Odhalený vesmír 1

Alastair Barry Reynolds

(2003)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Před milionem let vymazala erupce Delty Pavonis civilizaci ptakoještěrů z mapy Galaxie. Jejich planetu kolonizují ve 26. století lidé, kteří díky relativistickým motorům Spojených úspěšně pronikají do vesmíru.Příběh plný intrik a tajných úkolů, zasazený do pochmurného 26. století. Miliardu let stará sudba svede na palubu mezihvězdného korábu Nostalgie nekonečna trojici hrdinů, rozhodnutých dosáhnout svých cílů i přes mrtvoly... Spřádají intriky, čelí tavomoru, šílenství, elektronickým bytostem a prastarým zbraním, které likvidují sebemenší projev inteligentního života.Napínavá vesmírná opera plná mrtvol, neuvěřitelných archeologických nálezů, politických převratů a přehmatů, vražd, nebezpečných výprav a nečekaných zvratů, stojí na moderních astrofyzikálních základech a nabízí jednu z možných odpovědí na otázku, proč je vesmír - kromě nás - tak prázdný.

Alastair Reynolds

Odhalený vesmír

© Alastair Reynolds, 2000

Translation © Jana a Jan Jara Oščádalovi, 2003

Cover © Jan Patrik Krásný, 2003

© TRITON 2003

The right of Alastair Reynolds to be identified as the author of this work has been asserted by him in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

ISBN 80-7254-345-8

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

ALASTAIR REYNOLDS

ODHALENÝ VESMÍR

kniha první

TRITON

1

Sektor Výspa, Severní Nechbet, planeta Obroda, soustava Delta Pavonis, 2551

Blížila se břitvice.

Sylveste stál na okraji výkopu a napadlo ho, že někteří pracovníci nemusejí přežít noc. Archeologické vykopávky tvořila soustava čtvercových jam, oddělených příkrými hliněnými násypy, takzvaná Wheelerova čtvercová síť. Stěny jam, hlubokých několik desítek metrů, kryla průhledná vodotěsná hyperdiamantová fólie. Pod ní se táhly vrstvy, které představovaly miliony let historie planety. Stačila by však jediná pořádná prachová bouře, jediná břitvice, aby výkopy zasypala a výsledky práce srovnala se zemí.

„Potvrdili to, doktore Sylveste.“ Z mohutného transportéru se právě vynořil muž, hlas měl ztlumený dýchací maskou. „Cuvier zrovna ohlásil nepříznivou předpověď počasí pro celou oblast Severního Nechbetu. Doporučují, aby se všechny týmy vrátily z terénu na nejbližší základny.“

„To se máme sbalit a odjet zpátky do Výspy?“

„Tvrdí, že to bude hodně zlé, doktore Sylveste.“ Muž se ošil a přitáhl si límec pláště pevněji ke krku. „Mám vyhlásit evakuaci?“

Sylveste se rozhlédl po vykopávkách. Jámy jasně osvětlovaly řady reflektorů. V této zeměpisné šířce nevycházelo slunce Delta Pavonis natolik vysoko nad obzor, aby poskytovalo dostatek světla. Nyní již klesalo k horizontu, a navíc je skrýval hustý závoj prachu, takže vypadalo jako rezavě rudá skvrnka, na niž stěží dokázal zaostřit oči. Znamenalo to, že se přes Poušť okřídlených co nevidět přeženou prašné víry jako ničivá armáda setrvačníků. Po nich udeří hlavní nápor bouře jako obrovité černé kladivo.

„Ne,“ řekl Sylveste. „Není důvod, jsme tady dobře chráněni. Pokud sis toho nevšiml, tyhle balvany kolem nejsou nijak zvlášť obroušené. A kdyby bouře příliš zesílila, schováme se v transportérech.“

Muž se zadíval na skály a zavrtěl hlavou, jako by nemohl uvěřit tomu, co právě slyšel. „Doktore, podle zpráv z Cuvieru tak silná bouře přichází jenom jednou za rok či dva. Má být o celý stupeň horší než všechny, co jsme tady dosud zažili.“

„Mluv za sebe.“ Sylveste si povšiml, že se mu ten muž krátce podíval do očí, ale rozpačitě sklopil pohled do jámy. „Nemůžeme si dovolit vykopávky opustit, rozumíš?“

„Mohli bychom je přikrýt, doktore Sylveste. Pak zakopeme transpondér. I kdyby prach zasypal všechny výkopy, podle signálu je zase najdeme a začneme tam, kde jsme přestali.“ Mluvil naléhavě, oči za ochrannými brýlemi rozrušeně těkaly. „Až se vrátíme, postavíme tady kupoli. Nebylo by to tak lepší, doktore Sylveste, než riskovat vybavení a životy lidí?“

Sylveste k muži o krok přistoupil a donutil ho, aby pozpátku zacouval k nejbližší jámě. „Řekni všem skupinám, že nepřipadá v úvahu, abychom se stáhli do Výspy. Budeme pokračovat v práci, dokud nevydám jiný příkaz. Nejcitlivější přístroje ukliďte do transportéru. Je to jasné?“

„A co lidi, doktore Sylveste?“

„Lidi budou dělat to, proč sem přišli. Kopat.“

Sylveste hleděl na muže káravě, téměř jako by ho vybízel, aby zkusil zpochybnit jeho příkaz. Po dlouhém váhání se muž otočil na podpatku a rozběhl se mezi výkopy, snadno a zkušeně přebíhal po vrcholcích násypů. Kolem vykopávek stály citlivé gravimetry jako děla se sklopenými hlavněmi a zlehka se pohupovaly v sílícím vichru.

Sylveste chvíli počkal, než se pustil stejnou cestou, pak odbočil k veliké jámě přibližně uprostřed pole, kde se v tuto chvíli prováděl nejdůležitější archeologický průzkum. Jáma vznikla spojením čtyř sousedních čtverců, od stěny ke stěně měřila třicet metrů a v nejhlubším místě měla ještě o deset metrů víc. Sylveste se rychle pustil dolů po žebříku. Právě po tomhle žebříku lezl v posledních týdnech nahoru a dolů tolikrát, že už vůbec neměl závrať. Slézal podél průhledné krytiny chránící jednotlivé vrstvy planetárního času. Od Události uplynulo devět set tisíc let. Většina vrstev byla trvale zmrzlá, což bylo typické pro subpolární šířky Obrody. Hlouběji, blíže k samotné Události, se nacházel regolit navrstvený následnými procesy. Událost sama byla jen černá linka, tenká jako vlas – popel ze spálených lesů.

Na dně jámy klesaly zužující se stupně do hloubky čtyřiceti metrů pod povrchem. Dole stály další světlomety, aby rozptýlily věčné šero. Celý prostor připomínal řez nějakým fantastickým mraveništěm, pod ochranou vysokých stěn nebylo po větru ani památky. Archeologický tým pracoval mlčky, tři studenti, kteří se už narodili na Obrodě, sem přijeli z Cuvieru. Klečeli na matracích a snímali zeminu nástroji natolik přesnými, že by v jiných dobách mohly sloužit chirurgům. Za nimi se krčil servulus a čekal na příkazy; robotům nemohla být jemná závěrečná práce svěřena. Vedle skupinky seděla mladá žena, na klíně držela kompad se snímky právě odkrytých amarantských lebek. Jakmile spatřila Sylvesta, zaklapla víko počítače a rychle vstala. Měla na sobě dlouhý plášť, černé vlasy nad obočím rovně zastřižené do ofiny.

„Měl jsi pravdu,“ prohlásila. „Je to opravdu velké. A taky to vypadá úžasně zachovale.“

„Nějaké teorie, Pascale?“

„To je tvoje parketa, Dane. Mám pouze pořídit reportáž.“

Pascale Duboisová byla novinářka z Cuvieru. Podávala zpravodajství o vykopávkách od jejich otevření, často si zašpinila ruce společně s archeology a učila se jejich hantýrce. „Těla jsou strašlivě zkroucená. Přestože jsou to vesmířané, téměř jako bych cítila jejich bolest.“

Na okraji stupňovitého dna odkryli dvě pohřební komory vyložené kameny. Přestože tam mrtví leželi přinejmenším devět set tisíc let, komory byly téměř nedotčené a kosterní pozůstatky dosud vykazovaly přibližnou anatomickou podobu. Byly to typické kostry Amarantů. Na první pohled by si je nezkušený antropolog mohl splést s pozůstatky lidí, neboť měly čtyři končetiny přibližně lidských rozměrů a víceméně srovnatelnou stavbu kostry i mozkovny. Čichové, dýchací i komunikační orgány byly situovány na obdobných místech. Lebky Amarantů však byly protáhlé, jakoby ptačí, vystouplý lebeční hřeben se táhl dopředu mezi velkými očními důlky až po horní čelist připomínající zobák. Kosti místy pokrývaly cáry dohněda vysušené tkáně, těla vypadala zkroucená jakoby v bolestných mukách. Nebyly to fosilie v obvyklém smyslu, neboť u nich neproběhla mineralizace. Pohřební komory byly prázdné, až na hrstku artefaktů pohřbených s nebožtíky.

Sylveste se sklonil a dotkl se jedné lebky. „Možná si právě tohle máme myslet.“

„Anebo se tak zkroutily, když svaly začaly vysychat,“ řekla Pascale.

„Anebo je tak už pohřbili.“

Ohmatával lebku rukou v rukavici, která vysílala hmatové údaje do konečků prstů, a vzpomněl si na žlutý pokoj vysoko nahoře v Kaldeře. Na stěnách visely zrnkové lepty polárních metanových čepiček, servulové v livrejích roznášeli sladkosti a likéry, ze stropu belvedéru splývaly barevné závěsy z krepdešínu, ve vzduchu se jako přízraky vlnily zářivé módní optikomy – serafové, cherubové, kolibříci a víly. Hosty, což byli dobří známí rodiny, sotva znal a neměl je rád; měl tam málo přátel. Jeho otec se jako obvykle opozdil, večírek pomalu končil, než se Calvin uráčil ukázat. V období Calvinova posledního a největšího projektu, jehož realizace sama byla pomalým umíráním završeným sebevraždou, to bylo běžné.

Vzpomněl si, jak mu Calvin podal skříňku vykládanou intarziemi s motivem stočených deoxyribonukleových vláken a pobídl ho: „Otevři ji.“

Připomněl si, jak byla lehká, když ji od otce převzal. Zvedl víko. Uvnitř ležela v hnízdě z vláknitého balicího materiálu skvrnitě hnědá kupole téže barvy jako skříňka. Byla to mozkovna, zjevně lidská, bez obličejové části a dolní čelisti. Vzpomněl si, jak se v belvedéru rozhostilo ticho. „To je všechno?“ zeptal se Sylveste natolik hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Stará kost? Tak díky, tati. To žasnu.“

„To bys opravdu měl,“ pravil Calvin. Problém byl v tom, jak si Sylveste vzápětí uvědomil, že otec měl pravdu. Lebka totiž byla neuvěřitelně vzácná, dvě stě tisíc let stará. Brzy zjistil, že jde o týlní kost ženy ze španělského Atapuerca. Doba její smrti byla stanovena nepřímou datovací metodou pomocí doprovodných nálezů, avšak vědci, kteří ji odkryli, upřesnili stáří nejdokonalejšími technikami, jaké měli tehdy k dispozici – kalium-argonovou metodou datování skalních vrstev jeskyně, v níž byla pohřbena, určením stáří vulkanického skla, studiem rozpadu radioaktivního uranu v travertinových usazeninách na stěnách a termoluminiscenčním měřením světelných emisí pazourkových úštěpů. Tyto metody datování, ačkoli podstatně vylepšené a mnohem přesnější, se stále používaly, žádné nové techniky moderní fyzika nepřinesla, a také Sylveste je užíval při vykopávkách na Obrodě. Měl tenkrát hned poznat, že ten lebeční fragment je nejstarší pozůstatek Homo sapiens, jaký se kdy na Žlutozemi ocitl, dopravený do soustavy Epsilon Eridani již před staletími, leč ztracený během rušné doby kolonizace. Byl to zázrak, že Calvin tu lebku vůbec našel.

Zaplavil ho stud ani ne tak z toho, že projevil nevděčnost, ale protože přede všemi odhalil nevědomost, ačkoli ji mohl hravě utajit. Tenkrát dal najevo slabost, což si už nikdy nedovolí. O mnoho roků později s ním tato lebka cestovala na Obrodu, aby mu neustále připomínala slib, který si jako mladík dal.

Dnes už nesmí selhat.

„Znamenalo by to,“ řekla Pascale, „že je tak pohřbili z nějakého důvodu.“

Sylveste zamířil k trojici studentů. „Třeba jako varování.“

„Předpokládala jsem, že řekneš něco takového.“ Pascale šla za ním. „Čeho by se mělo to hrůzostrašné varování týkat?“

Sylveste nepochyboval, že její otázka je pouze rétorická. Přesně věděla, co si o Amarantech myslí. Ale bavilo ji popichovat ho, jako by tím, že ho neustále nutila opakovat jeho teorie, v nich mohla odhalit logickou chybu, kterou by musel přiznat.

„Čeho asi?“ Sylveste přejel prstem po průhledné fólii nad nejbližší černou linkou. „Události.“

„K Události prostě došlo, Amaranti ji nemohli nijak ovlivnit. A taky se to stalo rychle. Neměli čas pohřbívat mrtvoly jako varování před katastrofou, dokonce ani kdyby věděli, co se právě kolem nich odehrává.“

„Rozhněvali bohy,“ řekl Sylveste.

