černé vousy. Warlon na něj několik vteřin nevěřícně zíral, pak vyskočil a rozrušeně na něj ukázal.

„To… to je Lokin, zrádce!“ vydechl vyčítavě. „Bezectný vyvrhel, který zradil kamarády! Odmítám s ním byť jen promluvit! Nemůžete vážně žádat, abych…“

„Můžu a budu,“ přerušila ho Tharlia ostře. „Protože jak jsem už řekla, na rozdíl od vás zná povrch a má kontakty v okolních osadách, které mohou mít pro úspěch mise nesmírnou cenu.“

„Ale nemůžeme mu věřit! Musíme počítat s tím, že nechá i nás při první ožehavé situaci na holičkách!“

„To neudělá,“ tvrdila Tharlia. „Ví, že je to jeho poslední příležitost, jak získat zpět svou čest, protože to je cena, kterou jsem mu nabídla. Kdyby si opět počínal zbaběle, bude vypovězen z naší pospolitosti a brány Elan-Dhoru mu zůstanou navždy zavřené. Slyšel jste mé rozhodnutí, veliteli Warlone. Pokud chcete vzít svou nabídku za těchto okolností zpět, bude mi to líto, ale svůj postoj nezměním.“

Z jejího hlasu náhle zaznívala autorita, jakou u ní Barlok ještě nezažil. Nic na ní neprozrazovalo nejistotu, kterou by patrně pociťoval kdokoli jiný, kdo by teprve nedávno nastoupil na trůn. Rychle se vžila do nové role.

Také Warlon pochopil, že je její rozhodnutí nezvratné.

Vrhl na Lokina nenávistný pohled, přesto nakonec přikývl.

„I když bych se bez účasti zrádce raději obešel, výpravu povedu,“ prohlásil.

11

Na povrchu

Warlon uctivě přejížděl pohledem po Zarkh-Tahal, velké bráně východu. Celá postavená z metr tlustého zdiva a oceli a po tisíciletí chráněná kněžkami stále mocnějšími zaříkáními, představovala brána takřka nepřekonatelnou baštu, na které si už mnohý nepřítel vylámal zuby. Byla skoro třikrát vyšší než jižní brána, jež oddělovala obytné jeskyně Elan-Dhoru od přístupů k dolům, a nesrovnatelně silnější. Muselo tomu tak být, protože vedla na mnohem nebezpečnější území než jižní brána. Na území, které bylo alespoň dosud považováno za nebezpečnější - na povrch, do světa mimo Stínové hory.

Kdysi bývala za dne skoro pořád otevřená, aby dovnitř mohly proudit obchodní karavany a poselstva. Tyto časy však byly dávno pryč stejně jako časy, kdy takto mohutnou bránu potřebovali, aby mohli chránit město před nepřáteli z povrchu. Bohatství Elan-Dhoru tehdy lákalo mnoho

závistivců a ze strany lidí došlo k několika útokům. Zarkh-Tahal všem odolala.

„Otevřete bránu!“ nařídila královna Tharlia hlasitě a zvedla ruku. Přišla společně s radou, ke které teď patřil i Salos z rodu Takoranů za léčitele, a Barlokem, aby se rozloučila s výpravou. Zvědavci tu navzdory vzácnosti takové události nebyli, protože o tom nikdo nevěděl. Tharlia chtěla, aby výprava zůstala co nejdéle utajena, a postarala se, aby se tentokrát nešířily fámy. Dokonce i stráže u brány byly naprosto zaskočené.

Malá výprava stála skoro ztracená v obrovské síni, kde kdysi karavany vykládaly a nakládaly zboží, kde se hromady věcí vršívaly až ke stropu. Jak se předchozího dne domluvili, doprovázelo Warlona kromě Ailin a Lokina pět válečníků, které si velitel osobně vybral. Patřili k nim i Silon s Malotem, oba přeživší z jejich oddílu. Už proti hrůzám z hlubin bojovali. Další bitvy proti temným elfům je chtěl Warlon ušetřit a byl si jistý, že se i na této výpravě osvědčí.

Osm trpaslíků stálo připraveno k odchodu, zahaleno do tlustých šedých plášťů z luaní vlny a s vaky na zádech. Ve Warlonově batohu se kromě proviantu a všech ostatních věcí nutných pro přežití nacházel i zlatý úlomek s elfí runou a pět dalších zlatých hrud, které přinesl Nuran spolu s ostatními dělníky z první výpravy, aby je prozkoumali. Samy o sobě představovaly značnou hodnotu a měly oddílu umožnit, aby

si za ně cestou kupoval pomoc nebo informace a hradil všechny potřebné výdaje.

Začaly řinčet mohutné řetězy. Dřevo a ocel sténaly a kámen skřípal, jak se mohutný mechanismus z navijáků a ozubených kol probouzel ze spánku a uváděl se do pohybu. I když už ho dlouho nepoužili, byl udržován v bezvadném stavu, a fakt, že i teď fungoval bez problémů, svědčil o kvalitě práce trpaslíků. Zemí projelo zachvění a obě obrovská, víc než metr tlustá křídla vrat se s pronikavým skřípotem a rachotem poprvé po mnoha letech otevírala.

„Všechno jen tobě na počest,“ uslyšel Warlon šeptat vedle sebe stojícího Barloka. „Užij si tento okamžik a dobře si ho zapamatuj. Kdykoliv se tě zmocní nejistota a začneš pochybovat o úspěchu své mise, pomysli na tuto chvíli.

Žádný nepřítel nikdy nedokázal zdolat Zarkh-Tahal. Teď je ve tvých rukou, zda touto branou přijde pomoc proti patrně nejstrašnějšímu nepříteli, který nás kdy ohrožoval.“

Warlon neodpověděl. Pokud šlo o něj, nebyly takového oficiality u příležitosti jeho odchodu nutné. Mohl se svými druhy opustit město i malou brankou ve vratech, která byla po desetiletí výlučně používána, když se někdo vydával na povrch nebo se odtamtud vracel. Pro jejich malou skupinku by víc než stačila.

Současně v něm ale Barlokova slova něco rozezvučela.

Na počátku válečnických let často držel stráž na ochozu nad Zarkh-Tahal, odkud mohl být ze střílen ohrožován každý

nepřítel, který se přiblížil. Otevřenou ji ale za celý svůj život neviděl.

Teď k tomu došlo kvůli němu, projde jí jako první trpaslík po staletích. I když věděl, že to není poděkování za dosud vykonané skutky, nýbrž jakási záloha na úspěch, jehož teprve musí dosáhnout, nedokázal se ubránit hrdosti, která se ho zmocnila. Byl to povznášející okamžik, na který bude opravdu vždycky vzpomínat a jenž mu možná dodá sílu, až ji bude nejvíc potřebovat.

„Teď jděte a splňte úkol,“ pronesla Tharlia prostě. „Kéž vás Li’thila ochraňuje a vede vaše kroky po bezpečných stezkách. Naše modlitby a přání úspěchu od všech trpaslíků vás budou doprovázet.“

Mezitím se křídla vrat úplně otevřela a s posledním, pronikavým zaskřípěním se zastavila. Do jeskyně zavál chladný vítr. Svítání už pokročilo a v jeho světle bylo možné spatřit kamenný most, překlenující propast, která se rozkládala bezprostředně před úbočím hory a v jejíchž hlubinách uháněl pěnící Landorin, pramenící vysoko v horách. Most tvořil začátek ostrými skalními výstupky lemované, vzhůru vedoucí horské cesty.

Nenásledovaly žádné další slavnostní proslovy ani velká loučení, všechno, co mělo být řečeno, už řečeno bylo.

Warlon a jeho druhové se ještě jednou uklonili královně a členům vysoké rady. Pak se mladý válečník usmál na

Barloka, který se s ním rozloučil povzbudivým zamrkáním, a prošel v čele malé kolony skrz Zarkh-Tahal.

*

„Zavřete bránu!“ nařídila Tharlia, když jí prošel poslední z vojáků. Vrata se opět začala pomalu zavírat. Tak tiše, že ji mohl slyšet jen Barlok, královna dodala: „Myslím, že ještě nikdy nespočíval osud celého našeho národa v rukou takové hrstky. Pokud neuspějí, nevím, co…“ vtom sebou trhla a odmlčela se. Se široce rozevřenýma očima se rozhlížela.

„Něco tady je!“ vydechla. „Něco cítím… jednu z těch bytostí. Je docela blízko!“

Barlok instinktivně sáhl po sekyře a stejně jako členové rady se vyděšeně rozhlédl, samozřejmě aniž by dokázal něco spatřit.

„Elfí bytost se opět vzdaluje,“ zasípala Tharlia. „Já…

nemyslím, že měla spadeno na nás.“ Hned poté vykulila oči hrůzou ještě víc. „Zarkh-Tahal! Jejím cílem je brána.

Chce…“ Tharlia zavřela oči. „Příliš pozdě. Temný elf je pryč. Venku!“

Barlokovi chvíli trvalo, než si uvědomil, jaké důsledky v sobě její slova skrývají.

„Warlon!“ vyhrkl. „Musíme varovat Warlona a ostatní!“

Prudce se otočil, ale v tu chvíli se Zarkh-Tahal s hlasitým bouchnutím zavřela. „Otevřete!“ zahřměl. Teprve pak si

vzpomněl na branku zapuštěnou do vrat a vyrazil k ní.

„Otevřete branku!“

Dva strážní odtáhli závoru a společnými silami zatahali za kliku, ale nic se nestalo.

„Zatraceně, proč to trvá tak dlouho?“ zvolal Barlok.

„Nejde to,“ vydechl jeden ze strážných. „Tím otevíráním brány se muselo něco zaseknout.“

„U Li’thily, tak prostě znovu otevřete celou bránu!

Musím…“

„Ne,“ řekla Tharlia. Aniž by ji Barlok slyšel přicházet, postavila se za něj a položila mu ruku na rameno. „Osud výpravy už není v našich rukou. Nemůžeš jen tak bez rozvahy vyběhnout ven. Ta bytost tam někde číhá, vřítil by ses rovnou do záhuby.“

„Ale…“

„Museli bychom sestavit bojový oddíl, což by chvíli trvalo, a protože by musel být každým okamžikem připravený na útok, postupoval by vpřed jen pomalu a nejspíš by neměl šanci Warlona a jeho lidi dohonit.“

„Tak se pomocí svých schopností spoj s Ailin a varuj je!“ dožadoval se Barlok. „Nejsou ještě daleko, nemělo by to být pro tebe těžké.“

„Už nejsem kněžka,“ připomněla mu Tharlia. „Po odchodu z řádu jsem pozbyla i většiny svých schopností. Jen s námahou jsem vůbec dokázala vycítit přítomnost temného elfa.“

„Tak prostě tvoje kněžky musí…“

„Nemělo by to smysl,“ vpadla mu Tharlia znovu do řeči.

Sklopila hlavu. „Je tu něco, co jsem ti ještě neřekla.

Li’thilina moc se omezuje výhradně na podzemí a končí na povrchu, kde vládnou bohové slunce a měsíce. Dokonce ani duchovní svazek všech kněžek by nedokázal tento práh překonat a proniknout k Ailin.“

Barlok na ni nechápavě zíral, jen s námahou se ovládal a bojoval proti hněvu, který se v něm vzmáhal.

„Tak… to všechno byla jen lež?“ vyrazil ze sebe. „Že jsi ji vyslala, abychom se dozvěděli, kdyby expedice neuspěla?“ S palčivou naléhavostí ho napadlo ještě něco jiného. „Pokud Li’thilina moc končí na povrchu, pak to znamená, že už tvoje kněžka nemá schopnost poznat, že se k výpravě blíží temný elf. Jsou té bytosti vydáni na milost a nemilost!“

„Ne!“ bránila se Tharlia prudce. „Aspoň si to nemyslím,“ upřesnila vzápětí. „Schopnost vycítit zdroj cizí magie spočívá z větší části v nás a nebyla nám propůjčená bohyní. Koneckonců i já jsem dokázala elfa vycítit, i když už nepatřím k řádu. Většina Ailininých schopností přestane na povrchu fungovat, ale vyslala jsem ji, protože jsem přesvědčena, že i tak může významně přispět ke zdaru výpravy. Věř mi, Ailin a Warlon zvládli boj v hlubinách.

Poradí si i s touto hrozbou.“

Barlok se přece jen pomalu uklidňoval, jakkoli Tharliina slova nedokázala úplně zaplašit jeho obavy.

„Ten temný elf si počínal velmi nezvykle,“ pronesl zamyšleně. „Pokud je to ten samý, s nímž jsme se setkali v hlubinách jako s prvním, tak se na nás zpočátku vrhl se slepou zuřivostí a pokusil se zabít co nejvíc členů expedice.

Stejně jako ostatní jeho druhové, jak vyplývá z Warlonova hlášení. Teď se ale elf zdržoval zhruba dva dny v Elan-Dhoru. Měl příležitost zabít spoustu trpaslíků, ale neudělal to, možná kromě těch dvou pohřešovaných. Proč?“

„Byl koneckonců několikrát zraněný,“ namítl Loton, který k nim s ostatními členy rady přistoupil.

Barlok přikývl.

„Taky si myslím, že to s tím souvisí, ale nejen to. Jen já sám jsem tu bytost zranil dvakrát. Tvrdit, že jsem jí nahnal strach, by bylo asi přehnané, ale počíná si opatrněji.

Můžeme nepochybně vycházet z toho, že tito tvorové jsou inteligentní. Myslím, že se temný elf při tom, jak byl zesláblý zraněními, rozhodl, že se nejdřív o nás pokusí zjistit co nejvíc, aby věděl víc o naší síle. Sledoval Warlona a mě tajně do Elan-Dhoru, místo aby na nás znovu zaútočil.“

„A luany?“ zeptal se Sutis s pohledem, který prozrazoval, že nové teorii ještě nevěří.

„Další neznámá forma života, na kterou narazil. Ty bytosti nejspíš po dlouhé době v izolaci nepoznají rozdíl mezi zvířaty a inteligentními bytostmi. Chtěl zjistit, zda i

luany pro něj představují nebezpečí,“ spekuloval Barlok dál a zachmuřeně se usmál. „A taky že ano, i když nezvyklým způsobem. Zvířata zpanikařila a pošlapala ho stejně jako nešťastného Tolurana, jak dokazuje krev, kterou jsme objevili. Přežil, ale stal se ještě opatrnějším. Lízal si rány a pozoroval všechno jen ze skrytu, protože pochopil, že mu naše hlídky mohou být nebezpečné. Jen této okolnosti vděčíme za to, že nedošlo k masakru.“

„A když byla Zarkh-Tahal otevřena, pochopil, že se mu naskýtá příležitost uniknout z Elan-Dhoru, který se pro něj stal pastí,“ navázal Sutis na jeho myšlenku. „Také si tím ale zavřel cestu zpátky ke svému lidu a nemůže podat zprávu o tom, co zjistil.“

„Možná,“ zabručel Barlok. „To by bylo bezpochyby nejvítanější vysvětlení. Existuje však i jiné, které dává důvod k podstatně větším obavám.“ Na okamžik se odmlčel.

Oči všech přítomných se na něj upíraly. „Obávám se, že nesmíme v žádném případě podcenit inteligenci té bestie, o tom svědčí veškerý její postup. Je také možné, že pochopila, jak nebezpečný by mohl být úspěch výpravy pro dobyvačné plány jejího lidu, a chce tomuto úspěchu za každou cenu zabránit.“

Po jeho slovech následovalo zaražené mlčení.

„Přesto máme nejeden důvod k optimismu,“ ujala se nakonec Tharlia slova. „Moje naděje se neupínají pouze k Ailin. Z Warlonovy zprávy víme, že se tyto bytosti bojí

ohně. Možná nespočívá důvod k tomu jen v plamenech, jež mohou strávit jejich těla, ale také v jasu, který vydává.

Nezapomeňte, že tito potomci elfů žijí už mnoho tisíc let ve světě, kde možná vůbec neexistuje světlo, jak ho známe.“

„A?“ vyptával se Torgan. „K čemu by to mělo být výpravě dobré?“

Tharlia ukázala s úsměvem na ochoz nad Zarkh-Tahal, kde střílnami pronikalo do síně stále víc světla.

„Na povrchu právě vychází slunce, patrně nejjasnější světlo, jaké existuje.“

*

Když se Zarkh-Tahal se zaduněním, tlumeně se odrážejícím v tichu časně ranního horského světla, zabouchla, nechal už Warlon, kráčející spolu s Ailin v čele oddílu, most přes Landorin hodný kus za zády.

Warlon předtím opustil Elan-Dhor jen jedinkrát, ale to byl ještě dítě. Nejenže od té doby uplynulo víc než sto let, ale už si na to skoro ani nepamatoval. O to víc ho teď naplňovalo smutkem to, co spatřil.

Silnice, vedoucí dolů k úpatí hory, byla ve špatném stavu, protože se používala jen zřídka. Všude se povalovaly oblázky a zřícené kusy skály. Nikdo se nestaral o to, aby udržel silnici v pořádku, ta námaha se prostě nevyplatila.

Obchodní karavany už k Elan-Dhoru nemířily, na to byl zisk

příliš malý. Obchod mezi různými městy lidí se mezitím ukázal být mnohem výnosnější.

Pokud ještě bylo potřeba důkazu o hospodářském úpadku posledního velkého útočiště trpaslíků, poskytovala ho tato silnice.

„Smutný pohled, že ano?“ zeptal se Lokin a přistoupil k němu. „Kdyby takoví jako já neudržovali v chodu poslední zbytky obchodu, lidé by už nejspíš dávno zapomněli, že pod Stínovými horami ještě žijí trpaslíci.“

„Myslíš asi pašeráctví,“ odvětil Warlon ostře. Jako vyvrhel neměl Lokin právo na žádné čestné oslovení. „Nebo levný prodej zboží, které jsi předtím šlohnul.“

„Někdy,“ připustil Lokin klidně. „Ale mnohý trpasličí řemeslník by na tom byl ještě hůř, než je, kdybych neprodával jeho zboží v lidských městech, a mnohé zboží by se nedalo v Elan-Dhoru vůbec dostat, kdybychom ho já nebo mně podobní neobstarali. Jenom bohužel nejdou počestné obchody moc dobře, hlavně když jsi vyhnanec bez domova.“

„To je víc než spravedlivý trest pro zbabělce, který nechal kamarády na holičkách a vydal je napospas smrti, jen aby zachránil vlastní kůži,“ pronesl Warlon pohrdavě. „Pro mě nejsi nic než vyvrhel.“

„Kdyby byl král Burian ještě u moci, nebyl byste považován za hrdinu, ale bylo by proti vám vzneseno stejné obvinění,“ opáčil Lokin. „Což by vám mělo ukázat, jak snadno se něco takového může stát.“

Warlon se prudce otočil a popadl ho za klopy kožené kazajky.

„Neopovažuj se se mnou srovnávat,“ vyrazil ze sebe, naplněný bezedným hněvem. „Ty a já, my dva nemáme nic společného, slyšíš? Zpráva o synově smrti zkalila Burianovi rozum, jinak by nikdy podobné obvinění nevznesl.“

„Nechte toho!“ zvolala Ailin. Neměla dnes na sobě kněžské roucho, ale úplně normální, účelné šaty jako všichni ostatní. Hlavně ji však nezahaloval závoj! Aby Tharlia zdůvodnila toto porušení pravidel kněžek, uvedla několik vyhýbavých důvodů: že se během pouti sotva setkají s věřícími vyznavači Li’thily, a několik podobných, z nichž žádný nezněl opravdu přesvědčivě. Při vhodné příležitosti se zeptá kněžky sám.

Když se dnes ráno setkali, spatřil Warlon v každém případě poprvé její tvář. Byla hezká, souměrná, lemovaná blonďatými vlasy, které Ailin nosila netypicky pro trpaslíky nakrátko. Byla mladší, než si Warlon myslel, možná dokonce ještě o něco mladší než on sám. V první chvíli na ni dokázal jen obdivně zírat a ještě pořád si na ten pohled tak úplně nezvykl.

Když se teď ale vztekle dívala na oba kohouty, měla tvář staženou hněvem.

„Copak jste se zbláznili? Sotva jsme opustili Elan-Dhor, a vy už se chováte jako malé děti. Bude to tak celou dobu?

Tady je v sázce podstatně víc než vaše osobní hašteření!“

Warlon po několika vteřinách druhého trpaslíka pustil, i když jeho hněv dosud nevyprchal.

„Má pravdu,“ připustil neochotně. „I když se mi to pramálo zamlouvá, přidělila tě královna Tharlia k této expedici a já se s tím asi budu muset smířit. Ale radím ti, abys nepokoušel moji trpělivost.“

Rychle se otočil a přejel pohledem nahoru po svazích Tharakolu, hory, na jejímž úbočí se nacházela Zarkh-Tahal.

Musel zaklonit hlavu daleko dozadu, aby dohlédl až k vrcholkům věčně pokrytým sněhem, které se třpytily a blýskaly ve světle ranního slunce. Spěšně odvrátil zrak.

Světlo ho pálilo v očích, neuvyklých na takový jas.

Asi po míli dorazili na konec horské silnice a skalních hřebenů, tyčících se po obou stranách. Dvě už dlouho zchátralé strážnice svědčily o tom, že dospěli k úpatí Stínových hor. Půda pod jejich nohama začala být písčitější, holá skála ustoupila zemi porostlé trávou a plevelem.

Kam až pohled sahal, táhla se před nimi úrodná pahorkatina, jíž se v mírných zákrutech a ohybech vinul Landorin, který se z divoké horské bystřiny změnil v poklidně plynoucí řeku, napájenou řadou přítoků.

Warlona zamrazilo a nebylo to jen chladným větrem, který jim vanul v ústrety. Hrozilo, že ho přemůže rozlehlost krajiny. Vyrostl pod zemí a byl zvyklý na skalní stěny všude kolem sebe. Tady nic podobného nebylo, až k nekonečně vzdálenému obzoru se na všechny strany rozprostírala jen

otevřená krajina, snad s výjimkou Stínových hor za jejich zády. Cítil se náhle nahý a bezbranný, vystavený napospas všem nebezpečenstvím a protivenstvím, která je možná čekala.

Na tvářích svých druhů viděl, že jsou na tom stejně.

Pouze Lokin se skoro nestydatě šklebil. Jako jediný nezměrné dálavy znal a byl na ně připravený. Zjevně se ale poučil, protože se zdržel veškerého komentáře.

Putovali po silnici mnoho mil. Místy byla tak zarostlá plevelem, že ji skoro nebylo vidět. Podle toho, jak válka proti temným elfům dopadne, už možná brzy nebude vůbec využívána - nebo naopak mnohem častěji, pokud se podaří bytosti z hlubin porazit a přece jen se dostat k ohromným ložiskům zlata, což by mělo za následek nový rozkvět Elan-Dhoru.

Nakonec se před nimi silnice rozvětvila.

„Kam teď?“ zeptal se Warlon.

„Když půjdeme dál k východu, dostaneme se do Clairbornu, hezké vesničky s hostincem, kde čepují výborné pivo,“ informoval je Lokin. „Udělal jsem tam spoustu dobrých obchodů, ale obávám se, že cenné informace tam nezískáme.“

„A druhá cesta?“

„Vede do Gormtalu, podstatně většího města, ale vzdáleného víc než dva dny cesty. Pokud chceme najít

někoho, kdo ví, jak se dostat k elfům, máme tam podstatně lepší vyhlídky.“

„Takže je rozhodnuto. Půjdeme do Gormtalu,“ prohlásil Warlon.

„Musím vás ale varovat,“ pokračoval Lokin. „Gormtal není nijak zvlášť příjemné místo. Potlouká se tam spousta pochybné čeládky. Už jediné špatné slovo může snadno vést k tomu, že vám někdo vrazí nůž do zad. Místodržící je skrz naskrz zkorumpovaný, stejně jako městská stráž. Spousta slušných lidí už město opustila. Zbyli skoro samí vyvrhelové.“

„Tak to by ses tam měl cítit jako doma.“

„To jsi sotva myslel jako kompliment,“ ušklíbl se Lokin.

„Opravdu jsem se ale naučil, jak se v takovém prostředí chovat, abych se vyhnul potížím. Chtěl jsem vás jen varovat, abyste si nemysleli, že si tam budeme moct jenom tak špacírovat a klást zvědavé otázky.“

„I tak,“ řekl Warlon po krátkém zaváhání. „Od začátku jsme věděli, že naše mise nebude bez nebezpečí. Půjdeme na sever. Do Gormtalu.“

*

Jakmile ráno vyrazili, bylo tak chladno, že se třásli zimou a museli se pevně halit do plášťů. Čím výš ale slunce stoupalo po nebi, tím víc se oteplovalo. Obletovala je hejna

much a brzy se vzdali zbytečných pokusů zahnat je divokým máváním rukama. K jejich velké lítosti se mezi poletující havětí nacházeli i komáři, trýzeň, již z podzemí neznali.

Brzy je svědila spousta míst na tváři a holých pažích. Bylo pro ně těžké řídit se Lokinovou radou a neškrábat se, a dokonce ani Warlonovi se to vždycky nepodařilo.

Když slunce v poledne nakonec překročilo zenit, panovaly teploty skoro jako v ohnivé sluji, ale nebylo to suché, nýbrž vlhké, dusné parno, které jako by jim vysávalo síly a měnilo každý krok v utrpení. I když s sebou nesli jen to nejnutnější, měl Warlon pocit, jako by měl ruksak plný tunových kamenů.

„Je tady venku vždycky takové vedro?“ zasténala Ailin.

Také jí stékaly po tváři krůpěje potu. Na rozdíl od podzemí zjevně rezignovala na to, aby se chránila před horkem kouzlem, možná proto, aby neplýtvala silami.

„Ne,“ tvrdil Lokin. „Léto ještě ani pořádně nezačalo, obvykle je v tuto roční dobu výrazně chladněji. Asi jsme si pro začátek cesty vybrali obzvlášť horký den. Zato noci bývají často ještě citelně chladné.“

„Nádhera. Přes den se skoro upečeme a v noci nám hrozí umrznutí,“ zabručel Soltas, mladý válečník s hustými černými vlasy a vousy, a setřel si pot z čela. „Nenávidím povrch už teď.“

Dokonce i Warlon se přinutil k unavenému úsměvu.

„Udělejme si přestávku,“ řekl.

„Tohle není právě vhodné místo,“ namítl Lokin. „Není tu nic, co by nám poskytlo stín, byli bychom pak skoro stejně vyčerpaní jako teď.“

„A pokud budeme dál pochodovat, brzy vysílením padneme.“

„Vidíte ten tmavý stín vzadu? To je lesík. Pod stromy je podstatně chladněji, a pokud si dobře vzpomínám, teče tam dokonce potůček, u kterého se můžeme osvěžit. Můžeme být v lese asi za hodinu.“

„Tak dobře,“ podvolil se Warlon. „Hodina není moc.“

Unaveně se vlekli dál. Zpočátku se zdálo, jako by se nepřibližovali k lesíku ani o píď, místo toho jako by před nimi couval stejnou měrou, jakou se k němu blížili. Nakonec se začal stín zvětšovat a daly se rozeznat i jednotlivé stromy.

Ten pohled jim vlil do žil čerstvé síly, takže kráčeli rychleji. Brzy poté dosáhli okraje lesa a ponořili se pod zelenou, stín vrhající střechu z listí, kde se opravdu rázem ochladilo.

Warlon se udiveně rozhlédl. Samozřejmě věděl, že existují stromy, dokonce různé druhy, ale znal je hlavně z vyprávění, obrázků a neurčitých vzpomínek na svůj výlet na povrch z dětství. Teď pochopil, že je zásadní rozdíl, pokud vám někdo něco popíše, a když to sami vidíte, a dokonce se tam můžete procházet. Hlavně by nikdy nevěřil, že může existovat tolik stromů.

Byli stále jen několik hodin od Elan-Dhoru, přesto se mu zdálo, jako by se nacházeli v úplně cizím světě.

Lokin je vedl ještě několik minut, pak k nim dolehlo tiché bublání potůčku, o kterém mluvil. Na jeho břehu se usadili.

Potůček byl tak úzký, že ho trpaslík dokázal bez problémů přeskočit. Voda bystře proudila v korytě z oblázků, v drobných kaskádách se valila přes kameny a tvořila malé víry na překážkách jako větší kámen nebo spadlá větev.

Warlon tomu ale sotva věnoval pozornost. Zajímalo ho jen, zda je voda příjemně chladná, a to opravdu byla, jak zjistil, když do ní ponořil ruce. Stejně jako ostatní si několikrát dlaněmi plnými vody opláchl obličej a smyl pot.

Teprve když se takto osvěžil, utišil žízeň. Pil hlubokými, lačnými doušky a měl pocit, že nikdy neokusil nic lahodnějšího.

Nakonec pojedli trochu sušeného luaního masa a chleba, který si s sebou přinesli. Warlon si stáhl holínky, opřel se o velký, sukovitý kořen na břehu a klátil holýma nohama ve vodě.

„Teď už se mi na povrchu líbí víc,“ zabručel.

Teprve nyní si pořádně prohlédl okolí. Tento svět byl možná cizí, přesto se vyznačoval určitou krásou. Chaotické proudění vody ho fascinovalo stejně jako hra světla a stínu, již vytvářely na lesní půdě sluneční paprsky pronikající

listovím. Dokonce i mnohé cizí zvuky, hlavně spousta roztodivného cvrlikání ptáků, byly zajímavé. Přesto Warlon věděl, že by tady nedokázal žít delší dobu. Na to bylo všechno příliš neklidné. Ať se podíval kamkoliv, všude se něco hýbalo. Už teď postrádal klidný, mrtvý kamenný svět Elan-Dhoru, kde znal každou skálu a dokázal ji zařadit podle kresby žilek.

Odpočinuli si asi hodinu, pak si naplnili z potoka láhve vodou a šli dál. První úsek cesty byl opravdu příjemný, brzy však dorazili k okraji lesíka, a sotva opustili ochranu stromů, vrhlo se na ně vedro jako šelma číhající na kořist.

A mezitím se stalo horším a úpornějším.

Míli za mílí se vlekli dál. Warlonovi dlouhé pochody nevadily. Byl na ně zvyklý z dolů a také v posledních dnech urazil několikrát mimořádně dlouhou vzdálenost. S

putováním tímto dusným parnem, které pokrylo krajinu jako dusivá deka, se ale nedaly pochody pod ochranou chladného kamene srovnat.

Odpoledne si udělali další přestávku, i když tentokrát našli jen trochu křoví, které jim poskytlo skrovný stín.

Konečně začalo rudě žhnoucí slunce mizet za obzorem, ale ani soumrak nepřinesl ochlazení. Když nebe nakonec potemnělo, ukázal Lokin na skupinu skalních bloků nedaleko silnice, tvořících nepravidelný kruh.

„Myslím, že bychom tam měli rozdělat tábor. Sotva najdeme chráněnější místo, než se úplně setmí.“

Warlon nic nenamítal. I když opovrhoval vyděděncem stejně jako předtím, jako vůdce se dosud osvědčil.

Plevelem sahajícím až po kolena ztěžka dokráčeli ke skalám a usadili se v jejich stínu.

„Opravdu jsme si nevybrali na cestu dobrý den,“ řekl Lokin. Také na něm byly stejně jako na ostatních patrné útrapy. „Pokud sluneční bohové lidí opravdu existují, nejsou naší výpravě nakloněni. Nedostali jsme se dnes tak daleko, jak jsem doufal.“

„Pokud bude horko pokračovat, měli bychom ve dne odpočívat a putovat v noci,“ pronesla Ailin. „Měsíční bohyně je velmi podobná Li’thile. Možná bude našemu podniku nakloněna příznivěji.“

„Nemyslím, že zítra bude zase takové vedro, přesto navrhuji, abychom vyrazili ještě za tmy,“ řekl Lokin.

„Chlad se v každém případě snáší lépe než tohle horko,“

přitakal Warlon. „Mohli bychom jít rychleji, pak by nám bylo nejen teplo, ale mohli bychom dohonit i trochu ztraceného času. Nejdřív se ale potřebujeme několik hodin vyspat. Co hlídka? Jsou tady divoká zvířata nebo podobná nebezpečí?“

„O divokých zvířatech jsem v této oblasti nikdy neslyšel,“ odpověděl Lokin. „A silnice se používá příliš zřídka na to, abychom museli počítat s lupiči a podobnou sebrankou. Myslím, že jsme v bezpečí a bez hlídky se obejdeme.“

Warlon si neznatelně oddechl. Každý z jeho druhů byl velice vyčerpaný. Kdyby byla nutná hlídka, převzal by samozřejmě první směnu, i když s velkou nechutí.

A tak si dopřál několik doušků vody, pojedl kousek chleba, natáhl se do trávy a skoro okamžitě upadl do hlubokého a bezesného spánku - aby ho nakonec celého vyděšeného vzbudil hlasitý rachot.

12

Hrůzy noci

„A pokud bitvu prohrajeme?“

Barlokova otázka se neblaze vznášela ve vzduchu. Po většinu uplynulé noci vymýšlel s oběma členy rady a několika dalšími vysoce postavenými zástupci válečnické kasty plán, jak a kde by bylo nejlepší postavit se hrozbě představované temnými elfy. Otázka kde byla rychle zodpovězena: Musí si na neviditelné počkat u Podzemního moře. Kolem tohoto bodu potomci elfů v každém případě projdou a tam také musí být odraženi. Na každém jiném místě hrozilo nebezpečí, že nepřítel obejde obranné linie jinými cestami a vpadne jim do zad.

Od té doby sbírali nápady, jak by měli vybudovat obranná postavení. Po rozloučení s Warlonovou výpravou už zase seděli společně v audienční síni, aby královnu Tharliu informovali o dosavadním stavu příprav.

„Nejraději bych o možnosti porážky vůbec neuvažoval,“

pokračoval Barlok. „Ale bohužel se tomu nevyhneme,

protože podle všeho, co jsme dosud zažili, takové nebezpečí hrozí. Proto musíme přijmout i pro tento případ opatření.“

„A jak si tato opatření představujete?“ zeptala se Tharlia.

Dohodla se s Barlokem, že si budou v soukromí i nadále tykat, ale při oficiálních příležitostech za přítomnosti ostatních budou používat formálnější oslovení.

„Pokud utrpíme porážku, odehraje se závěrečná, rozhodující bitva těsně před jižní branou Elan-Dhoru, v Síni hrdinů. Proto bychom měli i tam učinit přípravy. Měli bychom…“

Přerušilo ho zaklepání na dveře. Na Tharliin pokyn jeden ze strážných otevřel. Dovnitř vstoupil voják městské stráže.

„Promiňte, že ruším, Veličenstvo, ale našli jsme ve východní čtvrti dvě mrtvoly. Možná se jedná o oba pohřešované dělníky.“

„Možná?“ zeptala se Tharlia a povytáhla obočí.

„Jde o mrtvolu muže a ženy, tolik jsme dokázali určit, ale jsou ve strašném stavu. Já… nevím, jak bych to měl popsat. Je to… děsivé.“

„Podívám se na to sama,“ rozhodla se Tharlia.

„A já vás doprovodím, pokud nic nenamítáte,“ nabídl se Barlok a Tharlia to ráda přijala. Společně opustili audienční síň, zatímco oba členové rady zůstali, aby dál vylepšovali plány na obranu. Přede dveřmi čekal ještě jeden gardista.

V doprovodu obou válečníků se Tharlia a Barlok vydali na cestu do východní čtvrti.

Trpaslíci, které potkali, se pokorně ukláněli a plní zvědavosti zírali na Tharliu. Protože už jako královna nepatřila k řádu kněžek, neměla ani závoj. Pro mnohé to bylo poprvé, co spatřili její tvář nezahalenou, a nejeden trpaslík byl patrně udivený, jak mladá a krásná je.

Zpráva o odstoupení Buriana a jmenování Tharliy královnou se včera večer šířila Elan-Dhorem rychlostí větru.

Z časových důvodů neměl Barlok ke své lítosti příležitost, aby osobně zjistil, jak budou trpaslíci reagovat. Jak ho informovali, zavládlo překvapení a počáteční nevíra, také podezíravost a odpor, ale aspoň nedošlo k žádným otevřeným protestům, nebo dokonce výtržnostem. Buriana sotva někdo oplakával, ale zda je Tharlia opravdu lepší varianta, musela lidu teprve dokázat.

„Opravdu věříš, že by mohlo dojít k boji přímo před branami Elan-Dhoru?“ zeptala se tlumeným hlasem, aby ji strážní neslyšeli.

„Můžeme jen doufat, že k tomu nedojde, ale musíme na to být připraveni,“ odpověděl Barlok. „Pokud se nám nepodaří zastavit temné elfy u Podzemního moře, dostanou se dříve nebo později až sem. Když budeme muset ustoupit, můžeme za sebou zavalit štoly, ale to je nezastaví na dlouho, maximálně to jejich postup zpomalí.“

„Přinejmenším tady je snad dokážeme odrazit, ne?“

Barlok chvíli váhal s odpovědí.

„Nevím,“ odvětil upřímně. „Ale pokud se nám je nepodaří zastavit předtím, pochybuji o tom. Pro Lotona a Sutise je ta myšlenka možná nepředstavitelná, ale vzhledem k takovému nepříteli nepovažuji za úplně vyloučené, že tuto válku prohrajeme.“

Tharlia ostře nasála vzduch a zastavila se.

„Myslíš, že by Elan-Dhor mohl padnout? Že by město mohlo být dobyto?“

„Uděláme všechno, co je v naší moci, aby k tomu nedošlo,“ pokoušel se ji Barlok uklidnit. „Ale jako královna bys měla počítat i s touto možností a přemýšlet o případné evakuaci.“

„Evakuaci?“ Tharlia na něj zírala očima vykulenýma zděšením. „Ale… ale kam bychom měli jít? Nemůžeme přece přesídlit celý náš lid!“

„Měli bychom ho snad nechat místo toho vyvraždit zrůdami?“ zeptal se Barlok nekompromisně. „Pokud válku prohrajeme, ztratíme i celé podzemí pod Stínovými horami.

Pak už tady pro nás nebude nikde bezpečné místo. Jestli pro nás bude v takovém případě existovat nějaké útočiště, tak na povrchu. Ale obávám se, že dokonce ani tam to nebude bezpečné nadlouho.“

Tharlia neodpověděla, místo toho šla pomalu dál. To, co slyšela, jí způsobilo šok, ze kterého se nejdřív potřebovala vzpamatovat. Barlok si kladl v duchu otázku, zda by nebylo lepší, aby jí ozřejmil důsledky porážky šetrněji. Jenže tady

šlo o osud celého lidu, nemohl je ani dost drasticky zdůraznit. Tato lekce zasáhla Tharliu natolik hluboce, že na ni snad nezapomene.

Brzy poté dorazili do východní čtvrti. Gardisté je zavedli k úzkému výklenku mezi dvěma malými, v nejspodnější části přímo ke skalní stěně přilepenými domky, kde čekali další příslušníci městské stráže s lucernami. Na zemi ležely dvě mrtvoly, zakryté prostěradly. K nově příchozím přistoupil důstojník a poklonil se.

„Veličenstvo, nepředpokládal jsem, že dorazíte osobně.

Prosím, přijměte mé nejoddanější…“

Tharlia nevrle mávla rukou.

„Ušetřete si ty zbytečnosti. Jak to, že mrtví nebyli objeveni dříve?“

Důstojník ukázal na malý, temný výklenek.

„Leželi v nejzazším rohu a byli zakryti všelijakými odpadky, takže byli odhaleni až při důkladném pátrání.

Právě jsme je vytáhli.“

„A proč ještě nemohli být identifikováni? Váš posel hlásil, že jsou prý strašně zřízení.“ Tharlia střelila pohledem k prostěradlům, pod nimiž se rýsovaly obrysy mrtvých těl.

Přinejmenším na první pohled nebyla vidět žádná velká znetvoření. „Ukažte mi je!“

„Je na ně… dost ošklivý pohled,“ vysvětloval důstojník.

„Neměla byste se…“

„Vím, na co stačím,“ vpadla mu Tharlia chladně do řeči.

Přistoupila k jednomu z mrtvých a vlastnoručně stáhla prostěradlo.

Navzdory varování se vyděsila; žádná slova ji nemohla připravit na to, co se pod látkou skrývalo. Mrtvola nebyla v žádném případě znetvořena zbraněmi, jak se obávali, nýbrž neuvěřitelně zestárla, jako by ji někdo mumifikoval. Kůže se napínala na kostech jako suchý pergamen, na některých místech dokonce popraskala a roztrhla se, takže byly vidět obnažené kosti, a hlava vypadala skoro jako holá lebka, která jako by na Tharliu a Barloka zírala prázdnými očními důlky.

„To… to přece není možné!“ vydechla královna.

Také Barlok byl pohledem šokován, ale vzpamatoval se rychleji. Přistoupil k Tharlie, vzal jí prostěradlo z rukou a opět ho přetáhl přes mumifikovanou mrtvolu.

„Žádám, aby se o tomto případu přísně mlčelo!“ obrátil se k důstojníkovi. „Dejte svým mužům patřičné pokyny.

Nechtěl bych, aby o stavu mrtvol kolovaly historky a děsily obyvatelstvo.“

„Ale co se těm nešťastníkům vlastně stalo? Něco takového jsem ještě nezažil.“

„Já to také nevím. Možná magický útok,“ odvětil Barlok, i když choval mnohem strašnější podezření. „V každém případě se o tom nesmí nikdo dozvědět. Nechte mrtvé

bezodkladně zpopelnit. Urny pak můžete vydat pozůstalým k řádnému pohřbu.“

„O to se postarám já osobně,“ prohlásila Tharlia.

„Pošlete urny do paláce, předám je rodinám.“

Barlokův respekt k ní vzrostl. Fakt, že chtěla převzít tak nepříjemnou povinnost, si vysloužil jeho úctu. Burian by nikdy nebyl ochoten něco takového udělat.

„Pojďte, Veličenstvo, musíme se vrátit. Čeká nás ještě mnoho úkolů,“ naléhal.

Tharlia mlčky přikývla a nechala se jím ochotně odvést.

Ve tváři se jí stále zračila hrůza.

„Opravdu si myslíš, že se jednalo o magický útok?“

zeptala se, když se ocitli z doslechu gardistů. „Temní elfové se při všech bojích dosud spoléhali jen na své zbraně. Proč tentokrát zvolili jiný postup?“

„To, co jsem řekl, bylo určeno jen pro strážné.

Nemyslím si, že stav mrtvol způsobil útok jako takový,“

odvětil Barlok. „Vypadají, jako by ve vteřině zestárli o celá desetiletí. Jako by z nich někdo rázem vyrval veškerou životní sílu.“

„Temný elf,“ zamumlala Tharlia a zahleděla se na něj vykulenýma očima. „Myslíš, že…“

Barlok přikývl.

„Byl těžce zraněný a zesláblý,“ pronesl. „Jsem přesvědčený, že načerpal nové síly tím, že připravil své oběti o jejich.“

*

Když se Warlon s trhnutím probudil ze spánku, v první chvíli nevěděl, kde je. Kolem něj vládla tma, ale nebyla to důvěrně známá čerň Elan-Dhoru. Teprve teď si uvědomil, že se nachází na povrchu.

Zatímco až do večera naříkal nad skoro nesnesitelným vedrem, teď se povážlivě ochladilo. Bezděčně si přitáhl plášť pevněji k tělu. Dlouhé vlasy mu rozcuchal mocný závan větru. V příštím okamžiku rozerval temnotu jasný blesk, po kterém skoro bezprostředně následovalo silné zahřmění tak hlasité, jako by se řítily celé hory.

Trpaslíci se obecně nedali snadno vystrašit, přesto se kolem něj ozvalo několik vyděšených výkřiků.

„Do zbraně! Útočí na nás!“ zařval Warlon, popadl sekyru, kterou měl připravenou v pohotovosti vedle sebe, a vyskočil. Ať už byli útočníci kdokoliv, museli disponovat sotva představitelnými kouzelnými schopnostmi, když po nich dokázali vrhnout tak obrovský světelný záblesk, jakkoli minuli. Warlon pochyboval, že by dokázali se svými zbraněmi proti takovému nepříteli vzdorovat, ale rozhodně se nevzdá bez boje.

Opět ho oslepil pronikavý, klikatý blesk, ale nedalo se poznat, zda udeřil někde v jejich blízkosti. Zdálo se, jako by šlehal pouze po nebi, potaženém jako smůla černými mraky.

Sotva o vteřinu později ho následovalo mohutné zahřmění.

Kdo jen byl schopen přivést k životu tak neslýchanou sílu?

„Skloňte zbraně, hlupáci!“ zahřměl Lokin. „To není útok, jen bouřka!“

„A co to je bouřka?“ zavolal Warlon v odpověď.

„Přírodní úkaz, který se v létě vyskytuje na povrchu častěji. Kněží mnoha kultů tvrdí, že spolu zápasí bohové.

Pro nás je to neškodné, pokud nás blesk přímo nezasáhne.

Proto si zase sedněte, rychle! Když vás podobná bouře zaskočí pod otevřeným nebem, neměli byste stát vzpřímeně, ale projevovat bohům pokoru, aby po vás cíleně nevrhli blesk.“

Znovu zazářil světelný výboj a ozval se úder hromu ještě hlasitější než předchozí. Warlon rychle klesl k zemi stejně jako ostatní.

V tom okamžiku začalo pršet.

Na Warlona dopadla velká kapka, vzápětí druhá a pak se najednou spustil takový liják, jako by se v nebi otevřela stavidla pramoře, na kterém svět plaval. Během několika vteřin byl Warlon navzdory plášti promočený až na kůži.

Po nebi stále rychleji šlehaly blesky a zalévaly krajinu na zlomek vteřiny namodrale bílým světlem. Přesto viděli sotva na tucet kroků, protože déšť byl jako neproniknutelná hráz z vody.

Ale to byla jen pouhá nepříjemnost. Zato stále znovu burácející hrom jim skoro nesnesitelně připomínal dolů se

řítící kameny a sesouvající se štoly; zvuk, který Warlon asi jako každý obyvatel hlubin nenáviděl a jenž v něm probouzel animální strach. Při každém dalším zahřmění sebou trhl. Jen s největším vypětím vůle se ovládal, aby nevyskočil a nerozběhl se v bezhlavé panice pryč. I když navzdory burácejícím úderům hromu přesně věděl, že se nad ním nenachází žádný strop, který by se mohl zřítit, měl pocit, jako by ho mohl každým okamžikem zabít padající kus skály.

A zjevně nebyl jediný, komu se tak vedlo. Také Ailin jako by už nemohla napětí vydržet, protože se přesunula k němu a opřela se o něj ve snaze najít ochranu.

„To je děsivé!“ vydechla. „Jako konec světa.“ Hrom a bičující déšť její slova skoro pohltily. Warlon cítil, jak se kněžka třese. Během boje proti temným elfům, a hlavně zarkhanovi prokázala odvahu a statečnost, jaké by u ní nikdy nečekal, ale cizí síly, jimž tady byli vydáni napospas, jako by ji děsily k smrti.

Přesto dodávala její pouhá přítomnost Warlonovi útěchu, pomáhala mu snadněji překonat vlastní strach. Přemítal, zda by ji neměl obejmout kolem ramen, ale tak důvěrné gesto vůči kněžce se mu nezdálo vhodné.

Jako by trvalo celou věčnost, než blesky na obloze začaly šlehat z větší dálky a burácení hromu zesláblo.

„Konečně,“ zamumlala Ailin a kousek se od něj poodsunula, jako by se náhle styděla za svůj strach.

„Nechápu, jak můžou lidé a ostatní obyvatelé povrchu vydržet něco takového častěji.“

„Tohle byla obzvlášť divoká bouřka, ani já jsem ještě nic podobného nezažil,“ prohlásil Lokin. Dokonce i z jeho hlasu se lehce ozýval strach.

„Jenom doufám, že už to znovu nezažijeme,“ řekl jeden z válečníků a další zabručel: „Tenhle svět na povrchu je strašný. Nesnesitelný žár, bouřka, déšť… a to jsme na cestě teprve jediný den! Raději vůbec nechci vědět, co náš ještě všechno čeká.“

„Ať to bude cokoliv, postavíme se tomu statečně,“

prohlásil Warlon s takovou rozhodností v hlase, na jakou se vzmohl. Dobře chápal, co se v mužích odehrává, protože se cítil a uvažoval velmi podobně. Jako velitel oddílu ale musel udržovat disciplínu a nesměl připustit, aby se nechali ovládnout pocity, které by mohly ohrozit výpravu. „Vsadil bych se, že spousta našich kamarádů v Elan-Dhoru, kteří možná právě teď riskují životy v boji proti temným elfům, by se místo toho ráda smířila s trochou horka a deště.“

Po jeho slovech následovalo zaražené mlčení.

Blesky bičovaly oblohu už jen ojediněle a také hrom se změnil v příležitostné vzdálené zaburácení. O několik minut později polevil konečně i déšť a brzy poté ustal docela.

Země se ovšem změnila v bláto a bude trvat ještě spoustu hodin, než proschne.

Nejinak na tom byly jejich šaty. Hlavně vlněné pláště doslova nasákly vodou. Sice je vyždímali, přesto zůstaly i tak dost mokré. Za této situace nemělo smysl, aby si znovu lehli a pokoušeli se spát. Déšť ochladil vzduch natolik, že byla větší zima, než když se ráno vydávali na cestu, a v mokrých věcech strašně mrzli. Kdyby si teď ještě lehli do mokré trávy, byli by zítra bezpochyby všichni nemocní.

„Pokusíme se rozdělat oheň, abychom se zahřáli,“ nařídil Warlon.

Příkrov mraků nad nimi se protrhal a v nepravidelných odstupech jimi prosvítal měsíc. V jeho světle se rozptýlili po okolí, aby hledali dřevo na podpal, ovšem všechny větve, které našli, dokonce i v případě dávno odumřelého dřeva, byly tak mokré, že se jim je navzdory veškeré námaze nepodařilo zapálit, takže pokusy nakonec bez úspěchu vzdali.

„Půjdeme dál,“ rozhodl Warlon, zklamaný neúspěchem.

Oheň by je nejen zahřál, ale také by jim pomohl rychleji usušit šaty. „Je to lepší než tady posedávat a mrznout.“

Jektajíce zuby a stále mokří jako myši, se opět vydali na cestu. Při tom, jak byl Warlon zmrzlý, mu dokonce i vedro uplynulého dne připadalo jako menší zlo a toužil po východu slunce, ale do toho chyběly ještě hodiny. Aby se trochu zahřáli, nasadili ostré tempo.

Aspoň že nemuseli jít ve tmě. Mraky nad jejich hlavami se stále víc protrhávaly, až nakonec zmizely. Dolů ničím

nerušeně proudilo měsíční světlo a černé nebe bylo poseté nesčetnými světelnými body zářících hvězd. Ten pohled Warlonovi útěšně připomínal kamenná, kupolovitá nebesa nad obytnými jeskyněmi Elan-Dhoru s jejich světelnými šachticemi. Až na to, že opravdové hvězdy byly mnohem menší, a hlavně početnější. Možná nebyly ani ony ve skutečnosti bohy rozsvícenými lampičkami na obloze, ale šachticemi, sahajícími až do světa bohů, jimiž pronikalo do světa jejich světlo, a slunce a měsíc byly jen největší z těchto šachtic.

Warlon podobné úvahy zaplašil.

Míli za mílí se vlekli dál. Mokré šaty se na ně lepily jako druhá, studená kůže a bránily jim v pohybu. Také cesta se změnila v bláto poseté četnými kalužemi, které vystřikovalo pod jejich kroky, přesto mrzutě dusali dál.

Po několika hodinách objevili kousek od cesty zchátralou ruinu.

„Zbytky bývalého statku. Měli bychom si tam odpočinout,“ navrhl Lokin. „Pokud je střecha ještě v pořádku, určitě tam najdeme suché místečko.“

„V každém případě nám zdi poskytnou ochranu před větrem,“ souhlasil Warlon. Do vypuknutí bouřky spali sotva tři hodiny, stále byli unavení a vyčerpaní. Lepší místo k odpočinku sotva najdou.

Sešli z cesty a zamířili k ruině. Jakmile přišli blíž, poznali, že je v mnohem horším stavu, než se z dálky zdálo.

Původně se jednalo o tři různé budovy, ovšem z obou menších zbyly jen hromady dřevěných trosek zarostlé plevelem. Stála už jen z kamene postavená hlavní budova, přinejmenším její obvodové zdi, ovšem i ty se částečně zbortily a byly zčernalé od sazí. Dvorec se musel už před dávnými časy stát obětí požáru.

Jejich naděje na střechu nad hlavou se nenaplnila, protože i krovy shořely a zřítily se. Ale podlaha byla z pevného kamene, z něhož stekla voda a který už mezitím zase uschnul.

„Lokine, Soltasi, pojďte se mnou!“ rozkázal Warlon.

„Vy ostatní si můžete odpočinout.“

Spolu s oběma druhy se vydal ke zbytkům jedné ze zřícených vedlejších budov. Odsunuli horní ztrouchnivělé trámy. Jak doufali, nalezli pod nimi několik prken, která vypadala dostatečně suchá na to, aby se dala zapálit, a odnesli je do domu. Mezi troskami zdí našli dost suchých lišejníků, které bylo možné snadno zažehnout pazourky a které vyvinuly dostatečný žár, aby zapálily dřevo. Brzy rozdělali praskající oheň.

„Nádhera,“ zavzdychala Ailin. Stejně jako ostatní se přisunula co nejblíže k ohni, aby se zahřála u plamenů.

Pojedli trochu proviantu, který si nesli s sebou, a vychutnávali si teplo ohně.

„Strávíme zbytek noci tady,“ rozhodl Warlon a natáhl se.

Oči se mu zavřely únavou a o několik vteřin později usnul.

*

„Muži se obávají dosud z větší části neznámého nebezpečí, ale jinak by jejich morálka sotva mohla být lepší,“ prohlásil mistr války Loton, když Barlok dorazil k Podzemnímu moři.

Okolí se zásadně změnilo. Už od noci sem byli přemisťováni mnozí vojáci, v některých větších postranních jeskyních vyrostly skutečné tábory. Střeženi skupinami vojáků, kterým vždy pomáhala kněžka, se ovšem u Podzemního moře zdržovali hlavně příslušníci dělnické kasty, zabývající se zřizováním různých obranných postavení.

Největší šance měli, pokud se jim podaří zastavit postup temných elfů dřív, než vůbec přirazí ke břehu a zaútočí na ně. Za tím účelem byly připravené početné sudy s petrolejem, jejichž obsah mohl být vylitý do vody a zapálený, aby se vzňaly blížící se vory.

Barlok a Loton museli kousek poodstoupit, protože na vozících právě dorazila další dodávka dřeva a různých ocelových částí. K obstarání dřeva bylo až na povrch vysláno několik skupin dělníků, aby na úpatí Stínových hor káceli stromy, které byly přímo na místě opracovány a dopraveny klecí z Elan-Dhoru do hlubin. Spolu s kovovými hroty a výztuhami zhotovenými ve velkých kovárnách měly podél celého břehu vytvářet těžko překonatelnou bariéru

z dřevěných a železných hrotů, podobných kopím. Také ta měla zabránit tomu, aby temní elfové snadno dobyli břeh.

Zatímco se budou snažit prorazit zátaras, stanou se dobrým terčem pro šípy a vymrštěná kopí, na jejichž rozsáhlé výrobě se v kovárnách rovněž pracovalo. Zbrojení běželo na plné obrátky. Všechny práce, které nesloužily přímo přípravě na válku, byly oproti tomu zastaveny.

„Máme už nějaké zprávy od gnómů nebo goblinů?“

zeptal se Loton.

„Ne, nic,“ zabručel Barlok. „Nemyslím, že o nich něco uslyšíme, ať znělo Warlonovo hlášení v první chvíli sebevíc nadějně. Možná myslel goblin, s nímž hovořil na voru, svá slova dokonce vážně, ale nedokážu si představit, že by náčelník goblinů s takovým návrhem souhlasil. Podobné spojenectví nikdy předtím nevzniklo, na to jsou naše národy příliš dlouho znepřátelené.“

„Taky jsme dosud neměli co do činění s nebezpečím, které ohrožuje stejnou měrou jak nás, tak všechny národy podzemí.“

„Ale nás především. Gnómové jsou nomádi bez stálého domova, a město goblinů jsme dokonce ani my nedokázali za tisíciletí najít. Možná se spoléhají na to, že se dokážou ukrýt i před temnými elfy. Zato najít Elan-Dhor s jeho obrovskými doly a šachtami není vůbec těžké.“

„Možná.“ Loton pokrčil rameny. „Přesto by goblini představovali v nadcházejícím boji významnou pomoc. Mají

mnohem víc lukostřelců než my a také umí s těmito zbraněmi podstatně lépe zacházet. Právě proti nepříteli jako tento poskytují podobné zbraně účinnou obranu. Takže doufejme, že si to ještě rozmyslí.“

„Ano, doufejme,“ zabručel Barlok bez skutečného přesvědčení. Většinu života věnoval boji proti gnómům, goblinům a skřítkům, nebo alespoň ochraně Elan-Dhoru před nimi. Nebylo pro něj snadné hledět na ně najednou jako na možné spojence, s nimiž by měl bojovat bok po boku.

Zdálo se, že pro Lotona je to navzdory jeho ještě vyššímu věku snazší, a samozřejmě měl pravdu. Klasickými zbraněmi trpaslíků byly odpradávna meče a bojové sekyry; zbraně pro boj zblízka, kterému dávali přednost. Jejich lid skoro nedisponoval lučištníky, zatímco goblini a gnómové, kteří nejraději útočili ze zálohy, to v této oblasti dotáhli ke skutečnému mistrovství. Kdyby se rozhodli zúčastnit boje, byli by velkou oporou.

Kdyby…

„Teď mi ukažte ostatní obranná zařízení,“ požádal Barlok.

13

Gormtal

Warlon se probudil teprve ve chvíli, kdy vyšlo slunce a jeho jasné světlo mu zasvítilo velkou dírou ve stěně přímo do obličeje. Většina jeho druhů ještě spala, jen Ailin a Lokin už byli vzhůru a tiše si povídali. Warlona trochu píchlo u srdce, když viděl kněžku v tak důvěrném rozhovoru se zrádcem, za kterého Lokina stále považoval, ale okamžitě tento pocit potlačil a se zívnutím se posadil. Šaty měl dosud vlhké, ale už zdaleka ne tak mokré, jako když usínal.

Také ostatní vojáci se jeden po druhém probouzeli, a poté co si dopřáli vydatnou snídani, pokračovali v cestě. I dnes slunce jasně zářilo, jenže nebylo ani zdaleka takové horko a dusno jako včera, ale velmi příjemně, takže mohli postupovat rychlým tempem.

Kolem poledne dorazili do obydleného kraje. Když minuli křižovatku, u které stál ukazatel cesty, přešla úzká stezka ve zpevněnou silnici. Protože se ale Warlon nikdy nenaučil číst, nedokázal určit, co je na ceduli napsáno.

„Tam se jde do Lesartesu,“ vysvětlil Lokin. „Je to jen malá vesnice, kde by nám sotva mohli pomoci. Podobných je v okolí spousta.“

Tu a tam už potkávali i lidi. Někteří jeli na koni nebo na voze, další šli stejně jako oni pěšky. Na skupině cestovatelů ulpěl nejeden udivený pohled, ale nikdo ji neoslovil.

Trpaslíci se už jen zřídkakdy vzdalovali od Elan-Dhoru, a pokud ano, byli to jen ojedinělí obchodníci nebo darebáci jako Lokin, kteří chtěli prodat kradené zboží.

Stále častěji teď naráželi na křižovatky. Zdálo se, že se v okolí opravdu nachází celá řada menších vesnic. Ojediněle dokonce zahlédli v dálce několik střech.

Počasí se naštěstí drželo. Nebylo ani příliš horko, ani příliš zima, takže postupovali vpřed rychle a bez velké námahy. Hlavně to ale dobře působilo na rozpoložení vojáků. Poprvé zjišťovali, že na povrchu nepanuje jen extrémní počasí. V dobré náladě si vykračovali rychlými kroky, a tu a tam dokonce zanotovali píseň.

„Zvládneme to dnes až do Gormtalu?“ obrátil se Warlon na Lokina.

„Těžko říct. Tak přesně tu cestu v hlavě zase nemám,“

odpověděl zloděj. „Ale myslím, že se tam dostaneme, než se zavřou městské brány. I když už nejspíš nepřijde žádná další bouřka, nemám chuť strávit další noc pod otevřeným nebem.“

S tím mohl Warlon jen souhlasit. Trpaslíci prostě nebyli stvořeni pro nocování ve volné přírodě. Toužil po střeše nad hlavou a pevných kamenných stěnách kolem sebe.

Vlastně měl v úmyslu nařídit ještě jednou odpočinek, ale změnil názor a místo toho popohnal vojáky k většímu tempu. Slunce už viselo dost nízko nad obzorem. Po zkušenostech ze včerejška usoudil, že potrvá nanejvýš dvě hodiny, než úplně zapadne.

Navzdory veškerému úsilí to nestihli včas. Také poté, co slunce úplně zmizelo, zůstalo ještě dlouhou dobu jasno, ale nakonec se nebe začalo čím dál rychleji barvit do šeda a nakonec do černa. Na další poutníky už nenarazili a cíl jejich cesty se pořád neobjevoval. Warlon vrhal na Lokina čím dál zachmuřenější pohledy, ale pokud si jich zloděj všiml, nereagoval na ně.

„Takže ty si myslíš, že to zvládneme včas,“ oslovil ho nakonec. Mezitím se úplně setmělo, jen měsíc zaléval okolí kalným světlem, nesvítil však tuto noc nijak zvlášť jasně, ukrýval se za mlžnými cáry mraků. „A kde, u Li’thily, je to město?“

„Zjevně jsem se trochu spletl,“ opáčil Lokin lhostejně.

„Tak často jsem v Gormtalu zase nepobýval a naposledy to bylo víc než před rokem. Ale jsem si jistý, že už to není daleko.“

„A já si jsem jistý, že ti zakroutím krkem, pokud jsme se tak hnali zbytečně, a přece jen budeme muset strávit noc

venku,“ zavrčel Warlon. „Mluvil jsi o městských branách, které se zavírají.“

„Ovšem, s příchodem noci.“

„A? Copak už není tma? Proč bychom vůbec měli pokračovat v cestě? Měl bych ti…“

„Klidně nechte ty brány na mě, nebude to problém,“

tvrdil Lokin. „Však my se do města dostaneme, nemějte strach.“

„Doufám ve tvém vlastním zájmu, že to není další tvoje nafoukané chvástání,“ vyrazil ze sebe Warlon, prudce se otočil a šel dál.

Také Ailin zrychlila krok, aby se dostala vedle něj.

„Neměl byste ho soudit tak přísně,“ řekla. „Až dosud nás vedl dobře. Za nepřízeň počasí nemůže.“

„Vy se ho ještě zastáváte?“ zabručel Warlon zahořkle.

„Snažím se jen uvést věci na pravou míru. To vy jste vůči Lokinovi předpojatý a už skoro křečovitě hledáte příležitosti, abyste ho ponížil. Naše putování je teprve na počátku a vojákům nedává dobrý příklad, když dva muži nejdůležitější pro jeho zdar dávají tak otevřeně najevo své nepřátelství. Jako velitel byste si to měl právě vy nejlépe uvědomovat.“

„Já vím,“ odpověděl Warlon. „Ale tou svou drzostí mě prostě přivádí k šílenství. Hlavně když si pomyslím, co udělal. Ten, kdo nechá kamarády na holičkách, je jen špína.

Jenže místo aby se styděl, chová se tak arogantně, jako by to

byl nejstatečnější trpaslík na světě. Přitom je to jenom vyvrhel a zloděj. Kdyby byl přistižen při vylupování Temné věže, taky byste o něm smýšlela jinak.“

„Kdyby se o to pokusil, dopadl by dost špatně,“ usmála se Ailin. „A vůbec se ho nechci zastávat. Je pravda, že si je sebou velmi jistý, ale možná byl takový způsob vystupování v posledních letech jeho jedinou šancí, jak přežít. Zlehčuje své slabosti a díky tomu vypadají méně hrozně.“

„Mě tím každopádně jen žhaví do běla a měl by si dát zatraceně pozor, aby to nepřehnal.“ Warlon se zhluboka nadechl. Styděl se, že právě Ailin ho musela upozornit na to, že jeho chování není hodné velitele. „Ale budu se v zájmu naší mise ovládat lépe a pokusím se nedávat svůj odpor k němu tak otevřeně najevo.“

Několik minut kráčeli vedle sebe mlčky.

„Víte něco bližšího o tom, co se tehdy stalo, když Lokin ztratil čest a stal se vyvrhelem?“ zeptala se nakonec Ailin.

„Žádné podrobnosti,“ odpověděl Warlon. „Vedl hlídku, která upadla do léčky gnómů. Byl jediný, kdo vyvázl životem a vrátil se do Elan-Dhoru. Aspoň to tak zpočátku vypadalo. Jenže o den později se vrátil ještě jeden těžce zraněný voják a vznesl proti němu vážná obvinění. Prý nechal ostatní v boji na holičkách a utekl, což je naprosto nehodné válečníka. Lokin obvinění popřel, nedokázal je ale vyvrátit a byl soudem shledán vinným.“

„To znamená, že to bylo slovo proti slovu.“

„Ten druhý voják, který krátce poté podlehl zraněním, byl zasloužilý veterán, považovaný za absolutně důvěryhodného. Není důvod předpokládat, že lhal. Kromě toho neutržil Lokin sám ani šrám, zatímco všichni ostatní byli mrtví. Situace tedy byla dost jednoznačná. Osobně nepochybuji o tom, že zbaběle utekl. Kdyby bylo po mém, měl za to být dokonce popraven.“

„Vynášíte rozsudek smrti dost rychle, hlavně na někoho, komu předevčírem hrozilo za stejné obvinění totéž.“

Warlon se zamračil. Bylo to už podruhé, co mu to někdo připomenul. Zlobilo ho, že právě Ailin, která koneckonců byla sama u toho, použila Lokinův za vlasy přitažený argument.

„To bylo něco úplně jiného a vůbec se to nedá srovnávat,“ odvětil ostřeji, než zamýšlel. „Sama víte, že jsme ostatní válečníky nenechali zbaběle na holičkách.

Existují svědci, kteří to potvrdí. Zato Lokina tenkrát obvinil právě jediný přeživší, jinak by z toho možná dokonce vyvázl. A neměl co do činění s králem zaslepeným smutkem, a navíc zpola šíleným, nýbrž byl odsouzen nepředpojatým tribunálem ve spravedlivém procesu. To je…“

Warlon se odmlčel a usilovně se zahleděl kupředu. Za vrcholkem kopce před nimi se vynořil obrovský tmavý stín, v němž zářila spousta světel; byl vzdálený nanejvýš jednu nebo dvě míle.

„Konečně! To by snad měl být Gormtal. Teď může Lokin dokázat, jestli se umí jenom chlubit, nebo nás opravdu dokáže dostat do města.“

*

Když se přiblížili ke Gormtalu na sotva sto kroků, prorazil mraky měsíc a zalil krajinu mdlým světlem. Střechy města se v jeho svitu rozzářily, jako by byly z ryzího stříbra.

Ale pohled trval jen několik vteřin, pak se před měsíc opět nasunul mrak a nechal všechno rozplynout ve smutné, ponuré šedi.

Gormtal byl obklopený kamennou zdí, která byla vysoká skoro jako dva na sobě stojící trpaslíci a vypadala velmi mohutně. Warlon konstatoval, že trpasličí řemeslníci by ji jistě postavili lépe, ale na lidské dílo byla opravdu pozoruhodná. Nejinak tomu bylo s bránou z pevných dřevěných fošen, jež byla - jak se dalo očekávat - zavřená.

„Tak ji pro nás otevři,“ pronesl Warlon posměšně a pustil Lokina dopředu.

Ten k ní bez váhání přistoupil a několikrát zabušil mohutným klepadlem. Údery se tlumeně nesly nocí. Už po několika vteřinách se v bráně otevřelo okénko. Z něj na ně hleděl nepřívětivý obličej.

„Ticho, u ďábelského ocasu!“ zahřměl hlídač. „Co má znamenat ten kravál v tuhle hodinu? Vraťte se laskavě zítra.

Copak nevidíte, že je brána zavřená?“

„Jinak bych asi sotva musel klepat,“ opáčil Lokin. „A já myslel, že je tu klepadlo právě k těmhle účelům.“

„Tak vy jste ještě drzí, jo? Kdo vůbec jste? Vypadáte fakt malí.“ Strážný zvedl k okénku lucernu a posvítil si ven.

„Trpaslíci,“ vydechl překvapeně. „A hned víc než půltucet.

Co tady pohledáváte?“

„Máme za sebou namáhavé putování z Elan-Dhoru, chceme něco pojíst, ohřát se u krbu a uzavřít několik obchodů,“ odpověděl Lokin. „A teď otevři bránu, nebo chceš, abych ji rozmlátil sekyrou?“

„Zmizte, výhrůžkami ničeho nedosáhnete. Poštvu na vás městskou stráž, když tady budete dál povykovat. Noc strávená v žaláři vás už zkrotí.“

„Jde to fakt fantasticky,“ zamumlal Warlon tak tiše, že ho nikdo nemohl slyšet. „Věděl jsem, že má jenom velké řeči a skutek utek.“

Lokin ale ještě nevystřílel všechen prach.

„Jistě, a při té příležitosti určitě vysvětlíš Xantiroxovi, že marně čeká na své obchodní partnery, protože je jeden příliš horlivý strážce nechal zavřít,“ řekl klidně.

Po tváři vrátného přelétl strach.

„Vy jste Xantiroxovi obchodní partneři? Proč jste to neřekli hned?“ zeptal se podstatně přátelštějším tónem než

předtím. „To samozřejmě všechno mění. Počkejte, hned vám otevřu.“

Zavřel okénko, pak se odsunula závora a hned poté se s tichým skřípěním rozlétlo jedno z křídel. Warlon pořádně nevěděl, jestli se má radovat. Ulevilo se mu, že se dostali do města a stráví noc snad v útulném hostinci, ne pod otevřeným nebem, na druhou strachu ho zlobilo, že za to vděčí výlučně Lokinovi.

Trpaslíci jeden po druhém vstoupili dovnitř. Brána se za jejich zády okamžitě zase zavřela. Náhle velmi přátelský hlídač jim popřál příjemný pobyt v Gormtalu a oni kráčeli rychle dál.

Ulice, přiléhající k bráně, byla lemována velkými, většinou dvou, či dokonce trojposchoďovými domy, které Warlonovi připadaly ve světle osaměle zářících pouličních lamp gigantické. Nejen proto, že v Elan-Dhoru skoro nebyly víceposchoďové budovy, ale tyto působily ještě mnohem mohutněji už jen tím, že jejich rozměry odpovídaly lidem, kteří byli o poznání vyšší než trpaslíci. Warlon si v tomto prostředí najednou připadal podstatně menší, než opravdu byl. Bylo to, jako by ho to zaválo do země obrů.

„Kdo je ten Xantirox, o kterém ses zmínil?“ obrátil se na Lokina, když se ocitli z doslechu strážného. „Nějaká vysoce postavená osobnost?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl Lokin. „Bez něj se tady v Gormtalu skoro nic neobejde. Doufejme, že

nebudeme odkázáni na jeho pomoc, abychom dostali informace, které potřebujeme.“

„Myslel jsem, že ho znáš a chceš se s ním setkat?“

„To si myslí i vrátný, a proto nás pustil dovnitř. Copak vás nenaučili, že malá lež ve správnou chvíli dokáže otevřít spoustu dveří? Nebo i bránu jako v tomto případě?“

Warlon přešel poslední poznámku mlčením.

„Ale - pokud je ten Xantirox opravdu tak důležitá osobnost a může nám pomoci, proč bychom se opravdu neobrátili přímo na něj?“ zeptal se místo toho.

Lokin obrátil oči v sloup.

„Vy asi fakt nic nechápete. Přece jsem vám říkal, že Gormtal je semeniště hříchu a pochybné sebranky. A Xantirox plave na tomhle vývaru jako obrovské mastné oko.

Sotva existuje nějaký špinavý kšeft, ve kterém by neměl prsty. U něj má všechno svou cenu a prodal by i vlastní matku, kdyby mu to přineslo sebemenší zisk. Je tajným vládcem Gormtalu. Dokonce i místodržitel tancuje, jak on píská, protože dostává pravidelně úplatky. Teď víte, kdo je Xantirox a proč s ním pokud možno nechci mít nic společného, i když jsem s ním už obchodoval. Dokonce i kdyby nám mohl poskytnout vytoužené informace, vyžadoval by za to horentní sumu.“

„Pokud nám pomůže, jsem ochoten mu za to zaplatit.

Kvůli tomu jsme koneckonců dostali zlato a na místě je největší spěch.“

„Ale nedostali jsme ho proto, abychom ho nesmyslně házeli do žumpy, když existují i jiné možnosti. Proto bychom se měli nejdřív poohlédnout po informacích jinde a obrátit se na Xantiroxe teprve ve chvíli, kdy nám opravdu nezůstane jiná možnost.“

„Tak dobře,“ ustoupil Warlon, i když se mu vůbec nezamlouvalo, že by měl z přehnané opatrnosti nechat pominout příznivou příležitost. „Dnešní noc stejně strávíme tady, takže se můžeme poptat. Ale pokud nám může v Gormtalu někdo pomoci, musíme to do zítřka do rána vědět, abychom neztráceli čas. Potom zkusíme štěstí v jiném městě, nebo v tu dobu budeme v nejlepším případě vědět, jak se dostaneme k elfům, a můžeme hned vyrazit.“

„Obávám se, že si to všechno představujete trochu moc jednoduše,“ zabručel Lokin. „Ale udělám, co budu moct.“

Čím dál postupovali, tím rušnější byly ulice. Warlon ještě nikdy předtím neviděl tolik lidí najednou. Skoro všichni to byli muži a většina nebudila důvěryhodný dojem.

Mnozí byli ošuměle oblečeni a působili zanedbaně.

V přízemí mnoha domů se nacházely malé obchody nebo řemeslnické dílny. V nich jste mohli najít kožišníky, sedláře a voskáře, kováře a zlatníky, cínaře, bednáře, krejčí, ševce, pekaře, řezníky, holiče a bradýře a vedle nich samozřejmě i spoustu kupců, kteří nabízeli k prodeji všechno možné od oblečení po nejrůznější užitkové zboží.

Trpaslíci se setkávali se spoustou zvědavých pohledů, ale Warlonovi často připadaly studené a vypočítavé, jako by se lidé nezajímali o trpaslíky samotné, nýbrž se snažili odhadnout, zda by se od nich dalo získat něco, co by stálo za námahu pustit se s nimi do křížku. Naštěstí se zdálo, že je výsledek záporný. Obyvatelé se jim dokonce vyhýbali a ochotně jim dělali místo. Trpaslíci sice byli v průměru skoro o dvě hlavy nižší než lidé, zato ale zřetelně rozložitější a silnější. Vojákům se navíc pod kůží napínaly mohutné svaly. K tomu tu byl ještě pohled na těžké bojové sekyry na opascích, které nejspíš mnohého člověka odradily od toho, aby si s nimi něco začal.

Vzájemně si muži zdaleka tolik respektu neprojevovali.

Warlon byl nejednou svědkem toho, jak se dva, nebo dokonce více pustili do zuřivé hádky, často kvůli maličkosti, jako když například někdo do někoho strčil v davu. Ve vzduchu se vznášela atmosféra agrese a násilí naprosto odlišná od Elan-Dhoru, kde každý mohl procházet městem i uprostřed noci, aniž by se musel bát, že se mu něco stane.

A po Gormtalu se nepohybovali jen lidé.

Warlon se stále znovu setkával i s jinými tvory, kteří byli ještě víc než o hlavu vyšší než lidé a podstatně ramenatější.

Pokožka se jim našedivěle třpytila a všichni byli holohlaví.

Jejich tváře působily hrubě, měli bambulaté nosy, našpulené rty a velmi široké, ale nízké čelo. Nejděsivější na nich ale byly oči, protože zorničky měli úzké jako hadi.

Většina lidí se jim snažila vyhýbat, všem se to ale nepodařilo včas. Kdo se dostal obrům do cesty, toho brutálně odmrštili prackovitýma rukama stranou.

„Co je to za tvory?“ obrátila se Ailin na Lokina. Také Warlon přistoupil blíž, aby slyšel odpověď.

„Nepříjemní chlapíci, co?“ odvětil Lokin. „Jsou to tcuulové. Říká se, že jde o křížence trolů a lidí. Kdysi trolové přepadávali hlavně v jižních oblastech vesnice a menší osady. Při tom bylo uneseno i mnoho lidských žen.

Trolové je údajně znásilnili a některé z nich naprosto neuvěřitelně otěhotněly. Tak vznikli tcuulové, v nichž se spojují nejnepříjemnější vlastnosti obou ras. Od trolů získali sílu a krutost, ale v mnoha případech i hloupost, od lidí mazanost. Takže se od nich pokud možno držte dál, to platí pro vás všechny.“

„Slyšeli jste. Dokonce i kdyby nás provokovali, nepustíme se v žádném případě do hádky. Naše poslání je důležitější než všechno ostatní,“ dodal Warlon a obrátil se přímo na Lokina: „Kdy se konečně začneme vyptávat?“

„Hned.“ Lokin ukázal na jeden z domů. „To je Červený kohout. Jeden z mála slušných hostinců, alespoň podle měřítek Gormtalu. Tam se můžeme nejenom poptat, ale dostaneme i pořádné jídlo a dobré pivo. Navrhuji, abychom tam i přenocovali.“

„Dobře,“ přitakal Warlon. „Jenže moje myšlenky se momentálně netočí kolem postele na noc ani večeře, ale jen kolem toho, jak se dostaneme k elfům. Jen o to se jedná.“

Vydali se k hostinci. Nade dveřmi vrzal ve větru dřevěný štít. Znázorňoval červeného ptáka. Velkými písmeny na něm stálo Červený kohout, alespoň tak jim to Ailin přečetla, a menšími bylo připsáno: majitel Heloron Boladurin. Také tento dům byl trojposchoďový a Warlon se musel přemáhat, aby prošel obrovitě působícími dveřmi.

Uvnitř je čekal překvapivě útulný šenk. Přivítal je smích a změť hlasů. Několik mužů zpívalo písničku a doprovázel je bard, hrající v rohu na lyru. K Warlonově úlevě tu nebyla ani stopa po tcuulech.

Trochu mu to připomínalo Dračí truňk, byl tu jen jediný rozdíl: Vzduch byl podstatně dusnější. Pod stropem se převalovala hustá oblaka kouře a skoro pohlcovala světlo lamp visících z trámů, protože většina přítomných kouřila dlouhé dýmky s dlouhou troubelí. Také mezi trpaslíky bylo kouření v dávnějších dobách velmi oblíbené, ale protože se pod zemí nedaly pěstovat žádné rostliny k němu vhodné, byli odkázáni na stálé dodávky z povrchu. Během úpadku obchodu se kuřiva brzy nedostávalo a bylo skoro závratně drahé, takže kouření už v Elan-Dhoru představovalo skoro zapomenutý hřích.

Hostinský, hubený postarší muž, vyšel zpoza výčepního pultu a vydal se k nim. Také pohledy mnoha ostatních se obrátily k nově příchozím.

„Trpaslíci, a hned osm najednou, to je vzácná návštěva.