„Jistě,“ souhlasila. „Všichni se shodujeme na tom, že by Událost vykládali jako důkaz božího hněvu v rámci jejich náboženského systému – ale neměli by čas tuto víru vyjádřit jakoukoli trvalou formou, natož pohřbít těla pro nějaké budoucí archeology jiného plemene.“ Nasadila si kapuci a přitáhla tkanice. Do jámy se snášely obláčky jemného prachu, vzduch už nebyl tak nehybný jako před několika minutami. „Ale ty si to nemyslíš, že?“ Aniž by čekala na odpověď, nasadila si na oči velké vypouklé brýle, čímž porušila rovný okraj ofiny, a zahleděla se na objekt, který studenti pomalu odkrývali.

Brýle přijímaly data z gravimetrů rozmístěných kolem výkopů, překrývaly normální pohled trojrozměrným obrazem pohřbeného objektu. Sylvestovi stačilo pouze nastavit své oči, aby viděl totéž. Půda mu zprůhledněla pod nohama, jako by se odhmotnila, stal se z ní kouřový závoj, v němž vězelo něco velikého. Obelisk, obrovitý blok otesaného obsidiánu, uzavřený v řadě kamenných sarkofágů. Byl dvacet metrů vysoký, ale zatím se podařilo odkrýt pouze několik centimetrů. Na jednom boku byly stopy písma, standardní grafické formy pozdního období Amarantů. Gravimetry však neposkytovaly natolik zřetelné zobrazení, aby se dal text přečíst. Musí obelisk nejdříve vykopat, než se něco dozvědí.

Sylveste přikázal svým očím, aby se vrátily k normálnímu vidění. „Pracujte rychleji,“ pobídl studenty. „Drobnější škrábance nebudou vadit. Chci ještě dnes vidět aspoň metr.“

Jeden student se k němu vkleče otočil. „Doktore, slyšeli jsme, že musíme výkop opustit.“

„Proč bychom, u všech čertů, měli opouštět výkop?“

„Kvůli bouři, doktore Sylveste.“

„Do háje s bouří.“ Už se otáčel, když ho Pascale trochu pevněji chytila za paži.

„Mají důvod ke starostem, Dane.“ Promluvila tak tiše, aby to slyšel jen on. „Taky jsem o té předpovědi počasí slyšela. Touto dobou už jsme měli být na cestě do Výspy.“

„A tohle všechno ztratit?“

„Vrátíme se.“

„Nikdy to už nemusíme najít, dokonce i kdybychom tu zakopali transpondér.“ Věděl, že má pravdu. Mapy této oblasti, sestavené narychlo před čtyřiceti lety z paluby Loreanu zaparkovaného na oběžné dráze, nebyly nijak detailní, poloha vykopávek nebyla zakreslena přesně. Navíc od vzpoury před dvaceti lety, kdy si polovina kolonistů odhlasovala, že se zmocní lodě a vrátí se domů, neexistoval spolehlivý způsob, jak na Obrodě určit nějaké konkrétní místo, protože telekomunikační družice fungovaly, jak se jim zachtělo. A většina transpondérů by v břitvici stejně vysadila.

„Nestojí to za to, abys riskoval lidské životy,“ řekla Pascale.

„Stojí to za mnohem víc.“ Namířil na studenty prst. „Rychleji. Použijte servula, budete-li muset. Do setmění chci vidět vršek obelisku.“

Sluková, starší výzkumná asistentka, něco zamumlala.

„Chceš snad něco říct?“ zeptal se Sylveste.

Sluková poprvé po několika hodinách vstala. V jejích očích zahlédl napětí. Malá špachtle, s níž pracovala, zazvonila o zem vedle kožených bot, které měla na nohou. Strhla si z tváře ochrannou masku a několik vteřin mlčky vdechovala vzduch Obrody. „Musíme si promluvit.“

„O čem, Sluková?“

Asistentka se nejprve nadechla z masky, než pravila: „Pokoušíte štěstí, doktore Sylveste.“

„To své jsi právě promarnila.“

Zdálo se, že ho neslyší. „Záleží nám na téhle práci, jak dobře víte. Sdílíme vaše názory. Proto si tady kvůli vám křivíme záda. Ale neměl byste to brát jako samozřejmost.“ V očích se jí zalesklo bělmo, když pohlédla na Pascale. „Právě teď potřebujete všechny spojence, které můžete sehnat, doktore Sylveste.“

„Má to být hrozba?“

„Holý fakt. Kdybyste věnoval pozornost tomu, co se děje v kolonii, věděl byste, že Girardieau proti vám něco chystá. A říká se, že k tomu dojde o hodně dřív, než předpokládáte.“

Zamrazilo ho v zádech. „O čem mluvíš?“

„O čem asi? O převratu.“ Sluková se protáhla kolem něj a přistoupila k žebříku u stěny jámy. Když měla nohu na první příčce, otočila se ke dvěma studentům, kteří dosud soustředěně pokračovali v odhalování obelisku. „Pracujte si, jak dlouho chcete, ale pak neříkejte, že vás nikdo nevaroval. A jestli nevíte, jaké to je, dostat se do břitvice, pořádně se podívejte na Sylvesta.“

Jeden student bázlivě vzhlédl. „Kam jdeš, Sluková?“

„Promluvit s ostatními skupinami. Všichni o té předpovědi nemusí vědět. Až se to dozvědí, nemyslím, že by tady nějak zvlášť toužili zůstat.“

Začala šplhat nahoru, ale Sylveste natáhl ruku a chytil ji za kotník. Sluková se ohlédla. Na obličeji měla masku, ale Sylveste přesto vycítil, že se tváří pohrdavě. „Skončila jsi, Sluková.“

„Ne,“ odpověděla a lezla dál. „Právě jsem začala. To vy byste si měl dělat starosti, zda nekončíte.“

Sylveste prozkoumal své duševní rozpoložení, a zjistil, že je naprosto klidný, což bylo to poslední, co by čekal. Byl to však klid oceánu metalitického vodíku jako na obřích planetách, které obíhaly Deltu Pavonis ve větší vzdálenosti než Obroda, klid udržovaný pouze drtivými tlaky.

„Tak co?“ zeptala se Pascale.

„Musím si s někým promluvit,“ řekl Sylveste.

Sylveste vyšel po schůdkách do svého transportéru. Druhý byl nacpaný regály s vybavením a kontejnery se vzorky, hamaky pro studenty zavěšenými v úzkých uličkách. Museli spát v transportérech, protože vykopávky byly dál než den cesty od Výspy. Sylvestův transportér byl podstatně líp zařízen, více než třetina vozu sloužila jako soukromá pracovna a ložnice. Zbytek zabíralo další vybavení a dvě mnohem prostší ložnice pro starší asistenty nebo hosty, v tomto případě pro Slukovou a Pascale. Teď však měl celý transportér pro sebe.

Zařízení pracovny neodpovídalo skutečnosti, že se nachází v transportéru. Stěny pokrýval rudý samet, na policích stály přesné kopie historických vědeckých přístrojů a suvenýry. Visely tam velké, úhledně popsané mapy Obrody v Mercatorově zobrazení s vyznačenými nejvýznamnějšími amarantskými nálezy. Na jednu stěnu si připichoval průběžně aktualizované zprávy o výsledcích výzkumu, na nichž pracoval. Sylvestova beta dělala nyní na textech většinu mravenčí práce, vyučil svou simulaci do té míry, že dokázala napodobit jeho styl lépe, než kdyby to v současném návalu práce psal sám. Později, až bude mít čas, text zrediguje, ale teď na zprávy pokaždé jen letmo pohlédl, když kolem nich procházel k psacímu stolu. Stolní deska byla vyložená mramorem a malachitem, z nichž byly sestaveny scény z raného výzkumu vesmíru, napodobující japonský styl.

Sylveste otevřel zásuvku a vytáhl paměťový modul se simulací, neoznačenou šedou destičku podobnou keramickému kachlíku. Stačilo modul vložit do štěrbiny v desce stolu, aby Calvina probudil. Zaváhal však. Uběhlo již několik měsíců, co naposledy přivedl Calvina k životu, jenže to setkání neproběhlo právě nejlíp. Slíbil si, že ho příště probudí pouze v případě závažné krize. Nyní se musel rozhodnout, zda krize skutečně nastala a je opravdu natolik zlá. Problém s Calvinem spočíval v tom, že jeho rady byly spolehlivé jen na padesát procent.

Sylveste zasunul paměťový modul do štěrbiny.

Uprostřed pracovny se ve vzduchu objevil zářivý zjev – Calvin usazený v mohutném královském křesle. Vypadal mnohem realističtěji než jakýkoli optikom, až po ty nejjemnější stíny, neboť obraz byl vytvářen přímou manipulací se Sylvestovým zorným polem. Simulace úrovně beta představovala Calvina takového, jaký byl v dobách své největší slávy na Žlutozemi, když mu nebylo ani padesát let. Bylo s podivem, že vypadal starší než Sylveste, přestože zobrazení bylo z fyziologického hlediska o sedmdesát let mladší. Sylveste nedávno načal třetí století, ale gerontoterapie, jíž se mu dostalo na Žlutozemi, byla mnohem pokročilejší než v Calvinově době.

Měli však stejné rysy i tělesnou stavbu a oběma se na rtech usadil jakoby pobavený úšklebek. Calvin měl kratší vlasy a na rozdíl od relativně jednoduchého Sylvestova pracovního oděvu byl oblečen s parádou jako Demarcha z belle époque – měl nabíranou košili, elegantní kostkované kalhoty zastrčené do vysokých holínek, na prstech se mu třpytily prsteny s drahokamy. Dokonale upravený vous vypadal spíš jako rezavá linka na čelisti. Sedící postavu obklopovaly drobné vzorce, významné výpočty a dlouhé řetězce binárního kódu. Prsty jedné ruky se probíral porostem na bradě, zatímco druhá si pohrávala s vyřezávanou hlavicí na opěrce křesla.

Projekce jako by náhle ožila a v bledých očích blýskl zájem.

Calvin ospale zvedl ruku. „Takže…“ začal. „To lejno už téměř dospělo k souřadnicím větráku.“

„Příliš si toho domýšlíš.“

„Tady není co si domýšlet, milý synu. Právě jsem přelétl síť a stáhl si několik tisíc posledních zpráv.“ Natáhl krk, aby si prohlédl pracovnu. „Máš tady hezké hnízdečko. Mimochodem, jak se daří tvým očím?“

„Fungují podle očekávání.“

Calvin přikývl. „Obrazové rozlišení není příliš na výši, ale nic lepšího jsem s přístroji, s nimiž jsem byl nucen pracovat, nedokázal. Pravděpodobně jsem propojil pouze čtyřicet procent zrakových nervů, takže i kdybych ti dal dokonalejší kamery, stejně by to k ničemu nebylo. Jestli je dnes na této planetě alespoň trochu slušné chirurgické vybavení, mohl bych se ještě o něco pokusit. Nemůžeš strčit Michelangelovi do ruky kartáček na zuby, když chceš, aby ti vymaloval Sixtinskou kapli.“

„Přestaň to omílat pořád dokola.“

„To by mě ani nenapadlo,“ prohlásil Calvin nevinně. „Jenom chci naznačit, že když už jsi Alici dovolil, aby ti sebrala Lorean, mohl jsi ji aspoň přesvědčit, aby nám tady nechala pořádné lékařské přístroje.“

Byla to Alice Sylvestová, Calvinova snacha, kdo před dvaceti lety vedl vzpouru proti Sylvestovi, což byla skutečnost, na kterou mu Calvin nedal nikdy zapomenout.

„Zkrátka jsem se obětoval.“ Sylveste mávl rukou, aby zjevení umlčel. „Promiň, ale neprobudil jsem tě kvůli klábosení, Cale.“

„Přál bych si, abys mi říkal otče.“

Sylveste ho ignoroval. „Víš, kde jsme?“

„Na vykopávkách, předpokládám.“ Calvin na chvíli zavřel oči, prsty si přiložil ke spánkům a předstíral soustředění. „Ano. Podíváme se na to. Dva expediční transportéry z Výspy… Jsme nedaleko Pouště okřídlených… Wheelerova čtvercová síť… Jak malebně zastaralé! Ačkoli předpokládám, že pro tvé výzkumy docela postačuje. A copak je tohle? Výkonné gravimetry a seizmografy… Tys opravdu něco našel, že?“

V tu chvíli ohlásil pracovní stůl hovor z Výspy. Sylveste gestem Calvina přerušil a uvažoval, zda má hovor přijmout. Volal ornitolog Henry Janequin, jeden ze Sylvestových nepochybných spojenců. Janequin sice znal skutečného Calvina, Sylveste však naprosto jistě věděl, že Calvinovu betu nikdy neviděl…, určitě ne ve chvíli, kdy ji žádá o radu. Kdyby připustil, že potřebuje Calovu pomoc, že ho vůbec napadlo za tím účelem simulaci probudit, mohlo by se to vykládat jako neodpustitelný projev slabosti.

„Na co čekáš?“ zeptal se Cal. „Vezmi to.“

„Neví o tobě… O nás.“

Calvin zavrtěl hlavou a pak – naprosto překvapivě – se Janequin objevil v pracovně. Sylveste se snažil zachovat klid, přestože pochopil, co se právě stalo. Calvin se naboural do jeho soukromých aplikací v psacím stole.

Cal byl odjakživa prohnaný prevít, pomyslel si Sylveste. Koneckonců mu právě proto mohl být užitečný.

Janequinova projekce byla o něco méně ostrá než Calvinova, neboť Janequinův obraz přicházel přes nespolehlivou satelitní síť z Výspy. Kamery, které ho snímají, mají už pravděpodobně nejlepší dny za sebou, pomyslel si Sylveste, stejně jako všechno ostatní na Obrodě.