Heloron Boladurin, k vašim službám,“ řekl a naznačil úklonu. Pak si všiml Lokina. „Vás znám, už jste tady jednou byl, jestli se nemýlím. Prosím, odpusťte, jestli si už nevzpomenu na vaše jméno. Co pro vás mohu udělat?“

„Jmenuji se Lokin a opravdu už jsem tady jednou byl, i když před mnoha měsíci. Tehdy jste mi naservíroval vynikající pečeni a to nejlepší pivo, které jsem kdy pil. Proto jsem dnes přivedl i přátele. Rádi bychom vydatnou večeři a ubytování na noc.“

„Obojího se vám dostane,“ odpověděl Boladurin. „A jsem si jistý, že nebudete zklamáni. V dnešních dobách už nepřichází do Gormtalu mnoho cizinců. Mám víc než dost volných pokojů, i když jsou samozřejmě přizpůsobeny lidské výšce.“

„Raději příliš velká postel než příliš malá,“ odvětil Lokin. „Tři pokoje budou stačit, jeden malý pro kněžku a dva pro nás ostatní.“

„Dobrá, dobrá, nechám je okamžitě připravit. Co se týče večeře, dám vědět v kuchyni, a také pivo hned přinesu.

Prosím, posaďte se mezitím ke stolům tam v rohu.“

„Proč ses ho nezeptal na elfy?“ zeptal se Warlon rozhněvaně, když se hostinský vzdálil.

„Všechno má svůj čas. Nepovažuji za moudré jít na to přímo. Zeptám se později.“

„Nemáme čas, na to bys neměl zapomínat!“

„Pokud nám tady v Gormtalu může někdo pomoct, zjistím to ještě dnes v noci,“ vyrazil ze sebe Lokin s také už sotva potlačovaným hněvem v hlase. „Máme za sebou namáhavou cestu, proto si teď všichni zasloužíme nejdřív večeři a trochu klidu. Všechno ostatní se pak poddá. A teď přiložte ruku k dílu, ať můžeme dát oba stoly k sobě.“

Společnými silami přitáhli k sobě těžké dubové stoly, takže nemuseli sedět odděleně. Krátce poté jim hostinský přinesl osm velkých džbánů piva.

„Držte se s pitím zpátky,“ varoval je Warlon, než sám okusil doušek. Pivo bylo opravdu výborné, nedalo se srovnat s tím, které se čepovalo v Elan-Dhoru; bylo drsné, přesto velmi výrazné. Nevzpomínal si, že by někdy pil lepší.

K jeho překvapení se napila i Ailin. Vypadalo to, že alkohol nepatří k požitkům, které by byly kněžkám zakázány.

Stejně málo jako pivem byli zklamaní i jídlem, které před ně Boladurin brzy poté postavil. Netvořila ho jen obrovská mísa se šťavnatou pečení, představující vítanou změnu po dvou dnech konzumace sušeného luaního masa, ale také různé sýry, dva čerstvě upečené chleby, a hlavně velká miska ovoce. Právě posledně jmenované se vyskytovalo v Elan-Dhoru velmi, velmi zřídka a většinu

plodů neznal Warlon ani jménem, chutnaly ale všechny výtečně.

Když hostinský viděl, s jakou chutí se vrhli hlavně na ovoce, přinesl jim bez vyzvání i druhou, o nic menší mísu.

„Bylo by tu ještě něco,“ řekl Lokin, když poděkoval, a poprosil Boladurina, aby si k nim na chvíli přisedl.

Hostinský udiveně poslechl. „Nepřišli jsme do Gormtalu bez důvodu. Z různých příčin bychom chtěli navázat kontakty s elfy. Mohl byste nám říct, zda se teď nějací zdržují ve městě?“

„Elfové?“ Boladurin zavrtěl hlavou. „Už mnoho let jsem v Gormtalu žádné neviděl. Vyhýbají se lidem, prý se stáhli daleko na sever. To jste nevěděli?“

„Ale jistě,“ vmísil se do hovoru Warlon. „Jenže říká se, že aspoň jednotlivci se stále potulují světem a při tom příležitostně navštěvují města lidí.“

„Gormtal bohužel nenavštěvují. Naše město je tak zpustlé, že se pro elfy pravděpodobně stalo symbolem všeho, co se jim hnusí. Patřím k málu těch, kteří se vůbec ještě snaží vést slušný hostinec, a ne doupě hříchu.“

„Proto jsme také přišli k vám,“ pravil Lokin. „Pokud už do Gormtalu žádní elfové nechodí, neslyšel jste náhodou, jak to vypadá v jiných městech?“

Boladurin zavrtěl hlavou.

„Setkání s elfy je dnes tak vzácné, že by určitě stálo za vyprávění, ale žádný z mých hostů, dokonce ani ti z daleka,

se už o nich mnoho let nezmínil. Obávám se, že nebudete mít se svým pátráním moc štěstí.“

Warlon jen s námahou potlačil zakletí.

„Jak jste sám zmínil, elfové se prý uchýlili daleko na sever,“ učinil další pokus. „Můžete nám alespoň uvést někoho, kdo o tom ví něco bližšího, kdo by nám snad dokonce mohl zhotovit mapu nebo nás k nim osobně dovést?“

„Obávám se, že i v tom vás musím zklamat,“ odpověděl hostinský. „Do Gormtalu sice stále přicházejí poutníci, většinou jsou to gauneři nebo dobrodruzi, přitahovaní špatnou pověstí města. Ale jen zřídka podnikají obyvatelé Gormtalu sami delší cesty, a už vůbec ne k elfům. Ti tady nebyli oblíbení ani dřív, protože se s nimi skoro nedalo obchodovat. Příliš malý zájem o radovánky. Je mi líto, ale řekl bych, že jste podnikli cestu zbytečně, pokud jste přišli jen kvůli tomu.“

„A co teď?“ zeptal se Warlon, když poděkoval a hostinský se vrátil zpátky k výčepu. „Máš ještě nějaký jiný nápad?“

„Stejný jako předtím,“ odvětil Lokin a už zase se ušklíbl způsobem, který Warlona skoro rozžhavil do běla. „Přece jsem hned říkal, že to nebude snadné. A vy už jste při prvním neúspěchu zklamaný? Od Boladurina jsem si stejně moc nesliboval. Já…“

„Hej, trpaslíci!“ přerušil ho muž, sedící s větší společností u jiného stolu. „Proč si nepřisednete k nám a nepovyprávíte nám pár historek o životě pod horou?

Nebudete škodní. No tak pojďte a já hned objednám další rundu piva.“

„Okamžik!“ zvolal Lokin dřív, než mohl Warlon nabídku odmítnout.

„Jaký okamžik? U Li’thily, nejsme tady, abychom vyprávěli historky a…“

„Půjdu sám sehnat informace,“ přerušil ho Lokin. „Vím, jak se chovat i v temnějších zákoutích Gormtalu a na koho se obrátit s otázkami. Sám určitě dosáhnu víc, než kdybychom šli všichni. Vy si tady zatím můžete s ostatními dopřát pár hezkých hodin.“

Warlon chvíli přemýšlel.

„Pravděpodobně bychom všichni společně opravdu vyvolávali nechtěně velkou pozornost,“ připustil. „Přesto tě nenechám jít samotného, půjdu s tebou.“ Otočený k ostatním pokračoval: „Lokin a já se pokusíme získat informace, vy počkáte tady. Pro mě za mě se připojte k té společnosti, ale držte se s pivem zpátky a nevyprávějte nic o temných elfech.

Místo toho se sami pokuste získat co nejvíc informací.

Nevím, jak dlouho budeme pryč, ale řekl bych, že to může trvat několik hodin, takže si nedělejte předčasně starosti.“

„Nemyslím, že je dobrý nápad, abyste mě doprovázel,“

řekl Lokin, ale Warlon se na něj jen zamračeně podíval.

„O tom nebudu diskutovat, je to moje poslední slovo!“

*

Už brzy poté, co opustili Červeného kohouta, si Warlon uvědomil dvě věci. Za prvé byl jeho výrok, že by mohli být za jistých okolností pryč několik hodin, víc než optimistický. Za druhé pochopil, že Gormtal v každém ohledu podcenil; ve velikosti, v množství lidí, počtu hostinců a míře neřesti i zhýralosti.

Ve srovnání s oblastmi v centru města, kam ho teď Lokin vedl, vypadalo všechno, co viděl předtím, jako venkovská idylka. Tady skoro následoval hostinec za hostincem a na ulicích bylo možné potkat i ženy, většinou silně nalíčené a v nanejvýš vyzývavých šatech, které se opíraly o domovní zdi a oslovovaly kolemjdoucí muže.

Někdy s nimi nakonec odcházely. Warlon se na to zeptal Lokina a byl velmi šokován odpovědí, kterou mu společník dal. To, že by ženy dočasně prodávaly těla za peníze, bylo v relativně malé, od vnějšího světa do značné míry izolované trpasličí komunitě Elan-Dhoru naprosto nemyslitelné.

„U lidí je pudové chování mnohem výraznější než u nás trpaslíků,“ prohlásil Lokin. „U zmenšující se populace jako ta naše slouží pudy hlavně k rozmnožování, zatímco mnoho lidí ovládají a oni se v prvé řadě oddávají jejich ukojování.“

„To je zvrácené,“ zalapal po dechu Warlon. „Odporné a hnusné.“

„Je to lidské,“ odvětil Lokin s úsměvem.

Vstoupili do jednoho z hostinců, z jehož oken dopadalo na dláždění kalné světlo. Tvořil obrovský protiklad k čistému a spořádanému Červenému kohoutovi. Zdržovalo se tady podstatně víc lidí a s nimi i několik tcuulů. U některých stolů spali opilci, mnozí leželi i na zemi. Ta byla nejen špinavá, ale tu a tam se na ní dokonce vytvořily louže z rozlitých nápojů. Warlonovi se k ní při každém kroku lepily holínky a vydávaly mlaskavý zvuk. Hosty obsluhovaly ženy s holými ňadry.

Lokin se krátce rozhlédl a pak zamířil ke stolu, u kterého pilo a hrálo v kostky několik mužů. Počkal, až skončí právě probíhající hru, pak jednoho z nich oslovil.

„Měl byste na mě chvíli čas, Nobellone? Jde o obchodní záležitost.“

„Na obchody mám čas vždycky,“ odvětil oslovený hlasem už trochu brebtavým z pití. Tmavé, nepěstěné vlasy mu spadaly v pramenech až na ramena a v jeho pohledu bylo něco číhavého, takže Warlonovi byl okamžitě nesympatický. „Klidně mluvte, před přáteli nemám žádná tajemství. Můžete mi zase nabídnout pár trpasličích uměleckých děl jako posledně?“

„Ne, tentokrát jde jen o informaci,“ vysvětlil Lokin.

„Hledáme někoho, kdo by nám mohl popsat cestu do vlasti elfů. Jsem připravený za to zaplatit.“

Po jeho slovech následoval bouřlivý smích.

„K elfům?“ odvětil muž oslovený jako Nobellon. „V tom vám nemůžu pomoct a nejspíš ani nikdo jiný v Gormtalu.

Kdo by chtěl mít co do činění s tou nudnou holotou? Já v žádném případě ne.“

„Tak to spolu asi obchod neuzavřeme a budeme se muset poptat jinde. Přesto mnohokrát díky.“

„Možná někdy jindy, až zase budete mít co nabídnout.

Co vůbec chcete od elfů? Pokud vím, nebyly vztahy mezi nimi a trpaslíky nikdy zvlášť dobré.“

„Proto je chceme zlepšit,“ prohlásil Lokin a obrátil se k odchodu. Jedna z číšnic s holými ňadry zatarasila jemu a Warlonovi cestu.

„Snad už nechcete jít, mužíčci?“ zeptala se s koketním pohledem. „Pojďte, dejte si něco k pití, a jestli můžete zaplatit, uděláme si pak hezkou chvilku v jednom ze zadních pokojů.“

„Nemáme zájem,“ vyrazil Warlon chraplavě. „Jdi nám z cesty.“

„Zatracená trpasličí sebranko, tak si to udělejte sami,“

zasyčela žena, ušklíbla se na ně a zmizela za cinkání náramků v davu.

„U Li’thily, dávejte si pozor na jazyk, přece jsem vás varoval,“ pronesl Lokin ostře. „Nesmíme si ty lidi proti sobě popudit, hlavně ne děvčata. Všechna mají ochránce, a pokud na ně jenom kývnou, ocitneme se pěkně rychle zpátky na ulici, a pokud budeme mít smůlu, dokonce s rozbitou hlavou nebo nožem v břiše. Nejlepší bude, když zmlknete a necháte mluvení na mně.“

Warlon neodpověděl. Na to, čeho byl svědkem v tomto hostinci, nebyl zvyklý - ani na tlačenici mezi podstatně většími lidmi, ani na nepokrytou hříšnost. I když ho holá ňadra lidských žen spíš provokovala, než vzrušovala, vřelo to v něm. Tihle zpustlí lidé měli být velkým, rozvíjejícím se národem, který stále víc zatlačoval do pozadí starší rasy jako elfové a trpaslíci a chystal se převzít jejich dědictví?

Jako na potvrzení jeho úvah se u stolu dál vzadu začali hádat dva muži a bušit do sebe pěstmi. Nikdo z okolostojících se nechystal do sporu vmísit, aby ho urovnal, právě naopak, ještě oba kohouty povzbuzovali. Dokonce i když jeden z nich padl k zemi, druhý ho stále mlátil a přestal teprve ve chvíli, kdy rozbil soupeřovu tvář na krvavou kaši.

Nikdo se o padlého nestaral. Okolostojící se se smíchem vrátili k předchozím činnostem. Život tady opravdu neměl valnou cenu a život trpaslíka nejspíš ještě menší než člověka.

Warlon se zděšeně odvrátil. Možná bylo nespravedlivé soudit celou rasu jen podle spodiny, která se tady zjevně

shromáždila, ale všechno se mu tu hnusilo. Už litoval, že trval na tom, že Lokina z přehnané nedůvěry doprovodí.

Ten se obrátil k jinému stolu a někoho oslovil, ale ani tentokrát neslavil úspěch, takže hostinec zase opustili. Ve víc než tuctu dalších šenků, jednom ošumělejším než druhém, se jim nevedlo lépe.

„Nevypadá to dobře,“ poznamenal nakonec Warlon sklesle. „Myslíš, že má vůbec ještě smysl tady pobíhat a vyptávat se? Vypadá to, že nikdo nemá sebemenší tušení, kde se vlast elfů nachází, kromě toho, že je to někde daleko na nehostinném severu.“

„Hned jsem vám říkal, že jste moc netrpělivý,“ odvětil Lokin. „Tady v Gormtalu je ještě spousta informátorů, kterých bychom se měli zeptat. Někdo z nich určitě zaslechl něco, co nám pomůže, i kdyby to byla jen malá stopa nebo jméno. Zrovna vy se přece jistě nechcete vzdát, když naše pátrání teprve začalo?“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil Warlon nevrle. Zlobilo ho, že mu právě zrádce musel připomenout důležitost jejich poslání. Kdyby byl sám, možná by to opravdu vzdal, sice ne celou misi, ale nejspíš by pokračoval v pátrání na jiném místě, tak se mu Gormtal zprotivil.

Pokračovali v obchůzce po hostincích. Warlonova naděje, že by se to mohlo zlepšit, se nenaplnila - čím dále šli, tím zchátralejší bylo okolí. Tu a tam potkali malou hlídku městské stráže, ale ani vojáci se nechovali lépe než

darebáci a hrdlořezové na ulicích. Jedna z hlídek kupříkladu klidně přihlížela, jak byl jakýsi muž probodnut tcuulem, a pak šla se smíchem dál, jako by se nic nestalo. Další narazila na opilce a vojáci se bavili tím, že jím postrkovali od jednoho k druhému, až nešťastník nakonec těžce padl k zemi. Dokonce i potom do něj jeden z uniformovaných několikrát kopl, než táhl se smíchem s ostatními dál. Na oba trpaslíky vrhli několik nedůvěřivých pohledů, ale neoslovili je ani jinak neobtěžovali.

„Pakáž,“ zamumlal Warlon tiše. „Tohle město je říše zatracených. Jak tady může někdo dobrovolně žít? Copak tu nejsou žádní slušní lidé?“

„Ne po setmění a ne v této části města. V Gormtalu žije ještě spousta ctihodných obyvatel, kteří se věnují počestnému řemeslu, ale stáhli se do okrajových čtvrtí města. A dokonce i tam začíná být situace pomalu, ale jistě čím dál nepříjemnější. Mnozí se už proto odstěhovali. Jestli se nic nezmění, padne jednoho dne Gormtal beze zbytku do rukou vrahů a zlodějů.“

„Co se jednou stane, není náš problém,“ řekl Warlon.

„Připadá mi dost zlé už to, jaké to je teď a že musíme pobývat v téhle špinavé díře.“

Obrátili se k dalšímu hostinci, ale než tam mohli navázat rozhovor, položil jim někdo zezadu ruce na ramena. Velmi silné ruce se šedavou kůží. Když se vyděšeně ohlédli,

hleděli přímo do ošklivé tváře tcuula. Vedle něj stál o nic méně ošklivý muž se širokou jizvou přes celý obličej.

„Posílá mě Xantirox,“ pronesl syčivým hlasem.

„Doneslo se mu, že se dva trpaslíci po celém městě vyptávají na elfy. Můj pán se diví, proč jste už dávno nepřišli i za ním.“

„Chtěli jsme ho také navštívit - v jistém smyslu už míříme k němu,“ ujišťoval ho Lokin. „Jenom jsme cestou položili několik otázek.“

„Můj pán z toho není nadšený,“ zasyčel zjizvený muž.

„Myslí si, že se možná domníváte, že ví méně než ostatní.“

„Znamená to, že nám může pomoci?“ vyrazil Warlon vzrušeně.

„Co já vím. Jenom to znamená, že se máte neprodleně rovnou obrátit na mého pána, pokud jde o obchody. Poslal mě a Wurla, abychom vám to vyřídili a postarali se, že už nesejdete z cesty.“

Tcuul se přihlouple ušklíbl a odhalil při tom zašpičatělé zuby, připomínající šelmí tesáky. Zjevně bez nejmenší námahy je postrkoval k východu. Ani na ulici je nepustil.

Protože kráčel dlouhými kroky, museli skoro běžet, aby mu stačili a neupadli.

„Můžeme jít sami a půjdeme s vámi i dobrovolně,“

protestoval Lokin, ale zjizvenec ani Wurl nevěnovali jeho slovům sebemenší pozornost. Tcuul je nemilosrdně postrkoval před sebou.

„Teď asi vězíme v pěkném zarkhanově doupěti,“

vydechl Warlon tiše. „Měli bychom se pokusit dostat z téhle šlamastyky násilím?“ Nevzali jim zbraně a věřil si, že by dokázal dokonce i tcuula překvapivým útokem mečem nebo sekyrou skolit.

„Ne, u Li’thily, jen to ne!“ zašeptal Lokin zděšeně. „I kdyby se nám to podařilo, nedostali bychom se z města živí.

Nikdo nepozvedne beztrestně zbraň proti Xantiroxovým lidem. Vzpomeňte si, co jsem vám o něm vyprávěl.“

„Nemám pocit, že ještě můžeme něco ztratit.“

„To je omyl. Nemyslím si, že nám Xantirox něco udělá jenom proto, že jsme se nejdřív vyptávali jinde,“ tvrdil Lokin šeptem. „Možná nám dokonce opravdu dokáže pomoci. I když jsem chtěl nejdřív vyčerpat všechny ostatní možnosti, od začátku jsem se obával, že se mu nevyhneme.

Sám jste přece viděl, jak dobře pracují jeho špiclové. V

tomto městě se nestane nic, aby o tom nevěděl.“

Warlon mlčel, ale Lokinova slova ho nijak zvlášť neuklidnila. Jejich strážci je zavedli do obzvlášť zpustlé části města, kde už nebyly vůbec žádné svítící pouliční lampy. Jen z několika domů dopadalo na ulici slabé světlo.

Přiblížili se k dalšímu hostinci, z něhož se linul hlasitý smích a řev. Žádný štít ani nápis neprozrazoval jeho jméno.

„ Díra,“ řekl Lokin. „Nejvykřičenější putyka v Gormtalu.

Dokonce ani městské hlídky se sem neodvažují. Patří

Xantiroxovi a jen on je tady pánem nad životem a smrtí.

Takže buďte obzvlášť opatrný!“

Vstoupili do hostince. Na první pohled se sotva lišil od ostatních, snad byl jen ještě trochu zchátralejší. Také tady se hrálo, smilnilo a popíjelo, početní hosté se s hlasitým řevem věnovali radovánkám. Jako v mnoha jiných výčepech leželi i tady opilci nepovšimnuti na dřevěných lavicích nebo na zemi, ale když se Warlon podíval pozorněji, zděšeně zjistil, že přinejmenším někteří nejsou v žádném případě jen opilí.

Pod mnohými se rozlévaly kaluže krve. Jednomu ještě vězel nůž, jímž byl zabit, v hrudi, další měl proříznuté hrdlo. Jeho vyhaslý zrak hleděl vyčítavě ke klenutému stropu. Zdálo se, že mrtví nikomu nevadí.

Nejen šenkýřky tady měly obnažená ňadra, na malém pódiu se v obscénních pozicích svíjelo i několik úplně nahých tanečnic. Warlon rychle odvrátil pohled.

Tcuul je dostrkal až ke stolu, u něhož seděl jediný, na zdejší podmínky nezvykle nádherně oděný muž obklopený několika nahými kráskami, které se ho ze všech sil snažily rozmazlovat. Jedna ho jemně kousala do ušního lalůčku, druhá jej šimrala na šíji, další ho krmila hroznovým vínem, které trhal ústy přímo z hroznu, a ještě jedna držela pohár s vínem, který mu tu a tam přikládala ke rtům. Za jeho zády stálo s rukama zkříženýma na prsou několik tcuulů, zjevně jeho osobní stráž.

Aniž by to Warlonovi musel někdo říkat, okamžitě věděl, že se může jednat jen o Xantiroxe. A nepotřeboval ani Lokinovo varování, aby na první pohled poznal, jak nebezpečný ten muž je. Černé vlasy musel mít namazané olejem, tak silně se mu leskly, a lepily se mu, sčesané dozadu, pevně k hlavě. Jeho tvář se špičatým nosem a pichlavýma očima Warlonovi bezděčně připomínala krysu.

Když Xantirox uviděl trpaslíky, odstrčil od sebe děvčata, předklonil se a opřel se lokty o stůl.

„Lokine, Lokine, musím přiznat, že jsi mě zklamal,“

pronesl sice předstíraně přátelským, přesto nesympatickým hlasem. „Copak jsme už spolu neuzavřeli dobré obchody?

Proč se tedy neobrátíš nejdřív na mě, když potřebuješ informace, místo abys ztrácel čas jinde a riskoval, že narazíš na podvodníka?“

Gestem pokynul trpaslíkům, aby se posadili, což ochotně učinili, i když se Warlonovi vůbec nezamlouval pohled na tcuuly za stolem a vědomí, že další stojí spolu se zjizvencem přímo za ním. Skoro toužil po tom, aby byl zpátky v Elan-Dhoru. V otevřeném boji proti temným elfům by alespoň neexistovaly pochybnosti o tom, kdo je nepřítel, a on by mu čelil sekyrou a mečem, místo aby se s ním snažil uzavírat obchody.

Ovšem i úkol, který tady plnil, sloužil záchraně jeho vlasti, byl nejspíš dokonce mnohem důležitější než další

meč v boji. Toto pomyšlení mu dodalo sílu, aby zatlačil do pozadí všechno ostatní.

„V žádném případě jsem vás nechtěl urazit, ctihodný Xantiroxi,“ ujistil Lokin muže. „Toto je mimochodem Warlon, který pochází stejně jako já z Elan-Dhoru. Jak už jsem řekl vašemu poslovi, byli jsme na cestě k vám, jen jsme udělali několik zastávek, abychom zkusili štěstí.

Kromě toho se nám celá záležitost zdála zpočátku příliš nedůležitá, než abychom vás s ní obtěžovali. Pak jsme ovšem zjistili, že získat odpovědi na naše otázky je přece jen mnohem těžší, než jsme předpokládali.“

„A? Měli jste štěstí?“ vyptával se Xantirox, i když si byl Warlon jistý, že už odpověď dávno zná.

„Bohužel ne,“ odvětil Lokin.

„Takže jste opravdu ztráceli čas a měli jste raději rovnou přijít za mnou. Nechť je ti to pro případ tvých dalších návštěv Gormtalu ponaučením.“

„Znamená to, že nám opravdu můžete poskytnout odpovědi na naše otázky?“ zeptal se Lokin vzrušeně.

„Nechal bych vás jinak přivést k sobě?“ Muž s krysí tváří káravě zavrtěl hlavou. „Slyšel jsem, že hledáte někoho, kdo by vám mohl popsat cestu do domoviny elfů, nebo vás tam dokonce zavést. Já sám tyto znalosti nemám, nikdy jsem neměl s tou sebrankou se špičatýma ušima co do činění.

Ovšem znám někoho, kdo by vám mohl s velkou

pravděpodobností pomoci, nejspíš je jediný v okruhu mnoha dní cesty.“

„Kdo to je a kde ho najdeme?“ zeptal se Lokin.

„Jen pomalu, klid,“ odpověděl Xantirox. „Nejdříve se musíme dohodnout na ceně, za niž vám tato informace stojí.

Kromě toho bych rád věděl, proč jsou v Elan-Dhoru najednou celí žhaví, aby navázali kontakty s elfy. Vztahy mezi trpaslíky a elfy nebyly nikdy zvlášť dobré.“

„Dostali jsme úkol od kasty učenců. Jde o výměnu znalostí,“ lhal Lokin. „Mnoho našich starých spisů bohužel padlo za oběť požáru. Naši učenci teď mají velký zájem na tom, aby směli nahlédnout do rozsáhlých archivů elfů, a snad dokonce získat několik jejich starých svitků, které se zabývají Elan-Dhorem.“

„Staré svitky, informace o dávno zapomenuté minulosti,“ odfrkl si Xantirox pohrdavě. „Pokud je to všechno, po čem Elan-Dhor touží, není divu, že to jde s vaším lidem z kopce. Ale zdá se, jako by vám na tom velmi záleželo. Jakou cenu má pro vás užitečná informace?“

Warlon se už nedokázal ovládnout.

„Řekněte nám cenu a my ji zaplatíme,“ plácl bez přemýšlení.

„Samozřejmě v rámci rozumných hranic,“ dodal Lokin rychle ve snaze zachránit, co se ještě dalo.

„Co takhle třicet zlatých tolarů?“ zeptal se Xantirox číhavě, přičemž jeho tvář víc než kdy jindy připomínala

krysu. Warlon ostře nasál vzduch, když tu neslýchané vydřidušskou cenu slyšel. Za tolik peněz se dal ve východní čtvrti dostat celý dům, a sice jeden z nejlepších.

„To je příliš mnoho,“ protestoval Lokin. „Nemůžete dát ani záruku, že nám váš informátor opravdu je schopen pomoci. Nechte nás, abychom si s ním promluvili, pak se rozhodneme, jestli mají jeho znalosti takovou cenu.“

„Bohužel to není možné, protože se nezdržuje v Gormtalu,“ tvrdil Xantirox a napil se vína. „Ale můžete se k němu dostat pěšky za dva, nanejvýš tři dny, podle toho, jak jste rychlí. Samozřejmě za předpokladu, že budete vědět, kde a koho máte hledat. Takže se rozhodněte, než si svou nabídku rozmyslím.“

„Deset zlatých tolarů. Na vaše neurčité náznaky je i to příliš vysoká cena.“

„Čtyřicet,“ kontroval Xantirox s chladným úsměvem. „A buďte si jistí, že moje cena nebude klesat, nýbrž stoupat, čím déle se se mnou budete snažit smlouvat. Zaplaťte, nebo jděte, místo abyste plýtvali mým drahocenným časem. Ale myslete na to, jak moc budou v takovém případě zklamaní vaši písmáci,“ dodal hlasem, ze kterého kapal posměch.

„Dohodnuto, zaplatíme,“ řekl Warlon rychle a sklidil za to od Lokina zamračený pohled.

Xantiroxův úsměv se ještě prohloubil.

„Opravdu vám musí strašně záležet na mých informacích. Ten, kdo je ochoten za ně zaplatit čtyřicet tolarů, bude určitě srozuměn i s padesáti.“

Warlon zaskřípal hněvem zuby, ale co měl dělat? Po předchozích zkušenostech nemohli doufat, že by našli potřebnou pomoc jinde. Byli vystaveni krysímu ksichtu na milost a nemilost.

„Zaplatíme,“ vyrazil ještě jednou a snažil se tvářit co nejrozhodněji. „Padesát zlatých tolarů a ani o halíř víc.“

Xantirox si ho několik vteřin pátravě měřil, očividně přemýšlel, jestli by z něj nemohl vyrazit ještě víc, pak se přece jen spokojil s výsledkem a přikývl.

„Budiž. Padesát zlatých tolarů a já vám řeknu, kde najdete někoho, kdo vám při pátrání pomůže,“ souhlasil.

„Jako každý dobrý obchod to musí být zpečetěno. Hej, Laino, přines mi pohár vína a dva další tady pro moje malé přátele!“

Trvalo jen okamžik, než číšnice přistoupila ke stolu se džbánem a dvěma poháry. Postavila je oba na stůl a stejně jako Xantiroxovu číši je naplnila vínem až po okraj, pak se rychle vzdálila.

„Nemáme však u sebe tolik peněz,“ namítl Warlon.

„Zato ale vlastníme zlato, které tuto cenu znatelně převyšuje. Zítra časně ráno ho vyměníme u zlatníka a vzápětí vám zaplatíme.“

„Proč čekat do zítřka?“ prohlásil Xantirox. „Ukažte mi svoje zlato a já za ně zaplatím přiměřenou cenu. Kromě mého podílu za informace samozřejmě.“

Warlon váhal. Byl si jistý, že se je krysí ksicht pokusí i při této příležitosti napálit, proto by šel raději k nezávislému, alespoň trochu počestnému zlatníkovi. Ale pohled do Xantiroxových očí a na náhle dost napjatě vypadající tcuuly mu prozradil, že už tuto možnost nemá. Xantirox ochutnal krev a byl rozhodnutý získat zlato, stůj co stůj.

„U Li’thily, dej mu ho, nebo nás zabije,“ zašeptal Lokin tiše.

Warlon neochotně vytáhl z kapsy jednu ze zlatých hrud, šťastný, že si vzal jen tu jednu a zbytek nechal druhům v Červeném kohoutovi.

Xantirox si ji ze všech stran zevrubně prohlédl, dokonce do ní na jednom konci škrábl nožem, pak spokojeně přikývl.

„Dám vám za ní sedmdesát tolarů, to by mělo dost přesně odpovídat její ceně,“ řekl.

Warlon zaťal zuby. Věděl, že hrouda má cenu minimálně sto tolarů, nejspíš dokonce ještě mnohem větší, ale co mohl dělat? Kdyby se zdráhal, vyhodili by je tcuulové v nejlepším případě za dveře, možná by prostě jen dvě mrtvoly trpaslíků navěky zmizely v temné díře. Warlon už nejednou prokázal své schopnosti v boji, a Barlok ho dokonce někdy káral, že je příliš odvážný a prudký, ale v tomto prostředí a proti takové přesile nebylo o výsledku boje sebemenších pochyb.

„Tak dobrá,“ vyrazil ze sebe.

Na Xantiroxův pokyn přinesli krabici, do které muž vzápětí zlatou hroudu položil a odpočítal za ni dvacet zlatých mincí. Ty přisunul Warlonovi, jenž je strčil do peněženky.

„A teď vaše informace,“ dožadoval se.

„Nejdříve se napijme,“ odpověděl Xantirox, zvedl pohár a připil trpaslíkům. Také ti pozvedli číše a napili se. Jak Warlon očekával podle toho, že ho pil i jejich protějšek, jednalo se o vskutku dobré víno, mnohem lepší než všechno, co bylo k dostání v šencích v Elan-Dhoru, ale byl příliš napjatý, než aby si ho mohl opravdu vychutnat.

„Existuje lovec a kladeč pastí, něco jako poustevník, žijící ve velkých hvozdech východně od Nostolotu. Jeho jméno jsem zapomněl. Než se tam před několika lety usadil se svou ženou, toulal se dlouhá léta zemí jako zálesák.

Pokud někdo ví, kam se elfové uchýlili, pak on.“

„To je dost neurčitá informace za tak vysokou cenu,“

zlobil se Lokin.

„No, v době, kdy ještě podnikal dlouhé výpravy do všech koutů známého světa, si ze svých putování přinášel tu a tam elfí lektvary a masti, které jsou podstatně účinnější než ty, jež známe my lidé. Takže musel navázat s elfy kontakt.“

„To už zní líp,“ připustil Warlon a snažil se udržet na uzdě vzrušení. „Kde najdeme toho zálesáka?“

„Půjdete z Gormtalu na východ,“ vysvětloval Xantirox.

„Po obchodní silnici do Latorianu. Na křižovatce do Erlfurtu zahnete k severu. Nemůžete ji minout, protože tam stojí velká noclehárna, Bílý drak. Pokud půjdete rychle, můžete k ní dojít do večera a přenocovat tam. Pak vás cesta zavede do Erlfurtu a dál do Nostolotu. Odtamtud vede do lesů už jen zřídka používaná silnice. Kdysi mířila do Grendornu, ale obec se stala před mnoha lety obětí požáru. Od té doby tam nikdo nebydlí ani necestuje.“ Dopřál si doušek. „Dál už vám cestu popsat neumím, ale říká se, že vašemu zálesákovi nezůstane skryto nic, co se v těch lesích děje. S kým se nechce setkat, ten ho nikdy nenajde. Přeji vám hodně štěstí.

Ach, a Lokine, když budete někdy zase potřebovat informaci nebo budete mít něco na prodej, doufám, že se při příští návštěvě Gormtalu obrátíte přímo na mě.“

Warlon pochopil, že rozhovor je u konce. Vyprázdnil pohár, vstal a obrátil se spolu s Lokinem k východu. Bez újmy došli ke dveřím a vyšli ven. Ale i potom se stále ohlížel a oddechl si teprve ve chvíli, kdy byli několik ulic od Díry.

„Teď víte, proč jsem doufal, že se nebudeme muset obrátit na Xantiroxe,“ řekl Lokin. „Jen on diktuje podmínky a je krajně nebezpečné protivit se jeho vůli.“

„V každém případě máme stopu, která nám pomůže.“

„Dnes měl naštěstí dobrou náladu. Ale jestli nám ta stopa opravdu k něčemu bude, to se teprve ukáže. Historka o

bývalém zálesákovi, který sídlí někde v lesích a můžete ho najít, jen když chce, se mi moc nezamlouvá. Dost mi připadá, jako by si všechno vymyslel teprve v okamžiku, kdy nám to vyprávěl. Možná se teď směje, až se za břicho popadá, dvěma naivním trpaslíkům, od nichž dostal za vymyšlenou pohádku a dvacet tolarů kus zlata, který má mnohonásobně větší cenu.“

„V tom případě ať se tím smíchem zadusí!“ zabručel Warlon zamračeně.

„Stejně bohužel nemůžeme udělat víc než ho párkrát šťavnatě proklít. Nebo se snad chcete vrátit a pozvat si ho na kobereček, kdyby nevěrohodný zálesák snad neexistoval?“

Warlon se zašklebil a zdržel se odpovědi. Nejkratší cestou se vrátili do Červeného kohouta. Jejich neomylný orientační smysl z podzemí se osvědčil i v labyrintu ulic a uliček Gormtalu. Ani jedinkrát nemuseli přemýšlet, kudy se vydat.

Noc už hodně pokročila. Bylo dávno po půlnoci, brzy mělo začít svítat. Mezitím se na ulicích zdržovalo podstatně méně lidí, ale většina těch, která se jimi ještě pohybovala, už byla pořádně opilá a dělala o to větší hluk. Teprve když opustili střed města a přiblížili se k okrajovým čtvrtím, zavládl klid.

Jedinou ulici před hostincem narazili na další postavu, nehybně ležící před domovní zdí, což byl na tuto část Gormtalu spíš netypický pohled, takže to vzbudilo

Warlonovu pozornost. Po všem surovém násilí, jehož byl v uplynulých hodinách svědkem a které jako by nikomu v tomto městě nevadilo, si nechtěl počínat podobně. Možná byl muž zraněný a potřeboval pomoc, kterou mu Warlon nechtěl odepřít. I když ho Lokin zapřísahal, aby se nestaral o věci, do nichž mu nic není, přistoupil k postavě a šťouchl do ní nohou.

I když se jednalo o jen lehké postrčeni, stačilo, aby muže na dláždění otočilo tváří nahoru.

Warlon okamžitě poznal, že je na každou pomoc pozdě.

Současně se mu udělalo z toho pohledu tak zle, až se musel na okamžik odvrátit. Viděl už v životě spoustu mrtvol, ale ještě žádnou, která by vypadala takhle. Neznámý zemřel na ránu mečem nebo nožem do hrudi, ale to nebylo to nejhorší.

Zdálo se, jako by tady ležel už desetiletí, přitom si byl Warlon skoro jistý, že tady nebyl, když vyrazili. Na kostech se mu napínala tenká, hnědavá pokožka, křehká jako prastará kůže, takže vypadal jako mumie. To také vysvětlovalo, proč bylo tak snadné ho nohou otočit.

„Co… jak se může u duší zatracených něco takového stát?“ vykoktal Warlon.

„Nevím a ani to nechci vědět,“ odpověděl Lokin a zděšeně se odvrátil. „Možná se stal obětí nějakého zdejšího temného, magického kultu, z nichž spousta prý přináší i lidské oběti. Vím jenom, že bychom odtud měli co

nejrychleji zmizet. Pojďte, do Červeného kohouta to už není daleko.“

Warlon se nechal bez odporu odtáhnout od mrtvoly, mnohokrát se ale ohlédl, jako by se bál, že by mrtvý mohl najednou povstat a vrhnout se na ně.

14

Klid před bouří

„Evakuovat?“ Selon nechápavě zíral na královnu Tharliu.

„Ale to… to není možné! Kam bychom měli jít? Máte sebemenší představu o tom, co by to znamenalo přesídlit celý náš lid?“

„Abych byla naprosto upřímná - ne,“ přiznala Tharlia.

„Ale věřím, že to bude vyžadovat strašné úsilí. Přesto se musíme touto variantou zabývat. Barlok považuje za možné, že válku prohrajeme, a když to říká on… hodně dám na jeho úsudek. Pokud se nám nepodaří temné elfy zastavit, co jiného nám bude zbývat než utéct? Sedět tady a čekat, až nás zmasakrují?“

Stařičký učenec sklopil zrak, zjevně otřesený.

„Samozřejmě že ne,“ zamumlal. „Ale musí přece existovat i další možnosti.“

„Pak mi je uveďte. Přišla jsem sem právě proto, abych se s vámi poradila.“

Selon chvíli přemýšlel a zamyšleně si hladil dlouhé, bílé vousy.

„Proč neuzavřeme všechny přístupové cesty do Elan-Dhoru?“ zeptal se nakonec. „Pomocí střelného prachu bychom mohli zavalit všechny příslušné štoly v hlubších úrovních. Sice by pak byly doly nepřístupné i pro nás, ale to by se snad dalo alespoň na nějakou dobu snést. Určitě spíš, než abychom se vzdali celého Elan-Dhoru.“

„I Barlok se o to už pokusil, jak si vzpomínáte,“ namítla Tharlia. „Naši nepřátelé potřebovali jen několik hodin, aby štolu opět uvolnili.“

„Taky měl sotva k dispozici pomocné prostředky, způsobil zával výlučně sekyrou. Možná byla chodba zatarasená jen několika balvany. Musíme postupovat důkladněji. Díky střelnému prachu dosáhneme mnohem většího účinku. V případě potřeby jsme schopni vyhodit do povětří celá patra. Dokonce i temní elfové budou potřebovat spoustu času, aby se prohrabali na druhou stranu.“

„Jistě, jenom by se propadlo všechno, co leží nad těmito úrovněmi, a vyvolali bychom natolik strašné zemětřesení, že bychom tím mohli sami proměnit Elan-Dhor v prach a popel a oplakat tisíce mrtvých.“

„Tak zlé to samozřejmě nesmí být,“ couval Selon. „Ale kdybychom vyhodili do povětří všechny štoly vedoucí do města, získali bychom možná dost času, než dorazí pomoc elfů.“

„Obávám se, že by to nestačilo,“ namítla Tharlia sklesle.