„Tady jsi.“ Janequin si nejprve všiml pouze Sylvesta. „Už se ti hodinu snažím dovolat. Copak tě nic neupozorní, že máš hovor, když jsi dole v jámě?“

„Vypnul jsem to,“ řekl Sylveste. „Příliš mě to otravovalo.“

„Aha,“ řekl Janequin jen s nepatrným náznakem rozmrzení. „To je opravdu velmi chytré. Zvlášť u člověka v tvé situaci. Jistě víš, o čem mluvím. Začaly potíže, Dane, možná větší, než si…“ Teprve pak si Janequin povšiml Cala. Chvíli si prohlížel postavu v křesle, než promluvil: „Můj ty světe. Jsi to ty, že?“

Cal beze slova přikývl.

„Beta-simulace,“ řekl Sylveste. Bylo důležité vyjasnit situaci dřív, než se konverzace rozvine. Alfy a bety se zásadně lišily a společenské zvyklosti Žlutozemců je úzkostlivě rozlišovaly. Sylveste by se dost znemožnil, kdyby dovolil, aby si Janequin myslel, že jde o dávno ztracený záznam úrovně alfa. „Právě jsem s ním… s tím něco konzultoval.“

Calvin protáhl obličej.

„A copak?“ Janequin byl nejstarší člověk na Obrodě a s každým rokem jako by se jeho vzhled o kousek vrátil k opičím předkům. Bílé vlasy a vousy rámovaly malý růžový obličej jako některým vzácným kosmanům. Na Žlutozemi nebylo talentovanějšího genetického odborníka, kromě mixmistrů, a byli takoví, kteří Janequina považovali za mnohem lepšího než kohokoli z téhle sekty, neboť jeho génius byl neokázalý, neprojevoval se záblesky geniality, ale výsledky dlouholeté precizní práce. Měl už za sebou hodný kus čtvrtého století, složitá gerontoterapie se vrstva za vrstvou viditelně rozpadala. Sylveste předpokládal, že Janequin bude brzy prvním člověkem na Obrodě, který zemře stářím. Ta představa ho naplňovala smutkem. Přestože v mnoha věcech s Janequinem nesouhlasil, měli stejný názor na všechny důležité otázky.

„Něco našel,“ prohlásil Cal.

Janequinovi se rozzářily oči, radost z vědeckého objevu jako by z něj smyla léta. „Opravdu?“

„Ano, já…“ Potom se znovu stalo něco podivného. Pracovna zmizela. Všichni tři stáli na balkoně vysoko nad Kalderou, jak Sylveste okamžitě poznal. Calvin to opět udělal. Stůl plnil jeho příkazy jako poslušný psík. Jestliže má Cal přístup k mým soukromým aplikacím, pomyslel si Sylveste, dokáže taky spustit jakékoli standardní prostředí, které stůl umí vytvořit. Byla to dobrá simulace, včetně závanů větru na Sylvestově tváři a neurčitého pachu města, který bylo těžké definovat, ale okamžitě to bylo poznat, pokud v levnějších simulacích chyběl.

Bylo to město jeho dětství, éra belle époque. Úctyhodné zlaté stavby se táhly do dálky jako zhmotnělá oblaka, mezi nimi bzučel vzdušný provoz. Pod balkonem klesaly stupňovité parky a zahrady až do závratné hloubky k zelenavé mlze rostlin, zalévaných světlem, kilometry pod jejich nohama.

„Není skvělé vidět zas to staré město?“ zeptal se Cal. „Bylo téměř naše, téměř na dosah našeho klanu… Kdo ví, co všechno bychom dokázali změnit, kdybychom drželi otěže my?“

Janequin se opřel o zábradlí. „Hezké, ale nemám čas obdivovat vyhlídku, Calvine. Dane, cos chtěl říct, než jsme byli tak…“

„Hrubě přerušeni?“ zeptal se Sylveste. „Chtěl jsem požádat Cala, aby ze stolu natáhl data gravimetrů, když má očividně přístup k mým soukromým souborům.“

„V mém postavení na tom není nic těžkého.“ Calvinovi netrvalo dlouho, než získal potřebné přístupy, a náhle za zábradlím visel šedivý obraz obelisku ve skutečné velikosti.

„Velmi zajímavé,“ pravil Janequin. „Opravdu velmi zajímavé!“

„Není to špatné,“ poznamenal Cal.

„Není to špatné?“ ohradil se Sylveste. „Je to ten největší a nejzachovalejší nález, který jsme doposud objevili. Je to jasný důkaz, že Amaranti měli mnohem vyspělejší techniku, než jsme si mysleli, možná stáli na prahu průmyslové revoluce.“

„Domnívám se, že by to mohl být docela významný nález,“ zabručel Cal. „Předpokládám, že máš v úmyslu to vykopat, že?“

„Původně jsem takový úmysl měl.“ Sylveste se odmlčel. „Dokud jsem se něco nedozvěděl. Právě před chvílí jsem zjistil, že Girardieau proti mně podniká nějaké kroky o hodně dřív, než jsem čekal.“

„Nemůže se tě ani dotknout, pokud nezíská většinu rady expedice,“ řekl Cal.

„To by skutečně nemohl,“ pravil Janequin, „kdyby měl ovšem v úmyslu takto postupovat. Ale Danova informace je správná. Zdá se, že Girardieau plánuje mnohem otevřenější akci.“

„To by se rovnalo… převratu, mohu-li to tak nazvat.“

„Ano, to je správný odborný termín,“ připustil Janequin.

„Víš to jistě?“ Pak Calvin znovu předvedl svou hru na koncentraci, mezi obočím se mu vytvořily zlověstné vrásky. „Ano… Mohl bys mít pravdu. V médiích se během posledních dnů objevila řada spekulací o dalším Girardieauově kroku, a vzhledem k tomu, že Dan je na vykopávkách, zatímco se kolonie potácí v kritické situaci bez řádného vedení… Rovněž značně narostl počet zašifrovaných zpráv mezi známými sympatizanty Girardieaua. Mohl bych je pochopitelně rozšifrovat, ale myslím, že by to byla zbytečná práce.“

„Něco plánují?“ Sylveste si uvědomil, že Sluková měla pravdu. Vlastně mu udělala dobrou službu, přestože hrozila, že opustí vykopávky. Bez jejího varování by Cala neprobudil. „Vypadá to tak,“ řekl Janequin. „Proto jsem se s tebou potřeboval spojit. To, co říká Cal o Girardieauových sympatizantech, mé obavy pouze potvrdilo.“ Pevněji sevřel zábradlí. Na manžetách saka, které na jeho kostnaté postavě přímo viselo, měl vzorek pavích ok. „Myslím, že není důvod, abych tady dál setrvával. Snažil jsem s tebou zůstat v kontaktu, aniž bychom vyvolali podezření, ale obávám se, že tento rozhovor je odposloucháván. Raději bych už nic víc neměl říkat.“ Otočil se zády k městu i obelisku a pohlédl na sedícího muže. „Calvine… Rád jsem se s tebou po tak dlouhé době zase setkal.“

„Dávej na sebe pozor.“ Cal pokynul Janequinovi. „A hodně štěstí s pávy.“

Janequin byl očividně překvapený. „Ty o mém malém projektu víš?“

Calvin se usmál, ale neodpověděl. Janequinova otázka byla zbytečná, pomyslel si Sylveste. Starci si potřásli rukama – prostředí umožňovalo úplný hmatový kontakt – a pak Janequin ustoupil z dosahu přenosového zařízení.

Zůstali na balkoně sami dva.

„Tak co?“ zeptal se Cal.

„Nemůžu si dovolit ztratit nad kolonií kontrolu.“

Sylveste stále ještě formálně řídil celou expedici na Obrodě, dokonce i po Alicině zběhnutí. Kdo se na planetě rozhodl zůstat a nevrátil se domů s její skupinou, byl v zásadě jeho spojenec, což mělo znamenat, že jeho pozice byla vlastně posílena. Jenže to nebylo tak jednoduché. Ne všem, kteří s Alicí sympatizovali, se podařilo dostat na palubu Loreanu, než opustil oběžnou dráhu. A mnoho z těch, kdo zůstali a zpočátku se přikláněli k Sylvestovi, mělo pocit, že situaci nezvládl, že ji dokonce zvládl až trestuhodně špatně. Jeho nepřátelé tvrdili, že to, co provedli Přetvařeči s jeho hlavou před setkáním se Zahalenými, teprve nyní vyplouvá na světlo, že je to patologické a hraničí to s šílenstvím. Výzkum Amarantů sice pokračoval, ale stále pomaleji, zatímco rozdíly v názorech a politické nepřátelství stále rychleji rozšiřovaly propast, která se již nedala překlenout. Bývalí spojenci Alice – jejich vůdcem byl Girardieau – se sjednotili a začali si říkat Vodonoši. Sylvestovi archeologové byli notoricky rozhořčeni a zaujali obranný postoj. Na obou stranách již došlo k úmrtím, která se nedala snadno vysvětlit jako nehody. Sylvestovi přerůstala situace přes hlavu, a navíc teď nebyl na tom správném místě, aby mohl krizi řešit.

„Jenže nemůžu opustit ani tohle.“ Ukázal na obelisk. „Potřebuji tvou radu, Cale. Také ji dostanu, protože jsi na mně naprosto závislý. Nezapomeň, jak jsi křehký.“

Calvin se upjatě zavrtěl. „Takže v podstatě svého starého otce vydíráš. Jak roztomilé.“

„Ne,“ procedil Sylveste skrze zuby. „Jenom se snažím naznačit, že bys mohl padnout do špatných rukou, pokud mi neporadíš. Podle většiny jsi prostě jen dalším členem našeho slavného klanu.“

„Ačkoli ty s tím rozhodně nesouhlasíš, že? Soudím podle toho, jak jsi mi připomněl, že jsem jen program, pouhá iluze. Kdy mi dovolíš, abych znovu ovládl tvé tělo?“

„Hned tak to nebude.“

Calvin káravě vztyčil prst. „Nebuď umíněný, synu. To tys probudil mě, nikoli naopak. Můžeš mě klidně vypnout, pokud chceš. Jsem takto docela spokojený.“

„To taky udělám, ale až mi poradíš.“

Calvin se v křesle předklonil. „Řekni mi, cos provedl s mou alfa-simulací, a třeba to zvážím.“ Uličnicky se pousmál. „K čertu, mohl bych ti říct pár věcí o Osmdesáti, které ještě nevíš.“

„Umřelo sedmdesát devět nevinných lidí. To není žádné tajemství. Ale neviním tě za to. Bylo by to jako obvinit tyranovu fotografii z válečných zločinů.“

„Dal jsem ti život, ty nevděčný holomku!“ Křeslo se otočilo, takže Sylveste hleděl na vysoké opěradlo. „Připouštím, že tvé oči se dají těžko považovat za vrchol umění, ale cos čekal?“ Křeslo se otočilo zpátky. Calvin teď byl oblečený jako Sylveste, měl podobně učesané vlasy a tvář stejně hladkou. „Pověz mi o Zahalených. Prozraď mi tvé špinavé tajemství, synu. Pověz mi, co se doopravdy stalo v Lascailleově záhalu, a nech si tu snůšku lží, kterou jsi rozšířil, když ses vrátil.“

Sylveste přistoupil ke stolu a chystal se paměťový modul vytáhnout.

„Počkej!“ Calvin náhle zvedl ruce. „Potřebuješ radu?“

„Konečně se někam dostáváme.“

„Nemůžeš nechat Girardieaua vyhrát. Jestli hrozí převrat, musíš se dostat do Cuvieru. Tam dej dohromady alespoň zbytek podpory, kterou ještě máš.“

Sylveste vyhlédl z okna transportéru k vykopávkám. Po násypech se míhaly stíny – pracovníci opouštěli výkopy, mlčky se přesouvali pod ochranu druhého transportéru. „Tohle může být nejdůležitější nález od našeho příletu.“

„A ty ho můžeš docela klidně obětovat. Udržíš-li Girardieaua na uzdě, budeš si moci dovolit ten luxus vrátit se sem a obelisk vykopat. Ale pokud Girardieau vyhraje, nic z toho, cos tady našel, nebude mít ani za mák významu.“

„Já vím,“ řekl Sylveste. Na okamžik mezi nimi zavládlo přátelství. Calvinovy úvahy byly bezchybné a bylo by neomalené předstírat něco jiného.

„Dáš tedy na mou radu?“

Sylveste natáhl ruku ke stolu, aby vyndal paměťový modul. „Rozmyslím si to.“

2

Světlohonec Nostalgie nekonečna, mezihvězdný prostor, 2543

S mrtvými je problém v tom, pomyslela si triumvir Ilja Voljovová, že nikdy neví, kdy zmlknout.

Právě nastoupila na můstku do výtahu, unavená po osmnácti hodinách konzultace s různými simulacemi kdysi živých lidí ze vzdálené minulosti Nostalgie nekonečna. Snažila se je nachytat, doufala, že některému uklouzne důležitý fakt o původu zbraňových kompletů. Byla to vyčerpávající práce také proto, že některé starší osobnosti úrovně beta ani nemluvily moderní severštinou a z nějakého důvodu jejich software nejevil ochotu překládat. Voljovová kouřila během porady jednu cigaretu za druhou a snažila se rozluštit gramatické zvláštnosti staré severštiny. Ani teď neměla v úmyslu nechat plíce odpočinout. Potřebovala cigaretu možná ještě víc než předtím, neboť měla z té složité konverzace záda ztuhlá nervózním napětím. Klimatizace ve výtahu pořádně nefungovala, takže stačilo pouhých pár vteřin, než kabinu zahalil kouř.

Voljovová si povytáhla manžetu kožené bundy podšité beránkem a promluvila do náramku na kostnatém zápěstí. „Kapitánova paluba.“ Loď na její příkaz uvolnila mikroskopickou část pozornosti na primitivní úkol, jímž bylo ovládání výtahu. O chvíli později kabina začala klesat.

„Přejete si během cesty hudbu?“

„Ne, a už jsem ti nejmíň tisíckrát opakovala, že jediné, co si přeju, je ticho. Zmlkni a nech mě přemýšlet.“

Projížděla hlavní, čtyři kilometry dlouhou šachtou, která probíhala celou délkou Nostalgie nekonečna. Nastoupila někde na začátku (přibližně znala nějakých tisíc padesát pater) a klesala rychlostí deset palub za vteřinu. Skleněná kabina se pohybovala v silovém poli, holé stěny šachty tu a tam zprůhledněly, takže mohla odhadnout, kde právě je, aniž by se musela dívat na interní plán. Teď projížděla lesy – stupňovitými sady se zanedbanou planetární vegetací, zpustlou a skomírající, neboť UV lampy, jež měly rostlinám nahrazovat sluneční svit, byly většinou polámané a nikdo se nenamáhal je opravit. Pod lesy proletěla jako duch osmi sty patry, ohromnou oblastí, kterou kdysi dávno, když ještě na lodi žily tisíce lidí, využívala posádka. Pod osmistovkou klesal výtah mohutnou hřídelí, nyní nehybnou, oddělující otáčivý habitat od pevné technické sekce a dvou set podlaží kryogenického skladiště, jež mělo dostatečnou kapacitu pro sto tisíc spáčů, kdyby tu nějací byli.

Voljovová se teď ocitla přes kilometr od místa, kde do zdviže nastoupila, tlak vzduchu však zůstával konstantní, neboť podpora života ve zdviži patřila mezi nemnoho systémů, které dosud fungovaly, jak měly. Přesto ji nějaký reziduální instinkt varoval, že by jí při tak rychlém klesání mělo praskat v uších.

„Atrium,“ ozvala se už hodně dlouho zbytečná nahrávka původního situačního plánu. „Pro vaši zábavu a rekreaci.“

„Skutečně směšné.“

„Prosím?“

„Máš dost divné představy o rekreaci. Pokud si ovšem relaxaci nepředstavuješ jako pobyt v těžkém skafandru, kombinovaný se systematickým vyplachováním střev při antiradiační terapii. Mně to nepřipadá ani jako zábava, ani jako rekreace.“

„Promiňte?“

Voljovová si povzdechla. „Zapomeň na to.“

Další kilometry klesala oblastmi s nižším atmosférickým tlakem. Zdviž se nepohybovala volným pádem, když prosvištěla kolem motorů upevněných vně trupu na ladných, dozadu zahnutých nosnících. Hladově nasávaly molekuly mezihvězdného vodíku, jež podrobovaly jakýmsi naprosto nepředstavitelným fyzikálním procesům. Ani Voljovová se netvářila, že chápe, jak motory Spojených pracují. Důležité bylo, že fungují. Vyzařovaly rovnoměrný proud žhavých exotických částic, a přestože většina byla odstíněna lodním pláštěm, díl záření trupem proletěl. Proto výtah kolem motorů zrychlil, aby zpomalil, teprve když nebezpečí pominulo.

Urazila již dvě třetiny cesty lodí. Znala tuto oblast lépe než ostatní členové posádky. Sadžaki a Hegazi jezdili tak daleko zřídka, pokud neměli pádný důvod, o ostatních ani nemluvě. A kdo by se jim mohl divit? Čím déle výtah klesal, tím víc se blížil ke kapitánovi. Jedině Voljovovou neděsilo pouhé pomyšlení, že se ocitne v jeho blízkosti.

Kdepak, měla v této oblasti pro strach uděláno, proto si ji zvolila za své království. Na palubě šest set dvanáct mohla vystoupit, projít chodbou do pavoučího modulu a vydat se na vnější stranu trupu, kde mohla poslouchat duchy, kteří strašili v prostoru mezi hvězdami. Bylo to lákavé – jako vždy. Ale měla práci, musela něco vyřídit, a duchové tam budou i jindy. Minula palubu pět set, kde bylo střelecké stanoviště, zauvažovala nad všemi problémy, které představovalo, a musela odolat pokušení zastavit výtah, aby provedla několik nových průzkumů. Po střeleckém stanovišti projížděla halou se zbraňovými komplety, jedním z několika obrovitých lodních celků, kde nebyla atmosféra.

V rozlehlé hale, dobře půl kilometru z jednoho konce na druhý, panovala tma, čtyřicet kompletů si musela pouze představit, ale nebylo to těžké. Přestože existovalo mnoho nezodpovězených otázek o jejich možnostech a původu, jejich tvar a polohu znala stejně dokonale jako slepec rozmístění nábytku ve svém pokoji. Dokonce i ve výtahu měla pocit, že by mohla natáhnout ruku a dotknout se slitinového povrchu nejbližšího objektu, aby se ujistila, že tam pořád je. Od té doby, co se stala členkou triumvirátu, se o nich pokoušela zjistit co nejvíc, ale rozhodně nemohla tvrdit, že je v jejich přítomnosti klidná. Přistupovala k nim nervózně jako k novému milenci, věděla, že vědomosti, jež nashromáždila, jsou jen povrchní a že to, co je uvnitř, může rozbít všechny její představy napadrť.

Když depozitář zbraňových kompletů opouštěla, nikdy jí to nepřišlo líto.

Ve čtyři sta padesátém patře proletěla druhou hřídelí oddělující technickou sekci od zúžené, kilometr dlouhé lodní zádi. Výtah opět zrychlil, když projížděl další radiační zónou, pak začal zpomalovat. Klesal druhou sadou kryogenických pater a pořád zpomaloval. Dvě stě padesát podlaží mohlo přijmout sto dvacet tisíc lidí, v současnosti tu však byl pouze jeden spáč, pokud se tak dal kapitánův stav označit. Uprostřed kryopalub výtah konečně zastavil a srdečně prohlásil, že dorazili k cíli.

„Paluba pro pasažéry v kryogenickém spánku,“ ohlásil výtah. „Přeji vám, aby vám let ve spánku příjemně ubíhal. Děkuji, že jste použili mých služeb.“

Dveře se otevřely a Voljovová překročila práh, otočila se a pohlédla do hlubin osvětlené, sbíhající se šachty. Procestovala Nostalgii téměř po celé délce (nebo výšce, pokud ji člověk chápal jako nesmírně vysokou budovu), a přesto jako by šachta vedla pořád dál, do nekonečné hloubky. Loď byla tak velká, tak nesmyslně velká, že se vymykala lidské představivosti. „Jasně, jasně. Teď laskavě zmiz.“

„Promiňte?“

„Odjed!“ Kdyby to výtah doopravdy udělal, tak pouze proto, aby jí vyhověl. Neměl nic jiného na práci, než na ni čekat. Vzhledem k tomu, že Voljovová byla jediná vzhůru, byla také jediná, kdo měl důvod používat výtahy.

Od ústřední šachty až k místu, kde ležel kapitán, to byla dlouhá procházka. Nemohla jít přímo, neboť celé sekce byly nepřístupné, zamořené viry vyvolávajícími rozsáhlé infekce, některé části zaplavila chladicí kapalina, jiné obsadily zdivočelé údržbové krysy, další střežily obranné systémy, které zešílely – bylo lepší se jim vyhnout, pokud neměla chuť si zasportovat. Do ostatních se nedalo vstoupit kvůli jedovatým plynům či vysoké radiaci, nebo tam bylo vzduchoprázdno. O některých se povídalo, že v nich straší.

Voljovová nevěřila na strašidla (ačkoli měla samozřejmě vlastní duchy, které navštěvovala v pavoučím modulu), ale vše ostatní brala vážně. Do některých úseků lodě by nevstoupila bez náležité výzbroje. Znala však kapitánovu palubu natolik dobře, že se obešla bez bezpečnostních opatření. Bylo tam chladno, proto si zvedla límec bundy a stáhla si čepici přes uši, pletenina zašustila na krátkých vlasech. Zapálila si další cigaretu a zhluboka potáhla, aby zahnala vakuum v mozku a nahradila je ledovou vojenskou ostražitostí. Vyhovovalo jí, že je sama. Těšila se na lidskou společnost, ale nijak vřele. A samozřejmě vůbec ne, pokud ta společnost znamenala, že bude řešit Nagorného problémy. Až se dostanou do soustavy Žlutozemě, měla by zvážit, zda se nemá poohlédnout po novém střelci.

Jak to, že ty starosti mohly proniknout jejím soustředěním?

Teď by se neměla zajímat o Nagorného, ale o kapitána. A tady ležel, nebo spíš to, co se z něj stalo. Voljovová se vší silou ovládla. Bylo to nezbytné. Z toho, co musela provést, aby mohla pokračovat ve výzkumu, se jí vždycky dělalo nevolno. Bylo to pro ni horší než pro ostatní, její nechuť byla silnější. Byla brezglívaja, štítila se, trpěla nepřekonatelným odporem.

Spací mrazák, v němž Brannigan ležel, jako zázrakem pořád fungoval. Voljovová věděla, že je to naštěstí hodně starý, masivní model. Ustavičně se snažil uchovávat buňky kapitánova těla, přestože kryt dávno pukl a vlákna kovového porostu se vyvalila ven jako houbovitá invaze. To málo, co z Brannigana zůstalo, se nacházelo až kdesi uvnitř celé té hromady. Byla tam příšerná zima, brzy se začala třást. Měla však práci. Vytáhla z kapsy kyretu a upálila kousky kovu pro analýzu. V laboratoři na něj zkusí zaútočit různými virovými zbraněmi v naději, že najde nějakou, která na porost zapůsobí. Ze zkušenosti věděla, že je to zbytečné. Porost měl neuvěřitelnou schopnost ničit subminiaturní nástroje, jimiž ho zkoumala. Ne že by měla nějak zvlášť napilno. Mrazák udržoval Brannigana jen několik desetin kelvinu nad absolutní nulou, zmrazení se ukázalo jako účinná překážka proti dalšímu rozšiřování. Žádný člověk sice ještě nepřežil oživení z takového mrazu, což byla jistá nevýhoda, ale ve srovnání s kapitánovým stavem se to zdálo nepodstatné.

Tiše promluvila do náramku: „Voljovová. Otevři můj palubní deník, kapitánův soubor, a připoj tento záznam…“ Náramek zacvrlikal, že je vše připraveno. „Třetí kontrola kapitána Brannigana od mého probuzení. Rozsah…“ Zaváhala, neboť si byla vědoma, že pokud zvolí špatný termín, navzteká triumvira Hegaziho. Ne že by jí na tom záleželo, ale může si dovolit nazvat infekci tavomorem, přestože jí dali Žlutozemci takové jméno? Asi by to nebylo moudré. „Rozsah choroby od posledního záznamu nezměněný. Nepřibylo víc než pár milimetrů. Kontrolky kryogenického pouzdra svítí zeleně, což je svým způsobem zázrak, ale měli bychom počítat s tím, že selhání jednotky je dříve či později nevyhnutelné…“ Pomyslela si, že kdyby přestala fungovat dřív, než se jim podaří kapitána přenést do nového mrazáku (tohle dosud nevyřešili), bude o jeden problém méně.

Taky by tím skončily veškeré kapitánovy potíže, jak upřímně doufala.

Řekla do náramku: „Uzavřít palubní deník.“ A moc si přála, aby s sebou měla víc cigaret. „Ohřej mozkovou kůru kapitána o padesát milikelvinů,“ dodala.

Zkušenost ji naučila, že to bylo minimální, ale nezbytné zvýšení teploty. O milikelvin míň, a kapitánův mozek by dál zůstal v ledové stagnaci. O milikelvin víc, a mor by ho začal požírat a přetvářet na její vkus až příliš rychle.

„Kapitáne? Slyšíš mě? To jsem já, Ilja.“

***

Sylveste vystoupil z transportéru a zamířil k výkopům. Během jeho rozhovoru s Calvinem vítr znatelně zesílil, cítil, jak ho prach bodá do tváří jako pohlazení čarodějnice.

„Doufám, že ta krátká konverzace byla užitečná.“ Pascale si odtáhla masku, aby překřičela vítr. Věděla o Calvinovi všechno, přestože s ním nikdy sama nehovořila. „Už jsi přišel k rozumu?“

„Sežeň Slukovou.“

Jindy by takový příkaz odmítla, nyní se prostě poddala jeho náladě a běžela do druhého transportéru, odkud se zanedlouho vynořila se Slukovou a hrstkou dalších pracovníků.

„Mám tomu rozumět tak, že jste ochoten nás vyslechnout?“ zeptala se Sluková. Vítr jí povíval volným pramenem vlasů před ochrannými brýlemi. Pravidelně se nadechovala z masky, kterou držela v jedné ruce, zatímco druhou měla opřenu v bok. „Pokud ano, určitě zjistíte, že dovedeme být rozumní. Záleží nám na vaší pověsti. Nikdo z nás nebude o téhle záležitosti mluvit, jakmile se vrátíme do Výspy. Řekneme, že jste nás okamžitě odvolal, jakmile přišla předpověď. Zásluha bude patřit vám.“

„A ty si myslíš, že z hlediska budoucnosti na tom záleží?“

Sluková zavrčela: „Co je tak zpropadeně důležitého na nějakém obelisku? A když už jsme u toho, co je tak zpropadeně důležitého na Amarantech?“

„Tys to nikdy doopravdy neviděla z širšího hlediska, viď.“

Pascale začala výměnu názorů natáčet – sice diskrétně, nikoli však natolik diskrétně, aby si toho Sylveste nepovšiml. Stála bokem a v jedné ruce držela kameru připojenou ke kompadu.