„I kdyby velitel Warlon a jeho druhové rychle našli cestu a dobře postupovali vpřed, budou potřebovat týdny, než vůbec dorazí k elfům. Pak ještě týdny na zpáteční cestu, za předpokladu, že nám elfové vůbec budou ochotni pomoci.

Dva tři měsíce nemůžeme doufat v posily.“

„Tak dlouho?“ zamumlal Selon ohromeně.

„A to je ještě velkorysý odhad. Klidně by to taky mohly být čtyři pět měsíců, nebo dokonce ještě víc. Nikdo z nás netuší, jak daleká ta cesta je.“ Tharlia zavrtěla hlavou. „Do té doby budeme v tomto boji osamoceni. Od lidí žádnou vojenskou pomoc nedostaneme, je jim jedno, co se s námi stane. Můžeme se spoléhat jen na vlastní sílu. Ale to znamená, že také musíme učinit opatření pro případ porážky. Na jiná místa hlubin se nemůžeme uchýlit, protože bychom byli i tam v nebezpečí. Zůstává nám jen odchod na povrch. Chtěla bych vás poprosit, abyste vypracoval pokud možno podrobné plány případné evakuace, i když samozřejmě doufám, že k ní vůbec nedojde.“

„V to také doufám. Ovšem byl bych raději, kdybyste…

pověřila plánováním někoho jiného,“ odvětil mistr písemností váhavě.

„Ale proč? Nedokážu si představit nikoho, kdo by na to byl vhodnější.“

„Možná,“ zamumlal Selon. „Strávil jsem ale poslední dny skoro bez přestávky studiem prastarých dokumentů.

Zatím jsem objevil jen málo věcí, které by se nějak týkaly boje elfů proti odpadlíkům, doufám však, že najdu další informace. Chtěl bych zjistit, o co v té válce tehdy šlo, jaké cíle odpadlíci sledovali, a snad narazím dokonce i na něco, co by nám mohlo být v našem boji užitečné. Nějakou slabinu nebo něco podobného.“

„Selone, vážím si vašich pohnutek a za jiných okolností byste měl pro taková bádání mé plné požehnání. Ale buďte upřímný, jaká je šance, že opravdu narazíte na takové informace?“ Tharlia se na okamžik odmlčela. „Zato evakuace by mohla být nezbytná rychleji, než si všichni myslíme. Potřebuji vaši moudrost a zkušenost.“

Mistr písemností chvíli přemýšlel, pak neochotně přikývl.

„Nejspíš je má naděje, že ve starých záznamech najdu stopy po zázračné zbrani, opravdu jen přelud,“ povzdechl si.

„Zahájím místo toho neodkladně práci na přípravách k evakuaci. V případě tak velkého podniku je toho třeba spoustu promyslet. Musíme najít místo, kde bychom mohli žít, zajistit zásobování našeho lidu potravinami, měli bychom dopravit do bezpečí nejcennější poklady a je tu i hromada dalších věcí.“

„Proto jsem se obrátila na vás. Jen kasta učenců si poradí s takovým úkolem. Pokud se to ukáže být nezbytné, budu vám všemožně krýt záda.“

„Dobře. Přesto byste měla vzít v úvahu vyhození dolů do povětří. Na to, abychom naplánovali a provedli úplnou evakuaci, bychom obvykle potřebovali týdny. I sebemenší získání času nám pomůže.“

„Už jsem kastě dělníků udělila pokyn, aby umístila na všech vhodných místech nálože se střelným prachem,“

odvětila Tharlia s úsměvem. „Pokud nic jiného, poskytneme tím vojákům příležitost ke spořádanému ústupu. A vám trochu více času.“

Také Selon se usmál.

„Jste pozoruhodná žena,“ řekl. „Jen lituji, že jste musela nastoupit na trůn zrovna v tak zlých časech. Zpočátku jsem podporoval vaši volbu jen proto, že se nám nedostávalo jiného nadějného kandidáta. Teď už ale věřím, že by náš lid právě v těchto dobách nemohl najít vhodnějšího vůdce.“

*

„Nelíbí se mi to. Ještě nikdy jsem nezažil, aby byli naši válečníci před bojem tak nervózní,“ konstatoval Barlok, když znovu provedl inspekci obranných postavení. „Neříkal jsi, že je morálka výborná?“

„Ale to taky je,“ tvrdil Loton. „Nebo přinejmenším byla.

Krátce před bojem nervozita vždycky stoupá. Přece to znáš: Není nic horšího než čekání na nadcházející bitvu. Jakmile

boj vypukne, je to pak skoro jako vysvobození. Vojáci vědí, o co jde.“

„Opravdu to vědí?“ Barlok přejel pochybovačným pohledem po řadách vojáků, kteří buď uhranutě hleděli na temné vlny Podzemního moře, nebo dělali všechno pro to, aby se právě tomu vyhnuli. „Nejsem si tím jistý. Slyšeli toho už tolik děsivého o našem nepříteli, který takřka beze zbytku vyhubil dvě výpravy, z toho jeden těžce vyzbrojený bojový oddíl, že v nich strach dřímá hluboko. Přehlušuje všechno ostatní a skoro je ochromuje. Jejich vůle bojovat tím trpí.

Nevěří, že mohou vyhrát, ne tak hluboko v srdci, jak by bylo potřeba. S takovým postojem podobně strašnému nepříteli určitě podlehneme.“

„Musíme jejich vůli bojovat znovu probudit. Nikdo k tomu není vhodnější než ty. Měl bys k nim promluvit, abys je vyburcoval.“

Barlok neochotně přikývl. Nenáviděl pronášení projevů, ale chápal, že to v tomto případě asi jinak nepůjde. Každý muž musel bojovat s naprostým zanícením a vášní, musel být připravený nechat se raději rozsekat na kousíčky, než aby jen o krok ustoupil. Jen tak měli šanci bitvu vyhrát.

„Promluvím k nim,“ rozhodl. „Vy se pokuste dodat lidem odvahu odtud.“

Přes několik strmě stoupajících štol a jakési přirozené schody dorazil na terasu v asi polovině výšky skalní stěny.

Byla obklopena kamenným zábradlím, takže vyčnívala do

skalní jeskyně skoro jako balkón. Právě sem vyslala Tharlia Breesu, novou velekněžku Li’thilinu, všech devět vrchních kněžek, a navíc několik obzvlášť silných vysvěcených kněžek. Měly se odtud v duchovním svazku pokusit zviditelnit pomocí svých schopností temné elfy. Byly tady dostatečně chráněny, a přece měly dobrý přehled.

Také královna sama se zdržovala na terase. Dorazila teprve před několika minutami a chystala se odtud sledovat průběh bitvy. Žádná z kněžek nereagovala, když Barlok vstoupil na plošinu. Společnými silami se soustředily na to, aby včas vycítily blížící se temné elfy, pro případ, že by dokázali pomocí neviditelnosti skrýt i vory nebo čluny.

Pouze Tharlia k němu přispěchala, když ho spatřila.

„Barloku!“ zvolala. „Jak to vypadá? Je všechno připraveno?“

„Pokud jde o obranná postavení, ano. Nevím, jak bychom je mohli za tak krátkou dobu ještě vylepšit. Ale starosti mi dělá vůle vojáků bojovat. Loton se domnívá, že bych na ně měl apelovat a ještě jednou jim ozřejmit důležitost tohoto boje. Ale možná by bylo lepší, kdyby k nim promluvila jejich královna.“

„To si nemyslím, ne v tomto případě,“ odporovala Tharlia. „Ještě pořádně nevědí, co si o mně mají myslet, a nechovají ke mně zvlášť velkou důvěru. Jak bych je tedy dokázala nadchnout? Kdybych byla velkým hrdinou, který táhne v jejich čele do boje, pak ano, ale takhle ne. Projevy

před bitvou, když má být strašlivá, je záležitost vojevůdců, vždycky tomu tak bylo.“

„Obávám se, že máte pravdu, i když toho v tomto případě lituji.“

Tharlia o krok ustoupila a povzbudivě se na něj usmála.

Barlok přistoupil blíž k zábradlí. Nenáviděl podobné výstupy, ale války se ne vyhrávaly jen silou zbraní. Muže správně duševně připravit na nadcházející bitvu mohlo být důležitější než nejostřejší meče a nejpevnější brnění. Válka se řídila vlastními zákony a ten, kdo se proti nim prohřešil, prohrál dřív, než promluvily zbraně.

„Vojáci Elan-Dhoru!“ zvolal hlasitě a zoufale přemýšlel, jak by měl pokračovat. „Tato válka nám byla vnucena nepřítelem, s jakým jsme se dosud nesetkali. Vidím nejistotu ve vašich očích a strach z toho, co by nás mohlo potkat. Ale říkám vám, neklesejte na duchu! Nepřítel má dar ukrývat se za závojem neviditelnosti, ale to mu nepomůže. Li’thila stojí na naší straně a propůjčuje kněžkám schopnost závoj strhnout. To zbavuje našeho soka jeho nejsilnější zbraně a my proti němu můžeme bojovat, jako jsme ve své dlouhé, slavné historii bojovali a vítězili nad gobliny, gnómy, lidmi a dalšími rasami!“

Na okamžik se odmlčel a klouzal pohledem po vojácích rozestavených podél břehu, jako by chtěl popatřit na každého z nich osobně.

„Nepřítel zabil mnoho našich kamarádů, ale podařilo se mu to jen proto, že je zákeřně přepadl pod závojem neviditelnosti. Nebojujeme však proti démonům, nýbrž proti bytostem z masa a krve, jako jsme my. Já sám jsem zranil jednoho z těchto tvorů a přiměl ho k útěku, a bojovému oddílu se jich dokonce podařilo zabít hned několik.

Neumírají jinak než my! Není důvod bát se jich víc než jakéhokoliv jiného soupeře, pokud nás neopustí odvaha a každý bude statečně plnit své povinnosti! Stojíme tu, abychom bojovali za všechno, co je nám milé a drahé. Za nás, za matky a otce, sestry, bratry a přátele. Za Elan-Dhor!“

„Za Elan-Dhor!“ přidali se k jeho volání válečníci. „Za Elan-Dhor! Za Elan-Dhor!“ Pokřik k němu znovu a znovu doléhal z tisíců hrdel, nesl se jako hřmění hromu obrovskou jeskyní a jako dunící ozvěna se odrážel od skalních stěn.

Barlok se usmál. To byla náruživost, kterou chtěl probudit.

„Dnes nadešel možná nejdůležitější den našich dějin,“

pokračoval, když volání konečně odeznělo. „Čeká nás bitva, která může rozhodnout o osudu nás všech. A my všichni, každý z nás, k ní neohroženě přispějeme svým dílem.

Ukažme těm odporným stvůrám, co znamená pustit se do křížku s mocným trpasličím národem, a zažeňme je zpátky do hlubin, ze kterých vylezly! Jen ať přijdou! Neustoupíme.

Budeme bojovat do poslední kapky krve. A zvítězíme.“

Zamával bojovou sekyrou a oběma rukama ji zvedl vysoko nad hlavu. „Zvítězíme!“ zahřměl ještě jednou. „Zvítězíme!“

„Vítězství! Vítězství!“ neslo se opět volání z tisíců hrdel, mohutnělo a mohutnělo a stupňovalo se až k zuřivosti.

Barlok ještě jednou zvedl sekyru do výše, zatímco se právě tak zachmuřeně jako spokojeně usmíval.

*

Teprve když Selon zahájil konkrétní přípravy, pochopil v celém rozsahu, před jak obrovský, skoro nesplnitelný úkol ho Tharlia postavila. Kromě základních těžkostí, které by s sebou přinesla evakuace celého trpasličího lidu i za nejpříznivějších podmínek, čelil i dalším problémům.

Jedním z nich byl čas. Tharlia mu objasnila, že ho nemá moc. Zdála se být přesvědčená o tom, že k bitvě u Podzemního moře dojde velmi brzy, možná ještě téhož dne.

Pokud by zvítězili, bylo by veškeré úsilí bezpředmětné. Jeho opatření měla platit pouze pro případ porážky, které snad Li’thila zabrání. Pokud by ovšem nejhorší ze všech špatných případů nastal, byl na místě největší spěch, všechny nutné přípravy musely být do té doby dokončené.

Dalším problémem bylo utajení. Potřeboval spoustu pomocníků, hlavně z dělnické kasty, a většina z nich zajisté pochopí, jakému účelu slouží práce, které pro něj mají vykonávat, když navíc mnohé z nich musely být provedené na povrchu.

Vyslal oddíly, které měly najít pokud možno vhodné místo. Poblíž musela být řeka nebo alespoň velký potok, aby měli stále dost vody, kromě toho se muselo jednat o úrodné pastviny, aby luany nalezly dost obživy. Nemělo také ležet daleko od lidské osady, protože budou muset kupovat spoustu věcí, zároveň ale ne tak blízko, aby se lidé cítili rušeni, nebo dokonce ohroženi a docházelo ke konfliktům.

Vhodné místo bylo mezitím nalezeno, teď ho jen museli připravit v souladu se svými potřebami. Několik skupin dělníků ohrazovalo pastviny a stavělo budovy, kde budou moci skladovat důležitý majetek, mimo jiné skladiště pro obilí a zásoby hotových potravin, které budou zapotřebí obzvlášť naléhavě. Další byli na cestě do blízko položených osad, aby tam pronajali, v nejhorším koupili co nejvíc povozů a tažných zvířat jako osli a poníci, s jejichž pomocí měly být z Elan-Dhoru odvezeny všechny potřebné věci.

Selon sám se na povrch nevydal. Byl už na podobné cesty příliš starý. Pokud bude nucen opustit spolu s ostatními Elan-Dhor, trmácení podstoupí, ale před tím po tom ani v nejmenším netoužil. I z Marlus Thainu toho mohl dost koordinovat a organizovat.

Než poslal muže na povrch, vštěpoval jim, jak je důležité, aby po návratu neutrousili jediné slovo o tom, co dělali. Sice bylo skoro vyloučené, aby zprávy pronikly až k Podzemnímu moři a podryly morálku vojáků, kteří by se tak dozvěděli, že ani sama královna není přesvědčena o jejich

vítězství. Ale i v Elan-Dhoru samotném mohly podobné zvěsti vyvolat paniku a nepokoje a tomu bylo třeba bezpodmínečně zabránit.

Selon si samozřejmě uvědomoval, že jejich počínání nemůže zůstat utajeno navěky. Nejpozději ve chvíli, kdy dorazí první povozy a začne se s odvozem potravin a dalších věcí na povrch, začne to zvěstmi přímo vřít. Ale možná se do té doby tak nebo onak rozhodne. Momentálně potřeboval hlavně získat čas.

Přinejmenším v jednom ohledu byl rád, že Tharlia svěřila tento úkol právě jemu. Mohl tak ovlivnit, co je dost důležité na to, aby to bylo za každou cenu zachráněno před temnými elfy. Kasta dělníků a válečníků by pro to neměla pochopení, ale on nebyl ochotný za žádných okolností nechat v Marlus Thainu nejstarší a nejcennější svitky, místo toho chtěl všechno, co bylo vzácné, nebo dokonce nenahraditelné, dopravit do bezpečí.

Zároveň mu nešlo jen o to, aby uchoval co nejvíc z toho, co mu bylo nejdražší. Spíš se ještě ani zdaleka nevzdal naděje, že v záznamech narazí na nějaké stopy toho, co by jim mohlo pomoci.

Přinejmenším si to stále znovu namlouval, aby ukonejšil špatné svědomí.

*

„No, jaký jsem byl?“ zeptal se Barlok, když dokončil projev.

„Nevytříbený a strašně patetický, byl to apel na nejnižší pudy,“ odpověděla Tharlia. S úsměvem dodala: „Ale dost působivý, jak se mi zdá.“

„Působivý? Byl strhující,“ zaláteřil Loton, který vstoupil v tu chvíli se Sutisem na terasu. Oba členové rady z řad válečnické kasty byli příliš staří, než aby sami bojovali.

Budou sledovat průběh bitvy a udělovat rozkazy odtud, kde měli skvělý přehled. „Přesně to, co muži potřebovali.“

„Nepřátelé se stále nedají vycítit?“ obrátil se Barlok na Tharliu.

Na okamžik zavřela oči, pak zavrtěla hlavou.

„Ne. Moje schopnosti sice nejsou ani zdaleka tak silné jako dřív, ale ještě stačí, abych vstoupila s kněžkami do duševního kontaktu. V širokém okolí není cítit sebemenší kouzelná přítomnost.“

„Zatraceně!“ Barlok bezradně hleděl na moře. „Proč už konečně nepřijdou?“

„Zdá se, jako by ses nemohl dočkat začátku bitvy,“

podivila se Tharlia.

„Přál bych si, aby k ní vůbec nemuselo dojít.“ Barlok pohlédl na Lotona. „Kdysi jsi pronesl něco, co situaci dobře vystihuje. Bitva je strašná, ale ještě horší je čekat hodinu za hodinou, než začne, když jí stejně nemůžeme uniknout.

Jestli bude toto čekání trvat ještě dlouho, motivace vojákům

nevydrží a nemůžu pořád znovu a znovu podněcovat jejich odhodlání k boji hezkými slůvky.“

„Nevíme ani, jestli dojde k boji dnes, zítra nebo až za týden,“ namítl Sutis. „Třeba se temní elfové nejdřív omezí na to, aby prozkoumali oblasti na opačné straně moře. Pak může trvat ještě velmi dlouho, než se objeví na našem břehu.“

„Ne, tak to nebude,“ prohlásil Barlok. „Zanechali jsme na opačném břehu stopy, které jim ukážou, kde nás můžou najít. A přesně to chtějí. Pohání je nespoutaná nenávist ke všem ostatním tvorům, a hlavně k nám, protože jsme jich několik zabili. Chtějí nás zmasakrovat, vyhubit náš lid, jen na tom jim záleží.“

„Po všem, co jsme se o nich doposud dozvěděli, si také myslím, že má Barlok pravdu,“ přitakal Loton. „Zaútočí na nás tak rychle, jak jen budou moci. A pokud už je bitva nevyhnutelná, ať začne dřív, než nečinné čekání muže zase nahlodá.“

„Ještě něco jiného mi dělá přinejmenším stejně velké starosti,“ řekl Sutis. „To, co říkal velitel Warlon o svém rozhovoru s gobliny, bylo velmi povzbudivé. Byli by extrémně důležitou posilou. Kladu si otázku, co se stalo, že se rozhodli přeci jen nám nepomáhat.“

„Quarrolax byl očividně jen velitel hlídky,“ připomněl mu Barlok. „Nemůže mluvit za náčelníka goblinů. Možná je to stejný blázen, jako byl náš král, a podceňuje nebezpečí.“

Přejel pohledem po nesčetných vchodech do štol v různých výškách skalních stěn, které by byly ideální pro lučištníky, aby odtamtud ostřelovali temné elfy, zatímco by se ti snažili ztéct překážky vybudované na břehu. Teď tam dřepělo jen několik trpaslíků, kteří do jisté míry ovládali střelbu pomocí šípů a luku, a kromě nich pár dalších, kteří měli vrhat na útočníky oštěpy, jež teď byly ve spěchu zhotovovány ve zbrojařských dílnách. Nepředstavovali ale ani zdaleka rovnocennou náhradu za vynikající střelce goblinů a gnómů.

„V každém případě tady nejsou, důvody nehrají roli,“

shrnula to Tharlia. „Musíme si poradit bez nich a…“

Odmlčela se, křečovitě se napjala, zavřela oči a přitiskla si špičky prstů na spánky.

„Co se děje?“ zeptal se Barlok ustaraně.

„Kněžky zachytily silný zdroj cizí magie,“ vyhrkla Tharlia stísněně. „Jsou to temní elfové. Přicházejí!“

15

Léčka

Když se Warlon a Lokin vrátili do Červeného kohouta, zastihli v šenku ještě Ailin a další dva trpaslíky s asi tuctem lidí. Soltas a Malot si udělali pohodlí před krbem a vyprávěli lidem za spousty smíchu historky, zatímco kněžka seděla kousek opodál na dřevěné lavici v koutě. V první chvíli se Warlon domníval, že usnula, pak ale zvedla hlavu a usmála se na něj. Vydal se k ní.

„Získal jste informace, které potřebujeme?“ zeptala se.

„Doufám, že ano,“ odpověděl Warlon. „Nemáme žádnou záruku, že jsou pravdivé, ale pokud ano, zavedou nás možná k někomu, kdo nám může ukázat cestu k elfům. Povyprávím vám i ostatním všechno zítra ráno. Proč jste ještě vzhůru?“

„Jsem… trochu zneklidněná,“ odvětila přerývaně.

„Chtěla jsem si jít lehnout už před dvěma hodinami, ale pak…“ zavrtěla hlavou. „Ale co, je to nesmysl, asi jsem jenom přetažená. Zapomeňte na to.“

„Ne, klidně mi řekněte, co jste mi chtěla vyprávět,“

naléhal Warlon a sedl si naproti ní ke stolu.

„Když jsem si chtěla lehnout, na kratičký okamžik jsem cosi ucítila. Musel to být klam, protože mi to připomnělo něco, co jsem cítila v blízkosti temných elfů. Ale to není možné, protože jak by se mohly ty bytosti dostat až sem?“

„Nemohlo se jednat o jiný, možná trochu podobný druh temné magie?“ vyptával se Warlon, který bral její slova velmi vážně. Musel myslet na mumifikovanou mrtvolu, kterou objevili nedaleko hostince. „Lokin říkal, že tady v Gormtalu existují magické kulty, které dokonce přinášejí lidské oběti. Po všem, co jsme dnes v noci zažili, mu to bez problémů věřím.“

„Snad, je to možné,“ připustila Ailin. „Pravděpodobně tomu tak bylo. Cítila jsem cizí auru jen velmi krátce a hned jsem si říkala, že to musí být něco jiného. Přesto jsem se neodvážila jít si lehnout. Chtěla jsem počkat, jestli ji neucítím ještě jednou a nebudu ji schopná určit přesněji.“

„Přesto byste teď měla jít spát,“ řekl Warlon. Hlasitě dodal: „To platí i pro ostatní. Je dost pozdě a zítra máme před sebou dlouhou cestu.“

Soltas a Malot s tichým bručením vstali, rozloučili se s lidmi a zmizeli spolu s Lokinem ve dveřích, které vedly do křídla pro ubytované hosty.

„Je ještě něco, o čem bych s vámi chtěla hovořit,“ řekla Ailin a popadla Warlona za paži, když se chtěl také vzdálit.

„Tharlia mi radila, abych to co nejdéle držela v tajnosti, ale považuji za lepší, pokud o tom budete vědět.“

„To nezní jako potěšující zprávy. O co jde?“

„Týká se to… mých schopností,“ zamumlala Ailin protáhle. „Jak asi víte, jsou nám kněžkám propůjčovány Li’thilou, a proto můžeme jen v její říši plně rozvinout celou jejich sílu. Tady na povrchu jsou uctíváni jiní bohové, Li’thilinu říši představuje výlučně podzemí.“

Warlonovi chvíli trvalo, než pochopil.

„Má to znamenat, že tady nedisponujete žádnými magickými schopnostmi? Ale sama jste přece řekla, že jste pocítila něco, co působilo jako…“

„Neztratila jsem schopnosti úplně,“ ujistila ho Ailin spěšně. „Ale jsou silně omezené. Proto jsem také nemohla auru, kterou jsem předtím ucítila, jasně rozeznat. Jen doufám, že se na mě příliš nezlobíte. Sama nechápu, proč královna Tharlia za těchto okolností trvala na tom, abych se k výpravě připojila, protože o tom každopádně věděla.“

„To taky nechápu. Možná byla opravdu toho názoru, že šance mise díky vaší podpoře stoupnou. I bez vašich schopností kněžky, o kterých stejně pořádně nevím, jak by nám tady mohly pomoci.“ Warlon se přiměl ke krátkému úsměvu. Její doznání ho ve skutečnosti nezasáhlo ani zdaleka tak tvrdě, jak se asi obávala. „V každém případě jsem rád, že jste mi to řekla.“ Vstal. „Ale teď bychom se opravdu měli pokusit ještě několik hodin vyspat.“

*

Warlon měl v úmyslu vyrazit z Gormtalu časně ráno, ale když ho jeden ze sluhů vzbudil, byl pořád tak vyčerpaný, že ho poprosil, aby přišel za dvě hodiny znovu.

Ani při druhém buzení se necítil zdaleka vyspaný, věděl však, že už nesmí ztrácet čas. Spolu s ostatními si dopřál rychlou, ale vydatnou snídani a informoval všechny o tom, co se včera v noci odehrálo a co se dozvěděli. Kromě toho doplnili zásoby proviantu sušeným masem a čerstvým chlebem. Nocleh a strava se ukázaly být překvapivě levné, všechno dohromady stálo jen několik halířů. Než vyrazili, zaplatil Warlon drobnými, které dostal od Xantiroxe.

Nebe bylo potažené šedivými mraky, které visely tak nízko, až to vypadalo, že uvíznou na špičatých střechách domů. Vál studený vítr a všechno působilo, jako by mohlo začít každým okamžikem pršet. Přesto skýtal Gormtal za denního světla podstatně přívětivější pohled než v noci.

Krámky a řemeslnické dílny byly otevřené a ulice zaplňovala spousta lidí, kteří se příjemně odlišovali od hrdlořezů a další sebranky, jež se jimi potloukala po setmění. Po dláždění rachotily těžce naložené povozy, muži tahali bedny a pytle, kutáleli před sebou sudy nebo se věnovali jiným činnostem. Někteří se prostě jen tak loudali sem a tam. K vidění bylo i dost žen a hrajících si dětí.

Právě mezi dětmi vzbudila skupina trpaslíků trochu rozruchu. Několik jich s křikem běželo kus za nimi, aby byly vzápětí vystřídány dalšími. Jakmile se trpaslíci přiblížili k doširoka otevřené východní bráně a prošli jí, zůstaly i poslední z nich za jejich zády.

Před trpaslíky se táhla kopcovitá krajina, jíž se klikatila silnice. Na některých kopcích stály hrady, většina už sotva víc než trosky.

„Předsunutá obranná zařízení na ochranu Gormtalu z doby války mezi městy, když se království Lartronie kvůli bojům o nástupnictví ponořilo do chaosu,“ vysvětlil Lokin, když zaznamenal Warlonův tázavý pohled. „Mimochodem tyto války byly v neposlední řadě rozpoutány kvůli neúspěšným pokusům dobýt Elan-Dhor a násilně se zmocnit našeho tehdejšího bohatství,“ dodal s úsměvem. „Královské oddíly při tom utrpěly strašné ztráty, jen proto vůbec mohlo dojít k povstáním. Víc než století zuřily v této odlehlé části říše líté boje, než královský rod opět zesílil a dostal zdejší oblast zpátky pod kontrolu. Ale Terenet, hlavní město říše, je daleko a král se jen málo zajímá o to, co se v zapadlých provinciích děje. Mezi městy už sice dlouho nezuří války, ale jen díky tomu jsou možné takové poměry jako v Gormtalu, kde zkorumpovaní místodržící zneužívají svou moc.“

Pochodovali rychle, aby dohnali čas, který ztratili ráno.

Warlon se chtěl do večera dostat k hostinci, o kterém hovořil

Xantirox, aby nemuseli zase strávit noc pod otevřeným nebem.

Kolem poledne ustoupily kopce ploché, dosti holé krajině s písčitou půdou. Stejně jako v předchozích dnech se setkávali s čím dál větším množstvím poutníků: pěších, jízdních i na povozech.

Zatím bylo sucho, ale teď začaly padat první kapky deště. Protože měli kvůli studenému větru na sobě pláště, stačilo jim nasadit si kapuce, aby se chránili. Naštěstí nebyla přeháňka příliš silná a trvala sotva půl hodinky, pak se nebe rozjasnilo. Vítr hnal mračna k západu. Tu a tam se mezi nimi rýsovaly pruhy modré oblohy, které se v průběhu dalších hodin čím dál víc zvětšovaly. Vysvitlo slunce.

Už v odpoledních hodinách začal příliv poutníků opadávat, jen ojediněle se setkávali s jezdci, kteří jako by měli všichni velmi naspěch.

Soumrak značně pokročil, když jejich malá skupina konečně dorazila ke křižovatce se směrovou tabulí ukazující cestu do Erlfurtu. Noc stále rychleji roztahovala temná křídla nad krajinou, ale sotva půl míle odtud se tyčila mohutná temná silueta, která nemohla být ničím jiným než doporučeným hostincem.

„Vypadá opuštěně,“ konstatovala Ailin. „Nikde není rozsvíceno. Nemyslím, že tam najdeme nocleh.“

„Nesmysl,“ odvětil Lokin. „Xantirox by nám ho nedoporučil, kdyby byl zavřený. Musí být otevřený.“

Jak se blížili k temnému obrysu, z něhož se vyloupl dvoupatrový dům se zašpičatělou sedlovou střechou, Warlonův neklid vzrostl.

„Už si nejsem jistý, že bychom tam opravdu měli přenocovat,“ pronesl váhavě.

„Cože?“ Lokin se prudce otočil a nechápavě se na něj zahleděl. Také ve tvářích ostatních četl Warlon nepochopení. „Jak jste na to najednou přišel?“

„Vrtají mi v hlavě Xantiroxova slova. Opravdu si myslíš, že mu tak šlo o naše blaho, aby nám doporučil k přespání zrovna tenhle hostinec? Mně se to nelíbí.“

„Bojíte se, že by to mohla být léčka?“

„Přesně tak. Xantirox nás připravil o spoustu zlata, ale pochybuji, že se s tím člověk jako on spokojí. Mohl by se právem domnívat, že ho máme ještě víc. Ale už těch dvacet zlatých tolarů, které nám vrátil, by pro něj mohlo samo o sobě představovat velké pokušení.“

„Jenže pokud nás chtěl přepadnout, mohl to už dávno udělat na silnici,“ namítl Silon.

„Ne, nebezpečí, že by se mohli najít svědci, by bylo příliš velké,“ dostalo se Warlonovi nečekané pomoci od Lokina. „Xantirox má velký zájem na tom, aby byly silnice v okolí Gormtalu považovány za bezpečné, jinak by mohl klesnout počet kupců a poutníků a on by přišel o spoustu zisků. Hlavně by se ale mohly zvěsti o přepadech za bílého dne donést až do Terenetu a upoutat královu pozornost. A to

je to poslední, co chce. Pár cestujících, kteří v noci zmizí v hostinci, aniž by si toho někdo všiml, to je postup, který by mi k němu seděl víc. Přesto si myslím, že dokud se budeme mít na pozoru, je pro nás riziko přijatelné. Silnice je hojně používaná a vzdálenost zhruba den pochodu od Gormtalu je natolik příznivá, že se tady určitě zastavuje spousta cestujících.“

Mezitím se ocitli skoro u budovy a Warlon poznal, že opravdu není tak opuštěná, jak to na první pohled vypadalo.

Ze stájí se ozývalo frkání četných koní. Takže tady museli nocovat i další poutníci, což zmenšovalo pravděpodobnost léčky. Kromě toho si všimli, že se uvnitř svítí, kupodivu byly ovšem všechny okenice zavřené, takže ven takřka nepronikalo světlo.

Warlon si nerozhodně prohlížel zdi. Zavřené okenice se mu nezamlouvaly. Každému hostinskému muselo záležet na tom, aby světlem přilákal co nejvíc cestujících, místo aby se snažil skrýt dům v noční tmě. Na druhou stranu měl Lokin pravdu, na to, abyste přemohli oddíl těžce vyzbrojených trpaslíků, bylo třeba víc než jen několik hrdlořezů.

Plášť mu vzedmul poryv prudkého, ledového větru, až se zachvěl. Vítr v průběhu posledních hodin zesílil, nebyl jen chladnější, ale také prudší a mezitím skoro získal sílu vichřice. To rozhodlo. Po dlouhém pochodu byli unavení a vyčerpaní a také další den je čekala dlouhá cesta.

Potřebovali vydatný spánek a ten pod otevřeným nebem

nenajdou. Warlon rozhodl, že si hostinec alespoň prohlédnou.

Nade dveřmi visel štít, ale i kdyby Warlon uměl číst, byla příliš velká tma, než aby ho rozluštil. Přistoupil ke vchodu a stiskl kliku, ale dveře byly zamčené. Po klepadle nebylo nikde ani stopy, proto několikrát ze všech sil zabušil pěstí do dřeva. Nic se nestalo, a tak vytáhl dýku a párkrát silně zabouchal její hruškou do dveří. Když klepal potřetí, odsunula se konečně závora a dveře se na škvírku pootevřely. Ve skulině se objevil hubený, bezvousý obličej.

Muž se rychle - a jak se zdálo velmi vystrašeně - rozhlédl noční tmou, teprve pak upřel pohled na příchozí.

„Trpaslíci,“ zamumlal udiveně. „To je vzácná návštěva.“

Ustoupil stranou a otevřel dveře dokořán. „Pojďte dál, rychle. Co vás pro všechno na světě přimělo k tomu, abyste se v noci Pána stínů zdržovali po západu slunce venku?

Máte neskonalé štěstí, že jste ještě naživu a že jste se bez úhony dostali až sem!“

Sotva vešel poslední z nich dovnitř, zase dveře zabouchl a zasunul těžkou závoru. Warlon se rozhlédl. V hostinci se zdržovaly asi tři tucty hostů, podstatně víc, než čekal, mezi nimi i ženy a děti. Ten pohled podstatně snížil jeho obavy, že by se mohlo jednat o léčku. Na druhou stranu tu nebylo po veselé náladě, jakou zažili včera večer u Červeného kohouta, ani stopy. Většina hostů mlčela nebo si spolu jen

tiše šuškala, jako by měli obavy mluvit nahlas. Strach zahaloval místnost jako dusivý závoj.

„Jak vidíte, je tu dnes jako každý rok v tuto dobu dost rušno,“ pronesl hostinský. „Mám už bohužel jen jeden volný pokoj. Je určený pouze pro šest hostů, ale můžu do něj umístit ještě dvě postele. Bude tam trochu těsno, ale bude to v každém případě lepší, než kdybyste nocovali ve výčepu.“

Trpaslíci si svlékli pláště, pak si objednali pivo a něco k snědku a posadili se k velkému, ještě volnému stolu přímo vedle dveří. Jakmile hostinský přinesl nápoje, vyzval ho Warlon, aby si k nim na chvíli přisedl.

„Co se tu děje?“ zeptal se. „Navštívil jsem už smuteční slavnosti, kde vládla veselejší nálada než tady. Čeho se ti lidé bojí?“

„Máme noc Pána stínů,“ odpověděl hostinský tlumeným hlasem, jako by tím bylo všechno řečeno.

„Odpusťte, prosím, ale přicházíme z daleka a neznáme víru ani zvyky tohoto kraje,“ ujala se slova Ailin. Zdálo se, že jako kněžka má velký zájem na tom, aby se dozvěděla něco o cizím náboženství nebo alespoň o pověrách.

„Takže ani nevíte, jaké nebezpečí vám hrozilo?“

Hostinský na ně zíral nevěřícně a vyděšeně současně. „Pán stínů je jeden z nejstrašnějších démonů. Trýzní duše nešťastníků, kteří se dostali do říše zatracení. Jednou za rok svou temnou říši opouští, potlouká se kolem a pátrá po nových obětech, které jsou tak neopatrné nebo troufalé, že

se v tuto noc zdržují venku. Ale ani pevné zdi neposkytují úplnou ochranu, proto by měly být dveře i okna pevně zavřené. Nejlepší je, když ven nepronikne žádné hlasité slovo ani světlo, které by ho mohlo přilákat.“

Jeho slova byla odpovědí na všechno, co si Warlon předtím nedokázal vysvětlit.

„Je tu ještě něco, s čím byste mi možná mohl pomoci,“

řekl. „Určitě zaslechnete od hostů spoustu historek z bližšího i vzdálenějšího okolí. Slyšel jste někdy o zálesákovi, který prý žije ve velkých hvozdech východně od Nostolotu?“

„Jistěže ano,“ přitakal hostinský. „Dokonce tady přenocoval, i když je tomu už drahně let. Tehdy vedl hostinec ještě můj otec. Od té doby ho ale, pokud vím, nikdo neviděl. Koluje fáma, že se uchýlil do hlubokých lesů, ale nedokážu říct, zda je to pravda.“

Nebyla to úplně odpověď, v jakou Warlon doufal, ale aspoň teď věděl, že jim Xantirox nepředložil naprosto smyšlenou historku. Jeho naděje vzrostla.

Nálada v šenku byla tak stísněná, že nikdo z nich necítil potřebu se tu zdržovat déle, než bylo nutné. Hned po jídle se proto uchýlili do pokoje. Ačkoliv hostinec i jeho hosté působili neškodně, nechtěl Warlon v žádném případě podstupovat zbytečné riziko. Proto nejen zamkl dveře, ale také před ně předsunul prádelník. Tak bylo zajištěné, že nikdo nepozorovaně nepronikne dovnitř.

Už klidnější se uložili ke spánku.

*

Jen málo lidí znalo Barga pod jeho pravým jménem.

Mnohem vyhlášenější byl pod přezdívkou, kterou mu dali už před lety - Ruka. Nikdo nevěděl, jak Ruka vypadá, protože ho nikdy nechytili. Což byl bezpečný důkaz jeho zlodějského mistrovství. V řemesle, v němž většina končila nejpozději po několika málo letech v žaláři, nebo dokonce na šibenici, se osvědčoval už skoro dvě desetiletí. Důvodem bylo, že nikdy nebyl přecitlivělý. Pokud Barg pojal sebemenší podezření, že ho někdo viděl při krádeži nebo vloupání a mohl by něco prozradit, byl to pro tuto osobu rozsudek smrti; v takovém případě se stával žalobcem, soudcem a katem v jedné osobě.

Momentálně měl spadeno na zlato skupiny trpaslíků. V

Díře v Gormtalu zaslechl úryvky rozhovoru mezi dvěma z nich a Xantiroxem. Nejenže viděl, jak mu zaplatili zlatou hroudou větší než pěst a k tomu ještě dostali zpátky slušnou hromádku zlatých tolarů, ale také zaslechl, že míří do Nostolotu, takže s největší pravděpodobností přenocují v hostinci u křižovatky do Erlfurtu.

Kdyby trpaslíky sledoval a něco jim udělal v Gormtalu, Xantirox a jeho špiclové by se to dozvěděli, což by mělo dost nepříjemné následky. Uzavřením obchodu s

Xantiroxem se nacházeli do jisté míry pod jeho ochranou.

Bargovi tedy nezbývalo než si na ně počíhat někde mimo město, a k tomu byl hostinec ideálním místem.

Na hřbetě koně potřeboval podstatně méně času než trpaslíci jdoucí pěšky. I když vyrazil později, během odpoledne je na silnici předjel. Trochu ho polekalo, když zjistil, že je jich osm, nikoliv jen ti dva, které spatřil uplynulou noc. Sedm mužů bylo těžce vyzbrojeno a nejspíš patřilo k válečnické kastě. Žena sice také měla pás s mečem, ale Barg ji vyhodnotil jako pouze nepatrnou hrozbu. Věděl, že trpaslíci nemají ženské vojáky. Ostatních sedm ale nepůsobilo, jako by se dalo snadno přemoci, pokud by nepostupoval s maximální obratností.

Jeho plán to sice ztěžovalo, ale v žádném případě neznemožňovalo. Těžkosti chápal výlučně jako výzvu, kterou je třeba přijmout.

Dorazil do hostince dávno před tím, než tam konečně došli i trpaslíci, a čekal na ně. Mezi četnými dalšími hosty nebyl nijak nápadný. Trpaslíci nic netušíce snědli večeři a pak se vskutku brzy uchýlili do svého pokoje, což mu přišlo velmi vhod.

Barg počkal až na dobu po půlnoci, aby se ubezpečil, že opravdu usnuli. Většina zbývajících hostů se ještě zdržovala v šenku. V noci Pána stínů nechtěli být sami, vyhledávali spíš blízkost ostatních.

Nikdo si Barga nevšímal, když konečně vstal a odešel.