„Někteří lidé by mohli tvrdit, že tu není nic k vidění,“ oponovala Sluková. „Že jste nafoukl význam Amarantů, abyste nějak archeology zaměstnal.“

„Ti někteří lidé jsi ty, Sluková, že? Jenže tys k nám nikdy tak docela nepatřila.“

„Co tím chcete říct?“

„Jen to, že kdyby mezi nás chtěl Girardieau umístit provokatéra, byla bys skvělý kandidát.“

Sluková se otočila k pracovníkům, které si Sylveste v duchu označil jako partu Slukové. „Slyšíte toho ubožáka? Už začal rozvíjet teorii o konspiraci. Teď sami poznáte, co zbytek kolonie vidí už celé roky.“ Obrátila se zpět k němu. „Nemá smysl s vámi mluvit. Odjedeme, jakmile bude vybavení zabaleno. Pokud bouře zesílí, tak okamžitě. Můžete jet s námi.“ Nadechla se z masky a do tváří se jí vrátila barva. „Nebo si klidně zůstaňte tady, to záleží jenom na vás.“

Podíval se na partu Slukové. „Tak do toho. Odjeďte. Nedovolte, aby se vám do cesty postavilo něco tak triviálního jako loajalita, když už nikdo z vás nemá tolik odvahy, aby tady zůstal a dokončil svou práci.“ Hleděl z jedné tváře na druhou, ale viděl jen rozpačité, odvrácené pohledy. Vlastně ani neznal jejich jména. Vzal je na vědomí jen díky tomuto konfliktu. Nikdo z nich nepřiletěl ze Žlutozemě, neznali nic jiného než Obrodu a hrstku lidského osídlení roztroušeného v naprosté pustině. Musel jim připadat neuvěřitelně atavistický.

„Doktore Sylveste,“ řekl někdo, pravděpodobně muž, který ho jako první upozornil na bouři. „Doktore Sylveste, to neznamená, že si vás nevážíme. Musíme myslet taky na sebe. Můžete to pochopit? Ať už je tady v zemi cokoli, nestojí to za to riziko.“

„V tom se právě mýlíte,“ řekl Sylveste. „Stojí to za mnohem větší riziko, než si vůbec vy všichni umíte představit. K Události jen tak nedošlo. Amaranti ji zapříčinili. Způsobili, že se stala.“

Sluková pomalu zavrtěla hlavou. „To jako sami způsobili, že jejich slunce vzplálo? Tomu doopravdy věříte?“

„Jedním slovem – ano.“

„Tak jste na tom hůř, než jsem se obávala.“ Sluková se k němu otočila zády a oslovila svou partu: „Nastartujte transportéry, okamžitě odjíždíme.“

„A co vybavení?“ zeptal se Sylveste.

„Pokud jde o mě, může tady klidně zrezivět.“

Parta Slukové se začala rozcházet ke dvěma mohutným strojům.

„Počkejte!“ zavolal Sylveste. „Poslouchejte mě! Stačí vám jeden transportér. Je v něm pro všechny dost místa, když tady necháte vybavení.“

Sluková se k němu otočila. „A co vy?“

„Zůstanu a dokončím práci třeba i sám, pokud se nenajde nikdo, kdo by se ke mně přidal.“

Sluková zavrtěla hlavou, strhla si masku a znechuceně si odplivla. Pak dohonila svou skupinu a nahnala ji k nejbližšímu transportéru. Nechali mu ten druhý, v němž byla jeho pracovna. Parta Slukové nastoupila do stroje, někteří nesli drobnější vybavení nebo artefakty a kosti uložené v krabicích – vědecký instinkt se nezapřel ani během vzpoury. Díval se, jak se zasouvají schůdky a uzavírají dvířka, pak se stroj zvedl na nohy a zamířil pryč od vykopávek. Za necelou minutu zmizel z dohledu, v řevu větru nebyl slyšet ani hluk motoru.

Rozhlédl se, aby zjistil, kdo s ním zůstal.

Zbyla tu Pascale, ale to mohl s nejvyšší pravděpodobností předpokládat. Podezíral ji, že ho bude pronásledovat až do hrobu, pokud z toho vytěží dobrý příběh. Dále hrstka studentů, kteří se vzepřeli Slukové. Trochu ho zahanbilo, když si uvědomil, že nezná jejich jména. Možná pět šest dalších zůstalo dole ve výkopech, pokud má štěstí.

Ovládl se, luskl prsty na dva studenty. „Začněte rozebírat gravimetry, už je nebudeme potřebovat.“ Další dvojici poručil: „Posbírejte všechny nástroje, které po dezertérech zbyly ve výkopech, také poznámky a všechny artefakty. Až budete hotovi, sejdeme se v hlavní jámě.“

„Co máš v plánu teď?“ zeptala se Pascale, vypnula kameru a zastrčila ji do kompadu.

„Myslel jsem, že je to jasné,“ řekl Sylveste. „Chci se dozvědět, co je napsáno na obelisku.“

Kaldera, planeta Žlutozem, soustava Epsilon Eridani, 2524

Stolní počítač cinkl, zrovna když si Anna Kuriová čistila zuby. Vyšla z koupelny ještě se zubní pastou na rtech.

„Dobré ráno, Bedno.“

Hermetik vplul do apartmá v cestovním palankýnu zdobeném vyřezáváním. V přední stěně bylo tmavé okénko. Při správném světle dokázala rozeznat pouze mrtvolně bledou tvář B. D. Enga, jak se pohupuje tři centimetry za zeleným sklem.

„Vypadáš skvěle.“ Jeho hlas zaskřípěl z reproduktoru připevněného na palankýnu. „Kde můžu dostat tvůj životabudič?“

„Kávu? Máš pravdu, Bedno. Piju té zatracené bryndy nějak moc.“

„Jen jsem žertoval,“ řekl Eng. „Vypadáš sežvýkaně, jako bys vypadla krávě z huby.“

Otřela si dlaní pěnu ze rtů. „Právě jsem se probudila, ty pitomče.“

„Tak promiň.“ Engovi se podařilo vyslovit to tak, jako by probouzení byl tělesný nedostatek, který vyšel z módy a dávno se ho zbavil jako slepého střeva. I to bylo docela dobře možné.

Kuriová muže v palankýnu na vlastní oči nikdy neviděla. Hermetici tvořili jednu z nejpodivnějších kast, které se objevily v posledních letech po morové ráně. Na jedné straně se odmítali zbavit implantátů, jež mohla infekce napadnout, a na druhé byli přesvědčeni, že virulence stále přetrvává i v relativní čistotě Nebes, proto nikdy palankýny neopouštěli, pokud se nenacházeli v hermeticky uzavřeném prostředí svých orbitálních karuselů.

Hlas znovu zaskřípěl: „Promiň, ale na dnešní ráno máme naplánovánu likvidaci, pokud se příliš nemýlím. Pamatuješ se na toho chlapíka Taraschiho, s nímž jsem se poslední dva měsíce snažil dohodnout? Už ti to dochází? Je dost důležité, aby ti to došlo, protože ty jsi ta osoba, která ho má zbavit trápení.“

„Přestaň se po mně vozit, Bedno.“

„To by bylo anatomicky dost problematické, dokonce i kdybych toužil umístit se do takové polohy, zlatíčko. Ale vážně. Stanovili jsme předpokládané místo a přibližnou dobu skonu. Už jsi pozornost sama?“

Kuriová si nalila trochu kávy a zbytek postavila na ohřívač, aby ji měla při ruce, až se vrátí. Káva byla jejím jediným zlozvykem, který získala během dnů, kdy sloužila jako voják na Vítězství. Potřebovala jí vypít tolik, aby získala plnou ostražitost, ale ne zas takové množství, aby se jí při míření chvěla ruka.

„Myslím, že jsem snížila hladinu krve v mém kofeinovém řečišti na přijatelnou úroveň, pokud jsi měl na mysli zrovna tohle.“

„Tak si probereme poslední detaily Taraschiho likvidace.“ Eng začal odříkávat podrobnosti. Většinou byly naplánované, nebo je díky svým zkušenostem z předchozích akcí snadno odhadla. Likvidace Taraschiho byla – nebo se měla stát – její pátou vraždou, takže už začínala chápat širší rámec zábavy zvané Stínohra. Ačkoli to nebylo vždy zřejmé, hra měla pravidla, která se v podstatě opakovala. Avšak média již zbystřila pozornost, její jméno se začínalo čím dál častěji objevovat v relacích o Stínohře, a Bedna zjevně chystal několik šťavnatých, vysoce postavených terčů pro příští štvanice. Cítila, že je na nejlepší cestě stát se jednou ze stovky předních zabijáků na planetě, což byla vskutku vybraná společnost.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Památník, osmá úroveň náměstí, západní křídlo, jedna hodina. Nemůže být nic jednoduššího.“

„Nezapomnělas na něco?“

„Správně. Kde je vražedná zbraň. Bedno?“

Eng přikývl. „Tam, kde ji nechala víla, která odnáší vypadané zuby, mé dítě.“

Pak otočil palankýn a opustil místnost, zanechal po sobě jen lehký pach mazadla. Kuriová se zamračila, sáhla pod polštář na posteli. Něco tam bylo, přesně jak Bedna říkal. Když šla spát, nebylo tam nic, ale teď ji už takové věci neznepokojovaly. Společnost se vždy chovala tajuplně.

Brzy byla připravena.

Na střeše přivolala lanovůz, schovala zbraň a zvedla dvířka. Vůz zaznamenal zbraň pod pláštěm i implantáty v její hlavě. Odmítl by ji přepravit, kdyby mu neukázala identifikační znak ve tvaru omegy, drobounký holografický symbol, který jako by jí tančil pod nehtem pravého ukazováku.

„Památník Osmdesáti,“ řekla Kuriová.

***

Sylveste slezl po žebříku a kráčel po stupňovitém dně jámy až do louže světla kolem odhalené špičky obelisku. Zůstal tam jeden pracovník, když ho Sluková a druhý student opustili, a za pomoci servula se mu podařilo odkrýt skoro metr objektu. Odlupoval usazené vrstvy kamenného sarkofágu, až se dostal k masivnímu bloku obsidiánu, dovedně opracovanému, do něhož byly v přesných liniích vyryty grafické znaky Amarantů. Většina tvořila text – řady ideopiktogramů. Archeologové již rozluštili základy amarantského jazyka. Amaranti byli osmá vymřelá civilizace vesmířanů, kterou lidstvo objevilo v okruhu padesáti světelných let od Země, ale neexistoval důkaz, že by se některý z těch osmi druhů dostal do kontaktu s ostatními. Pomoc jim neposkytli ani Přetvářeči či Zahalení, u jedněch ani u druhých nebylo nalezeno nic, co by aspoň vzdáleně připomínalo písmo. Sylveste, který se dostal do styku s Přetvářeči i Zahalenými, nebo alespoň s obranou těch druhých, to věděl líp než kdokoli jiný.

Jazyk Amarantů rozluštily počítače. Třicet let trvalo porovnávání milionů artefaktů, ale nakonec byl stanoven pevný model, s jehož pomocí mohli určit zásadní význam většiny nápisů. Pomohlo jim, že alespoň ke konci amarantské éry existoval pouze jediný jazyk, který se měnil poměrně zvolna, takže se tentýž model dal použít na nápisy oddělené tisíci lety. Jemné rozdíly významů, to už bylo něco jiného. Tady musela zapracovat lidská intuice – a teorie.

Amarantské písmo se vymykalo jakékoli lidské zkušenosti. Všechny texty byly stereoskopické, sestávaly z propojených řádků, které se musely spojit až v zrakovém centru čtenářova mozku. Předkové Amarantů se kdysi podobali ptákům nebo spíš ptakoještěrům, jakýmsi dinosaurům s inteligencí lemurů. V určitém okamžiku evoluce měli oči umístěny po stranách lebky, což vedlo ke vzniku dvou mozkových komor, každá hemisféra vytvářela vlastní obraz světa. Když se z nich stali lovci, vyvinulo se u nich binokulární vidění, ale nervový systém si uchoval něco málo z dřívější vývojové fáze. Na většině amarantských artefaktů se zrcadlila jejich psychická dualita poznamenaná významnou symetrií kolem svislé osy.

Ani obelisk nebyl výjimkou.

Sylveste nepotřeboval speciální brýle jako jeho spolupracovníci, aby přečetl amarantské písmo, stereoskopické spojení dvou obrazů v jeden prováděly jeho oči pomocí jednoho z užitečnějších Calvinových programů. Přesto bylo čtení poměrně zdlouhavé a vyžadovalo naprostou koncentraci.

„Posviť mi sem.“ Kývl na studenta, který vzal jeden z přenosných reflektorů a přidržel ho nad obeliskem. Kdesi nahoře udeřil blesk, elektrické výboje se míhaly v rozbouřeném prachu nad plání.

„Dokážete to přečíst, doktore Sylveste?“

„Pokouším se. Jak vidíš, není to ta nejjednodušší věc na světě. Zvlášť když nedokážeš to světlo držet klidně.“

„Promiňte, doktore Sylveste. Dělám, co umím. Ale začíná tady pořádně foukat.“

Měl pravdu. Dokonce i v jámě se tvořily víry. Brzy tady bude o mnoho víc větrno, pak se prach zvedne do vzduchu jako neprůhledné šedé závoje. Za těchto podmínek nebudou moci dlouho pracovat.