Dveřmi prošel ze šenku do chodby, do níž ústila řada pokojů. Dřevěné schodiště vedlo do horního poschodí, kde se nacházely další pokoje pro hosty, ale ty ho nezajímaly, neboť zaslechl, že trpaslíci dostali ten poslední volný v přízemí.

Staromódní zámek dveří pro něj nepředstavoval problém. Pomocí speciálního háčku ho otevřel během několika vteřin. Přesto se nedaly dveře otevřít. Trpaslíci byli opatrnější, než se nadál, a zjevně se uvnitř zabarikádovali. I kdyby se mu podařilo dostat překážku násilím z cesty, neodehrálo by se to v žádném případě potichu.

Musel hledat jinou cestu, ale i na tuto eventualitu si připravil plán. Pokud nepronikne dovnitř dveřmi, tak oknem.

Zavřené okenice se daly nářadím snadno odšroubovat a také zabezpečení okna ho zdrží nanejvýš několik vteřin. Až ho otevře, prohloubí spánek trpaslíků pomocí omamného kouzla, které už před nějakou dobou koupil od čaroděje v Gormtalu. Vklouzl rukou do kapsy pláště a nahmatal krabičku velkou asi jako pěst. Až vhodí jednu z malých, načervenalých kuliček, které v ní byly, do pokoje trpaslíků, bude se moci naprosto nerušeně porozhlédnout. Spáči by se neprobudili, ani kdyby je vyhodil z postelí.

Z křídla pro hosty vedly na dvůr dveře. Nebyly zamčené, Barg musel jen odsunout závoru. Pověra o Pánu stínů, rozšířená v této oblasti, mu nemohla nahnat sebemenší

strach. Zhluboka se nadechl studeného, ale svěžího nočního vzduchu. Na opačné straně dvora se nacházely stáje, na ulici vedl oblouk brány zabezpečený jen plotem. Všude bylo ticho, jen vítr skučel kolem domu tak strašidelně, až byste mohli opravdu věřit, že slyšíte nářek zatracených.

Barg myšlenku zapudil. Nevěřil na démony, duchy, zatracené a podobné nesmysly. Odhodlaně vešel na dvůr a přejel pohledem po vnější stěně. Třetí okno patřilo pokoji trpaslíků. Chtěl se k němu vydat, když tu zaslechl tichý zvuk. Okamžitě se zastavil a prudce se otočil. Měl dojem, jako by v tmavém koutě dvora zahlédl bleskurychlý pohyb, ale když se tím směrem zadíval, nic neviděl.

Váhavě se vydal blíž. Sice si nedokázal představit, že by někdo z hostů, nebo dokonce sám hostinský, dobrovolně opustil dnes v noci dům, ale pokud hrozilo sebemenší nebezpečí, že ho někdo při jeho počínání zpozoroval, musel se o něj postarat. Pevně sevřel pravou rukou dýku na opasku.

„Je tam někdo?“ zeptal se tiše. Nedostalo se mu odpovědi a panovala taková tma, že ani teď nedokázal nic rozeznat. Srdnatě postoupil ještě o několik kroků. Ozval se zvuk, který mu připomněl výhružné syčení hada. Vyděšeně o krok ucouvl a tasil dýku.

„Vím, že tam někdo je, tak vylez ven!“ dožadoval se a zíral přimhouřenýma očima do tmy. „Vylez ven, nebo si pro tebe dojdu!“

Ze tmy k němu vyklouzl stín. Barg strnul. Nechápavě zíral na postavu. Na ramena jí splývaly dlouhé, světlé vlasy.

Také pokožku měla natolik bledou, až vypadala skoro bílá.

Na sobě měla úzké, černé kožené šaty. Pláštěnku vzedmul poryv větru, takže vypadala skoro jako pár velkých křídel.

Nejděsivější na neznámém ale byly jeho rudě žhnoucí oči.

V posledních vteřinách života Barg pochopil, jaké chyby se dopustil, když přezíravě odbyl údajnou pověrčivost zdejších lidí jako nesmysl. Pán stínů, pátrající v noci po obětech, existoval a stál přímo před ním. Postava nemohla být nic jiného než démon z pekla.

Barg otevřel ústa k výkřiku, už se ale nedostal k tomu, aby z něj vyšel. Ruka děsivého tvora, již dosud skrýval spolu s mečem, který v ní držel, za zády, vystřelila vpřed.

Čepel projela Bargovi hrdlem a hned poté se mu zabořila hluboko do hrudi. Než padl k zemi, byl už mrtev.

Sotva dva tucty kroků odtud se Ailin prudce posadila na posteli. Srdce jí bušilo, zatímco zírala do tmy. Její zostřené smysly zaznamenaly něco, co proniklo do jejího spánku a vytrhlo ji ze snů. Navzdory malátností se ze všech sil soustředila, nedokázala ale cizí přítomnost znovu zachytit.

Nejspíš to byl jen výplod zlého snu. Po několika minutách klesla zpátky a hned poté znovu usnula.

*

Bargova znetvořená, jako mumie vypadající mrtvola byla objevena následujícího dne pozdě dopoledne za několika prázdnými pivními sudy, které byly navršené v koutě dvora. Všichni, kdo ji spatřili, mumlali zděšeně tiché modlitby a prováděli prsty gesta, která měla držet v povzdálí démony a další zlo.

Nepanovaly sebemenší pochybnosti o tom, že se ten nešťastný blázen, který nedbal varování a zjevně se vydal v noci ven, aby dohlédl na koně nebo se nalokal čerstvého vzduchu, stal obětí Pána stínů. Stav jeho těla víc než jasně dokazoval, že při jeho smrti byla ve hře ďábelská kouzla.

Nikdo ani v nejmenším nepomyslel na to, že by mohla existovat souvislost mezi jeho zavražděním a skupinou trpaslíků, která krátce po svítání odcestovala z hostince.

*

Vítr se v časných ranních hodinách trochu utišil a také jinak počasí slibovalo, že bude podstatně příjemnější než předchozího dne. Sice bylo stále velmi chladno, ale slunce zářilo z azurově modrého nebe, na kterém se jen tu a tam rýsovaly bílé obláčky, a zalévalo všechno intenzivně zlatým světlem. Warlon jen doufal, že se během dne neudělá přílišné vedro.

Ani jeho obavy, že by se mohlo v případě hostince jednat o léčku, se nenaplnily. Nerušeně prospali celou noc a

za svítání se probudili svěží. Podle plánu vyrazili po posilující snídani časně zrána. Hezké počasí a naděje, že by mohli už dnes večer dokončit první etapu cesty a setkat se se zálesákem, se nadto postaraly o dobrou náladu. Se zpěvem a žertováním putovali silnicí.

Kolem poledne dorazili do Erlfurtu, města, které bylo skoro tak veliké jako Gormtal. Warlon chvíli zápasil sám se sebou, zda by se neměli zastavit v nějakém hostinci a dopřát si oběd, rozhodl se ale jinak. Jen by ztratili čas. Místo toho obešli město obloukem a o chvíli později si odpočinuli ve stínu na okraji jedlového lesíka.

Okolí tady bylo poseté spoustou malých usedlostí, podle toho také potkávali další cestující. Stále znovu naráželi na křižovatky a některé vesnice, ležící jen několik mil od silnice, mohli dokonce zahlédnout ve slunečním světle v dálce. Velké plochy okolní krajiny byly využívány pro pěstování plodin a chov dobytka.

Odpoledne konečně dorazili do Nostolotu. Byl větší než vesničky, kolem kterých v uplynulých hodinách procházeli, nemohl se ale ani zdaleka měřit s Gormtalem nebo s Erlfurtem. Pochodovali velmi rychlým tempem skoro bez přestávek a byli všichni dost unavení. V dálce šlo spatřit obrovský tmavý stín - musely to být lesy, představující jejich cíl, byly ale ještě mnoho mil daleko. I když by Warlon nejraději hned pokračoval dál, chápal, že jsou jeho druhové vyčerpaní a zaslouží si pořádný odpočinek. A tak se rozhodl,

že alespoň tentokrát zavítají do některého z hostinců.

Najedli se dosyta pečeně, chleba, ovoce a sýra a on využil příležitosti, aby se poptal hostinského na zálesáka.

„Ale ano, znám ho,“ potvrdil starší, obézní muž se zardělými buclatými tvářemi. „Kdysi u mě býval tu a tam hostem. Zasmušilý, na slovo skoupý mužský, ale není to špatný chlap. Hodně toho procestoval a uměl vyprávět zajímavé historky z dalekých zemí, když byl občas v hovornější náladě. Bohužel se tady už roky neukázal.“

„Říká se, že žije ve velkých lesích východně odtud.“

„To se říká, ale jestli je to pravda, nevím. Proč se o něj zajímáte?“

„Přišli jsme, abychom si od něj vyprosili pomoc při plnění důležitého poslání,“ odpověděl Warlon. „Můžete nám alespoň prozradit jeho jméno?“

„Hm, nechte mě přemýšlet.“ Hostinský se poškrábal po špatně oholené bradě. „Malachos, ne, ale znělo to podobně.

Malonon, Malorion… okamžik, už jsem si vzpomněl: Malcorion. Tak se jmenuje, Malcorion. Jsem si naprosto jistý. Ale opravdu ho v tomto kraji neviděli už velmi dlouho.“

Warlon poděkoval. Hned po jídle zase vyrazili a opustili Nostolot východním směrem. Viděl svým druhům ve tvářích, že by raději strávili noc ve městě a šli dál až ráno, ale do setmění zbývalo několik hodin a ty nechtěl nechat uplynout nevyužité.

V ideálním případě se setkají s Malcorionem ještě dnes večer, jinak prostě přenocují v lese, což bylo koneckonců mnohem lepší než ve volné krajině. Bylo příjemně teplo, ale aniž by zavládlo příliš velké vedro, a nevypadalo to ani na déšť, ani na bouřku.

Dobrý stav silnic, po kterých v uplynulých dnech putovali, je trochu rozmazlil. Cesta vedoucí do lesů byla ale sotva víc než vyšlapaná stezka, částečně zarostlá plevelem a už dlouho skoro nepoužívaná, takže zdaleka nepostupovali tak rychle, jak doufali.

Jako by se blížili k lesům až mučivě pomalu. Warlon vrhal čím dál častěji ustarané pohledy k nebesům. Když konečně dorazili na kraj lesa, slunce klesalo stále níž a krajinu zahalovaly první stíny soumraku.

Pod hustým listovím stromů už byla taková tma, že Warlon v prvních vteřinách skoro neviděl. I když si pak jeho oči zvykly na šero, nedosáhl pohledem dál než na tucet kroků. Všechno, co se tam nacházelo, splývalo v černou stěnu z podrostu, stínů a tmy, za kterou se mohlo skrývat všechno možné.

Pokračovali pomaleji než dřív. Warlonovy naděje, že naleznou Malcoriona dnes večer, klesaly. Ještě nanejvýš půl hodiny a bude taková tma, že nebudou moci dál.

Samozřejmě mohli zapálit pochodně, ale pochyboval, že jim to pomůže víc, než kdyby rozbili tábor a rozdělali oheň.

Xantirox tvrdil, že si Malcorion všimne všeho, co se děje v jeho lesích, a sám s nimi naváže kontakt, pokud si bude přát.

Warlon přemítal, jestli by na něj neměl zavolat, ale pochyboval, že to k něčemu bude. Koneckonců teprve do obrovité lesní krajiny vstoupili. Nejspíš bude nejlepší, když půjdou ještě kousek a porozhlédnou se po vhodném místě k přenocování. Budou tak mít dobré vyhlídky, že si Malcorion v nadcházejících hodinách všimne jejich ohně a bude je sledovat. Zítra ráno ho můžou zavolat, aby mu ukázali, že s ním chtějí mluvit.

Zatímco Warlon přemýšlel, nedával chvíli pozor na cestu. Zakopl o kmen stromu, v pološeru skoro neviditelný, a takřka upadl. Jen s námahou udržel rovnováhu.

A pak…

Všechno se odehrálo příliš rychle, než aby Warlon stihl pořádně zaznamenat, co se to vlastně děje. Cosi se vyřítilo ze tmy a o zlomek vteřiny později vyrazil Silon vedle něj vyděšený výkřik. Do hrudi ho zasáhla dýka, odrazila se ale od kroužkové košile, kterou měl každý z nich s výjimkou Ailin na Warlonův rozkaz navzdory s tím spojeným nepříjemnostem pod normálním oblečením.

„Kryjte se!“ zařval. „Ailin, k zemi!“

Z hloubi lesa přisvištěly další dýky. Warlon se ochranitelsky vrhl na kněžku, která zareagovala pozdě, a strhl ji k zemi. Jedna z dýk ho škrábla do nechráněné paže a vypálila mu do kůže ohnivou čáru bolesti.

Kolem něj vládl chaos. Warlon viděl, jak z houští vyráží několik tcuulů, ale byla tam i další, mnohem větší stvoření.

Zprvu se vůbec nesnažil mít lepší přehled, jeho pozornost patřila v tu chvíli zejména Ailin. Spolu s ní se přitištěný k zemi plazil k podrostu, lemujícímu cestu. Obklopily je první kapradiny a on si už chtěl s úlevou oddechnout, když tu ho popadla čísi ruka a hrubě ho strhla dozadu.

Před ním se tyčila bytost, která jako by pocházela ze zlého snu. Bylo to poprvé, co Warlon na vlastní oči spatřil trola, a raději by se bez této zkušenosti obešel.

Tvor byl víc než tři metry vysoký a tak rozložitý, že už jen tím působil znetvořeně. Na sobě měl pouze bederní zástěrku a jako by z něj síla doslova sršela. Jeho ruce byly velké jako pánve a vypadaly, že mohou trpaslíka bez problémů rozervat ve vzduchu. Pokožku měl zelenkavou a šupinatou a celou pokrytou bradavicemi a puchýři. Pod ní se napínaly provazce svalů. Také tvář nestvůry byla ošklivá.

Holou lebkou, plochým, ustupujícím čelem, placatým nosem a masitými, povislými tvářemi připomínala špatně naloženého buldoka. Když tvor otevřel ústa, objevil se děsivý chrup šelmy. Stejně jako mohl trpaslíka roztrhat holýma rukama, muselo být smrtelné i kousnutí strašných zubů. Ta bytost byla bojovým strojem, jejímž jediným účelem jako by bylo zabíjení a ničení. Ve srovnání s ní působili dokonce i z trolů pocházející tcuulové hezky a neškodně.

Tvor nemilosrdně shlížel vypoulenýma žabíma očima na Warlona. V pravé ruce držel volně meč, jenž byl skoro stejně dlouhý jako Warlon sám a který by trpaslík navzdory zajisté nemalé síle asi sotva dokázal pozvednout. Trol ho zato zvedl skoro hravě působícím pohybem mocně nad hlavu v působivé demonstraci obrovské tělesné síly.

Warlon se zoufalou odvahou kopl. Přitáhl nohy k sobě a vrazil trolovi tak silně, jak jen mohl, podpatky holínek do kolen.

Bylo to, jako by narazil do mohutné zdi. Kotníky mu projela bodavá bolest, zatímco zelená nestvůra jako by kopanec ani necítila. Warlon vykřikl a na poslední chvíli se překulil na stranu, i když mu překážel neforemný vak na zádech. Jen na vlas od něj zajelo hluboko do půdy ostří meče.

Než mohl Warlon tasit, zasvištěla Ailinina čepel a zasáhla trola do paže. Způsobila mu ale jenom řeznou ránu, z níž tekla tmavá krev. Obr rozhněvaně zavrčel. Jednou rukou se ohnal po kněžce. I když o ni jen zavadil, proletěla několik metrů vzduchem a padla k zemi.

Aniž by jí trol dál věnoval pozornost, obrátil se k vlastní zbrani. Jeho čepel pronikla tak hluboko do kořene skrytého pod zemí, že v něm uvízla. Dokonce ani obrova strašná síla nestačila, aby ji dokázal na první pokus vyprostit. Trhal jí jako posedlý a bylo jen otázkou vteřin, než ji zase osvobodí.

Přesto poskytla Warlonovi jeho nešikovnost kratičkou chvilku, kterou bez váhání využil. Než trola napadlo využít místo meče prostě nohu a ohnat se po něm, což by byl pravděpodobně podobně jistý způsob, jak ho zabít nebo aspoň těžce zranit, odkutálel se Warlon ještě jednou stranou, aby se dostal z trolova bezprostředního dosahu. Pak vyskočil a snažil se vyprostit sekyru zpoza opasku, ale ta tam nějak uvízla. Warlon s ní už neztrácel čas, místo toho tasil meč a oběma rukama ze všech sil zaútočil, aby ho zarazil trolovi ze strany do boku.

Stvůra byla dobře dvakrát tak vysoká jako on a pouhá její tělesná hmota budila dojem těžkopádnosti, ale byl to jen klam, jak Warlon hned poté bohužel zjistil. Trol se otočil bleskurychlým pohybem, jehož by se od něj Warlon nikdy nenadál, popadl vpřed vyrážející čepel a mohutným trhnutím ji vyrval Warlonovi z rukou, i když se mu při tom musel z obou stran nabroušený kov zaříznout hluboko do prstů.

Obr znovu zařval, znělo to ale spíš vztekle než bolestivě.

Zasadil Warlonovi úder, který trpaslíka nezadržitelně odmrštil dozadu, až narazil zády do stromu, o který se bolestivě zastavil. Byl to vykotlaný, dávno odumřelý dub.

Omámeně se chvíli přidržoval kmene a lapal po dechu.

Pochopil, že v otevřeném boji nemá proti této bytosti sebemenší šanci. Zbýval mu jen útěk. Se zbabělostí to nemělo nic společného. Nebylo nečestné prchnout před

soupeřem, kterého nebylo možné porazit. Třeba se mu tak alespoň podaří odlákat tvora od Ailin a od ostatních.

Těsně vedle jeho hlavy zela ve stromě velká díra.

Warlon si nechal sklouznout vak z ramen, spěšně ho nacpal do otvoru a zaslechl, jak uvnitř padá na zem. Pokud unikne, byl si jistý, že dokáže strom znovu najít. V opačném případě se lapkové alespoň nedostanou ke zlatu, které se nacházelo až na několik málo tolarů vevnitř.

Warlon se rozběhl. Po několika krocích se ohlédl přes rameno. Spatřil, jak obr se zelenou kůží dokázal posledním škubnutím vytrhnout meč ze země i z kořene. Okamžitě se pustil do pronásledování.

Warlon skoro nedával pozor, kam běží. Všude kolem něj rostly stromy a bujely houštiny, takže stejně neměl mnoho příležitostí zorientovat se. Na okamžik se ho zmocnil strach, že by ho v tomto prostředí mohl zradit jindy neomylný orientační smysl trpaslíků, beznadějně se v lese ztratí a už nenajde cestu zpátky k druhům, ale zaplašil ho. Nejhorší nebezpečí pro něj zrovna teď představoval trol. Uniknout mu bylo to jediné, na čem právě záleželo. Pokud se mu to podaří, může si později lámat hlavu nad tím, jak najít cestu zpátky.

Warlona bičovaly do tváře větve a šaty mu trhaly trnité úponky a vyrývaly mu do kůže krvavé šrámy, ale takřka to nevnímal. Čirá panika ho poháněla vpřed. Neodvažoval se ohlédnout ze strachu, že by tím možná ztratil osudný zlomek

sekundy. I tak věděl, že trol je těsně za ním. Hluk, s jakým se obr bezohledně prodíral houštím, se nedal přeslechnout.

Warlonovou jedinou výhodou byla jeho větší obratnost.

Stále nahodile kličkoval a měnil směr a pokaždé získal několik vteřin. Trol byl kolos, který velikostí, silou a rychlostí válcoval vše, co mu stálo v cestě, jako obrovitý kus skály, valící se ze svahu. Ovšem než se mohl přizpůsobit náhlé změně směru, strhla ho vlastní setrvačnost vždycky o několik kroků dál.

Jednou za sebou Warlon dokonce zaslechl tupé zadunění, jak se trol nedokázal včas vyhnout stromu a v plném běhu do něj narazil. Obr pod silou nárazu odklopýtal několik kroků dozadu, ale plný nově rozdmýchaného hněvu se okamžitě zase pustil do pronásledování.

A nedalo se přeslechnout, že se přibližuje. Tvor nejspíš vůbec nevěděl, co je to únava a vyčerpání, zatímco Warlonovi jako by čím dál víc těžkly nohy, a dýchání se dávno změnilo v namáhavé lapání po dechu. Trpaslíci byli sice houževnatí a vytrvalí a bez problémů dokázali urazit dlouhé vzdálenosti, ale na rychlý běh nebyli zvyklí.

Warlonův náskok se postupně rozplýval, představoval tři čtyři kroky. Ještě nanejvýš několik minut, možná dokonce vteřin, pak ho trol dostihne a to bude jeho rozsudek smrti.

To pomyšlení Warlonovi pomohlo, aby ještě jednou zmobilizoval skryté zásoby sil a běžel trochu rychleji.

Zároveň však věděl, že to není o moc víc než poslední

vzepětí před zdánlivě nevyhnutelným. Tvorovi, který disponuje takovou zásobárnou sil a zjevně se nedá ničím zastavit, se nedalo uniknout.

Kapraďovitý porost prořídl a přímo před Warlonem se najednou vynořilo husté, několik metrů měřící a skoro jako člověk vysoké ostružinové houští. Trpaslíka zaplavila zoufalá naděje. Tak tak se mu podařilo přibrzdit a uhnout doprava.

Trol takové štěstí neměl.

Skoro bez zpomalení se vřítil do trnitého porostu, a tato překážka byla dokonce i na kolos jako on příliš. Krajní úponky se ještě přetrhly jako tenká vlákna, ale houští bylo čím dál hustší a hustší. Trolova setrvačnost se vytrácela, přesto ho strhla ještě dobré dva tři metry hlouběji do podrostu, než se mu kolem nohou ovinulo jako pouta tolik úponků, že už dokonce ani jeho síla nestačila, aby je přetrhl.

Divoce máchajícími pažemi se snažil udržet rovnováhu, ale marně. Jak dlouhý, tak široký padl dopředu.

Sípající Warlon zůstal stát několik metrů opodál a lapal po vzduchu. Měl pocit, jako by místo něj vdechoval skleněné střepy.

Přesto ho zaplavil pocit triumfy a škodolibosti, když viděl, jak trol leží na břiše a s roztaženýma rukama a nohama uprostřed křoví vztekle řve a marně se snaží vyškrábat zpátky na nohy. Trny nejspíš nedokázaly proniknout jeho šupinatou kůží a ublížit mu, ale čím víc se

pohyboval, tím hlouběji se zamotával do spleti šlahounů jako do sítě.

Warlonova úleva ale netrvala dlouho. V příležitost jako tato doufal během útěku po celou dobu a nesměl ztrácet čas.

Trol si počínal tak nešikovně, že by to jistě působilo komicky, kdyby situace nebyla tak vážná, ale byl prostě příliš silný, aby ho houští mohlo zadržovat dlouho. Sice se stále zaplétal do nových úponků, ale stále víc a víc jich praskalo pod pouhou prudkostí jeho pohybů. Nemohlo trvat dlouho, než houští kolem sebe buď uválcuje, nebo roztrhá.

Warlon rychle prozkoumal úchyt sekyry. Jedno poutko se nejspíš při plížení po zemi zakleslo. Upravil ho a konečně sekyru vyprostil. I když mu každý pohyb připadal obtížný, spěchal k trolovi. Ten rozpoznal nebezpečí, které mu hrozilo. S největším vypětím sil vyprostil pravou paži a pokusil se ohnat po útočníkovi. Warlon se rozmáchl sekyrou, zasáhl obrovu paži svištící vzduchem těsně pod loktem a oddělil ji od těla. Z pahýlu vytryskla krev.

Trol zařval řevem pronikajícím do morku kostí, který musel být jistě slyšet na míle daleko. Marně se pokusil otočit. Trnité šlahouny ho věznily jako pouta a strašlivá rána ho oslabila tak, že je nedokázal přetrhnout.

Když se Warlon přiblížil k jeho hlavě, chňapl po něm trol strašlivými šelmími tesáky, ale trpaslík obratně uhnul a nechal sekyru zasvištět na obrovo hrdlo. Ostrý břit pronikl hluboko do krku, přesto ji musel Warlon zatnout ještě

jednou, než se mu úplně podařilo oddělit trolovi hlavu od těla.

Těžce dýchaje, hleděl na obrovitou mrtvolu před sebou.

Dokonce i ve smrti působila obluda stále nebezpečně a Warlon dokázal stěží uvěřit, že ji opravdu porazil, i když jen lstí a s notnou dávkou štěstí. Při tom, jak byl vyčerpaný, by si rád trochu odpočinul, ale obavy o Ailin a ostatní mu to nedovolily.

Předtím se bál, že se mu nepodaří najít cestu zpátky k místu, kde došlo k přepadení, ale teď si uvědomil, jak nesmyslné ty obavy byly. Průsek, který trol v podrostu vytvořil, se nedal přehlédnout. Stačilo se jím vydat.

Warlon se rozběhl.

Že se dá stopa sledovat z obou stran, si uvědomil ve chvíli, kdy se za ohybem pěšiny skoro srazil se dvěma tcuuly. Obě ošklivé bytosti byly přinejmenším stejně překvapené jako on, ale jedna z nich zareagovala o zlomek vteřiny dřív než Warlon.

Trpaslík spatřil, jak se na něj snáší pěst velikosti hlavy, pak ho pohltila temnota.

16

Bouře propuká

„Poplach!“ vykřikl Loton hromovým hlasem přes zábradlí na válečníky. „Připravte se k boji! Nepřítel se blíží, kněžky už ho cítí. Bojujte statečně a odrazte ho, kdekoliv se ukáže!“

Veškeré šeptání a šuškání skoro okamžitě utichlo.

Ozývalo se jen řinčení početných oštěpů a mečů, vytrhávaných z pochvy, pak se rozhostilo skoro nepřirozené ticho. Všechny zraky se upíraly k Podzemnímu moři. Také Barlok soustředěně zíral na vlny, ale nikde nebylo ani sebemenší stopy po blížících se temných elfech. Dokonce i kdyby dokázali zneviditelnit i vory, musely by být vidět na vodě alespoň nepravidelnosti a víry, ale hladina byla naprosto klidná.

„Jste si jistá, že jste se nemýlila?“ obrátil se pochybovačně na Tharliu.

„Naprosto jistá,“ odpověděla. „Taky si to nedokážu vysvětlit. Jsou už velmi blízko a měli by být dávno vidět.

Dokonce i já už je cítím.“

Barloka napadlo něco hrozného.

„Je možné, že by vůbec nepřicházeli přes moře? Že našli nějakou nám ještě neznámou cestu na tento břeh a blíží se zezadu?“ V tu chvíli by byly všechny přípravy k obraně zbytečné. Nejen to, museli by dokonce bojovat zády ke břehu a hrozilo by jim, že budou zatlačeni do vody.

„Ne,“ tvrdila Tharlia. „Ten cizí vliv přichází jednoznačně od moře.“

„Pak existuje jediné vysvětlení.“ Barlok se zarazil a ztěžka polkl. Na jeho tváři se zračila hrůza. „Schopnosti kněžek selhávají. Nedokážou zrušit kouzlo neviditelnosti temných elfů!“

Také na Tharliině tváři se zračil děs. Věděla stejně dobře jako on, co by to znamenalo, kdyby se jeho obavy potvrdily.

Jejich vůbec nejsilnější zbraní byla magie kněžek, která dokázala temné elfy alespoň částečně zviditelnit. Pokud by selhala, byly by jim veškerá statečnost a odvaha k ničemu, byli by bez šance na obranu bytostmi z hlubin poraženi a zmasakrováni!

„Tamhle, podívejte se tamhle!“ zvolal v tu chvíli Sutis a ukázal přes zábradlí dolů pod ně.

Pár metrů od břehu moře zneklidnělo a jako by pěnilo, pak se z vody vynořily desítky postav viditelných pouze jako rozmazané siluety a vyřítily se na obránce.

Barlok pochopil chybu v uvažování, jíž se on a ostatní dopustili. Vzhledem ke strachu, který měli před většími

masami vody nejen trpaslíci, ale skoro všichni známí obyvatelé hlubin, přenesli bez přemýšlení toto chování i na temné elfy a vyšli z toho, že budou odkázání na to, překročit moře na vorech nebo jiných podobných dopravních prostředcích. Ani jim na mysl nepřišlo, že by se temní elfové mohli - možná chráněni magií - pohybovat i přímo ve vodě.

Naděje, že by mohli zasypat nepřítele už před přistáním šípy a oštěpy, pohasla. Hlavně ale pominula možnost zapálit vory vrstvami hořícího petroleje.

„Petrolej do vody, rychle!“ zahřměl přesto Loton.

Zatímco první stínové postavy dorazily ke břehu, trpaslíci lili temnou tekutinu ze sudů do předem připravených kanálků v půdě. Proudila jimi přímo do moře, kde se díky lehkému vlnění rychle rozlévala po hladině.

„Zapalte to!“ nařídil Loton.

Na petrolej přisvištěla hořící pochodeň. Se zaprskáním se změnil v moře plamenů právě v okamžiku, kdy minimálně sto dalších postav vystupovalo z vody - díky neostrým obrysům působily skoro jako rozvlněné stíny.

Jakmile oheň elfy zasáhl, ozvaly se z nesčetných hrdel nesnesitelně ostré, uši drásající výkřiky.

Ale Barlok také spatřil, že několik desítek z nich už je na břehu. Plápolající plameny v zádech a smrt jejich soukmenovců jako by je vybičovaly k zuřivosti. Jako posedlí dotírali meči na barikády, opatřené hroty, nebo se přes ně pokoušeli přehoupnout.

Trpasličí válečníci je nabodávali na dlouhá kopí nebo po nich házeli oštěpy, ale k Barlokově hrůze se ukázali být temní elfové až příliš urputní. Dokonce i když utrpěli zranění, které by bylo pro trpaslíka nebo člověka smrtelné, bojovali se slepou zuřivostí dál. Spatřil, jak jednoho z nich doslova proklálo kopí, ale bytost přeťala dřevěnou násadu mečem a stále se snažila přešplhat barikádu. Teprve druhé bodnutí přímo do krku přimělo stínového tvora k pádu, takže se zřítil zpátky do hořícího moře.

Pokaždé, když se válečníkům podařilo zabít jednu z těch zrůd, vyrazili triumfální pokřik. Zakrátko byl břeh zbavený útočníků, aniž by trpaslíci měli na své straně jediného mrtvého.

Jen jeden válečník byl lehce zraněn na noze čepelí meče, který po něm z posledních sil hodil umírající temný elf.

Přesně podle Barlokova rozkazu odspěchal trpaslík okamžitě do vedlejší jeskyně, kde byli připraveni ranhojiči a několik prostých kněžek bez vyššího postavení, aby se o něj postarali. Jak mu Tharlia vysvětlila, magie temných elfů ho skoro zabila hlavně proto, že musel podstoupit namáhavou zpáteční cestu do Elan-Dhoru a rána zůstala skoro celý den neošetřená. V případě čerstvých zranění doufala, že je dokážou vyléčit i obyčejné kněžky.

Barlok se znovu naklonil přes zábradlí. Moře hořící na obrovské ploše skýtalo apokalyptický pohled. Jeskyně byla osvětlená plameny skoro jako denním světlem.

„Co jsem vám říkal? Nejsou neporazitelní! Bez ochrany neviditelnosti se dají zabít jako každý jiný nepřítel!“

zahřměl na válečníky. „Odrazte je, zůstaňte stateční!“

Už krátce po začátku nastala v bitvě přestávka, ale Barlok si byl jistý, že se jedná jen o klid před velkou bouří, která brzy vypukne o to strašlivěji.

„Jak dlouho mohou kněžky nasazovat síly, aby zviditelnily nepřítele?“ obrátil se na Tharliu.

„Neměj obavy. Ve společném duchovním svazku se jim to bude dařit mnoho hodin, v případě potřeby celý den.“

Tak dlouho bitva nepotrvá, o tom Barlok nepochyboval.

Petrolej byl určený jen k tomu, aby byl cíleně vylitý na místech, kde se ke břehu přiblíží vory nebo čluny, nikoliv aby na stovkách metrů podél břehu trvale živil vrstvu plamenů. Sice ho existovaly velké přirozené zásoby, ale ty byly daleko. Jakkoli četní dělníci stále putovali sem a tam, aby dopravili nové sudy a naplnili prázdné, potřebovali zhruba hodinu, než se dostali ke zdroji, a další, aby se zase vrátili. Už teď se dal dohlédnout okamžik, kdy zásoby dojdou. Temným elfům stačilo počkat, než se vytvoří v moři plamenů mezery a oni jimi budou moci prorazit.

Jenže bytosti z hlubin netušily nic o potížích se zásobováním a ani je nenapadlo prostě počkat. Stejně nemilosrdně jako k protivníkům v boji se chovaly i k sobě.

Barlok spatřil, jak se tanec plamenů na jednom místě těsně u břehu narušil. Napřimovalo se tam několik temných elfů.

Protože jim z kůže i šatů kapala voda, nemohl jim oheň ublížit. Začali kolem sebe divoce mlátit a vířit vodu, jako by přišli o rozum, aby se po několika vteřinách zase ponořili.

Jak Barlok vzápětí pochopil, nebylo jejich chování v žádném případě výplodem šílenství nebo bolesti. Divoké pohyby rozvířily vodu a narušily v tomto místě vrstvu plamenů. Než se mohla zacelit, vynořily se další stínové postavy a rozhrnuly petrolej ještě víc. Nebylo k ničemu vylévat sem další, protože rozvířená voda ho odnášela pryč, a tak neexistovala možnost mezeru opět uzavřít.

Barlok už to na skalní plošině nevydržel. Prudce se otočil a spěchal ke vstupu do štoly, pádil chodbami, jak nejrychleji mohl. Už v běhu šátral po úchytu, který mu přidržoval u opasku Kostilamače, pak se ale rozhodl jinak.

Bojová sekyra byla pro boj proti krajně rychlým a obratným temným elfům nevhodná. Sekyry disponovaly obrovskou energií, ale navzdory veškeré obratnosti, s jakou Barlok dokázal se zbraní zacházet, chvíli trvalo rozmáchnout se jí. I když se jednalo o setiny vteřiny, ty mohly být v boji rozhodující. Nechal sekyru, kde byla, a místo toho tasil meč.

Jakmile dorazil do velké jeskyně, k vlastnímu zděšení spatřil, že se už na pláži ocitla spousta temných elfů a nesčetní další se ženou za nimi. Jejich pohyby vytvořily v koberci plamenů širokou díru, která se už nedala zacelit ani neustálým doléváním petroleje. Jen tu a tam některá z

bytostí vzplála. Jejich těla musela být podstatně hořlavější než těla jiných živých tvorů.

Ale také z těch, kteří dorazili na břeh, žila většina jen několik vteřin, než byli provrtáni oštěpy, šípy a kopími, nebo dokonce natlačeni tak daleko dopředu, že se doslova nabodli na hroty vyčnívající z dřevěných a kamenných zátarasů. Na místo každého padlého temného elfa okamžitě nastoupil další. Drali se vpřed bez ohledu na vlastní život a ze všech sil sekali meči do barikády, než byli také zabiti.

Bojovali doslova a do písmene na rychle rostoucí hromadě mrtvol.

A jejich útoky měly úspěch! Řada výztuží zátarasu už byla rozdrcena. Vznikly malé průlomy, jimiž se temní elfové tlačili vpřed. Trpaslíkům za barikádou ještě nedělalo problém je odrážet, ale právě jejich úspěchy s sebou přinášely nebezpečí.

Desítky bytostí už byly nabodnuté na bariéru, stovky dalších se vršily za ní. Tím, jak temní elfové šplhali přímo přes mrtvoly svých druhů, se ale dařilo stále většímu počtu bez újmy překonat zátaras a vpadnout do řad obránců.

Barlok se bez dalšího zaváhání vrhl s divokým bojovým pokřikem na rtech do bitevní vřavy.

*

Vzduch byl prosycený pachem hořícího petroleje a čerstvé krve, řinčením na sebe narážejících zbraní a hlasitým křikem. Někteří trpaslíci křičeli bolestí, když byli zasaženi meči útočníků, další, aby si dodali odvahu, a stále se ozývaly i nesnesitelně vysoké, v uších vibrující výkřiky umírajících temných elfů.

Barlok dorazil na bojiště teprve přes několika minutami, ale připadalo mu to jako hodiny. Bojoval jako šílený a zabil skoro půltucet útočníků. Bylo podivné a bizarní bojovat proti bytostem viditelným jen jako stínové obrysy bez tváří nebo jiných rozeznatelných podrobností. Teprve po smrti pohasla jejich magie a objevila se pravá podoba.

Ale ať bojoval sebedivočeji, bylo to, jako by se snažil zastavit příval. Za každého zabitého temného elfa se přihnali dva další. Místo aby jejich počet klesal, zdálo se, že stále narůstá.

Jakými zdánlivě nevyčerpatelnými rezervami bytosti jen disponovaly?

Obranné linie začínaly kolísat. Na zemi už leželi mrtví nejen temní elfové, ale i početní trpaslíci. Další byli zranění, ignorovali ale rozkaz, aby se odebrali ke kněžkám nebo léčitelům, a bojovali dál. Bez jejich sebevražedného odhodlání by už nejspíš bylo vojsko v této oblasti přemoženo útočníky.

„Zastavte je!“ vykřikl Barlok. „Zažeňte je zpátky do ohně!“

Několik trpaslíků, kteří pochopili nebezpečnost situace, přišlo na pomoc ze sousedních úseků břehu, ale ani ty nesměly zůstat příliš odkryté, protože tam mohlo dojít každým okamžikem k dalšímu útoku.

Proč nám, u močálu zatracení, nepošle Loton konečně posily? ptal se v duchu Barlok. Z vyvýšené pozorovatelny přece musel stařičký mistr války poznat, v jakých nesnázích se nacházejí!

Přikrčil se před úderem meče a současně trhl vlastní čepelí vzhůru, třeskl jí do zbraně temného elfa, který zareagoval maličko pozdě, a zabořil mu ji hluboko do hrudi.

Okamžitě ji vytrhl, nechal zasvištět na soupeřovu hlavu, aby ho definitivně zabil, a rozpoltil mu lebku.

Barlok si vyčerpaně setřel hřbetem obrněné rukavice pot z čela. Sotva dvacet kroků od něj jasně plápolaly plameny a zalévaly bojiště mihotavým, rudě zlatým světlem. Jeskyně byla obrovská a největší část žáru odcházela vzhůru, ale dával o sobě vědět i tady. Všechno ještě zhoršoval masivní prsní krunýř, který měl Barlok stejně jako většina ostatních válečníků na sobě spolu s ocelovými chrániči předloktí a nadloktí. Omezovaly jeho pohyblivost, a ani ony nedokázaly odolat přímé ráně zasazené jednou z neskutečně ostrých a temnými runami opatřených elfích čepelí. Přinejmenším ale chránily před lehkými zásahy, které by také mohly mít kvůli magii temných elfů zničující následky.

Barlokovi nezbýval čas na oddech. Přímo vedle něj hrozilo jednomu z válečníků krajní nebezpečí. Soupeřova rána mu vyrazila z ruky meč a on neměl čas vyprostit místo něj zpoza opasku sekyru.

Barlok se vrhl vpřed a odrazil smrtonosný úder temného elfa vlastní čepelí, musel při tom ale natáhnout ruku v nepřirozeném úhlu. Jak na sebe zbraně narazily, projela mu paží až k rameni pronikavá bolest a skoro ztratil meč.

Rychle si ho přehodil z pravé ruky do levé. Stálo ho to mnoho let tréninku, ale díky tomu teď uměl zacházet levačkou se zbraní skoro stejně dobře jako pravou rukou.

Když na sebe čepele znovu narazily a sklouzly po sobě, zaskřípala pronikavě ocel o ocel a zasršely jiskry. Temný elf se na Barloka okamžitě vrhl a zasypal ho bleskurychlým sledem ran a úderů, které dokázal trpaslík odrazit jen s námahou.

I když byla neviditelnost temného elfa kouzlem kněžek částečně narušena, poskytovala mu výhody. Jeho tvář byla jen tmavou skvrnou, v níž se nedal rozeznat žádný výraz, stejně jako se nedal předem vytušit z pohybu svalů další útok.