„Omlouvám se,“ řekl Sylveste. „Oceňuji tvou pomoc.“ Cítil, že by měl dodat ještě něco navíc. „A jsem vděčný, že ses rozhodl zůstat se mnou a nepřidal ses ke Slukové.“

„To nebylo tak těžké, doktore Sylveste. Ne všichni považujeme vaše myšlenky za nedůležité.“

Sylveste se otočil od obelisku. „Ne všichni?“

„Alespoň máme za to, že se to musí prozkoumat. Je to ostatně v zájmu kolonie, abychom pochopili, co se stalo.“

„Máš na mysli Událost?“

Student přikývl. „Jestli si ji skutečně způsobili sami Amaranti… A jestli se skutečně udála v době, kdy se začali zajímat o vesmír, pak je to víc než jen akademický zájem.“

„Tuhle frázi nesnáším. Akademický zájem – jako kdyby byl jakýkoli jiný automaticky důležitější. Ale máš pravdu. Musíme se to dozvědět.“

Pascale přistoupila blíž. „Co přesně se musíme dozvědět?“

„Co přesně udělali, že je slunce zabilo.“ Sylveste se na ni zadíval nadměrně velkými, lesklými čočkami svých umělých očí. „Abychom neskončili stejně, kdybychom se dopustili stejné chyby.“

„Chceš říct, že to byla souhra okolností?“

„Pochybuji, Pascale, že to udělali záměrně.“

„To si uvědomuji. Také vím, že vesmířané na úrovni doby kamenné prostě nemají prostředky na to, aby ovlivnili chování svého slunce, ať již náhodou nebo ne.“

Choval se k ní povýšeně, přestože věděl, že to nesnáší. Sám se za to, že se tak chová, nesnášel. „Víme, že byli mnohem vyspělejší,“ poznamenal. „Víme, že znali kolo, střelný prach a základní zákony optiky, že studovali astronomii pro zemědělské účely. Lidstvo došlo z podobné úrovně až k vesmírným letům za necelých pět století. Byla by to předpojatost, kdybychom se domnívali, že jiné druhy nejsou schopny dosáhnout téhož.“

„Ale kde je důkaz?“ Pascale si setřásla prach z pláště. „Ano, vím, co chceš říct. Že žádné artefakty vyspělé techniky nepřežily, protože jsou mnohem méně trvanlivé než ty starší a primitivnější. Ale i kdyby existoval důkaz, co se tím změní? Dokonce ani Spojení si nezahrávají s hvězdami. A Spojení jsou mnohem vyspělejší než zbytek lidstva.“

„A právě to mi dělá starosti.“

„Co je tam napsáno?“

Sylveste si povzdechl a podíval se na obelisk. Doufal, že krátké odvedení pozornosti umožní jeho podvědomí text mezitím zpracovat, takže nyní mu bude význam nápisu jasný, podobně jako získal odpovědi na některé problémy, jimiž se zabýval před výpravou k Zahaleným. Ale rozluštění pořád ne a ne přijít. Písmo stále nechtělo vydat své tajemství. Nebo možná, pomyslel si, za to může mé očekávání. Doufal, že to bude něco důležitého, co potvrdí jeho teorii, přestože byla tak děsivá.

Místo toho se zdálo, že nápis pouze připomíná jakousi událost, která mohla mít význam v historii Amarantů, ale v rozporu s jeho předpokladem měla jen omezený místní dopad. Bude zapotřebí úplné počítačové analýzy, aby měl jistotu. Přečetl teprve první metr textu, ale už cítil příval zklamání. Ať už obelisk představoval co chtěl, přestal ho zajímat.

„Něco se tu stalo,“ řekl Sylveste. „Možná došlo k bitvě nebo se zjevil bůh. Je to pouze památník. Dozvíme se víc, až to celé vykopeme a provedeme datování okolních vrstev.“

„Nenašel jsi, cos hledal, že?“

„Chvíli jsem si myslel, že ano.“ Sylveste pohlédl na nejnižší odkrytou část obelisku. Text končil několik centimetrů nad osekaným sarkofágem, pod ním začínalo něco jiného, jakýsi obrazec, z něhož rozeznal pouze horní oblouky několika soustředných kružnic, víc nic. Co to je?

Sylveste nemohl, nechtěl hádat. Bouře sílila. Už nebyly vidět žádné hvězdy, pouze celistvá stěna prachu, která se řítila nad jejich hlavami jako obrovitá netopýří křídla. Jakmile opustí jámu, bude to hotové peklo.

„Dejte mi něco na kopání,“ požádal. Pak začal odškrabávat ztvrdlou půdu kolem vršku sarkofágu jako vězeň, který musí do rozednění vykopat tunel z cely. Za několik okamžiků se k němu přidala i Pascale a student, zatímco nad nimi vyla bouře.

***

„Moc si toho nepamatuju,“ řekl kapitán. „Jsme pořád u Uzenáčů?“

„Ne.“ Voljovová se snažila nedat najevo, že už mu to vysvětlovala aspoň desetkrát, kdykoli mu ohřála mozek. „Opustili jsme Kruger 60A před několika lety, jakmile Hegazi dojednal ledový štít, který jsme potřebovali.“

„Aha. Tak kde jsme?“

„Míříme ke Žlutozemi.“

„Proč?“ Kapitánův basový hlas zaduněl z reproduktorů postavených vedle mrazáku. Komplikované přístroje skenovaly jeho mozkové vlny, převáděly je do řeči a doplňovaly odpovědi, když to bylo zapotřebí. Neměl být vlastně vůbec při vědomí – veškerá aktivita neuronů měla ustát, jakmile teplota mozkové kůry klesla pod bod mrazu. Jeho mozek však byl prostoupen drobnými stroji, svým způsobem to byly právě tyto stroje, které teď myslely, přestože se tak dělo při teplotě nižší než půl kelvinu nad absolutní nulou.

„To je dobrá otázka.“ Voljovové něco dělalo starosti, ale nebyla to jen tato konverzace. „Míříme ke Žlutozemi z důvodu…“

„Ano?“

„Sadžaki si myslí, že je tam člověk, který by ti mohl pomoct.“

Kapitán se nad tím zadumal. Na blokovém schématu jeho mozku, které svítilo Voljovové na náramku, se míchaly barvy jako armády na bojišti.

„Nemůže to být nikdo jiný než Calvin Sylveste,“ řekl kapitán.

„Calvin Sylveste je mrtvý.“

„Tak ten druhý. Dan Sylveste. Jeho Sadžaki hledá?“

„Neumím si představit, kdo jiný by to měl být.“

„Nepřijde dobrovolně. Ani minule nepřišel dobrovolně.“ Nastala chvíle ticha, kvantové kolísání teploty tlačilo kapitána zpět do bezvědomí. „Sadžaki si toho musí být vědom,“ řekl, když se znovu probral.

„Jsem si jista, že zvážil všechny možnosti.“ Voljovová to řekla způsobem, z něhož bylo jasné, že si tím vůbec jistá není. Ale dávala si pozor, aby nemluvila proti druhému triumvirovi. Sadžaki byl vždy nejbližší kapitánův pobočník, ti dva spolu uletěli dlouhou cestu, znali se dávno před tím, než se k posádce připojila Voljovová. Pokud věděla, nikdo jiný – včetně Sadžakiho – s kapitánem nemluvil, ani nevěděl, že tato možnost existuje. Nebyl však důvod podstupovat hloupé riziko, ani vzhledem k nevyzpytatelné kapitánově paměti.

„Něco ti dělá starosti, Iljo. Vždycky ses mi svěřovala. Je to Sylveste?“

„Ne, je to mnohem blíž.“

„Tak něco na palubě?“

Voljovová mínila, že na tohle si nikdy docela nezvykne, ale návštěvy kapitána jí během posledních týdnů začaly připadat normální. Jako kdyby konverzace se zmrazeným tělem, nakaženým zpomaleným, ale potencionálně všežravým morem, byla pouze nepříjemnou, ale nevyhnutelnou stránkou života, něčím, co tu a tam musí udělat každý. Nyní se však chystala v jejich vztahu zajít o krok dál – chystala se podstoupit riziko, kterého se snažila vyvarovat, když měla vyjádřit své pochybnosti ohledně Sadžakiho.

„Jde o střelecké stanoviště,“ řekla. „Pamatuješ se přece na kabinu, odkud se ovládají zbraňové komplety, ne?“

„Myslím, že ano. O co jde?“

„Cvičím jednoho rekruta na střelce, pomocí neurálních implantátů ho propojím k rozhraní střeleckého prostředí a zbraňových kompletů.“

„Znám toho rekruta?“

„Jmenuje se Boris Nagornyj. Ne, nikdy ses s ním nesetkal, nalodil se teprve nedávno, snažila jsem se ho držet stranou od ostatních, pokud to záleželo na mně. Z jistých důvodů jsem ho sem dolů nikdy nevzala.“ Zejména proto, že by kapitánova nákaza mohla zasáhnout Nagorného implantáty, kdyby dovolila, aby se ti dva k sobě dostali příliš blízko.

Voljovová si povzdechla. Nyní se dostávala k podstatě své zpovědi. „Nagornyj byl vždycky trochu labilní, kapitáne. Z mnoha důvodů pro mě byl člověk s psychopaticky anomální osobností mnohem užitečnější než někdo s naprosto zdravým rozumem – alespoň jsem si to tehdy myslela. Podcenila jsem však hloubku Nagorného psychózy.“

„Zhoršilo se to?“

„Začalo to nedlouho po tom, co jsem do něho vložila implantáty a napojila ho na střelecké prostředí. Začal si stěžovat na zlé sny. Na hodně zlé sny.“

„Jaké neštěstí pro ubohého chlapíka.“

Voljovová pochopila, že ve srovnání s tím, čím kapitán prošel, čím stále ještě prochází, by noční můry většiny lidí vypadaly jako velice krotké přeludy. Jestli cítí nebo necítí bolest, bylo sporné, ale co vlastně je bolest ve srovnání s vědomím, že je požírán zaživa – a současně transformován – něčím naprosto nepopsatelně cizím?

„Nevím, jak zlé ty sny doopravdy byly,“ řekla Voljovová. „Vím jen to, že na Nagorného, který už měl ve srovnání s většinou lidí v hlavě dost děsů, byly příliš silné.“

„Tak cos udělala?“

„Všechno jsem změnila. Celý systém střeleckého prostředí, také implantáty v jeho hlavě. Nic nezabralo. Noční můry pokračovaly.“

„Máš jistotu, že to má něco společného se střeleckým prostředím?“

„Zpočátku jsem to odmítala, ale zcela jasně to souvisí s dobou, kdy jsem ho držela na střeleckém stanovišti.“ Zapálila si další cigaretu, oranžový uhlík byl jediný zdroj tepla v kapitánově okolí.

Jednou z mála příjemných věcí v uplynulých týdnech bylo, že našla balík cigaret. „Znovu jsem přestavěla systém, a přesto to nepomohlo. Jestli se něco změnilo, tak jen k horšímu.“ Odmlčela se. „Tehdy jsem řekla o těch problémech Sadžakimu.“

„A jak Sadžaki odpověděl?“

„Že mám v experimentech pokračovat alespoň do té doby, dokud nedorazíme ke Žlutozemi. Mám se dál vrtat ve střeleckém prostředí, ale nedovolit Nagornému usednout do křesla, pár let ho mám nechat v mrazáku, aby se zjistilo, zda to jeho psychózu nevyléčí.“

„To mi připadá jako docela rozumná rada. S čímž ty samozřejmě nesouhlasíš.“

Přikývla a paradoxně pocítila úlevu, že kapitán uhodl její přestupek, aniž by mu o tom musela říkat. „Probudila jsem se rok před ostatními, abych měla čas zkontrolovat systém a dohlédnout na to, jak pracuje. To jsem taky uplynulé měsíce dělala. Než jsem se rozhodla Nagorného probudit.“

„Další experimenty?“

„Ano. Až do včerejška.“ Zhluboka zabafala z cigarety. „Leze to z tebe jak z chlupaté deky, Iljo. Co se včera stalo?“

„Nagornyj zmizel.“ Tak, a bylo to venku. „Měl obzvláště těžkou chvilku a napadl mě. Ubránila jsem se, ale utekl. Nemám představu, kde je.“

Kapitán nad tím dlouho dumal. Dokázala odhadnout, co si myslí. Loď byla velká, v celých sekcích nemohlo být nic vystopováno, protože tam nefungovala čidla. A ještě těžší je najít někoho, kdo se usilovně skrývá.

„Musíš ho najít,“ řekl kapitán. „Nemůžeš dovolit, aby tady svobodně pobíhal, až se Sadžaki a ostatní probudí.“

„A co potom?“

„Pravděpodobně ho budeš muset zabít. Udělej to čistě, potom strč jeho tělo zpátky do mrazáku a naaranžuj to tak, že jednotka selhala.“

„Má to vypadat jako nehoda?“

„Ano.“ Jako obvykle nebyl na části kapitánova obličeje, kterou viděla za okénkem kryogenického pouzdra, naprosto žádný výraz. Nedokázal měnit výraz o nic víc než socha.

Bylo to dobré řešení. Natolik ji zaujala příčina celého problému, že na ně nedokázala sama přijít. Doposud se bránila konfrontaci s Nagorným, protože by se mohla dostat do situace, kdy by ho musela zabít. Tohle východisko se zdálo přijatelné – ale jako vždy, žádné východisko není přijatelné, když se na ně člověk podívá z jiného úhlu.

„Děkuji, kapitáne,“ řekla Voljovová. „Velmi jsi mi pomohl. Nyní tě, s dovolením, znovu zmrazím.“

„Přijdeš zase? Naše rozmluvy mě těší, Iljo.“

„Nenechala bych si je ujít ani za celý vesmír.“ Pak přikázala náramku, aby snížil teplotu mozku o pět milikelvinů, což kapitánovi opět přivodí bezvědomí beze snů a bez myšlenek. Alespoň v to doufala.

V tichu dokouřila cigaretu, potom se od kapitána odvrátila a pohlédla do tmavé chodby. Někde v lodi na ni čeká Nagornyj a cítí k ní tu nejhlubší zášť. Je nemocný, nemá to v hlavě v pořádku.

Jako pes, kterého je třeba utratit.

***

„Myslím, že vím, co to je,“ řekl Sylveste, když společnými silami odhalili horní dva metry obelisku a poslední kus kamene dopadl na zem. „No?“

„Je to mapa sluneční soustavy Delty Pavonis.“

„Něco mi říká, že jsi to tušil.“ Pascale hleděla skrze brýle na složitý motiv připomínající dvě vyvážené skupiny soustředných kruhů. Když se stereoskopicky spojily, stala se z nich skupina jedna, která jako by se vznášela kousek nad povrchem. Nepochybně šlo o oběžné dráhy planet. Slunce Delta Pavonis leželo uprostřed, opatřené příslušným amarantským symbolem – pěticípou hvězdou, která vypadala jako nakreslená člověkem. Pak následovaly přesně umístěné dráhy všech hlavních těles soustavy, vedle Obrody se skvěl amarantský znak pro svět. Nemohlo být pochyb, že to není náhodné uspořádání kruhů, neboť byly rovněž pečlivě vyznačeny měsíce hlavních planet.

„Měl jsem jisté podezření.“ Sylveste byl unavený, ale noční práce – a riziko – za to určitě stály. Trvalo jim mnohem déle, než odkryli druhý metr obelisku, a bouře chvílemi řádila jako švadrona ječících duchů, vyla, jako by je měla každou chvíli zbavit života. Ale jako už tolikrát, ani dnes nedosáhla divokosti předpovězené Cuvierem. Nejhorší běsnění pominulo, a přestože se závoje prachu stále hnaly po obloze jako temné vlajky, růžový úsvit již začal zahánět noc. Vypadalo to, že to přece jen přežili.

„Na celé věci se stejně nic nemění,“ řekla Pascale. „Přece jsme věděli, že se zabývali astronomií. Jenom to dokazuje, že objevili heliocentrickou soustavu.“

„Znamená to mnohem víc,“ řekl Sylveste opatrně. „Všechny planety nejsou viditelné pouhým okem, dokonce ani vezmeme-li v úvahu zvláštnosti fyziologie Amarantů.“

„Tak použili dalekohledy.“

„Ještě před chvílí jsi o nich mluvila jako o vesmířanech z doby kamenné. Teď už připouštíš, že uměli vyrobit dalekohled?“

Rád by věděl, jestli se usmála. Pod dýchací maskou to nepoznal. Vzhlédla k obloze, neboť nízko nad nimi přeletěl zářivý trojúhelník.

„Máme návštěvu,“ řekla.

Rychle vyšplhali po žebříku, nahoře byli pořádně zadýchaní. Přestože se vítr už zmírnil, vrchol bouře pominul před několika hodinami, pořád byl pohyb po povrchu hotové utrpení. Všude vládl zmatek, světlomety a gravimetry, které nestačili uklidit, ležely převrácené a polámané, nástroje rozházené kolem.

Bezocasý letoun pomalu kroužil a zkoumal možnost přistání. Sylveste okamžitě poznal, že je z Cuvieru, ve Výspě tak velký stroj neměli. Letounů byl na Obrodě nedostatek. Byl to jediný prostředek, jak překonat vzdálenosti větší než několik set kilometrů. Všechny dopravní prostředky vyrobili z místních surovin servulové během prvních dnů kolonizace. Jenže konstrukční roboti vzali zasvé během vzpoury, proto měly výrobky, které po nich zbyly, pro kolonii nevyčíslitelnou cenu. Letouny si menší poškození opravovaly samy a nikdy nepotřebovaly údržbu, ale přesto mohly být zničeny sabotáží nebo nedbalostí. V průběhu let se v kolonii neustále snižoval počet létajících strojů.

Deltaplán bodal do očí. Spodní strana křídla byla poseta tisíci tepelnými, doběla rozžhavenými tělísky, jež generovala termální vztlak. Kontrast mezi tmavou oblohou a zářícím samokřídlem byl pro Sylvestovy umělé oči příliš silný.

„Kdo je to?“ zeptal se nějaký student.

„To bych také rád věděl.“ Skutečnost, že letoun pochází z Cuvieru, Sylvesta vůbec nepotěšila. Sledoval, jak klesá a svou září vytváří na zemi stíny, než termální tělíska ztmavla a letoun sklouzl dolů. Za chvíli se vysunuly schůdky a ven vyklusala skupinka postav. Přepnul zrak na infračervenou – nyní zřetelně viděl, jak běží k němu. Tmavé uniformy, přilby, dýchací masky a na prsou cosi, co vypadalo jako pancíře, na nichž zářily znaky Správy kolonie, což znamenalo, že patří k milici. Muži nesli dlouhé pušky se svítilnami připevněnými pod hlavněmi.

„To nevypadá dobře,“ poznamenala Pascale výstižně.

Oddíl se zastavil několik metrů před nimi. „Doktor Sylveste?“ ozval se hlas ztlumený větrem. „Obávám se, doktore, že mám pro vás špatné zprávy.“

Nic jiného ani neočekával. „O co jde?“

„O váš transportér, doktore, který večer opustil vykopávky.“

„Co je s ním?“

„Do Výspy nedorazil. Vichr vytvořil na hřebenu návěj. Spadli dolů. Našli jsme je. Neměli nejmenší šanci.“

„A Sluková?“

„Všichni jsou mrtví, doktore.“ Kvůli dýchací masce, jakou používala milice, vypadal jako bůh Ganéša se sloní hlavou. „Je mi líto. Naštěstí jste se nepokusili vrátit zpátky současně.“

„To nebyla otázka štěstí,“ řekl Sylveste.

„Je tu ještě jedna věc, doktore.“ Milicionář pevněji sevřel pušku, jako by jen chtěl upozornit na to, že ji má, ne zamířit. „Jste zatčen, doktore Sylveste.“

***

B. D. Engův chraptivý hlas naplnil kabinu lanovozu jako uvězněná vosa. „Už jsi našemu hezkému městu přišla na chuť?“

„Co ty o něm můžeš vědět?“ zeptala se Kuriová. „Kdy jsi z té tvé zatracené krabice naposledy vystrčil nos, Bedno? Nemůžeš si nic pamatovat.“

Eng pochopitelně v kabině nebyl, palankýn by se do ní nevešel. Pokud měla mít štvanice úspěch, nemohl být lanovůz velký, aby nepřitahoval pozornost. Když parkoval na střeše, vypadal jako helikoptéra bez ocasu, která částečně složila otáčivé křídlo. Místo listů rotoru měl tenká teleskopická ramena zakončená háky, srpovitě zahnutými jako dráp lenochoda.

Jakmile Kuriová do kabiny nastoupila, dvířka se sklopila a odřízla ji od šumění deště a nezřetelného hluku města. Lanovůz se okamžik nehýbal, propočítával optimální trasu k Památníku Osmdesáti dole v Mulči, přičemž do kalkulace zahrnul nejen celou síť visuté dráhy, ale také stávající provoz, aby pasažéra co nejrychleji dopravil tam, kam potřeboval. Chvíli to trvalo, neboť počítač lanovozu nepatřil k nejchytřejším.

Pak Kuriová ucítila, jak se těžiště kabiny nepatrně přesunulo. Horním okénkem dveří spatřila, jak se jedno ze tří ramen natáhlo do dvojnásobné délky, až se hák na konci zachytil za lano napnuté nad budovou. Potom druhé rameno podobným způsobem uchopilo sousední lano. Kabina se zhoupla do vzduchu a chvíli klouzala po dvou lanech. Po několika vteřinách se však druhé lano odklánělo příliš daleko, aby na ně rameno dosáhlo. Bez přerušení jízdy se pustilo, ale než se mohla kabina zřítit, vymrštilo se třetí rameno a zaháklo se za další vhodné lano, jež se přiblížilo k jejich dráze. Vteřinu či dvě klouzali dolů, potom znovu stoupali do výšky, až Kuriová ucítila šimrání kolem žaludku. Nepříjemný pocit navíc prohlubovalo zdání, že lanovůz volí postup naprosto nahodile, a teprve až nemůže dál, jakoby čirou náhodou najde vždy správné lano, které potřebuje. Aby se uklidnila, prováděla dechová cvičení, nervózně si natahovala prst po prstu černé kožené rukavice.

„Přiznávám,“ řekl Eng, „že už je to nějaký čas, co jsem se osobně nekochal vůní města. Ale tobě by neměla uškodit. Vzduch není tak znečištěný, jak se zdá. Čističky jsou jednou z mála věcí, které po tavomoru dosud fungují.“

Kabina minula shluk budov v sousedním bloku a otevřela se vyhlídka na větší Část Kaldery. Kuriové připadalo zvláštní, že pokroucený les znetvořených staveb byl kdysi nejúspěšnějším městem v lidské historii, odkud téměř po dvě staletí proudila progresivní věda a umění. Nyní dokonce i místní přiznávali, že město má ty nejlepší dny za sebou. S troškou ironie ho nazývali „městem, které se nikdy neprobouzí“, neboť mnoho tisíc kdysi bohatých lidí leželo nyní zmrazených v kryokryptách, kde trávili staletí v naději, že současné období je jen mezihrou před další epochou blahobytu.

Vnější hranice Kaldery tvořil přírodní kráter široký šedesát kilometrů, stavby uprostřed obklopovaly samotný jícen. Město chránilo osmnáct kupolí, rozpínaly se od okrajů kráteru až k sopouchu. Na obvodu byly spojené a tam, kde je podpíraly nosné věže, připomínaly plachty přehozené přes nábytek v domě nedávno pohřbeného nebožtíka. V místní hantýrce se jim říkalo moskytiéra, ačkoli měly alespoň deset dalších názvů ve stejném počtu jazyků. Kupole byly životně nezbytné pro existenci města. Atmosféra Žlutozemě – chladná směs dusíku a metanu, okořeněná dlouhými řetězci uhlovodíků – byla smrtelně nebezpečná. Naštěstí kráter chránil město před nejhoršími větry a přeprškami tekutého metanu. Horké plyny tryskající z jícnu kaldery přeměňovala na dýchatelný vzduch relativně levná a jednoduchá technika na výrobu atmosféry. Na Žlutozemi bylo několik dalších osídlení, mnohem menších než město Kaldera, ale všechna měla se svým ovzduším nesrovnatelně větší problémy.

V prvních dnech pobytu na Žlutozemi se Kuriová vyptávala starousedlíků, proč se v prvé řadě někdo obtěžoval osídlit tak nehostinnou planetu. Skyovo vítězství sice nevyjde z válečných konfliktů, ale aspoň se tam dá žít bez kupolí a zařízení na výrobu atmosféry. Brzy se naučila neočekávat žádnou logickou odpověď, pokud její otázka nebyla rovnou považována za neomalenost cizince. První výzkumníky přitáhla sama kaldera, kolem mobilních buněk vyrostla nejprve trvalá základna a později něco jako hraničářské městečko. Blázny, hledače pokladů a blouznivé vizionáře sem přivedly nejasné zprávy o bohatství ukrytém v kráteru. Většinou odletěli zklamaní, mnozí zemřeli v horkých toxických hlubinách jícnu, ale někteří se rozhodli zůstat, protože se jim zalíbilo nebezpečné prostředí vznikajícího města. Za dvě stě let se z hrstky baráků stalo… tohle.

Město se táhlo do dálky všemi směry jako husté bludiště propletených budov, pozvolna se ztrácejících v šeru. Nejstarší stavby byly dosud víceméně nedotčené, krabicovité domy si zachovaly tvar i během moru, protože do nich nikdy nebyly vestavěny samoopravovací nebo přestavovací systémy. Moderní stavby nyní naopak připomínaly podivné, nastojato umístěné kusy naplaveného dříví nebo uschlých starých stromů v posledním stadiu trouchnivění. Mrakodrapy byly kdysi rovné a symetrické, než vinou tavomoru zešílely a vyrašily z nich baňaté výčnělky a propletené malomocné přívěsky. Tyto budovy byly nyní všechny mrtvé, ztuhlé v tvarech, které jako by záměrně šířily neklid. K jejich stěnám se lepily slumy, nižší úrovně se ztrácely ve změti lešení chudinské čtvrti a vratkých bazarů osvětlených otevřeným ohněm. Ve slumech se pohybovaly drobounké postavy, chodily pěšky nebo jezdily v rikšách, chvátaly za obchodem a nejrůznějšími povinnostmi křivolakými uličkami, které vedly nad starými troskami. Bylo tam jen velmi málo motorových vozidel, většina z nich vypadala, jak si Kuriová všimla, jako poháněna párou.

Slumy se po bocích domů málokdy vyšplhaly nad desáté patro, pak se zřítily vlastní váhou, takže dalších dvě stě nebo tři sta metrů nad nimi se zvedaly hladké stěny, neznetvořené morovou nákazou. Tato střední úroveň města vypadala neobydlená. Až teprve u samých vrcholků se znovu objevovala lidská přítomnost, terasovité stavby posazené jako hnízda jeřábů na větvích zdeformovaných budov. Nové přístavby zářily viditelným bohatstvím a mocí, osvětlenými okny bytů a neonovými reklamami. Reflektory svítily z okapů, někdy zachytily drobounké tvary jiných lanovozů na cestě mezi čtvrtěmi. Kabiny si opatrně hledaly cestu sítí jemných úponků vytvářejících na budovách krajku jakoby z nervových vláken. Místní tuto výšinu, město nad městem, nazývali Nebesa.

V Kaldeře nikdy nevyšel jasný den. Kuriová měla pocit, že je pořád večer, neboť pod kupolemi ležel věčný soumrak.