Barlok byl zatlačován stále dál, až se mu komplikovaným protiútokem konečně podařilo nejen odrazit ránu mířící mu na hlavu, ale stejným pohybem se rozehnat i po nepříteli. Ten spěšně uskočil a dostal se mimo dosah

vpřed se vymršťující oceli, ale Barlok aspoň získal krátkou chvíli na oddech.

Lapaje po dechu ustoupil i on o krok stranou. Poprvé měl pocit, že se možná přecenil. Stále byl legendou a jedním z nejslavnějších dosud žijících válečníků, jaké národ trpaslíků zplodil, ale nebyl už mladý a začínal pociťovat věk. Kondici a výdrž neměl zdaleka takové jako dřív, takže se ocitl takřka na pokraji sil. Jeho pohyby byly pomalejší a méně svižné, svaly se křečovitě stahovaly do uzlovitých prstenců a vysílaly do těla jednu vlnu bolesti za druhou.

Pokud chtěl vyhrát, musel dovést boj rychle do konce.

Rozhodl se, že vsadí všechno na jednu kartu.

Tentokrát to byl on, kdo zaútočil. Jeho meč se vymrštil proti soupeřově hrudi jako had, ale Barlok jím na poslední chvíli trhnutím otočil ve skoro nemožném úhlu a současně se vrhl stranou. Protiútok jeho soupeře ťal do prázdna a temný elf na okamžik ztratil rovnováhu. Spodní polovina jeho těla byla nekrytá. Barlok se ještě v pádu mohutně rozmáchl elfovi po nohou a ve výši kolen mu je uťal.

Stínová bytost začala pronikavě ječet a upadla na zem.

Barlokova čepel jí skoro jemně přejela po krku, rozťala jí hrdlo a utišila křik. Barlok hned poté zděšeně odvrátil od mrtvoly pohled.

Stín, který se na něj snesl, ho varoval dřív, než spatřil temného elfa, jenž se na něj řítil s mečem pozvednutým k ráně. Barlok se instinktivně odvalil stranou. Svištící čepel

mu sklouzla po chrániči ramene a třeskla s drtivou silou těsně vedle něj do země. Vytryskly ostré úlomky a několik jich zasáhlo Barloka do obličeje. Dokonce ani silný náraz do kamene, pod kterým by se každý trpasličí meč roztříštil jako sklo, nedokázal čepeli temného elfa ublížit, zbraň jen zanechala v hornině rýhu.

Temný elf opět máchnul mečem. Barlok neměl čas zvednout na obranu vlastní zbraň, nebo se dokonce vyškrábat na nohy, proto se zoufale pokusil podruhé překulit stranou. Na poslední chvíli poznal svůj omyl a vrhl se zase zpátky. Čepel dopadla přesně na to místo, kde by se nacházel, kdyby pohyb dokončil.

Navzdory nevýhodné pozici se Barlok pokusil zvednout meč, aby ho zarazil temnému elfovi do těla, ale sám si všiml, jak je pomalý. Když temný elf strhával zbraň zpátky, udeřil jí tak prudce do Barlokovy čepele, až mu ji vyrazil z rukou.

Trpaslík se rozloučil se životem.

17

Mezi troly

Vojenský soud ho zbavil cti, příslušnosti k rodu Terenisů a vyloučil ho z válečnické kasty. Navzdory tomu býval Lokin kdysi válečník, navíc ještě s mimořádnými předpoklady, takže mu až do incidentu s gnómy prorokovali slavnou budoucnost. I když trochu vyšel ze cviku, ještě zdaleka nezapomněl, co ho během výcviku naučili.

Jakmile ze tmy přisvištěly dýky, vrhl se stejně jako ostatní trpaslíci k zemi. Jedna z nich mu třeskla o přilbici, ale odrazila se od ní, aniž by mu ublížila.

Když se před nimi na cestě vynořilo několik postav, vrhl se stranou do křoví. Byl to skoro tucet tcuulů, mezi nimiž se ale nacházely minimálně tři další, ještě větší bytosti. Lokin zděšeně pochopil, že to jsou trolové. V tomto kraji jich žilo už jen málo a vyhýbali se městům lidí, dávali přednost divočině. Většinou to byli samotáři, jenže tihle se museli spojit s tcuuly.

Kdyby byl Lokin opravdu zbabělec, za jakého ho obecně měli, byl by tváří v tvář takovému počtu silnějších soupeřů určitě vzal bez sebemenšího zaváhání do zaječích. Ale navzdory obviněním, která proti němu vznesli, nikdy zbabělý nebyl, a to ani teď.

Zatímco dřepěl v houští, vytáhl zpoza opasku sekyru a oběma rukama ji pevně sevřel. Jakmile se v jeho blízkosti ocitl první tcuul, vyskočil přímo na něj. Než mohl plešatec zareagovat, oddělil mu Lokin mohutným úderem ošklivou hlavu od těla. Okamžitě se otočil, ještě v pohybu se znovu rozmáchl a zarazil ostří hluboko do žaludku dalšího tcuula, který se právě rozpřahoval, aby ho zasáhl. Také tento soupeř padl mrtvý k zemi, nicméně jakmile klesal, vyrazil Lokinovi sekyru z rukou.

Kolem něj se i ostatní trpaslíci zoufale bránili přesile mnohem početnějšího i silnějšího protivníka, ale o výsledku boje sotva mohlo být pochyb. Dva trpaslíci už leželi nehybně na zemi. Po Ailin ani Warlonovi nebylo nikde ani stopy, ale Lokin neměl čas po nich pátrat. Hnali se na něj další dva tcuulové, jenže než se k němu dostali, odsunuly je drsně stranou mohutné paže trola, který mezi nimi dusal k Lokinovi.

Ten na okamžik ztuhl hrůzou, pak se otočil na podpatku a dal se do běhu, prodíral se vpravo do houští, zatímco meč nechal vklouznout zpátky do pochvy. Jen ať ho klidně označí za zbabělce, ale nesmyslně zemřít nebyla v jeho

očích statečnost, nýbrž hloupost, a postavit se tomuhle obrovi v boji by nebylo nic jiného než sebevražda.

Za jeho zády se ozval trolův vzteklý řev. Když se Lokin ohlédl, ke svému zděšení zjistil, že se trol neobrátil proti dalšímu soupeři a místo toho se dal do pronásledování. A byl rychlejší, to bylo vidět už teď. Les byl v těchto místech docela řídký; velké listnaté stromy stály dost daleko od sebe, aby mezi nimi bylo vidět, jak to jen mizející světlo dovolovalo, a podrost sestával hlavně z vějířů kapradí, které sahalo Lokinovi právě tak k hrudi a neposkytovalo mu žádný úkryt.

Ledaže…

Lokin se rozhodl k zoufalému činu. Mohl jen doufat, že má dost velký náskok, jinak byl definitivně ztracen.

Rychle klesl na kolena a plazil se po čtyřech dál, přičemž uhnul v ostrém úhlu z dosavadního směru. Na prvních metrech se pokoušel nezlomit žádné stonky kapradin, které by mohly trolovi prozradit cestu. Díky tomu postupoval vpřed mučivě pomalu a zřetelně za sebou šupinatého obra slyšel.

Lokin znovu změnil směr a plížil se teď rychleji.

Zůstával při tom co nejopatrnější a nepohyboval se zdaleka tak rychle, jak by mohl. Jinak by nejen hrozilo nebezpečí, že za sebou zanechá zřetelnou stopu, ale kapradí by se pohybovalo natolik silně, že by trolovi víc než jasně prozradil, kde je.

Zvuky za ním se ztišily. Místo aby se trol hnal zuřivě dál, pohyboval se teď i on pomaleji, protože ho už nemohl vidět. Lokin opět získal naději. Pro trola nepředstavoval víc než jednu z mnoha obětí, a proto sázel na to, že o něj obr brzy ztratí zájem a upustí od pronásledování. Věděl, že trolové jsou sice hrůzu nahánějící bojovníci, ale všechno, jen ne inteligentní. Také jejich paměť údajně měla daleko do ideálu. Mohl jen doufat, že je to pravda a pronásledovatel si brzy ani nevzpomene, co tady vlastně pohledává.

Ještě k tomu ale nedošlo, trol dál propátrával víceméně naslepo houští ve snaze najít ho.

Lokin dorazil k příkopu - prohlubni ve tvaru V, hluboké sotva dva metry a zhruba dvakrát tak široké, která protínala krajinu; možná koryto vyschlého potoka. Teď pro něj mohla znamenat záchranu. Bez váhání do ní skočil. Jen pár kroků odtud stál bezprostředně na okraji svahu velký buk. Byl částečně podmáčený deštěm, takže zhruba polovina jeho mohutných kořenů zůstala obnažena a tvořila jakousi jeskyni, do které se Lokin vtlačil. Bylo by ho tady možné objevit nanejvýš v případě, že by trol také sestoupil do příkopu a sklonil se, aby nahlédl pod kořeny.

Lokinův dech se pomalu uklidňoval. Také jeho srdce už nebušilo jako buchar pracující nejvyšší rychlostí, stále ale zřetelně rychleji než normálně. V uplynulých minutách měl příliš mnoho práce s tím, aby utíkal, jak nejrychleji uměl, a zachránil si život. Teď ale, jak tu tak nehybně seděl a

naslouchal zvukům, které trol vydával, si teprve pořádně uvědomil situaci.

Byl sám a odkázaný jen na sebe, pronásledovaný tvorem silným jako deset válečníků dohromady a možná obklopený i dalšími hrozbami jako divokými zvířaty a podobně, o kterých nic nevěděl. Navíc netušil, co se stalo s jeho druhy.

V boji neměli v podstatě žádnou šanci - pokud neprchli, nebyl už nejspíš nikdo z nich naživu.

Lokin si uvědomil, že i kdyby trol upustil od pronásledování, vypadá pro něj situace všechno, jen ne růžově. To poznání bylo tak drtivé, že musel ze všech sil bojovat, aby nepoklesl na mysli. Cítil, jak se mu do očí derou slzy, ale statečně je potlačil.

Jako by to nestačilo, zdálo se, že má co do činění s trolem, který na rozdíl od většiny svých druhů buď disponuje opravdu dobrou pamětí, nebo je tak mimořádně hloupý, že ani nepomyslí na to, aby konečně ukončil pronásledování. Právě naopak, blížil se, jak Lokin poznal podle čím dál hlasitějších zvuků.

To je jenom náhoda! namlouval si trpaslík. Trolové byli stvořeni pro boj, veškerým smyslem jejich života bylo bojovat, žrát a pít. Bylo nemyslitelné, aby jedna z těch bytostí prokázala při pronásledování dost trpělivosti a rozumu, důkladně zkoumala půdu, jako stopař pátrala po nejmenších náznacích jako zlomených stoncích a listech a sledovala natolik nepatrnou stopu. Mohlo se jednat jen o

náhodu. Trol při pátrání po něm nejspíš prostě pročesával celé okolí.

Bylo ale lhostejné, proč ho hledá právě tady, činil tak a stále se blížil. Soudě podle zřetelného šustění kapradí, jímž se prodíral, mohl být už jen několik metrů daleko. Při tom vydával zvuky, které Lokin zaslechl až teď. Trol naprosto zřetelně nasával stále znovu do nozder vzduch.

Několik vteřin panovalo naprosté ticho, pak se opět ozval čenichavý zvuk, tentokrát v bezprostřední blízkosti.

Když Lokin pochopil, že je to větření a trol tímto způsobem zachytil jeho stopu jako ohař - což byla schopnost, o níž v souvislosti se šupinatými obry nikdy neslyšel - bylo pozdě. Řidším místem kořenového systému pronikla shora pracka se zelenou kůží a pokusila se ho popadnout. Lokin jí unikl čistě šťastnou náhodou a jen o vlásek.

Bojovou sekyru nemohl uvnitř malé dutiny využít, takže s námahou tasil meč. Protože neměl prostor, aby se rozmáchl, bodl jím nestvůru do prstů.

Trol s řevem strhl zraněnou ruku zpátky. Lokin ten okamžik využil, aby unikl ven mezerou mezi kořeny, jíž se předtím do dutiny pod stromem vplížil. Po čtyřech se vyškrábal na druhé straně nahoru z příkopu.

Právě když se Lokin napřimoval, překonal jeho pronásledovatel jediným dlouhým skokem překážku, aniž by se musel nejprve rozběhnout. Lokinovi se podařilo zdánlivě

nemožným pootočením těla vystřelujícím prackám znovu uniknout, ale jedna z pěstí ho při tom zasáhla do ramene. Už tento lehký dotek stačil, aby jím prudce otočil a připravil ho o půdu pod nohama. Znovu padl k zemi. Celou levou polovinu trupu měl jako ochrnutou.

Jak se řítil zpátky do příkopu, z něhož teprve před okamžikem vylezl, neměl už ani sílu, aby se zapřel.

Náraz Lokina skoro omráčil. Páteří mu projela strašlivá bolest a hned poté narazil hlavou na něco tvrdého. Několik vteřin viděl doslova hvězdičky, explodující mu před očima.

Jako obrovská, temná ruka se kolem něj začínala svírat tma, ale bojoval proti počínajícímu bezvědomí a podařilo se mu stíny mdloby zaplašit.

Rozmazaně viděl trola, tyčícího se nad ním. Pokusil se zapřít o lokty a kolena, ale z jeho těla jako by vyprchala všechna síla. Hlavou mu pulzovala hrozná bolest. Všechno se s ním začalo točit a tentokrát už se mu nepodařilo porazit temnotu, která ho pohlcovala.

Ztratil vědomí.

*

První, co Lokin po procitnutí ucítil, byla bolest.

Pronikavá, žhavá bolest hlavy, která potlačovala jakýkoliv jiný vjem, dokonce i myšlenku. Byla to právě tato bolest, co ho vytrhlo z bezvědomí.

Teprve po mučivých vteřinách, které mu připadaly nekonečné, trýzeň konečně odezněla a on se zasténáním otevřel oči. V první chvíli viděl jen rozmazané šmouhy, pak se mu zrak postupně projasnil. Musel být v bezvědomí hodnou dobu, protože mezitím naplno zavládla noc. Nebe bylo ovšem úplně jasné, takže měsíc svítil nerušeně.

Někdo se nad ním skláněl. Nedokázal tvář v protisvětle rozeznat, ale nebyl to trol ani tcuul.

„Zůstaň klidně ležet. Bolest hned přejde,“ zaslechl ženský hlas, který mu připadal povědomý. Teprve po několika vteřinách mu došlo, že je to Ailin. „Nevěděla jsem, jak jinak tě probrat než ti podráždit několik nervových bodů.

Doufám, že mi odpustíš.“

„O čem to mluvíte? Co… co se vlastně stalo?“ vydechl Lokin. Bez ohledu na postupně polevující, stále ale silné bolesti se namáhavě vzepřel na loktech. „Ten trol… kde zůstal trol, který mě chtěl zabít?“

„Nevím. Nejspíš se vrátil k ostatním. Zřejmě tě považoval za mrtvého.“

„Možná,“ zabručel Lokin. „Ty stvůry jsou stejně hloupé jako velké, ne, hloupější. Co jim přebývá na síle, to jim chybí na rozumu. Zatraceně, kdybych tušil, že je tak snadné jim namluvit, že jsem mrtvý, mohl jsem si mnohé ušetřit. Co je s Warlonem a ostatními?“

„Až na Warlona… jsou všichni mrtví,“ oznámila kněžka zajíkavě. „I mě srazil trol a byla jsem nějakou dobu v

bezvědomí. Když jsem se probrala a vrátila se na místo boje, našla jsem jen mrtvoly válečníků. Potom jsem se vydala po stopě, kterou zanechal trol, jenž tě sledoval, a našla jsem tě omráčeného. Odtáhla jsem tě hlouběji do houští dřív, než tě mohli nepřátelé objevit. Krátce poté se opravdu objevili dva tcuulové, kteří po tobě pátrali, naštěstí ale nebyli důkladní, a když tě nenašli, odtáhli rychle pryč.“ Lokin se chystal něco říct, ale kněžka zvedla rychle ruku. „Ušetři si díky, nechci je slyšet. Konala jsem jen svou povinnost.“

„A přesto vám nemůžu dost poděkovat.“ Když si všiml rozhněvaného výrazu, který jí přelétl po tváři, změnil rychle téma. „Co je s Warlonem?“

„Ještě žije. Ale zajali ho, i když si nedokážu představit, co po něm chtějí.“

„Já ano,“ zamumlal Lokin. „Ti tcuulové pracují pro Xantiroxe. Nezkušeným zrakům můžou připadat všichni stejní, ale jednoho z nich jsem poznal. Zdržoval se v šenku, ve kterém jsme mluvili s Xantiroxem. Nejspíš jeli na koni, a buď nás v noci předjeli, nebo zvolili jinou trasu, takže jsme je neviděli. Mají spadeno na naše zlato.“

„A toho se také zmocnili, protože Warlon ho měl u sebe ve vaku.“

„O tom pochybuji,“ nesouhlasil Warlon. Jeho bolesti hlavy mezitím skoro zmizely a mohl zase jasně uvažovat.

„Nedávalo by to smysl. Kdyby zlato opravdu měli, už by Warlona zabili. Nejspíš ho dokázal někde schovat, než ho

přemohli. Jen tak dává jeho zajetí smysl. Budou ho mučit, dokud jim neprozradí, kde se nachází.“

„Kéž při něm stojí Li’thila!“ vyhrkla Ailin zděšeně.

„Nic proti bohyni, ale nemyslím si, že pro něj bude moci v tomto případě příliš udělat,“ opáčil Lokin. „ My musíme jednat. Nesmíme nechat Warlona napospas mučení a smrti.“

Ailin vyrazila bezútěšný, neveselý smích, který skoro připomínal zaštkání.

„Jak si to představuješ? Máme co dělat s dobrým tuctem tcuulů a dvěma troly. Najdou nás a zabijí, než se dokážeme přiblížit k jejich táboru.“

„I tak,“ trval na svém Lokin. „Jediné, co potřebujeme, je dobrý plán. A samozřejmě pořádnou dávka štěstí, ale musíme to aspoň zkusit. Říkáte, že rozbili tábor?“

„Ano, kousek dál od lesa. Připoutali Warlona ke stromu a těsně u něj rozdělali oheň, u kterého sedí a nejspíš oslavují vítězství. Ty bestie ho nespouštějí ani na minutu z očí.

Neexistuje možnost, jak se k němu dostat. Já… mám Warlona ráda a udělala bych všechno, abych mu pomohla, kdyby tu byla sebemenší naděje. Ale není.“

„Ne!“ vyrazil ze sebe Lokin a vyskočil. „S tím se nesmířím. Nejde jenom o Warlona. Také naše mise je příliš důležitá, než abychom ji teď prostě a jednoduše vzdali!“

„Lokine, prosím.“ Také vstala a položila mu ruku na paži. „Dovedu si představit, co se v tobě děje, ale je konec.

Naše výprava ztroskotala. Warlon je zajat, ostatní mrtví,

zlato zmizelo nebo je v rukou tcuulů - není nic, co bychom ještě mohli udělat.“

„Ale ano, je!“ rozohnil se Lokin. „Nečekal jsem, že se tak snadno vzdáte, já to však vidím jinak. Pokud mi nechcete pomoct, osvobodím Warlona v nejhorším sám, i kdyby mě to mělo stát život!“

Prudce se otočil a chtěl odspěchat, ale Ailin ho zadržela.

„Počkej,“ pronesla rychle. „Samozřejmě ti pomůžu.

Chtěla jsem jen zjistit, jestli ti mohu opravdu důvěřovat a nevezmeš do zaječích, jakmile bude situace ožehavá. To, co jsi řekl, bylo přesně to, v co jsem doufala, že uslyším.“

„To byla jenom… zkouška?“ zamumlal Lokin udiveně.

„Ale…“ odmlčel se, protože náhle pochopil. „Samozřejmě,“

pokračoval s hořkostí v hlase. „Koneckonců platím za zbabělce a zrádce, jemuž se nedá věřit. Opravdu jste si myslela, že jednoduše zbaběle uteču?“

„Vlastně ne,“ odpověděla kněžka. „Ale v sázce je příliš mnoho, než abych mohla podstoupit sebemenší riziko. Už o tom nemluvme. Raději si prohlédněme tábor a popřemýšlejme, zda a jak bychom mohli Warlona osvobodit.“

*

„Jenom dva strážní,“ zašeptal Lokin. Ucítil na paži dotek a zabil skoro navyklým pohybem komára, který mu právě

zabořil sosák do kůže. Už dobré dvě hodiny spolu s Ailin nehybně pozorovali z vrcholku malé vyvýšeniny pod nimi položený tábor tcuulů a z těch zatracených komárů se mezitím stala skutečná pohroma. Kůži měl celou rozpíchanou.

Lokina trochu udivilo, že se dokázali bez problémů připlížit tak blízko k táboru a hlídky nejsou rozmístěny i mimo něj. Tcuulové se museli cítit velmi bezpečně, ale nejspíš k tomu měli důvod. Trol jim patrně řekl, že Lokina zabil. A i kdyby považovali za možné, že ještě žije, zjevně se domnívali, že utekl. Určitě nepočítali ani ve snu s tím, že by mohl být tak šílený, aby osvobozoval zajatce přímo z jejich tábora.

Během poslední hodiny se stále víc a víc tcuulů uchylovalo do stanů, které vztyčili nedaleko osaměle stojícího stromu, u něhož byl přivázaný Warlon. Zůstali jen oba strážní a ti seděli u mezitím už zpola vyhořelého ohně.

Kousek opodál stál asi tucet koní, kteří tu a tam tiše zafrkali.

„Sice jen dva, ale jako na potvoru oba trolové. Každý z nich vyváží v boji tucet mužů,“ odvětila Ailin. Kromě toho seděli trolové naproti sobě, takže neexistovala možnost, jak se k nim nepozorovaně přiblížit. „Kdyby to byli lidé nebo tcuulové, možná bychom měli šanci přemoci je, aniž by stihli spustit poplach. Možná bych dokonce dokázala jednoho trola zneškodnit, kdyby se mi podařilo připlížit se k němu zezadu, ale dva najednou - to není možné.“

Lokin vrhl skoro zoufalý pohled na Warlona. Zdálo se, že spí, možná ho ale zbili do bezvědomí.

„Musí existovat způsob,“ trval na svém Lokin. „Možná některý z trolů v průběhu noci usne nebo se půjde proběhnout. Pak budeme moci bleskurychle zasáhnout.

Trolové nejsou díky své hlouposti zvlášť spolehliví. Kromě toho pro ně zlato nic neznamená. To, co potřebují, si většinou obstarají násilím. Pravděpodobně žijí v jeskyni tady poblíž a Xantirox jim daroval pár sudů piva nebo něco podobného, aby si zajistil jejich pomoc.“

Ailin se trpce usmála. „Ty se nikdy nevzdáš, co?

Samozřejmě tady můžeme ležet a doufat, že udělají chybu, ale nemyslím, že máme zrovna dobré vyhlídky.“

„A když je přelstíme?“ zamumlal Lokin váhavě po několika vteřinách, během kterých zabil několik dalších komárů. „Možná je nějak dokážeme odlákat pryč.“

„Ano?“ Ailin se tiše zasmála. „A jak to chceš udělat?

Máš už plán?“

„Ne,“ přiznal Lokin. „Byl to jenom takový nápad. Ale můžeme o tom aspoň přemýšlet. Možná nás něco napadne.

Koneckonců je toho dost v sázce.“

Uplynula další půlhodina, v níž Lokin usilovně přemítal.

Vymýšlel jeden plán za druhým a hned je zase zavrhoval jako neproveditelné. Také Ailin učinila několik návrhů, které ale při podrobnějším prozkoumání neobstály.

„Koně,“ řekla nakonec. „Není to sice zrovna bez nebezpečí, ale snad by to mohlo vyjít.“

„Co tím myslíte?“ vyptával se Lokin rozrušeně a plný nové naděje.

Ailin ho stručnými slovy zasvětila do svého nápadu.

Opravdu se v něm skrývala řada rizik, byl ale v zásadě jednodušší než všechno, co předtím vymyslel Lokin. I kdyby neuspěli, měli dobré vyhlídky na to, že se jim podaří bez úhony uprchnout.

„To je fantastické. Podstatně lepší než všechno, co nás dosud napadlo,“ vydechl, když skončila.

„Takže si myslíš, že bychom to mohli zvládnout?“

„Záleží samozřejmě na tom, jestli jsou trolové opravdu tak hloupí, jak si myslíme, ale pokud se nám je podaří odlákat od ohně, musí se nám povést i rychle osvobodit Warlona.“

„A když jeden z nich zůstane?“

„Pak se pokusím k němu zezadu připlížit a zneškodnit ho.“

Ailin sklonila hlavu.

„Je tu jeden malý problém,“ zamumlala. „Byla bych raději, kdybych mohla tento úkol převzít sama. Nevím, jak to říct, ale mám z koní panický strach.“

Lokin na ni nevěřícně zíral do té míry, do jaké dokázal ve tmě rozeznat její obličej.

„Vy se bojíte koní, a chcete se proto raději pustit do křížku s trolem? To… to je šílené!“

„Možná, ale nemůžu si pomoct.“ Ailin začala nervózně vytrhávat stébla trávy a škubat je prsty. „Je to důsledek události, k níž došlo před několika lety. Tehdy jsem teprve vstoupila do řádu kněžek. Tharlia podnikla se mnou a dalšími novickami celodenní výlet na povrch. Domnívala se, že bychom měly znát víc než jen Elan-Dhor a podzemí.

Tak jsme dorazily i do Clairbornu a tam se to stalo. Jakýsi muž nedával pozor a jeho kůň se mu z nějakého důvodu vytrhl. Řítil se přímo na nás. Připadal mi tak hrozně veliký a byla jsem hrůzou jako ochromená. Myslím, že… že by mě ušlapal, kdyby mě jedna z novicek nestrhla stranou. Od té doby zažívám panickou hrůzu, kdykoliv koně vidím. Mám z nich větší strach než z trola.“

Lokin přemýšlel. Její přehnaný strach všechno komplikoval ještě víc. I když nosila meč, nebyla válečník, nýbrž kněžka. Jenže za jistých okolností bude potřeba proti jednomu z trolů bojovat a odrovnat ho natolik rychle a nehlučně, aby nedokázal spustit poplach, jinak bude všechno ztraceno. Dokonce i pro něj by to byl skoro nesplnitelný úkol - jak by to pak mohla zvládnout ona?

„Dokážu si představit, co si teď myslíš,“ řekla. „Ale mýlíš se ve mně. Věř mi, dokážu zacházet s mečem skoro stejně dobře jako většina vojáků, možná dokonce líp. Kdyby

tu byl Warlon, mohl by to potvrdit. Spolu s ním jsem při výpravě do hlubin zabila zarkhana.“

„Ale…“

„Prosím, Lokine, nemůžeme čekat věčně a diskutovat.

Prostě mi důvěřuj. Vím, co je v sázce, a netvrdila bych něco, co není pravda. Postarej se o koně, to ostatní zařídím já.“

Lokin se pochybovačně zahleděl k oběma trolům u ohně, sklouzl pohledem na spoutaného Warlona a nakonec přikývl.

„Tak dobře, i když bych se toho nebezpečného úkolu raději ujal sám. Neovlivním, pokud se něco nepodaří, ale pak už stejně nebude hrát roli, jestli uniknu, nebo ne. Stejně by mi nikdo nevěřil, kdybych se vrátil do Elan-Dhoru sám.“

„Nic se nepokazí, pokud se budeme držet plánu. Hodně štěstí.“

„Vám taky,“ odvětil Lokin. Opatrně se odplížil kousek dozadu, až se ocitl pod ochranou nízkého pahorku. Teprve pak se odvážil vstát. Nehlučně se kradl dál. Při každém zvuku, který vydal a jejž mu signalizovaly napjaté nervy, sebou vyděšeně trhl. Srdce mu bušilo jako kovárna a měl dojem, jako by ho muselo být slyšet na míle daleko.

Širokým obloukem obešel tábor do poloviny, aby se dostal na druhou stranu, kde byli přivázaní koně. Měsíc zastřely cáry mraků. Skoro neposkytoval světlo, a protože Lokin neměl záchytné body, které by mu vytyčovaly směr, byl už po několika minutách pevně přesvědčený, že ztratil

ve tmě orientaci. Proto byl sám nejvíc překvapený, když nakonec kousek před sebou zaslechl zafrkání jednoho z koní.

Lokin chvíli počkal. Musel sice urazit větší vzdálenost, přesto chtěl mít naprostou jistotu, že Ailin bude mít dost času, aby zaujala pozici. Vteřiny se pomalu vlekly a Lokin si v duchu bezděčně stále znovu maloval, co by se s nimi stalo, kdyby se něco zhatilo a kněžka padla trolům do rukou. I když mu ta doba připadala jako věčnost, nečekal ve skutečnosti déle než minutu či dvě, ovšem během nich byl bez sebe strachy.

Nakonec se ještě opatrněji než předtím plížil dál. Brzy poté dokázal rozeznat svit táborového ohně a oba troly jako temné siluety mezi stromy. Koně vycítili jeho přítomnost.

Začali neklidně hrabat kopyty a hlasitěji frkat, ale tak to koneckonců bylo v plánu. Nebyli zvyklí na trpaslíky a Lokinova prostá přítomnost je znervózňovala. Nejspíš to byl i důvod, proč se tehdy v Clairbornu splašil kůň, který tak vyděsil Ailin.

Lokin se ke zvířatům ještě trochu přiblížil. Jeden z koní hlasitě zaržál, hned potom další. Neklidně trhali opratěmi, za něž byli přivázáni.

Lokin pozorně sledoval oba troly. Jak s Ailin doufali, jeden z nich nakonec vstal a vydal se k němu, aby zjistil, proč jsou koně tak neklidní. Ovšem k jeho lítosti to byl jen jeden, druhý zůstal klidně sedět u ohně.

Lokin se s nehlučným zaklením zase stáhl a odplížil se hodný kus od zvířat, přičemž nespouštěl blížícího se trola z očí. Teprve když dorazil na místo, kde ho nikdo nemohl vidět, odkud ale mohl současně dobře pozorovat trola i druhého strážného, lehl si na břicho.

Nemusel čekat dlouho a zahlédl mezi stany pohyb. Byla to Ailin, plížící se zezadu k druhému trolovi. Meč už měla vytasený.

Lokin samým vzrušením bezděčně zadržel dech.

Všechno záviselo na tom, zda se Ailin podaří trola přemoci, aniž by se spící tcuulové probudili. Sebemenší varovný výkřik by všechno zhatil.

K jeho zděšení se Ailin nechystala useknout soupeři hlavu nebo mu alespoň zezadu vrazit čepel do krku - což byly nejbezpečnější způsoby, jak zabít dokonce i trola, aniž by vydal byť jen hlásek. Když stála přímo za zelenou stvůrou, udeřila ji místo toho plochou stranou meče ze všech sil do lebky.

Lokin měl dojem, že slyší ránu až tady v úkrytu, ale trol v žádném případě nepadl k zemi, nýbrž naopak vyskočil a prudce se otočil. Lokinovi na okamžik přestalo bít srdce, pak mu tep skoro bolestivě bušil dvojnásobnou rychlostí.

Snad to bylo jen tím, že trolové opravdu byli tak hloupí, jak se o nich obecně říkalo, ale ani v tu chvíli nebylo ještě všechno ztraceno. Možná trola mohutný úder zasáhl tak silně, že byl omámený. V každém případě místo aby vyrazil

varovný pokřik, chvíli na Ailin udiveně zíral, což jí poskytlo příležitost, aby se ještě jednou rozmáchla mečem a udeřila.

Trol se neobratně pokusil o obranu, ale byl příliš pomalý.

Čepel ho znovu zasáhla takřka do stejného místa.

Hned poté Ailin zavířila mečem a vrazila jeho masivní hrušku dvakrát ze všech sil trolovi do obličeje, přičemž se musela postavit na špičky, aby mu vůbec dosáhla na hlavu.

To bylo dokonce i na monstrózního obra příliš. Ruce mu klesly a mučivě pomalu se zhroutil. Ailin mu s námahou napřímila trup a opřela ho o pařez, na kterém předtím seděl, takže se nedalo na první pohled poznat, že s ním není něco v pořádku. Vzápětí přispěchala ke stromu, k němuž byl přivázaný Warlon. Lokin nemohl dál sledovat, co dělá, protože mu výhled zakrýval stan.

Místo toho vrhl spěšný pohled na druhého trola. I když se boj neobešel úplně bez hluku, zdálo se, že nic neslyšel.

Stál vedle koní a škrábal se na hlavě, aby se vzápětí s pokrčením ramen obrátil a vracel k ohni.

Lokin se zvedl z úkrytu a chvátal zpátky ke koním.

Jakmile se k nim přiblížil, opět zneklidněli. Bez hnutí čekal a také trol zůstal stát a ještě jednou se ohlédl ke koním, pak ale zavrtěl hlavou a šel dál.

Lokin v krajním spěchu uvolnil opratě od kůlů zaražených do země, k nimž byla zvířata přivázaná, a divoce zamával pažemi. Koně se vyděšeně rozprchli. Také Lokin se rychle stáhl zpátky do tmy.

Trol se znovu prudce otočil. Několik vteřin nechápavě zíral za utíkajícími zvířaty a škrábal se na hlavě. Pak uběhl několik kroků vpřed, jako by je chtěl pěšky pronásledovat, až si konečně uvědomil, že se mu to nepodaří. Hlasitě zařval a pádil zpátky do tábora, kde už vylézali ze stanů první tcuulové, probuzení hlukem.

Také pro Lokina nastal nejvyšší čas stáhnout se. Mohl jen doufat, že Ailin mezitím Warlona osvobodila a zmizela s ním. Času na to měla dost.

Odplazil se tak daleko zpátky, až mu několik keřů poskytlo ochranu před zvědavými pohledy z tábora, potom vstal a rozběhl se. Brzy poté dorazil na starou cestu, vedoucí do lesa. Na místě, kde je přepadli tcuulové a trolové, se přikrčil v podrostu.

Nemusel čekat dlouho. Už po dvou třech minutách se po cestě přiblížily dvě malé postavy. Lokin si oddechl, vyskočil a spěchal jim vstříc.

„Ailin! Warlone! Takže jste to dokázali!“

„Jen díky tvé pomoci,“ odpověděl velitel. „Ailin mě informovala, že tě ani nemusela k osvobozovací akci přemlouvat, nýbrž že iniciativa vzešla hlavně z tvé strany.

Možná ses změnil, možná jsem se v tobě jen zmýlil. V

každém případě jsem ti hluboce zavázán.“

Natáhl k němu ruku a Lokin ji překvapeně uchopil.

„Hlavní je, že plán fungoval,“ řekl. „O všem ostatním si můžeme promluvit později. Teď bychom odtud měli nejdřív zmizet.“

„Jistě, ale předtím musím ještě něco vyřídit,“ odvětil Warlon. S tváří poznamenanou zármutkem hleděl na mrtvé.

Vybral některé z nich hlavně proto, aby je uchránil dalšího boje s temnými elfy. Teď byli přesto mrtví, zabiti jen kvůli troše zlata nepřítelem, jehož předtím ani neznali. Leželi pořád tak, jak padli v boji. Tcuulové nepohřbili ani vlastní lidi, o trpaslících nemluvě.

„Přece je teď nechcete pohřbívat?“ zeptal se Lokin.

„To budeme moci udělat zítra, až ti vyvrhelové vzdají pátrání po nás,“ vyrazil ze sebe Warlon hněvivě. „Potřebuji však nové zbraně.“ Vzal jednomu z trpaslíků bojovou sekyru, meč a několik vrhacích dýk, pak pokynul druhům.

„Pojďte, musím ještě něco vyzvednout.“ Vedl je průsekem, který vytvořil při jeho pronásledování v podrostu trol, až dorazili k odumřelému dubu. „Tady jsem stihl ukrýt vak, jinak by naše zlato padlo do rukou tcuulům.“

Vsunul paži velkou dírou v kůře co nejhlouběji a šátral uvnitř.

„U duší zatracených, nedosáhnu na něj,“ zaklel. „Vak musel propadnout až úplně dolů.“ Sáhl po sekyře. „Musíme strom porazit.“

„A přilákat tcuuly?“ namítla Ailin prudce. „Každý úder sekyry by byl v tomto tichu slyšet na míle daleko.“

„Máte snad jiný nápad? Potřebujeme ten vak, hlavně zlato.“

„Chlapi!“ odfrkla si Ailin pohrdavě. „Každý problém dokážete řešit jen silou a zbraněmi, místo abyste pro jednou přemýšleli. Raději najděte na konci rozvětvený klacek, který bychom mohli použít jako háček.“

„Ušetřete si námahu,“ ozval se v tu chvíli za jejich zády drsný hlas. „Hledáte snad tohle?“

Polekaně se otočili. Několik kroků před nimi stála vysoká, temná postava, která se předtím nehlučně přiblížila.

Tcuul! V jedné ruce držel jakýsi balík, což musel být zjevně vak, druhou na ně výhružně mířil mečem, jehož čepel se třpytila ve slabém měsíčním světle.

18

Bitva u Podzemního moře

Smrtonosná rána, kterou Barlok očekával, nepřišla. Místo toho naplnilo vzduch jakési zasvištění. Temný elf před ním se zachvěl, pak se zapotácel a meč mu vypadl z prstů. S

třesknutím narazil do Barlokova prsního krunýře, aniž by jím ovšem dokázal proniknout, a odtamtud sklouzl na zem.

Také temný elf padl a ještě během pádu nabyl viditelné podoby. Barlok se rychle odvalil stranou, aby neskončil pohřbený pod ním.

Teprve teď si všiml tří šípů, které temného elfa zabily.

Dva z nich mu vězely v zádech, třetí pronikl zezadu přímo hrdlem. Barlok vyskočil a udiveně se rozhlédl. Všude kolem něj se snášely na temné elfy šípy a zabíjely je.

Barlok přejel pohledem po stěnách jeskyně vzhůru. Těch několik trpasličích střelců, rozestavených v některých vchodech štol, nakonec střílelo výlučně na elfy vystupující přímo z moře, protože ve vřavě boje muže proti muži hrozilo příliš velké nebezpečí, že by zasáhli vlastní lidi.

Teď se ale všude v otvorech objevily postavy se zelenkavě šedou kůží, které vysílaly dolů jeden šíp za druhým a trefovaly se skoro neuvěřitelnou přesností. Goblini nakonec přece jen dorazili a zasáhli do boje! Barlok se asi poprvé v životě zaradoval, že je vidí.

Tvořili nejen vítané, ale také naléhavě potřebné posily. V

místě, kde Barlok bojoval, temní elfové skoro prolomili obranné linie. Barikády tu už v šíři několika metrů neexistovaly, takže jimi mohli útočníci nerušeně pronikat a byli zastavováni jen trpaslíky, kteří za nimi bojovali s odvahou pramenící ze zoufalství. Stovky temných elfů padly, možná jich bylo víc než tisíc, a přesto stále proudili v neztenčeném počtu další. Tato rasa, o níž se král Burian domníval, že je tvořena jen několika málo bytostmi, musela čítat tisíce, možná desetitisíce tvorů. Bylo neuvěřitelné, že tak početný lid celé věky přežíval hluboko v nitru země v naprosté izolaci od vnějšího světa.

Co mohli ještě postavit proti takové ztělesněné nenávisti a šílenství kromě čirého zoufalství, plynoucího z boje o holé přežití? Válečnickou kastu Elan-Dhoru tvořily sotva čtyři tisícovky bojovníků a mnozí z nich už přišli od počátku sotva čtvrthodinu trvající bitvy o život.

Ještě před okamžikem pro ně byla situace skoro bezvýchodná. Obrysovité stínové bytosti postupovaly vpřed mnohem rychleji, než je trpaslíci dokázali zabíjet. Zásah goblinů to ale změnil. Malých bytostí, sesílajících z každého

dosažitelného otvoru ve skalní stěně na útočníky šíp za šípem, musely být stovky. Jediný šíp většinou nedokázal temného elfa zabít, ale snášely se v houfech. Nejen že tak nepřicházely temným elfům posily deroucí se na bojiště.

Někteří goblini cíleně mířili i na temné elfy, zapojené už do boje.

Nečekaný obrat událostí navíc vlil trpasličím bojovníkům do žil novou odvahu a čerstvé síly. Vrhali se na nepřítele s dvojnásobnou divokostí, hlavně když v tu chvíli konečně dorazil do jeskyně i oddíl dvou set válečníků, kteří uzavřeli největší díry v obraně.

Protože Barlok ztratil vlastní meč, sklonil se a chtěl zvednout beztak lepší zbraň temného elfa. Sotva ale sevřel prsty kolem jílce, ucítil nesnesitelný žár, který mu pronikl ocelovou rukavicí a jako by mu spaloval ruku. Se zaklením zbraň zase upustil a chopil se místo toho meče padlého trpasličího vojáka.

„Stáhněte se za ohnivý příkop!“ zařval. „Začněte ho zaplavovat!“

Dokonce ani jeho hromový hlas nedokázal přehlušit bitevní vřavu, ale vzkaz byl zachycen a předán dál. Místo do moře začali trpaslíci nalévat petrolej do dva prsty hlubokého, zato ale dobře metr širokého kanálu, který dělníci v uplynulých hodinách vyhloubili do skalnatého podloží. Jakmile se jím látka dostatečně rozmístila, zapálili ji.

Sotva dvě desítky metrů od moře se začal podél pláže valit oheň. Temní elfové v panice ustupovali, mnozí ale nebyli dost rychlí, byli zachváceni plameny a s křikem umírali. Jen několik jich dokázalo následovat ustupující trpaslíky na opačnou stranu příkopu. Když teď měli odříznutou zpáteční cestu, stávali se snadnou kořistí přesily vojáků.

O moc lépe se nevedlo ani temným elfům na opačné straně ohně. Po desítkách, po stovkách byli zabíjeni z výšky gobliny, jak dokázal Barlok rozeznat přes plameny. Bez lukostřelců, kteří ostřelovali útočníky oddělené od trpaslíků plameny, by neměl kanál valný smysl, jen by válečníkům v krajní nouzi dopřál oddech, aby se mohli nově zformovat.

Tak ale proměnil temné elfy na opačné straně v bezmocné terče, které nemohly dělat nic jiného než umírat.

Také nepřítel jako by to konečně pochopil. Proud nově příchozích opadl a provázeni triumfálním křikem trpaslíků se i přeživší stahovali zpátky do moře.

Barlok si oddechl. Protentokrát vyhráli, ale vítězství bylo dosaženo za cenu strašlivých obětí. Podle letmého odhadu přišlo o život přinejmenším tři sta trpaslíků, další stovka byla více nebo méně vážně zraněna. Zhruba desetina celé válečnické kasty byla mrtvá nebo zraněná, děsivá bilance, již nezmírnila ani skutečnost, že nepřátelská strana utrpěla víc než desetkrát tolik ztrát.

Přitom je hlavní boj teprve čekal.

Barlok se neoddával falešným iluzím. To, co dosud zažili, byl pouhý začátek, první měření sil. I když nepřítel prozatím uprchl, vlastní bitva je teprve čekala.

To, že se jim podařilo způsobit temným elfům natolik vysoké ztráty, nebylo dáno tím, že by nepřátelé byli v boji slabší než trpasličí bojovníci. Za úspěch vděčili - kromě zásahu goblinů, kteří byli zodpovědní za smrt zdaleka největší části temných elfů - hlavně chytrým přípravám a vybudovaným obranným zařízením. Ta už ale neměli k dispozici. Zátaras byl prolomený a už jim nepomůže ani znovu vytvářet na moři vrstvu plamenů.

Ohnivý příkop se ukázal být v daném okamžiku nepřekonatelný a temní elfové, místo aby se nechali lukostřelci systematicky vybít, se stáhli.

Ale nebyli poraženi, vrátí se. Ani kanál je navěky nezastaví, stejně jako dosavadní překážky.

Jakkoli se Barlok tomuto poznání ze všech sil bránil, začal v hloubi duše tušit, že boj nemohou vyhrát.

*

Bytost nebyla tcuul, jak se Warlon v první chvíli domníval, i když její obrysy ve tmě vypadaly velmi podobně. Byla silná a vysoká, ale plnost její postavy a pocit, že má holou hlavu, pocházely od tmavého pláště se zvednutou kapucí sahajícího až po kolena. Z neznámého

vyzařovalo cosi ponurého. Díky kapuci stažené hluboko do čela se nedala jeho tvář ani v náznacích rozeznat; rýsoval se jako černá silueta na temném pozadí lesa.

Warlon bezděčně sevřel pevněji sekyru, již stále držel v rukou. I když měli zjevně co dělat s člověkem a velitel trpaslíků předtím cizince mezi tcuuly nezahlédl, neznamenalo to, že k nim přece jen nepatří nebo nechová jiné zlé úmysly.

A měl vak se zlatem a zbytkem jeho výbavy!

„Kdo jste a co od nás chcete?“ vyrazil ze sebe Warlon ostře. „Ten vak patří nám. Vraťte nám náš majetek!“

„Kdo jsem, nehraje roli. Důležitější je spíš to, kdo jste vy a co vy tady chcete,“ odvětil cizinec drsným, hlubokým hlasem. „A pokud jde o váš majetek… tady, vezměte si ho, k ničemu mi není.“ Hodil Warlonovi vak nedbale k nohám.

Lokin se rychle sklonil, otevřel ho a začal se v něm hrabat, než na znamení, že je zlato stále na místě, krátce kývl na své druhy. „Žádný strach, nic jsem neukradl,“ pokračoval cizinec. „Nejsem zloděj. A teď mluvte, než ztratím trpělivost, jestli se chcete dál radovat ze svého tak cenného majetku.“

Zvedl výhružně meč, jehož čepel byla dlouhá skoro jako dospělý trpaslík, a napřáhl ho jejich směrem. Také Warlon trochu víc pozvedl sekyru. Ailin a Lokin tasili meče.

„Nechceme mít s vámi žádný spor, ať jste kdokoliv.

Pokud s námi nechcete bojovat, radím vám, uvolněte nám

cestu. Jsme neškodní poutníci, kteří byli přepadeni tcuuly a troly, ale pokud bude třeba, začneme bojovat o život.“

„Neškodní poutníci nebyli v těchto lesích spatřeni už hodně dlouho,“ odvětil cizinec, na kterého hrozba zjevně nijak nezapůsobila. Stál tam tak nehybně, až by se dalo uvěřit, že je jen socha. „A už vůbec ne trpaslíci.

Předpokládám, že pocházíte z Elan-Dhoru. Co tedy přivádí vás skrčky tak daleko od vlasti až sem?“

Warlon si vyměnil se svými druhy rychlý pohled. Ailin skoro neznatelně přikývla. Nemělo smysl uchylovat se ke lžím nebo vytáčkám. Ať působil cizinec sebepochmurněji a sebenebezpečněji, přece jen se nezdálo, že by choval zlé úmysly. Na zlato zjevně spadeno neměl, jinak by jim vak vůbec nevrátil - a kdyby je chtěl zabít, měl k tomu už dávno příležitost a nejdřív by s nimi zdlouhavě nemluvil. Možná by jim dokonce mohl pomoci.

„Dohadujete se správně, pocházíme z Elan-Dhoru,“

oznamoval. „Naše vlast je ve velkém nebezpečí. Přišli jsme sem, protože jsme slyšeli, že v těchto lesích údajně žije zálesák jménem Malcorion, v jehož pomoc doufáme. Zlato v mém batohu, jenž jste jistě prohledal, je určeno jako úhrada za jeho pomoc. Ale tcuulové se o tom dozvěděli, nastražili nám léčku a spolu s troly nás přepadli.“

„To vím. Všiml jsem si jich už před vaším příchodem a pozoroval jsem boj s nimi.“

„A nečinně jste přihlížel, jak ty zrůdy zmasakrovaly většinu mých druhů?“ vyhrkl Warlon nechápavě. „Tím nesete na jejich smrti stejnou vinu jako ti darebáci. Proč jste nezasáhl?“

„Mám s vámi právě tak málo společného jako s tcuuly.

Ani jsem nevěděl, oč v boji vlastně jde. Proč bych se měl míchat do něčeho, co se mě netýká? Nehledě na to, že ani já bych neměl proti takové přesile šanci, proto jsem se omezil na to, že jsem všechno pozoroval.“ Na okamžik se odmlčel.

„Ostatně jako právě teď vaši záchrannou akci,“ dodal potom. „Mohla jste toho trola klidně zabít zezadu a bylo by to i mnohem jistější. Jenže jste ho ušetřila. To probudilo mou zvědavost, a jen proto s vámi teď mluvím. Dorazili jste k cíli svého pátrání. Já jsem Malcorion.“

*

Kromě čepele, která jim oddělí hlavu od těla, se zdá být nejúčinnější zbraní proti nim oheň. Oslepuje je, připravuje o zrak a spaluje je při sebelehčím doteku! Takové hlášení podal Warlon po návratu z hlubin. Barlok a oba ostatní členové rady za válečnickou kastu na tom z velké části vystavěli bojovou strategii, a to s nemalým úspěchem.

Stěna z plamenů zabránila temným elfům v postupu, a protože bylo pro ohnivý kanál zapotřebí mnohem méně

petroleje než předtím pro vrstvu plamenů na moři, nehrozilo ani nebezpečí, že jim v dohledné době dojdou zásoby.

Protože tady pro něj momentálně nebylo nic na práci, rozhodl se Barlok, že se vrátí na skalní výčnělek, kde se nacházela Tharlia, kněžky a oba členové rady. Hlavně s Lotonem a Sutisem si potřeboval něco ujasnit.

„Co to bylo s těmi posilami?“ vyrazil ze sebe hněvivě, když dorazil na plošinu, a ztěžka se vydal k Lotonovi. „Proč jste je poslali tak pozdě? Temní elfové nás jen o vlásek nepřeválcovali a neprolomili linie.“

„Já… je mi to líto,“ vykoktal Loton. „Všechno se seběhlo tak rychle. Zaskočil mě příchod goblinů. Musel jsem je uvítat a vyslovit jim dík za to, že jsou tady. A když jsem se otočil, situace se najednou vyhrotila. Pak jsem okamžitě vypravil posla s rozkazem, aby přivedl další muže, ale taky potřeboval skoro minutu, než se dostal k cíli.“

„Kdyby temní elfové opravdu prorazili, byla by bitva možná prohraná! Ale i tak mohl být naživu nejeden dobrý válečník, kdybyste poslal pomoc o rozhodující minutu dvě dříve! My…“

„Barloku!“ přerušila ho v tu chvíli Tharlia hlasitě.

„Prosím, pojďte sem, je tady někdo, koho bych vám chtěla představit.“

Když se k ní stále ještě rozzlobený Barlok otáčel, snažil se zkrotit hněv. Lotonova nepozornost ohrozila výsledek bitvy, proto byla jeho kritika více než oprávněná, ale

nemusel ji vyslovovat ani tímto tónem, ani právě tady, kde ostatní poslouchali a jeho hlas možná pronikal až dolů k vojákům. Bylo správné, že ho Tharlia zadržela.

Teprve když se k ní úplně otočil, spatřil malou, zelenkavě šedou postavu, stojící vedle ní.

„To je Quarrolax,“ vysvětlila Tharlia. „Velí goblinům, kteří nám přišli na pomoc.“

Barlok se vydal ke goblinovi. Jakmile spatřil jednu z dosud nenáviděných bytostí z bezprostřední blízkosti, svářily se v něm protichůdné pocity. Náznak úklony, kterým ji pozdravil, byl sotva víc než lehkým pokývnutím hlavy.

„Quarrolax?“ zeptal se. „Ten, který mluvil na voru s Warlonem?“

„Tak tomu být. Vděčit Warlonovi za život, Warlon přítel. Škoda, že ne tady. Quarrolax říct Warlonovi, my bojovat společně proti nepříteli. Quarrolax mluvit s náčelníkem a tady být Quarrolax a bojovníci.“

„A za to vám děkujeme. Opravdu jste přišli na poslední chvíli.“

„Quarrolax znát i Barloka,“ pokračoval goblin lámavě.

„Obávaný válečník. Quarrolax rád, že dnes bojovat na stejné straně. Vyděšen, když vidět, jak velké vojsko nepřítele.

Goblinové sami nemůžou zastavit, trpaslíci sami nemůžou zastavit. Spolu možná dokázat.“

Barlok přitakal. Skoro neochotně si musel přiznat, že se goblinův odhad přesně shoduje s jeho. A vůbec, bytost mu

teď, když stála přímo naproti němu a hleděla mu do očí, už zdaleka nepřipadala tak nesnesitelná.

„Nikdy jsme s vámi nechtěli válčit,“ řekl. „To vy jste na nás od začátku útočili, a navzdory klidu zbraní i v posledních letech stále přepadali hlídky.“

„Ne. Trpaslíci vetřelci,“ namítl Quarrolax prudce.

„Goblini vždycky žít pod horou. Naše země. Trpaslíci přijít a vzít, stavět doly, vyhánět gobliny. Goblini bojovat.“

„Teď je sotva vhodná doba na to, abychom o tom diskutovali,“ vmísila se do hovoru Tharlia a znovu zabránila, aby došlo k hádce. „Pro tuto chvíli nám drží temné elfy od těla ohnivý příkop. Jak mě ujistili, můžeme ho udržovat prakticky bez problémů v plamenech celá léta, a potřebujeme jen několik lidí, kteří by se neustále starali o dostatečné zásobování petrolejem. Možná by to mohl být způsob, jak nepříteli dlouhodobě zabránit, aby vstoupil na tento břeh Podzemního moře.“

„Hezká představa, ale bohužel to nebude fungovat,“

odvětil Barlok. „Existuje několik jednoduchých možností, jak oheň překonat, a temní elfové na to dříve nebo později přijdou. Mohou například zakrýt příkop kovovými deskami a postavit si jednoduché mosty, aby ho mohli překonat, aniž by jim oheň ublížil. Dokonce i několik balvanů by posloužilo účelu.“ Zavrtěl rozhodně hlavou. „Kanál je nezastaví na dlouho.“

„Pak bychom měli zvážit, jestli nevyužijeme jejich momentální bezradnost k protiútoku,“ navrhla. „Utrpěli ztráty a neměli bychom jim dopřát čas, aby oddíly znovu zformovali. Protiútok je určitě to poslední, co čekají.“

Barlok ostře nasál vzduch, ale už se nedostal k tomu, aby něco řekl.

„A to právem,“ vmísil se Loton, který zaslechl její poslední slova. V jeho tváři se zračilo zděšení. „Protiútok by byla sebevražda. Trvalo by hodiny, než bychom postavili dostatečný počet vorů a dostali přes moře větší kontingenty, a pak bychom byli v těžké situaci, protože bychom museli přirazit ke břehu, zatímco nepřítel už by na nás čekal.

Všechny výhody, které máme na naší straně, by se proměnily v nevýhodu.“

„Kdyby mezi námi neleželo moře, které je nejdřív třeba překonat, stál by překvapivý protiútok jistě za úvahu. Ale za daných okolností by to byla strašlivá chyba, která by mohla skončit jedině katastrofou,“ dodal Barlok.

„Ale copak nemůžeme dělat vůbec nic, abychom využili současnou situaci?“

Barlok sklouzl pohledem po příkopu a za ním ležícím Podzemním moři.

„Obávám se, že nikoli,“ odpověděl. „Nezbývá nám než se pokusit odolat i všem dalším nadcházejícím útokům.

Temní elfové utrpěli strašné ztráty, ale nevíme, jak silné mají zálohy. Vypadá to, že nejen Burian podcenil sílu

nepřítele. Nikdo nemohl předpokládat, že se jeho počet bude pohybovat v mnoha tisících, ba dokonce desetitisících.“

„ Desetitisících? “ zeptala se Tharlia vyděšeně.

„Nemůžeme to vyloučit. Zatím útočili temní elfové s přímo sebevražednou úporností. Nezdálo se, že by je ztráty zajímaly. Tak nebojuje nikdo, kdo nemůže sáhnout do mohutných rezerv.“

„Ale… my přesto zvítězíme, nebo ne?“ Tharlia se na něj zahleděla skoro prosebně. Barlok se vyhnul jejímu pohledu.

„Díky podpoře goblinů máme slušnou šanci,“ odvětil. „I kdyby se temným elfům podařilo přemostit příkop, může jich ho přejít vždycky jen několik naráz. Jsme schopní je tam odrazit, zatímco goblini zasypou všechny další postupující elfy střelami.“

Co nevyslovil, bylo, že i to může fungovat jen po určitou dobu. Pokud si bytosti z hlubin všimnou, že mají s touto taktikou úspěch, přitáhnou tolik desek a jiných krytů, že překročí kanál v široké linii. Pak teprve začne rozhodující část bitvy, kdy už se trpaslíci nebudou moci zabarikádovat za jakýmikoliv obrannými zařízeními - nemilosrdná řež v přímém boji zblízka. Pokud budou temní elfové i pak postupovat vpřed rychleji a ve větším počtu, než je sami dokážou zabíjet, překonají i sebeodhodlanější odpor.

Ale ještě něco dalšího zabrání tomu, aby se boj táhl dlouho. Tharlia předtím řekla, že kněžky budou schopné udržet duševní spojení ještě celé hodiny, aby zviditelnily

nepřítele, ale i jejich síly byly omezené. Dříve nebo později se i ony poddají vyčerpání. Nejpozději ve chvíli, kdy bojovníci nepřítele neuvidí, bude boj ztracen.

Zásah goblinů viditelně zvýšil jejich šance, přesto nebyly dlouhodobé vyhlídky příliš dobré proti nepříteli, který byl nejen strašlivým soupeřem v boji, ale také je výrazně převyšoval počtem.

„Dole se něco děje,“ vytrhl Barloka ze zamyšlení Sutis, který zůstal celou dobu stát u zábradlí a sledoval dění pod sebou. „Myslím, že zase útočí!“

Barlok se ocitl dvěma rychlými kroky u něj a rovněž se zadíval na břeh. Zbledl.

„Co je zase tohle za čertovinu?“ vyrazil ochraptěle.

*

Mlčky pronikali míli za mílí hlouběji do lesa, hlavně po cestách, které si toto označení sotva zasluhovaly. Většinou se jednalo o sotva viditelné stezky pro divokou zvěř, někdy jako by je Malcorion vedl podrostem i úplně mimo ně.

Warlon si v duchu kladl otázku, jak si zálesák vůbec může udržet přehled. Potřebovali jste podobný orientační smysl jako trpaslíci, abyste se v divočině neztratili.

Hned jak se jim Malcorion představil, vyzval je, aby ho následovali, otočil se na patě a vyrazil. Trpaslíci ho brzy přestali bombardovat otázkami, protože na žádnou z nich

nereagoval. Kromě toho nasadil takové tempo, že si museli pospíšit, aby s ním udrželi krok, a rychle začali lapat po dechu. Chůze po nerovném terénu byla namáhavá, stále znovu klopýtali o kořeny stromů nebo jiné skryté překážky.

Po jisté době pojal Warlon podezření, že zálesákovy časté změny směru slouží jen k tomu, aby je zmýlil a nedokázali už sami najít cestu. Podezření se potvrdilo, když dorazili podruhé na místo, kde už předtím byli, jak okamžitě poznal navzdory tmě díky neomylnému orientačnímu smyslu.

„Počkejte!“ řekl ostře a Malcorion se opravdu zastavil a ohlédl se. „Zdá se, že o trpaslících moc nevíte,“ pokračoval Warlon. „Máme přirozenou schopnost vydat se i v nejkomplikovanějším labyrintu po každé cestě, po níž jsme už jednou šli. Každý z nás by navzdory vašemu úsilí zmást nás bez problémů našel cestu zpátky k okraji lesa a zase sem. Takže nemá smysl snažit se chodit oklikami, které nás jen zbytečně připravují o čas.“

Zálesák několik vteřin mlčel a jen na ně ze stínu kapuce mlčky hleděl, pak se začal tiše smát.

„Zjevně opravdu nevím o trpaslících zdaleka tolik, kolik jsem si myslel,“ řekl. „Ještě nikdy jsem nevedl k domovu někoho, kdo by byl schopen najít vlastními silami znovu cestu. Možná by bylo lepší, kdybych si svůj úmysl ještě jednou rozvážil.“

„Pak zjevně nevíte nic ani o slavné mlčenlivosti trpaslíků,“ řekl Warlon rychle. „Nikdy bychom neprozradili vaše tajemství někomu jinému, ani dobrovolně, ani na mučidlech. Kromě toho - bez vaší pomoci možná brzy nebude žádný trpasličí lid existovat.“

Malcorion na okamžik zaváhal, pak se beze slova otočil a šel dál.

„Nepříjemný člověk,“ zašeptala Ailin. „Tak zasmušilý a odmítavý. Ani se nás nezeptal na jména. Nejsem si jistá, jestli mu můžeme důvěřovat. Možná nás zavede rovnou do pasti.“

„A proč bych to dělal?“ odvětil zálesák, i když byl už několik kroků před nimi. Musel být vybavený neskutečně ostrým sluchem. „Vaše zlato už jsem měl a trpaslíky na jídelníčku taky nemám. Nemějte obavy, nemusíte se ničeho bát, dokud se mnou budete jednat poctivě.“

Aniž by znovu putovali oklikami, byli na cestě zhruba další půlhodinu, když narazili na stěnu z vysoko se tyčících skal, na jejichž úpatí bujelo skoro neproniknutelné trnové houští. Malcorion opatrně odsunul stranou celé pletivo z úponků. Za ním se objevil trojúhelníkový, dvěma o sebe opřenými balvany tvořený otvor.

Pokynem ruky je zálesák vyzval, aby šli dál. Když kolem něj prošli, zasunul šlahouny zase zpátky na místo.

Otvor mezi balvany byl hluboký jen několik kroků.

Když jím Warlon jako první prošel, zůstal samým

překvapením stát a udiveně si prohlížel obrázek, který se mu naskytl. Ve světle měsíce se před nimi rozkládala podivuhodně velká mýtina, porostlá trávou a obklopená vysokými skalami. V jejím středu se tyčil dům z kamene a dřeva, z jehož komína se kroutil tenký pramínek kouře. Nad domovními dveřmi svítila lucerna a dvěma okny v postranní stěně pronikalo ven světlo. Zhruba ve výšce hlavy tryskal z kamenné bariéry pramen, klikatil se jako potůček mýtinou a na protilehlé straně opět mizel mezi skalami. Na jeho břehu se nacházelo několik záhonů s květinami a různými druhy ovoce a zeleniny. V ohradě v zadní části mýtiny postávalo několik koz. Od otvoru v prstenci skal vedla k domu cesta, pečlivě zbavená trávy a plevele.

„Můj domov,“ oznámil Malcorion zbytečně. Jeho hlas teď zněl mnohem přívětivěji než předtím. „Přivedl jsem sem a pohostil nemnohé. Pojďte, u jídla a pití mi povyprávíte svůj příběh a vysvětlíte mi, proč potřebujete mou pomoc, že jste podstoupili tak nebezpečnou cestu, jen abyste se se mnou setkali.“

Vydali se k domu. Malcorion otevřel dveře a pozval je dál. Uvnitř je očekávala překvapivě prostorná a útulně zařízená světnice. Ze stropních trámů viselo několik lamp a vrhalo kolem sebe světlo. Na dřevěné podlaze ležely pestrobarevné koberce a byl tu nábytek z masivního dřeva, opatřený uměleckými řezbami. Tvořil ho stůl se šesti židlemi a několik skříní, truhlic a polic. Ve zděném krbu

praskal oheň a vydával příjemné teplo. Na stole stála svíce a příbor pro jednu osobu. Do dalších pokojů vedly troje dveře, dvoje na levé stěně a jedny na zadní, ale to všechno vnímal Warlon jen okrajově.

Jeho pohled s okouzlením ulpěl na asi nejkrásnější ženě, jakou kdy v životě viděl, ať už mezi lidmi nebo trpaslíky.

Seděla na polstrované židli nedaleko krbu a šila. Když vešli, vzhlédla. V první chvíli hleděla udiveně, pak jí po půvabné tváři přelétl úsměv, až měl Warlon pocit, jako by ho uprostřed noci zahalil paprsek pronikavého slunečního světla. Oči jí zářily hlubokou modří, zlatě plavé vlasy spadaly v kadeřích na ramena. Oblečená byla do prostých hnědých šatů s tmavým koženým opaskem.

Ještě stále s úsměvem vstala, odložila šití na židli a mrštně jim pospíchala vstříc.

„Jdeš pozdě, Malcorione,“ pronesla s jemnou výčitkou.

„Ale jak vidím, přivedl jsi s sebou hosty.“

Objala zálesáka, který ji zvedl a zatočil se s ní v náručí dokola. Když ji postavil zpátky na zem, políbila ho. Při tom pohledu Warlona jemně píchlo u srdce. Nic na tom nezměnila ani skutečnost, že si uvědomoval, jak nesmyslné jeho pocity v tomto případě jsou.

„To je Shaali, moje žena,“ představil ji Malcorion.

Teprve teď si Warlon uvědomil, že si stáhl kapuci, takže poprvé byl vidět jeho obličej. Byla to tvrdá, výrazná tvář s vystouplými lícními kostmi, poznamenaná několika malými

jizvami. Ale v koutcích úst mu pohrával náznak úsměvu a hnědé oči hleděly přátelsky, což zbavovalo tvář něčeho z její tvrdosti a zasmušilosti. Hlavu mu pokrývaly tmavé kadeře.

Věk bylo těžké určit, musel ležet v té u lidí neurčitelné oblasti mezi středem třicítky a koncem čtyřicítky.

„Buďte vítáni, lidičkové,“ pronesla Shaali. „Musím přiznat, že jsem ještě nikdy neviděla trpaslíky, tím víc mě naše setkání těší.“

„Warlon z rodu Korrilanů, velitel kasty válečníků z Elan-Dhoru, k vašim službám.“ Trpaslík se hluboce uklonil.

Skoro aniž by si to uvědomil, padl v následující chvíli na koleno a ještě jednou pokorně sklonil hlavu.

Shaali se zvonivě zasmála a tleskla do dlaní.

„Skutečný kavalír, jsem nadšená. Na tak zdvořilé lidi narazíte zřídkakdy,“ řekla. „Ale nemusíš se mi uklánět ani mě tak uctivě oslovovat. Čestné tituly v tomto domě nic neznamenají. Proč mi raději nepředstavíš své společníky?“

„Jistě, hned to bude,“ odvětil Warlon spěšně. „To je Ailin, vysvěcená kněžka bohyně Li’thily. A to je Lokin, ehm… válečník z našeho doprovodu.“ Doufal, že si Shaali jeho krátkého zaváhání nevšimla, ale přinejmenším Lokin zaznamenal, co řekl, a vděčně se na něj usmál. „Vyrazilo nás z Elan-Dhoru osm, ale na kraji lesa jsme byli přepadeni.

Jen my tři jsme vyvázli životem.“

„Pátrali po mně, když upadli do léčky,“ dodal Malcorion. „Takže jsem učinil alespoň to, že jsem je sem

pozval, abych si vyslechl jejich přání. Dejte mi pláště a vaky. A ani sekyry a meče tady nebudete potřebovat.“

Učinili, jak řekl. Postavil vaky a zbraně vedle dveří, pak pověsil pláště na dva háčky. Nakonec k nim umístil i vlastní.

Pod ním měl hnědou košili a tmavě zelené kalhoty, k nim holínky sahající po kolena. Také pás s mečem si odepjal a položil ho vedle jejich zbraní.

„Musíte mít hlad a žízeň, když jste putovali celý den,“

dohadoval se. „Pojďte, posaďte se, prostřít pro více osob nebude problém. Já…“ odmlčel se a zadíval se k levým dveřím na postranní stěně, které se otevřely. Skulinou na ně zakukovaly dva dětské obličeje. „Kohopak to tady máme?

Měli jste přece dávno spát! No, když už jste vzhůru, pojďte sem a pozdravte hosty.“

Dveře se rozletěly dokořán. Vyrazili z nich asi osmiletý chlapec a o něco mladší děvče a zvědavě se zadívali na trpaslíky.

„Ti jsou ale srandovní,“ zvolal chlapec a zachichotal se.

„Jsou sotva větší než já, ale vypadají jako dospělí.“

„Torne, nesluší se tak mluvit o cizích lidech,“ pokárala ho Shaali. „To jsou naše děti, Tora a Torn. A to jsou Ailin, Warlon a Lokin. Pocházejí z národa trpaslíků.“

„Jsou všichni trpaslíci tak malí jako vy, nebo ještě vyrostete?“ vyptávala se dívenka zvědavě. Stejně jako bratr měla blonďaté vlasy a souměrný obličej své matky, ale tmavé oči patřily otci.

„Ach, mezi našimi lidmi jsme dokonce skoro obři,“

vtipkoval Lokin. „A měli byste vidět, jak malé jsou naše děti. Museli byste dávat pěkně pozor, abyste na ně nedopatřením nešlápli.“

Obě děti se znovu zahihňaly.

„Tak teď hybaj do postele,“ rozhodla Shaali. „Ale je docela dobře, že jste ještě vzhůru.“ Obrátila se na Malcoriona. „Budeme dnes v noci potřebovat další místa na spaní. Navrhuji proto, aby ti dva spali se mnou, pak můžeme připravit jejich pokoj pro hosty.“

„A kde budu spát já?“ zeptal se Malcorion.

„Už jsi spal na podstatně méně pohodlných místech než na slamníku ve světnici.“

„Ale samozřejmě. Teď víte, proč jen málokdy přijímám hosty,“ zabrblal zálesák k trpaslíkům a snažil se tvářit co nejzasmušileji, v očích mu ale čtverácky jiskřilo. „Tak honem, děti, slyšely jste, co matka řekla. Hybaj do postele a pěkně popřejte hostům dobrou noc.“

Děti se rozloučily a zmizely v pravých dveřích.

„A teď se konečně posaďme a najezme se,“ řekl Malcorion a sám se usadil ke stolu. Shaali přinesla další příbory, kromě toho vyndala z místnosti za dveřmi na zadní stěně, jistě spíže, chleba a další potraviny. Nabídku, že jí pomohou, rozhodně odmítla.

Když stůl bohatě prostřela, popřála jim dobrou chuť.

Zatímco si Malcorion a trpaslíci řádně dopřávali, připravila

dětský pokoj pro hosty, pak se také posadila ke stolu a se zjevnou spokojeností, že jim tak chutná, je pozorovala při jídle.

Všechno bylo tak pokojné a idylické, že Warlon skoro zapomněl na hrůzy, které přestáli teprve před několika hodinami, a na důvod jejich mise.

„Tak a teď ven s tím,“ vyzval ho konečně Malcorion, když se pořádně najedl a odsunul od sebe talíř. „Říkali jste, že jste přišli, abyste mě požádali o pomoc. V jakých potížích vězíte a jaký druh pomoci si představujete?“

„O těchto věcech byste si měli pohovořit mezi sebou,“

řekla Shaali, než mohl Warlon odpovědět. „Jsem unavená a půjdu si lehnout. Uvidíme se ráno při snídani.“ Rozloučila se s Malcorionem polibkem, ještě jednou se usmála na trpaslíky a popřála jim příjemnou noc a hezké sny. Pak se vydala do stejného pokoje jako předtím děti.

Warlon litoval, že už je opouští, dokázal by se na ni jen tak dívat celé hodiny a radovat se z její dobromyslné krásy.

„Takže?“ dotíral Malcorion, když za sebou zavřela dveře. „Co vás sem přivedlo?“

„Možná jde o přežití veškerého našeho lidu,“ vychrlil Warlon. „Elan-Dhoru hrozí strašlivé nebezpečí a podle všeho jste jediný, pane, kdo nám může pomoci. My…“

„Pomalu, pomalu,“ přerušil ho Malcorion. „Tak rozháraně ničemu nerozumím, chci slyšet všechno od začátku. Ale nejdřív - jak už řekla Shaali, tituly v tomto

domě nic neznamenají a uctivá oslovení nejsou nutná. Jsem obyčejný lovec a zálesák, takže nech těch formálností, a hlavně oslovování pane a raději mi jasně povyprávěj, o jaké nebezpečí jde.“

19

Rozhodnutí

„…a sotva jsme vešli do lesa, přepadli nás tcuulové a trolové,“ dokončil Warlon líčení. „Všechno ostatní jsi koneckonců viděl sám. Tcuuly poslal Xantirox. Když mě zajali, naprosto otevřeně zmínili jeho jméno. Nejspíš naverbovali troly nějakými sliby.“

„Potloukají se tady po okolí už několik měsíců, normálně se ale do lesa neodvažují,“ přitakal Malcorion.

„Vydávají se na výpady, přepadají selské dvorce a malé osady. Je právě tak udivující jako potěšující, že jste dokázali alespoň jednoho z nich zabít.“

„Okamžik,“ ujala se slova Ailin. „Předtím jsi řekl, že jsi s námi mluvil jen proto, že jsem toho trola ušetřila.“

„Protože jsi ho nezavraždila zezadu, i když ses tím sama vystavila nebezpečí,“ opravil ji Malcorion. „To probudilo mou zvědavost. Neproléval bych kvůli němu žádné slzy.“

„Víš teď, proč jsme přišli a jaké nebezpečí hrozí naší vlasti,“

nasměroval

Warlon

rozhovor

zpátky

k

nejdůležitějšímu bodu. „Pomůžeš nám?“

„Jestli vám pomůžu?“ Malcorion se opřel dozadu, ušklíbl se a vydal zvuk, který zněl jako směsice smíchu a odfrknutí. „Opravdu jste pevně rozhodnuti dostat se k elfům?“

„Samozřejmě,“ odvětil Warlon. „Přece jsem právě vysvětlil, proč nemáme jinou možnost. Je pravda, že znáš cestu k nim, nebo tady jen ztrácíme čas?“

„Obojí je pravda,“ prohlásil Malcorion. „Ano, vím, kde leží údolí elfů, ale přesto opravdu ztrácíte čas.“

Warlon se na něj podrážděně podíval.

„Znamená to, že nám nejsi ochoten pomoci?“ zeptal se Lokin, než mohl Warlon něco říct.

„To netvrdím. Jak přesně si představujete mou pomoc?“

Warlon potlačil hněv, který v něm vyvolala podivně mnohoznačná zálesákova slova tváří v tvář vážnosti jejich žádosti.

„Nejraději bychom samozřejmě byli, kdybys nás k nim dovedl. Jak víš, zaplatili bychom ti spoustu zlata. Pokud s námi nepůjdeš, doufám, že nám alespoň popíšeš cestu, nebo dokonce nakreslíš mapu. I za to ti zaplatíme, i když ne tolik.“

„Ukažte mi zlato i tu runu,“ požádal Malcorion, vyhýbaje se odpovědi.

Warlon vstal, vytáhl požadované věci z vaku a rozložil kousky po stole. Malcorion nejdřív sáhl po hroudě s runou a důkladně si ji prohlédl.

„Je to bezpochyby elfí runa, a sice s velkou mocí,“ řekl.

„A nacházela se uprostřed zlaté žíly, z níž pocházejí i ty další kousky?“

Warlon přikývl. Zálesák uchopil jeden úlomek. Tvář mu potemněla.

„Stejně bych si vaše zlato nevzal, ale nemám rád, když se mě někdo snaží oklamat,“ vyrazil ze sebe hněvivě. „Za jak naivního mě považujete? Opravdu jste si mysleli, že na to skočím?“

„Ale… o čem to mluvíš?“ zeptal se Warlon nechápavě.

„Co s tím zlatem není v pořádku?“

„Co s ním není v pořádku? To, co se mi tady snažíš vnutit, je bezcenné zlato bláznů!“

„Zlato bláznů?“ Warlonova nechápavost vzrostla. Ten pojem ještě nikdy neslyšel. Malcorion si Warlona i ostatní ještě chvíli zamračeně prohlížel, pak se jeho tvář trochu rozjasnila.

„Zdá se, že opravdu netušíte, o čem mluvím. Mnoho vědění se od té doby ztratilo. Vysvětlím vám to. Elfí magie dokáže propůjčit kameni nebo dalším materiálům, které jí jsou delší dobu vystaveny, vzhled zlata. Jen vzhled, podotýkám, ve skutečnosti je to pořád kámen. Prostě zlato bláznů. Tady mají kořeny legendy o neskonalém bohatství

elfů a jejich městech ze zlata, kde prý dokonce byly zlaté i některé stromy.“ Krátce se usmál. „Když se elfové vzdali měst a odešli, zažily hordy kořistníků, které do nich vtáhly, dost ošklivé překvapení, protože místo hromad zlata našly v podstatě jen bezcenné věci.“

„A jsi si jistý, že se i v tomto případě jedná jen o zlato bláznů?“ Lokin uchopil jednu z hrud a ještě jednou si ji důkladně prohlédl, nezaznamenal ale žádný rozdíl oproti skutečnému zlatu.

„Dokážu vám to. Když zlato bláznů přestane být vystavené elfí magii, přijme po několika týdnech zpět normální podobu, ale tento proces se dá i urychlit.“

Malcorion přidržel okraj úlomku nad plamenem svíčky.

Trvalo to jen několik vteřin a ztmavl - nejednalo se ale v žádném případě pouze o saze, místo toho se z něj stal obyčejný kámen. „Ta elfí runa má takovou sílu, že je schopná proměnit všechny kameny v okolí ve zlato bláznů,“

pokračoval. „Protože ji máte s sebou, nebude nejspíš trvat dlouho, než začne ten kus kamene zase vypadat jako čisté zlato.“

„Takže nevlastníme vůbec žádné bohatství? Naše zlato nemá hodnotu?“ vydechl Warlon. S hrůzou si uvědomil, že nejen oni tady teď stojí s holýma rukama. I když se podaří temné elfy porazit a zahnat zpátky do temné říše, vezmou všechny sny o novém bohatství a hospodářské síle Elan-Dhoru, které si se zlatou žílou spojovali, zasvé.

„Přísně vzato ne. Je to už dávno, co se elfové stáhli do ústraní, a teď už zjevně vědí o zlatě bláznů pouze nemnozí.

Vezměte si jen Xantiroxe. Věří, že vás pořádně podfoukl, přitom vám ve skutečnosti vyplatil dvacet zlatých tolarů za kus skály. Protože právě ten mu bude za několik týdnů ležet v pokladnici.“

„Nebo to už zjistil, a proto na nás poštval tcuuly,“

poznamenala Ailin.

„I to je možné. Chci tím jen říct, že můžete i dál obchodovat se zlatem bláznů, pokud nikdo nezjistí, o co se ve skutečnosti jedná.“

„Ale ne s tebou,“ zamumlal Warlon. Sklesle se opřel lokty o stůl a položil si bradu do dlaní. „Nemáme nic, co bychom ti mohli za pomoc nabídnout. Teď chápu, co jsi myslel tím, že ztrácíme čas.“

„Ach ne, nemyslím, že jsi to pochopil,“ bránil se zálesák.

„Už jsem říkal, že mě vaše zlato nezajímá. I kdyby bylo pravé, neměl bych pro ně žádné využití. Můžete mi nabídnout hory ryzího zlata, ale já bych se neobrátil k tomuto domu zády a nenechal Shaali a děti týdny a měsíce samotné.“

„To asi musíme přijmout a chápu tvoje důvody,“

odpověděl Warlon ještě sklíčeněji než předtím, snažil se však nedávat zklamání příliš zřetelně najevo. V zálesákově doprovodu by se cítil podstatně bezpečněji a jejich šance, že dosáhnou cíle, by byly jistě o něco větší. Hlavně proto, že se

jejich skupina mezitím tak smrskla. Současně však pochopil, že by nemělo smysl snažit se Malcoriona přesvědčit, na to zněl jeho hlas příliš rozhodně. Kdyby měl on sám dvě děti a ženu jako Shaali, také by je neopustil ani za všechno zlato světa. „Můžeš nám ale aspoň popsat cestu.“

„Dokonce vám nakreslím mapu, pokud si to přejete, jenže k ničemu vám nebude. Jste jen pár dnů cesty z domova, a přesto je většina vašich druhů už mrtvá. Ty osobně nemáš nejmenší ponětí, co vás cestou ještě čeká, a to vůbec nemluvím o lapcích a dalších nepříjemnostech.

Obtíže, které vám položila do cesty sama příroda, jsou už tak dost velké. Nekonečné lesy a divočina, kterou nevede jediná stezka, bažiny, pouště, hory, pod nimiž nemůžete projít, které však musíte překročit, nakonec holá krajina a na posledním úseku vražedné ledové pustiny severu! I kdybych vás vedl, byly by pro vás útrapy příliš velké. Možná jste vytrvalí, ale nejste rychlí jako já, a rychlost bude zapotřebí, abyste překonali pusté kusy země, kde není nic k jídlu, než vám dojdou zásoby. Sami nemáte pěšky sebemenší šanci, i kdybych vám nakreslil sto map.“

Warlon polkl. V místnosti zavládlo zaražené ticho, až nakonec Lokin po nějaké době udeřil pěstí do stolu.

„I když to zní všechno strašně, nemáme jinou možnost než to zkusit, i kdybychom při tom pokusu přišli o život.

Jinak by naši druzi zemřeli zbytečně. Máme se snad vrátit

do Elan-Dhoru a říct, že jsme bohužel nemohli misi dovést do konce, protože slibovala být obtížnější než procházka?“

„Ne,“ přitakal Warlon s nově probuzenou rozhodností a také Ailin zavrtěla hlavou.

Malcorion přejížděl pohledem z jednoho na druhého, pak si tiše povzdechl.

„Obávám se, že vám nemůžu to rozhodnutí vymluvit, a pokud mám být upřímný, ani nechci. Odvaha a přílišná troufalost, statečnost a arogance spolu možná těsně hraničí, ale člověk by neměl brzdit snahy o heroické činy chladným uvažováním. Obtíže, ať se zdají sebevětší, mohou být překonané, pokud se člověk opravdu snaží ze všech sil.

Dokonce i nemožné se může stát možným. Máte teď alespoň ponětí, co vás čeká, a já už se vás nikterak nebudu pokoušet odrazovat.“ Vstal. „Zítra vám nakreslím mapu a poskytnu užitečné informace pro cestu. Teď už je ale pozdě a měli bychom si jít lehnout. Pojďte, ukážu vám pokoj.“

*

Několik desítek temných elfů se opět vynořilo kousek od břehu z moře. Tentokrát se ale nechystali zaútočit na pláž.

Místo toho stáli v těsném kruhu kolem menší, přikrčeně stojící skupinky, nejspíš aby ji chránili před deštěm goblinských šípů, který se začal okamžitě zase snášet.

Ze středu skupiny začalo jako černočerný mrak stoupat něco tmavého, rychle se to šířilo a zahalovalo temné elfy, činilo každou cílenou střelbu na ně nemožnou.

Z moře se vynořovaly další, stejně zformované skupiny stínových postav. Goblini na ně jako posedlí stříleli šíp za šípem. Tu a tam se jim podařilo některého přikrčeně stojícího elfa zasáhnout, ale nedokázali zabránit, aby byly všechny skupiny po několika vteřinách zahalené do černých mraků, které se stále víc rozšiřovaly.

„Co… co to má znamenat?“ vydechla Tharlia. Svírala kamenné zábradlí tak pevně, až jí zbělely klouby prstů.

„Znovu se maskují,“ vyrazil ze sebe Barlok. „Protože už je nechrání neviditelnost, vytvářejí si pomocí magie nový druh maskování, aby se skryli hlavně před zraky lukostřelců a ti na ně už nemohli střílet. Podívejte se!“

Čerň se jako oblaka z temně hrozivého výronu plynů šířila nad hlavami temných elfů stále dál. Na některých místech se začínala spojovat. Nebyl daleko okamžik, kdy tma zahalí celý břeh jako zrakům neproniknutelná deka.

„Co kněžky?“ obrátil se Barlok rozrušeně na Tharliu.

„Oblaka jsou dílem magie. Nemůžou je roztrhnout stejně jako závoj neviditelnosti?“

Královna zavřela na okamžik oči a přitiskla si špičky prstů na spánky. Když opět vzhlédla, zavrtěla hlavou.

„Je to jiná, mnohem silnější forma magie, proti které nic nezmůžou. Nejde s tím nic dělat.“

„U všech zatracených, to nás připravuje o nejlepší obranu,“ zaklel Barlok. „Quarrolaxi, lukostřelci jsou teď ve vchodech štol k ničemu, když nevidí cíl. Zavolej je zpátky a pošli na dno jeskyně. Tam nebude střelba tak účinná, ale aspoň nepřítele uvidí. Tharlio, říkala jste, že kněžky musí temné elfy spatřit, aby narušily jejich neviditelnost?“

„Přinejmenším je to pro ně snazší, zvlášť u tak velkého počtu.“

„V tom případě musí také dolů do jeskyně.“

„Ale tam je to příliš nebezpečné,“ protestovala Tharlia.

„Pokud temní elfové prorazí…“

„Vyhradíme oddíl jen na jejich ochranu. Toto pozorovací stanoviště ztratilo smysl. Bude odtud brzy vidět jen tma, ani kněžky nám tady nejsou k ničemu. Nemůžeme bojovat, když nevidíme nepřítele.“

„Když se teď vydají dolů, budou během té doby temní elfové neviditelní. Co když právě v tu chvíli zahájí útok?“

„To je nepravděpodobné,“ prohlásil Barlok. „Jsem si jistý, že počkají, až černé mraky pokryjí celý břeh, i tak nám ale dochází čas. Pro jistotu by se měly kněžky rozdělit do dvou skupin. Jedna z nich počká tady a bude střežit ještě viditelnou část břehu. Teprve když druhá zaujme postavení, dorazí za ní. Postarejte se o to, ale pospěšte si.“

Teprve když se otočil a spěchal ke štole, uvědomil si, že královně právě udělil rozkazy jako nějakému poslíčkovi.

Jenže toto nebyla vhodná chvíle na diplomatické jemnůstky

a koneckonců mu svěřila vrchní velení nad všemi vojenskými akcemi.

Sotva Barlok dorazil na dno jeskyně, sestavil několik přepadových oddílů vždy po padesáti vojácích. Napadnout temné elfy na opačné straně Podzemního moře, jak to navrhovala Tharlia, by bylo šílenství, ale on měl v plánu něco docela jiného. Zdálo se, že temní elfové uprostřed skupinek jsou obzvlášť důležití, protože byli ostatními kryti a chráněni. Nejspíš disponovali neobyčejně silnými magickými schopnostmi, v každém případě byl Barlok přesvědčený, že jsou odpovědní za šířící se černý mrak.

Pokud se jim podaří vyřadit tyto bytosti překvapivým útokem, roztrhá se možná i mrak a zmizí.

Přes vysoko šlehající plameny útočníky neviděl, přesto považoval za možné, že je dokážou bleskovým výpadem zahnat nebo zabít, než ti dokončí dílo.

Barlok počkal, až první skupina kněžek dorazí do jeskyně a zaujme postavení kousek od vchodu, pak dal rozkaz k postupu. Přes příkop nasunuli ocelové desky připravené právě k tomuto účelu. Sotva byly bezpečně položené, vyrazil Barlok v čele prvního oddílu vpřed.

Děsivý žár ho uvítal krátce předtím, než se ocitl u kanálu, a co teprve ve chvíli, kdy ho překračoval. Deska byla dobře metr široká, přesto měl pocit, jako by mu plameny olizovaly zbroj.

Za příkopem byl břeh posetý mrtvými. Většinou to byli temní elfové, ale leželo mezi nimi i děsivě mnoho trpaslíků.

Bylo naprosto nemožné pohybovat se mezi mrtvolami, aniž by na ně šlápli. Také se o poznání setmělo. Mrak zabraňoval světlu z mechu, aby proniklo sem dolů, takže okolí ozařoval jen oheň za jejich zády.

Menší skupiny temných elfů dosud stály kousek od břehu, kde jim voda sahala skoro po hruď. Postavy v jejich středu, o kterých Barlok předpokládal, že vytvořily hrozivý černý mrak, držely paže zvednuté vysoko do vzduchu. Počet strážců kolem nich byl malý, nebylo jich ani dvacet. S víc než dvojnásobkem trpasličích vojáků Barlok doufal, že je dokážou rychle přemoci.

Jeden z mrtvých pod ním se pohnul.

V první chvíli se Barlok domníval, že to vyvolala jeho vlastní váha. Přesto když slezl z mrtvoly, na okamžik strnul a prohlédl si ji pozorněji. Nikde nebyla ani stopa po zranění, a dokonce i ve smrti pevně svírala jílec meče. Na kratičký okamžik jako by se její obrysy zachvěly, což definitivně probudilo Barlokovu nedůvěru.

Trochu pozvedl meč a máchl jím dolů, aby ho domnělému mrtvému vrazil do těla, ale nepodařilo se mu to.

Temný elf se bleskurychle překulil a zvedl vlastní zbraň.

Obě čepele na sebe narazily, až zasršely jiskry. Elf měl tvář staženou nenávistí a oči mu plály, ale už když vyskakoval na nohy, pomalu mizel a měnil se v kouřovou siluetu.

A s ním přinejmenším třetina všech domnělých mrtvých, pokrývajících břeh!

„Zpátky!“ zařval Barlok. „Je to past!“

Zavířil mečem kolem soupeřovy čepele, trhl jím vzhůru a vrazil ji temnému elfovi do těla dřív, než ten mohl úplně vstát a zaujmout pevné postavení.

Tímto způsobem si na okamžik zajistil oddech, ale nic víc. Všude kolem něj vyskakovaly na nohy nejasné postavy, které se vmísily mezi mrtvé, dočasně se vzdaly neviditelnosti a tak se maskovaly. Současně se vzedmulo moře, jako by se tvořila obrovská přílivová vlna, ale hned poté se hladina rozestoupila a vydala další stovky vyskakujících temných elfů, kteří se skrývali pod povrchem a teď se rovněž hnali na břeh.

Barlok se ještě příliš nevzdálil od ohnivého příkopu, sotva na tucet kroků. Kdyby neprohlédl léčku tak brzy, neměl by s ostatními vojáky šanci. Údajní mrtví by jim zatarasili cestu zpátky a oni by byli rozdrceni mezi nimi a temnými elfy přicházejícími od moře.

Tak ale za nimi nemohla past sklapnout. Trpasličí vojáci, obráceni zády k sobě, se mohli bránit na obě strany. Jako většina ostatních popadl Barlok sekyru a upustil meč, který byl lehčí a vhodnější pro boj zblízka. Proti obrovské přesile mu sekyra prokazovala lepší služby. Jako posedlý máchal Kostilamačem před sebou sem a tam, tu mířil nahoru, tu dolů, takže jeho údery tvořily jakousi ležatou osmičku, a

spolu s ostatními krok za krokem ustupoval. Nejeden temný elf, který se ho snažil bodnout nebo seknout mečem, o něj přišel, většinou společně s paží a často i se životem.

Další trpaslíci jim přicházeli na pomoc zpoza ohnivého kanálu. Místo obvyklých zbraní drželi v každé ruce hořící pochodeň, kterou divoce máchali a tím útočníky zatlačovali.

Stejně jako urputná obrana vojáků bojujících zbraněmi byl jejich zásah úspěšný jen několik vteřin. Díky mohutné přesile se temným elfům v první linii skoro nepodařilo ustoupit, protože byli tlačeni svými druhy stále dopředu.

Tam je ovšem čekala jen smrt.

Krátká chvíle oddechu pomohla trpasličím vojákům, kteří byli stále naživu, ustoupit až k ohnivému příkopu.

Barlok ještě jednou divoce zavířil sekyrou, pak ustoupil i on a jako poslední skočil přes ocelovou desku na druhou stranu.

Ostatní trpaslíci se okamžitě snažili desku odsunout, ale nestihli to včas, protože pronásledovatelé se hnali přímo za Barlokem. Nejprve se ji podařilo překonat jen několika málo temným elfům, ale i když je to stálo život, cíleně zabili ty trpaslíky, kteří se snažili desku odtáhnout.

Stále víc útočníků překonávalo kanál. Už jen počtem zatlačovali trpaslíky pomalu, ale jistě dozadu, takže se k deskám nikdo nedostal.

Barlok zděšeně pochopil, jak moc jeho plán odvrátit výpadem alespoň část hrozby selhal: že jím temným elfům

umožnil, aby překonali ohnivý kanál, poslední překážku, která ještě skýtala trpaslíkům ochranu.

*

V pokoji, kam je Malcorion zavedl, stály dvě dětské postele, pro dospělé lidi příliš malé, ale pro trpaslíky právě tak akorát. Kromě toho ležel na podlaze slamník, který byl stejně jako postele povlečený jemným plátnem. Připravené byly i čisté pokrývky.

„Budu spát dobrovolně na slamníku,“ oznámil Lokin, ale Warlon zavrtěl hlavou.

„To udělám já,“ nesouhlasil. „Jako velitel výpravy nepřipustím, aby někdo bral na sebe větší nepohodlí.“ S

pohledem upřeným na naducaně vypadající slamník dodal: „Nebo alespoň zase ne tak velké nepohodlí. Už o tom nebudeme diskutovat.“

Jeho vztah k Lokinovi se změnil, a to ani ne tak proto, že mu zloděj pomáhal zachránit život, jako spíš proto, že Lokin podle Ailin nebezpečný podnik dokonce s největší rozhodností sám od sebe podněcoval. Tak se nechová zrádce a zbabělec. Buď se opravdu zásadně změnil, nebo byly žaloby, kvůli nimž byl kdysi odsouzený, nepravdivé, ať zněly sebepřesvědčivěji. Warlon si nechá při vhodné příležitosti vylíčit Lokinovu verzi toho, co se tenkrát stalo.

Všichni byli velmi unavení, takže usnuli skoro hned poté, co vklouzli pod pokrývku.

Někdy během noci se Ailin v posteli náhle posadila.

Znovu zachytila působení cizí magie tak silné, že ji vytrhlo ze spánku. Tentokrát bylo jasně zřetelné, a tak nešlo pochybovat o tom, že si to jen nenamlouvá.

Zdroj magie byl blízko, tady v domě nebo těsně za oknem, a byla stejná jako ta, již cítila v jeskyních v podzemí v přítomnosti temných elfů!

Jenže Ailin cítila ještě něco. Nenávist, touhu zabíjet, bezpodmínečné přání vraždit a ničit. Ale také: žal…

zoufalství… hrůzu… smrt…

„Co se děje?“ dolehl jí k uším jako z velké dálky Warlonův hlas. Nevěnovala mu pozornost. S výkřikem vyskočila a vyrazila z místnosti. Malcorion spící ve světnici se už jejím křikem probudil a také vyskočil na nohy.

„Co je?“ vydechl, ale Ailin ignorovala i jeho otázku.

Zřetelně teď cítila, že se zdroj temné magie nachází ve vedlejším pokoji. Bez váhání běžela ke dveřím a rozrazila je.

Čekal ji děsivý výjev.

Kromě skříně stálo v pokoji už jen jediné velké dvoulůžko. Bylo celé zalité krví, která vypadala v měsíčním světle pronikajícím rozbitým oknem skoro černá. Objevila se nejasná postava, která právě znovu ťala mečem do jednoho ze tří těl, rýsujících se pod pokrývkou.

Ailin se zděšeným nářkem couvla a narazila do Malcoriona, který se zjevil za ní na prahu. Když nahlédl do pokoje, vyrazil nechápavý výkřik, odstrčil ji stranou a vrhl se holýma rukama na mlžnou postavu temného elfa. Ailin se jen s krajní námahou dařilo udržovat ji dál viditelnou.

Bytost prudce obrátila meč a rozehnala se po Malcorionovi. Ten se bleskurychle vrhl stranou a o vlásek unikl čepeli.

V tom okamžiku se ve dveřích místnosti objevili i Warlon s Lokinem, meče v rukou. Temný elf vypadal na vteřinu nejistě, pak zlostně zasyčel, otočil se a dlouhým skokem z okna zmizel do noci.

Ailino soustředění pominulo. Zasténala a zmocnila se jí závrať. Musela se opřít o rám, ale nepomohlo to. Před očima se jí zatmělo.

*

Barlok dotíral sekyrou na temné elfy s takovou posedlostí, jako by je chtěl přimět k ústupu sám.

Jednomu útočníkovi srazil hlavu, druhému rozťal rameno paže, ve které třímal meč. Další se jeho ráně vyhnul, byl ovšem zasažený vytrčenou pochodní jiného trpaslíka.

Oheň se mu okamžitě začal prokousávat šaty a masem vzhůru. Také dva tři další temné elfy, stojící v jeho bezprostřední blízkosti, zachvátily plameny. Jiný srazil

celou hořící skupinu mečem nemilosrdně do příkopu. Zazněl pronikavý, mnohohlasý smrtelný výkřik. Oheň na okamžik zaplápolal do ještě větší výšky.

Nad Barlokem prosvištělo mračno šípů, dopadlo do řad útočníků a zabilo víc než tucet z nich. Když se Barlok otočil, spatřil, že do jeskyně dorazily asi dva tucty goblinů a okamžitě zahájily palbu. S každou vteřinou sem proudili další.

Jako už jednou předtím zvrátil i tentokrát jejich zásah přízeň válečné štěstěny. Zabíjeli útočníky rychleji, než ti dokázali postupovat přes úzkou lávku vpřed. Také trpasličí válečníci teď bojovali s novou nadějí. Barlok odrazil sekyrou úder mečem, pak vrazil temnému elfovi jílec tak tvrdě do těla, že ten se odpotácel dozadu a spadl do ohnivého příkopu. Další se mezitím pokusil vrazit Barlokovi meč do těla. Trpaslík tak tak uhnul. Čepel se zařinčením sklouzla po jeho prsním pancíři, aniž by jím pronikla. Než se mohl temný elf rozmáchnout k další ráně, zasáhly ho do hrudi tři šípy a on klesl mrtev k zemi.

Konečně se několika vojákům podařilo odtáhnout desky a znemožnit útočníkům další postup. Barlok si oddechl.

Nejen temní elfové, ale i trpaslíci měli oběti, řadu mrtvých a několik zraněných, což možná rovněž znamenalo rozsudek smrti. Jak se mezitím ukázalo, prosté kněžky byly proti cizí magii bezmocné. Pro vyléčení bylo zjevně zapotřebí rozsáhlých zaříkání, která mohly pronést jen

vrchní a vysvěcené kněžky, ty ovšem byly zapotřebí k tomu, aby zviditelňovaly temné elfy. Budou se moci postarat o zraněné nejdříve po bitvě a mnohahodinovém odpočinku.

Do té doby bude nejspíš pro některé z nich pozdě, ale - i když to znělo krutě - už teď jich bylo příliš mnoho na to, aby bylo možné zachránit všechny.

Také mezi vojáky se už rozneslo, že jim kněžky nemohou pomoci, takže se k nim většina zraněných už neuchylovala, místo toho bojovali dál, když byli předtím v závažnějších případech nouzově ošetřeni ranhojiči.

Také druhá skupina kněžek mezitím dorazila do jeskyně a opět se připojila k magickému svazku. Nacházela se mezi nimi i Tharlia. Ovšem držely se stejně jako lukostřelci vzadu, poblíž východů, jimiž mohly v případě potřeby uprchnout.

Kolem Barloka zazněly překvapené a vyděšené výkřiky.

Když se otočil, pochopil, co je jejich příčinou. Oheň v příkopu skomíral, plameny byly už jen zpola tak vysoké jako předtím.

„Víc petroleje!“ zařval zděšeně. „Okamžitě dolijte petrolej!“

Právě to několik trpaslíků udělalo, a když se podíval pozorněji, zjistil, že příkop je plný skoro po okraj.

Přesto plameny čím dál víc skomíraly, jako by je dusila neviditelná deka. Už plápolaly sotva do půlmetrové výše a žalostně se mihotaly, i když měly paliva víc než dost.

Těsně za nimi číhala stále na tisíce se počítající armáda temných elfů tak natěsnaných k sobě, až jejich siluety působily skoro jako jednolitá, temná masa. Mohutné vojsko, čekající jen na to, aby se mohlo vrhnout na trpaslíky, jakmile plameny zcela pohasnou. A pokud budou mizet i nadále stejným tempem, nebyl tento okamžik daleko.

Jenže tak úplně neviditelná ta deka dusící plameny zase nebyla. Z boku se k plamenům plazilo cosi jako řídký černý kouř, ale na rozdíl od normálního dýmu, který utvořili trpaslíci, nestoupal a nevytrácel se, nýbrž jako by se pokládal na oheň a zbavoval ho síly. Barlok nepochyboval, že se jedná o další magickou čertovinu temných elfů, něco jako malý bratříček obrovského mračna, které mezitím zastiňovalo celý břeh.

Početné šípy goblinů nacházely mezi útočníky cíl, ale vznikající mezery byly okamžitě zase zacelené. Posily bojovníků temných elfů jako by byly nekonečné.

Barlok pevněji sevřel násadu sekyry. Plameny už plápolaly jen do výše kotníků, na některých místech začínaly úplně pohasínat.

Goblinové vysílali salvu za salvou. Jejich šípy stály bytosti z hlubin obrovské oběti, neměly však ve výsledku větší účinek. Někteří už vypálili všechny střely a stáhli se.

„Goblinové nemoci víc udělat,“ zaslechl Barlok vedle sebe Quarrolaxův kuňkavý hlas. „Šípy pryč, ale nepřátelé

ještě tady. Nemoci bojovat proti nepříteli, který početnější než šípy.“

Barlok mu už nestihl odpovědět, protože v tu chvíli pohasly v ohnivém příkopě i poslední plamínky. V tom okamžiku vyrazila armáda temných elfů vpřed. Quarrolax se s vyděšeným zaskřehotáním otočil na patě a pospíchal k ostatním goblinům.

Pouhými dvěma kroky překonali temní elfové teď už zbytečný ohnivý příkop a srazili se s obrannými liniemi trpaslíků. Ti skoro všichni následovali Barlokova příkladu a chopili se válečnických sekyr, jen nemnozí se dál spoléhali na meče. Od této chvíle už nezuřil boj zblízka mezi jednotlivými válečníky s různými fintami a protiútoky, nýbrž na sebe hrubou silou narazila dvě vojska.

Trpaslíci máchali sekyrami, takže útočníci vběhli do skoro neproniknutelné zdi z vířící ocele. Opět jich padly stovky, byli zabíjeni nebo mrzačeni, ale okamžitě přicházeli další. Ostřelování goblinů naopak silně ztratilo na intenzitě, temným elfům letělo v ústrety už jen nemnoho šípů. I když se ve zbrojírnách Elan-Dhoru pracovalo i na šípech, trvalo by hodiny, než by sem dorazily další dodávky, pokud si goblini nedokážou opatřit nové sami. Zdálo se, že ne, stále víc jich opouštělo jeskyni.

Barlok jim to nemohl mít za zlé. Osvědčili se jako cenní spojenci, ale bez munice si nemohli nic počít, protože v boji zblízka za temnými elfy beznadějně zaostávali.

Vrazil jednomu temnému elfovi do těla ostří sekyry a dalšímu oddělil hlavu od těla. Už dávno nevěděl, kolik útočníků sám zabil v posledních minutách. Kostilamač mezi nimi sklízel krvavou žeň. Opět složil jednoho z temných elfů sekyrou, ale ten na zemi naposledy pozvedl meč a ohnal se z posledních sil po velitelových nohou. Barlok jen tak tak před čepelí uhnul.

Řady trpaslíků pod silou náporu začínaly na některých místech kolísat, jinde bylo jen otázkou minut, či dokonce vteřin, než se stane i tam ústup nevyhnutelným. Plný bezmocného hněvu rozpoltil Barlok dalšímu temnému elfovi lebku až k hrudi, ale už si nemohl nic namlouvat. Ať bylo poznání se všemi jeho důsledky sebekrutější - bitva byla prohraná. S každou minutou přicházeli o život další a další válečníci a mezery na této straně nemohly být na rozdíl od té opačné ani okamžitě zaceleny, ani jejich oběť nemohla zabránit nevyhnutelnému. Teď už záleželo jen na tom zachránit co nejvíce životů.

„Ustupte!“ zahřměl. Couvl o pár kroků, na smluvené znamení zvedl sekyru vysoko nad hlavu a třikrát zadul do rohu, protože jeho hlas nedokázal přehlušit bitevní vřavu: „Ustupte!“

Podle systému přesně naplánovaného už před začátkem bitvy válečníci ustoupili a vytvořili před východy menší kruh. Část z nich se poté stáhla, zatímco kruh se stále zmenšoval. Když se ustupující ocitli ve výši první štoly,

zazněla hlasitá exploze a bezprostředně po ní následoval rachot padajících mas kamene, které zatarasily východ.

Stále více vojáků prchalo do štol, zatímco se kruh těch, kteří kryli jejich ústup, stahoval a stával se tak sice menším, ale nikoliv slabším. Jeskyní otřásly další výbuchy, jak byly za prchajícími pomocí střelného prachu vyhazovány štoly do povětří.

Barlok začal lapat po dechu a paže mu ochabovaly, přesto dál bojoval v přední linii. S počátkem ústupu pochopil i nejposlednější voják, že velitel považuje bitvu za ztracenou. Skutečnost, že přesto bojoval s nezlomnou úporností dál, poskytovala ostatním po jeho boku příklad a poháněla je k činu. Věděli, že bojují proto, aby z jeskyně uniklo co nejvíc jejich kamarádů živých.

Ale také temní elfové poznali, že se velké části trpasličí armády stáhly do bezpečí a s každou uplynulou vteřinou jim uniká víc vojáků, které už považovali za jisté oběti. S nově rozdmýchaným hněvem zesílili útok, ale bylo to, jako by naráželi do skály. Trpaslíci neochvějně odolávali jejich náporu. Kdykoliv některý z nich padl, zaujal jeho místo jiný, aby kryl ústup ostatních, i když by jinak byl na řadě a mohl se stáhnout.

Barlok dál bojoval v samém čele. Měl pocit, že Kostilamač váží tuny. Svaly se mu křečovitě třásly a hrozilo, že každým okamžikem vypoví službu. Sám netušil, kde ještě bere sílu bojovat. Nikdo by mu neměl za zlé, kdyby se

uchýlil do bezpečí. Ostatní vojáci se ho k tomu dokonce snažili nejednou přimět, ale neposlechl je. Neúnavně se dál oháněl sekyrou, ocitl se ve skutečném bojovém šílenství, kde uvědomělé myšleni nemělo sebemenší kontrolu nad jeho činy. Bylo to, jako by si chtěl sám něco dokázat, jako by toužil ukázat, že není jen stínem své legendy a nepatří do starého železa, nýbrž ještě pořád umí bojovat.

Bitva byla ztracená, a to znamenalo, že je ztracen i Elan-Dhor. Proč by tedy mělo záleželo na tom, zda sám přežije?

Byl to největší a nejhrdinnější boj jeho života a chtěl díky němu zůstat ve vzpomínkách budoucích generací.

Poháněný čirou krvežíznivostí nechával znovu a znovu dopadat sekyru do masy temných elfů, odrážel rány, které na něj mířily, a zabíjel každého soupeře, jenž se ocitl v jeho blízkosti.

Bylo jich už jen asi třicet vojáků, seskupených kolem posledního, pořád volného vstupu. Dokonce i kněžky se stáhly do sousední jeskyně, ale i tam jich zůstalo jen několik, právě dost na to, aby dokázaly zrušit kouzlo neviditelnosti čelních linií temných elfů. Budilo to dojem, jako by se v případě útočníků jednalo nanejvýš o sto elfů, protože hordy tlačící se za nimi už nebyly vidět.

Někdo tvrdě stáhl Barloka za rameno dozadu.

Instinktivně pozvedl sekyru, včas ale poznal, že je to jeden z jeho mužů.

„Mistře války, musíte jít,“ vyrazil ze sebe voják.

„Ne,“ zasípal Barlok. „Budu bojovat, dokud…“ odmlčel se a náhle vystřízlivěl. Zjistil, že ho spolu s poslední hrstkou obránců zatlačili až k východu. Dva vojáci už byli s pochodněmi připraveni zapálit střelný prach, umístěný ve skalních dutinách po obou stranách průchodu. Sám blokoval únikovou cestu ostatním.

Spěšně ustoupil do sousední jeskyně. Také poslední vojáci uprchli východem, bezprostředně za nimi následovali temní elfové.

Ozvala se natolik hlasitá exploze, až měl Barlok dojem, že mu prasknou ušní bubínky. Na temné elfy se snesl déšť kamenných úlomků a aspoň na krátký čas zatarasil průchod.

Těch několik temných elfů, kteří pronikli do vedlejší jeskyně, bylo zabito připravenými trpasličími vojáky, ale to Barlok vnímal už jen rozmazaně.

Tlak výbuchu ho srazil k zemi. Krev jako by mu pulzovala v hlavě silou kladiva. Kostilamač mu vypadl z náhle bezvládných rukou, pak ho definitivně přemohlo vyčerpání a ztratil vědomí.

*

„Je to naše vina,“ zamumlal Warlon otřeseně. „Ta bytost nás musela nepozorovaně sledovat. Přivedli jsme ji až sem.

Je to naše vina!“

Malcorion malátně zavrtěl hlavou. Jeho tvář působila bledě a vpadle, oči mu plály. Opět se posadili ke stolu, meče tentokrát v pohotovosti vedle sebe. Také Ailin se po krátkém návalu slabosti rychle vzpamatovala a seděla s nimi.

Zálesák vytáhl z jedné skříně láhev silné, doma pálené kořalky, ze které si už dopřál několik kalíšků. Také Warlon a Lokin vyzkoušeli po doušku, aby se vzpamatovali ze šoku, ale u nich zůstalo právě jen u toho jednoho, protože měli pocit, že jim alkohol spálí žaludek.

„Nemůžete za to,“ odvětil zálesák bezvýrazným hlasem, aniž by se na ně podíval. Zrak upíral do prázdna. Znovu se natáhl po poháru a vypil hlt kořalky.

Warlon ho dobře chápal. Obě děti viděl jen krátce, ale Shaali si rázem získala jeho srdce. Představa, že teď všichni tři leží mrtví ve vedlejším pokoji, zmasakrovaní odpornou stvůrou z hlubin pod Elan-Dhorem, se skoro nedala snést.

Ještě nesnesitelnější bylo pomyšlení, že to oni sami přivedli bytost na toto pokojné místo.

Zahleděl se na židli u krbu, na které Shaali při jejich příchodu seděla a na níž teď leželo její šití. Do očí mu vhrkly slzy a musel rychle zase odvrátit pohled. Kdyby sem nepřišli, byli by Shaali a děti ještě naživu. I když jim Malcorion nedával vinu, on sám to tak vnímal.

„To, co se stalo, je mi neskutečně líto,“ ujišťovala Ailin.

„Já… nevím, co mám říct. Jestli chceš, abychom tě teď raději nechali o samotě…“

„Ne,“ přerušil ji zálesák. „Zůstaňte, nechci být sám. Ta zrůda, která mi zabila ženu a děti - myslíte, že je to jedna z těch, které ohrožují vaši vlast?“

„Temný elf, ano, bezpochyby,“ přitakala Ailin.

„Ale říkali jste, že jsou temní elfové neviditelní.“

„To také normálně jsou. Jako kněžka Li’thilina mám však nejen schopnost vycítit jejich bezprostřední přítomnost, dokážu také částečně proniknout jejich maskováním, takže jsou alespoň nejasně viditelní. Jenže moje schopnosti jsou tady na povrchu mnohem slabší než v hlubinách.“

„Ale proč Shaali? Proč děti?“ Malcorionův hlas byl sotva víc než šepot. „Nikomu neublížili, pro nikoho nepředstavovali hrozbu. Tak proč právě oni?“

„Ty bestie vraždí z čiré nenávisti ke všemu živému,“ ujal se Warlon opět slova. „Je jim jedno, koho zabijí, chtějí jen ničit.“ Na okamžik se odmlčel. „Jenom jedno nechápu.

Pokud nás temný elf sledoval z Elan-Dhoru, proč zůstal celou dobu ve skrytu? Měl dost příležitostí, aby nás napadl a pokusil se zabít.“

„Já… já myslím, že má ze mě strach,“ pronesla Ailin váhavě. „V Červeném kohoutovi v Gormtalu, když jsem měla dojem, že něco cítím… zjevně jsem se nemýlila. Ten temný elf si musel všimnout, že vnímám jeho přítomnost.

Očividně nechtěl být odhalen, a proto se stáhl.“

„Ale proč?“ podivoval se Warlon. „V hlubinách na nás útočili s neuvěřitelnou úporností. Tak opatrná taktika k těm bytostem nesedí.“

„Je sama v cizím světě,“ poznamenala Ailin. „A měla proti sobě přesilu, na kterou by její síly bez neviditelnosti nejspíš nestačily. Myslím, že se omezila na to, aby nás špehovala, dokud se nenaskytne vhodná příležitost zabít nás, hlavně mě, protože vy ostatní byste jí pak byli mnohem víc vystaveni všanc.“

„Ale proč tedy udeřila zrovna dnes v noci?“ vydechl Malcorion a stále nechápavě zavrtěl hlavou. „A proč ta zrůda zabila právě Shaali a děti, místo aby se vrhla na vás nebo na mě?“ Sevřel ruce v pěst.

Ailin opět několik vteřin váhala s odpovědí.

„Myslím, že temný elf už déle nedokázal odolat nutkání zabíjet. Ale nechtěl se v žádném případě pouštět do boje, proto si vybral nejslabší oběti. K tomu sedí i to, že uprchl okamžitě, jakmile jsme se vřítili do místnosti a já ho zbavila neviditelnosti.“

„To všechno zní přesvědčivě,“ zamumlal Lokin. „Ale nevěřím, že je to vysvětlení tak jednoduché. Za tím vězí něco víc. Po všem, co jsem slyšel, se mi zbabělost a útěk k těm bytostem nehodí.“

„Také temný elf, s nímž jsme se s Barlokem setkali poprvé a který napadl náš průzkumný oddíl, když jsme zlomili pečeť, uprchl, jakmile ho mistr války zranil,“ namítl

Warlon. „Domníváme se, že nás pak ve vší tajnosti sledoval do Elan-Dhoru, kde se také snažil nevzbudit pozornost a držet svou přítomnost v tajnosti. Pokud víme, byl to jediný temný elf, kterému se podařilo dostat do Elan-Dhoru.

Protože se nám bytost, s níž tady máme co do činění, nejspíš drží v patách už odtamtud, bude se s největší pravděpodobností jednat o jednu a tutéž. Proto není její chování v žádném případě atypické. Možná se považuje za jakéhosi zvěda, špeha.“

„Podle toho by se musela pospolitost temných elfů dělit do skupin s různými schopnostmi a úkoly. Je to nejspíš kastovní systém podobný tomu našemu,“ usoudil Lokin.

„Nevím, zda je tak vyspělý a má stejně jasné rozdělení úkolů, ale…“

„Dost,“ zašeptal Malcorion. „Dost, dost, dost!“ Jeho hlas pokaždé zesílil, až nakonec udeřil oběma pěstmi do stolu a vyskočil tak prudce, až převrátil židli. Trpaslíci na něj vyděšeně hleděli. „Dost!“ vyrazil ze sebe znovu.

„Co… co se děje?“ vydechl Warlon nechápavě.

„Co se děje? Společnost těch zrůd mě ani v nejmenším nezajímá!“ vyštěkl zálesák. Oči jako by mu hořely. „Jediné, co mě zajímaje pomsta. Pomsta na bytosti, která zavraždila Shaali, Toru a Torna, pomsta na národu těch vražedných monster! Nespočinu, dokud nebude ta zrůda mrtvá, a nejlíp i celý její lid!“

„A… co to znamená?“ zeptal se Warlon stísněně.

„To znamená, že váš boj je od této chvíle i můj boj!“

vyrazil ze sebe Malcorion. „Nestvůry nesmí dobýt Elan-Dhor a dostat se na povrch. Udělám všechno, co bude v mé moci, abych tomu zabránil. Možná jsou elfové opravdu jediní, kdo je může porazit.“ Na okamžik se odmlčel. „A proto vás k nim zavedu!“

Epilog

Jižní brána Elan-Dhoru povolila s praskáním a pukáním, slyšitelným až k nim nahoru, pod náporem masivního, podlouhlého kusu skály, kterým do ní temní elfové znovu a znovu bušili náhradou za skutečné beranidlo. Trpaslíci za ní navršili vysokou bariéru z kamení, ale i ta zadrží útočníky nanejvýš několik minut.

Barlok dal znamení k ústupu krátce předtím. To už nebylo o pádu brány pochyb. Poslední vojáci, kteří až do konce vrhali na protivníka oštěpy a kameny a lili na něj hořící smůlu či petrolej, opustili ochoz nad branou a utíkali mezitím už zcela opuštěným městem, aby se dostali k Zarkh-Tahal.

Barlok stál spolu s Tharliou a hlavními kněžkami Li’thilinými, které opět vytvořily duchovní svazek, aby zviditelnily nepřítele, u vstupu do štoly dvě desítky metrů nad městem. Od bitvy u Podzemního moře uplynuly tři dny, tři dny, které si vybojovali jako lhůtu k oddechu a k provedení evakuace. Vyhazovali za sebou do povětří štoly nebo je zaplavovali uměle vyvolanými vodními přívaly, hloubili další ohnivé příkopy, a dokonce zalévali celé

jeskyně hořícím petrolejem. Nic z toho nedokázalo postupující temné elfy zastavit víc než na několik hodin.

Dokonce ani masivní jižní brána jim nebyla schopna vzdorovat dlouho, ale útočníci museli zaplatit za její zdolání vysokou cenu. Stovky, možná dokonce jedna nebo dvě tisícovky jich ležely mrtvé v Síni hrdinů.

Všechno to bylo k ničemu. Brána povolila, první temní elfové už zdolali kamenný val za ní a zaplavovali město.

Pohled na to, jak stínové postavy spěchají prázdnými ulicemi, byl na Barloka skoro příliš. Slyšel, jak Tharlia vedle něj tiše vzlyká. Bylo to poprvé, kdy u ní zaznamenal takové pohnutí. Pevně mu svírala paži.

„Přivedla jsem náš lid ke zkáze,“ vyrazila sotva slyšitelně. „Trpaslíci žili pod touto horou po tisíciletí a teď je všechno ztraceno, sotva jsem nastoupila na trůn. Proč musí spadat tento nejtemnější ze všech temných okamžiků právě do období mé vlády?“

„Po tu krátkou dobu, kdy jsi seděla na trůně, jsi byla dobrým vládcem, možná jedním z nejlepších, jaké jsme kdy měli,“ pokusil se ji Barlok utěšit, bezděčně se vraceje k důvěrnému oslovení. „Ani velcí králové dávných časů by nedokázali zabránit tomu, co se stalo.“

„Měla jsem tak velké plány, jak opět dopomoci Elan-Dhoru k bohatství a významu, a co z nich zbylo?“ Třesoucí se rukou ukázala pod sebe.

„Boj proti bytostem z hlubin jsme prohráli,“ odvětil Barlok. „Ale tím tvoje vláda nekončí, právě naopak. Ta nejspíš nejobtížnější doba nás všechny teprve čeká a lid bude potřebovat tvé vedení během všech zkoušek, které přijdou, naléhavěji než kdykoliv předtím.“

„Jenže my jsme…“ začala Tharlia, ale Barlok ji nenechal domluvit.

„My v těchto zkouškách obstojíme,“ přerušil ji. „Ať budou sebetěžší, lid trpaslíků z Elan-Dhoru nezanikne. A jednoho dne se vrátíme a znovu dobudeme to, co nám patří, ať se temní elfové jeví sebeneporazitelněji. Vrátíme se a stvůry vyženeme!“ Pevně sevřel topůrko Kostilamače a ukázal sekyrou k městu.

„Elan-Dhor založili trpaslíci a trpaslíci tam budou zase žít!“ vydechl. „Lhostejno, jak dlouho to bude trvat a zda to ještě zažijeme, náš lid se sem jednoho dne vrátí!“