„Bedno, kdy konečně oškrábou špínu z moskytiéry?“

Eng se zasmál, jako když se štěrk sype z kbelíku. „Nejspíš nikdy. Pokud někdo nevymyslí, jak z toho vytřískat peníze.“

„Tak, a kdo teď Kaldeřany pomlouvá?“

„My si to můžeme dovolit. Po práci se vracíme na orbitální karusel, kde jsou samí báječní lidé.“

„Zavření v krabicích. Promiň, Bedno, ale se mnou na tvém večírku nepočítej. Tak velké vzrušení by mě mohlo zabít.“ Už viděla kalderu, neboť lanovůz zatáčel kolem vnitřního okraje zaoblené kupole. Zvětralé stěny hlubokého jícnu pozvolna klesaly z roviny, než začaly svisle spadat skalním podložím do hloubky, ověnčené rourami, které vedly až ke stanici, jež tryskající plyny zpracovávala na vzduch a teplo pro město. „Když už mluvíme o zabíjení, co má tahle podivná zbraň znamenat?“

„Dokážeš s ní zacházet?“

„Když zaplatíš, dokážu. Ale ráda bych věděla, co jste na mě připravili.“

„Jestli máš nějaký problém, raději si promluv s Taraschim.“

„To byl jeho nápad?“

„Do nejmenšího detailu.“

Lanovůz projížděl nad Památníkem Osmdesáti. Kuriová ho nikdy z tohoto úhlu neviděla. Zdola z ulice vypadal majestátně, ale z výšky ošuměle a smutně. Tetraedr připomínal stupňovitý chrám, nižší patra obrůstaly slumy. Nedaleko vrcholu končilo mramorové obložení a začínala okna z tónovaných skel, některá však byla rozbitá nebo zakrytá kovem, což z ulice nebylo vidět. Dorazila na místo likvidace. Nebylo obvyklé znát je předem, takže nejspíš si i tohle Taraschi stanovil ve smlouvě. Smlouva na štvanici se uzavírala se zabijákem pouze tehdy, pokud se klient domníval, že má značnou šanci vyhnout se pronásledovateli během stanovené doby. Prakticky nesmrtelní boháči se tak snažili zaplašit nudu a vybočit z obvyklých předvídatelných kolejí, a pokud Stínohru přežili, jak se většinou stávalo, měli se čím chvástat.

Kuriová si přesně pamatovala, kdy se do Stínohry zapojila. Došlo k tomu téhož dne, kdy byla oživena na oběžné dráze kolem Žlutozemě na karuselu Řádu ledových mendikantů. Ačkoli se poblíž Skyova vítězství ledoví mendikanti nevyskytovali, slyšela o nich a přibližně věděla, čím se zabývají. Byla to dobročinná řehole, jež pomáhala cestujícím, kteří během letu mezihvězdným prostorem utrpěli jakoukoli formu traumatu, například amnézii po oživení, což byl běžný vedlejší příznak dlouhodobého pobytu ve spacím mrazáku.

Fakt, že ji probudili ledoví bratři, byl špatným znamením. Možná byla její amnézie tak rozsáhlá, že jí vymazala roky předchozího života, ale Kuriová si vůbec nevzpomínala ani na nalodění, ani na mezihvězdnou cestu. Poslední vzpomínky měla velmi konkrétní. Ležela v lazaretu na Skyově vítězství vedle svého manžela Fazila. Oba byli zraněni během přestřelky, a přestože zranění nebyla těžká, lékaři doporučili ošetření v některé orbitální nemocnici. Kolem pobíhal zdravotník a oba připravoval na krátký spánek v mrazáku. Raketoplán je měl dopravit na orbitu, měli být umístěni na kryogenickém oddělení, než se uvolní místo na operačním sále. To mohlo trvat měsíce, ale zdravotník je s úsměvem ujišťoval, že válka určitě neskončí, než se vrátí do služby. Kuriová i Fazil zdravotníkovi věřili. Koneckonců byli oba profesionální vojáci.

Pak se probudila, ale nikoli na rekonvalescenčním pokoji v orbitální nemocnici. Kolem pobíhali mniši v hábitech a mluvili s divným, žlutozemským přízvukem. Ledoví bratří jí vysvětlili, že za to nemůže amnézie. Žádné poškození během spánku v mrazáku neutrpěla. Stalo se něco o hodně horšího.

Představený řádu nazval její situaci „administrativní chybou“. Kryogenické oddělení u Skyova vítězství zasáhla raketa. Kuriová a Fazil patřili k těm několika málo šťastným, které výbuch nezabil, zničil však veškeré záznamy. Personál se sice poctivě snažil spáče identifikovat, ale nevyhnutelně došlo k chybám. Kuriovou si spletli s Demarchou, která přiletěla na Skyovo vítězství jako pozorovatel válečného konfliktu a zrovna se měla vrátit na Žlutozem. Kuriovou rychle přemístili na operační sál a potom rovnou na mezihvězdnou loď, která právě odlétala. V případě Fazila naneštěstí neudělali stejnou chybu. Zatímco Kuriová během spánku překonávala světelné roky k Epsilon Eridani, Fazil rok za rokem stárnul. Na chybu se pochopitelně brzy přišlo, tvrdil představený bratrstva, jenže příliš pozdě. Nejmíň deset let se žádná loď nechystala vyrazit stejným směrem. A kdyby se Kuriová okamžitě vrátila na Skyovo vítězství (což bylo rovněž nemožné, neboť kolem Žlutozemě neparkovala ani jedna loď, která by to měla v plánu), minulo by skoro čtyřicet let, než by se s Fazilem znovu setkala. Navíc by Fazil ani netušil, že se vrací domů, mohl by si mezitím zařídit nový život, opět se oženit, mít děti, možná i vnoučata. Objevila by se jako duch z minulosti, na niž nejspíš dávno zapomněl. Přirozeně za předpokladu, že nezahynul, jakmile se vrátil do boje.

Dokud jí ledoví mendikanti nevysvětlili, v jakém postavení se ocitla, nikdy ji o rychlosti světla ani nenapadlo přemýšlet. Vždyť ve vesmíru se nic nepohybovalo rychleji. Jenže nyní jí ve srovnání s rychlostí, jíž bylo zapotřebí, aby udržela naživu svou lásku, připadalo jako hlemýžď. V okamžiku krutého poznání pochopila, že to byla základní struktura vesmíru, samotné fyzikální zákony, které se proti ní spikly a způsobily jí tak žalostnou ztrátu. Dokázala by se s tím vyrovnat mnohem snáze, kdyby věděla, že je Fazil mrtvý. Cítila, jak je odděluje hrůzná propast času a prostoru. Hněv ji bodal v srdci jako ostrá střepina, které se nutně musela zbavit, pokud nemínila dopustit, aby ji zabila.

Později téhož dne ji navštívil muž, který se představil jako Tanner Mirabel, a nabídl jí práci nájemného vraha. Samotnou ji překvapilo, že bez váhání souhlasila.

Tanner Mirabel také kdysi sloužil na Vítězství jako voják. Dnes hledal talenty, pídil se po nových a schopných zabijácích. Napíchl se na síť a dozvěděl se o jejích vojenských schopnostech, ještě než byla rozmrazena. Mirabel jí zprostředkoval obchodní kontakt s B. D. Engem, prominentním hermetikem. Krátce nato následoval pohovor a podrobné psychologické testy. Ukázalo se, že u zabijáků je vyžadována analytická povaha, nemluvě o tom, že se museli řadit mezi psychicky nejvyrovnanější obyvatele planety. Museli mít neustále na paměti, kdy je likvidace legální a kdy by překročili místy nejasnou hranici, za níž začínala vražda, aby nesrazili akcie společnosti Omega kamsi až hluboko do Mulče.

Všemi testy snadno prošla.

Podstoupila však i jiné zkoušky. Klienti si ve smlouvách často určovali zvláštní způsob exekuce, ale současně si tajně zajišťovali, aby k ní doopravdy nedošlo. Většinou se mylně domnívali, že jsou natolik chytří a vynalézaví, aby pronásledovateli dokázali unikat třeba i celé týdny či měsíce. Kuriová se musela naučit bezvadně zacházet s všemožnými druhy zbraní, a zjistila, že má talent, o němž sama nevěděla.

Zbraň, kterou našla pod polštářem, však dosud neviděla. Chvilku jí trvalo, než přišla na to, jak jednotlivé části složit. V celku vypadala jako ostřelovačská puška se směšně tlustou, navíc děrovanou hlavní. Zásobník obsahoval náboje podobné drobným černým mečounům. Holografické symboly na hrotech varovaly před toxiny. Právě tyhle smrtonosné hlavičky ji udivily. Dosud nepoužívala bakteriologické jedy.

A proč si Taraschi vybral Památník?

„Bedno,“ řekla Kuriová, „ještě něco…“

Ale to už lanóvůz dosedal na ulici a rikšové šlápli do pedálů, aby mu uhnuli. Na obrazovce se objevila výše poplatku. Přejela malíčkem úvěrovou štěrbinu a zaplatila z jištěného účtu v Nebesích, který neměl vysledovatelné spojení s Omegou. To bylo nezbytné, neboť každý terč s dobrými kontakty by mohl snadno svého vraha vystopovat pomocí záznamů, které zanechal v nespolehlivém finančním systému planety. Světlo a stín musely zůstat odděleny.

Kuriová zvedla dvířka a vyskočila ven. Na ulici jako vždy drobně pršelo. Říkalo se tomu vnitřní déšť. Okamžitě na ni zaútočila směsice pachů Mulče, splašků a potu, kořeněných jídel, ozonu a kouře. Hluk byl všudypřítomný. Neustálý provoz rikš, řinčení zvonků a houkání klaksonů tvořily neutuchající rámus prostoupený křikem prodavačů a povykem zvířat v klecích, útržky písní zpěváků a hlasy optikomů, které mluvily jak moderní severštinou, tak kanasijštinou. Nasadila si klobouk s širokou střechou a zvedla si límec dlouhého pláště. Lanovůz se vznesl, natáhl ramena po vysoko napjatých lanech a brzy se ztratil mezi ostatními kabinami pod hnědými výšinami zastřešené oblohy.

„No tak, Bedno, teď se ukaž.“

Engův hlas jí zazněl rovnou v lebce: „Věř mi, z této akce mám velmi dobrý pocit.“

***

Kapitánova rada je skvělá, myslela si Ilja Voljovová. Jediné rozumné východisko je opravdu Nagorného zabít. Nagornyj sám jí to velmi ulehčil, neboť se ji pokusil zabít jako první, takže si nemusí dělat starosti s morálním hlediskem.

Stalo se to už před několika měsíci palubního času, ale ona ten rozhodný krok pořád odkládala. Mnoho času jí však nezbývalo, neboť zanedlouho loď doletí ke Žlutozemi a posádka se vynoří ze spacích mrazáků. Potom by měla možnosti velmi omezené a těžko by to mohla nastrojit tak, že Nagorného smrt nastala následkem selhání jednotky.

Teď už se tomu musí postavit. Tiše seděla ve své laboratoři a dodávala si odvahy. Ubikace Voljovové nebyla podle měřítek Nostalgie nekonečna velká, mohla si klidně zabrat celou řadu kajut, kdyby o to stála, ale k čemu by to bylo? Když byla vzhůru, zabývala se téměř výhradně zbraňovými systémy. Když spala, o zbraňových systémech se jí zdálo. Dopřála si jen tolik luxusu, který měla čas využít – vychutnat si by byl příliš silný výraz – a pro své potřeby měla dostatek místa. Měla postel a pár kusů praktického nábytku, přestože jí loď mohla opatřit jakýkoli styl by si přála. Pouze v malé laboratoři nešetřila na vybavení. Pracovala na léku pro kapitána, útočila na nemoc prostředky natolik komplikovanými, že o tom posádce raději neříkala, aby zbytečně nevzbuzovala naději.

Taky sem uložila Nagorného hlavu, jakmile ho zabila. Byla pochopitelně zmrazená v přilbě starého skafandru, v níž se zapnul nouzový kryomodus, hned jak zaznamenala smrt uživatele. Voljovová slyšela o přilbách s uzávěry ostrými jako břitva vestavěnými do límce, které v případě neštěstí rychle a čistě oddělily hlavu od trupu, ale tohle nebyl ten model.

Nagornyj zahynul za zajímavých okolností.

Voljovová probudila kapitána a vysvětlila mu, že střelec přišel o rozum v důsledku jejích experimentů. Řekla kapitánovi o problémech, s nimiž se setkala při napojení Nagorného do střeleckého prostředí pomocí implantátů, které mu vložila do hlavy. Dokonce se zmínila o tom, že ho opakovaně trápily zlé sny, než ji rekrut napadl a zmizel v hlubinách lodi. Kapitán se na noční můry blíž nevyptával a Voljovová byla tehdy ráda, protože se jí o nich nechtělo mluvit, natož rozebírat jejich obsah.

Později však už bylo mnohem těžší noční můry ignorovat. Problém byl v tom, že nešlo prostě jen o náhodné sny, ať byly jakkoli znepokojivé. Nagornyj tvrdil, že se neustále opakují do nejmenších detailů. Většinou se týkaly bytosti, kterou nazýval Krádce slunce. Byl to Nagorného soukromý mučitel. Nebylo příliš jasné, jak se Krádce slunce Nagornému projevoval, ale zcela nepochybně s ním přicházel i pocit neuvěřitelného zla. Něco pochopila z nákresů, které našla v Nagorného kajutě, horečnaté kresby tužkou, náčrty ošklivých tvorů podobných ptákům, vychrtlých, s prázdnými očními důlky. I tenhle letmý pohled do Nagorného šílenství jí stačil. Jak však souvisel tento přízrak s pobytem ve střeleckém prostředí? Mohlo dojít k závadě neurálního rozhraní, takže vyvolalo v jeho mozku děsivé představy? Nyní už jí bylo jasné, že k němu byla příliš tvrdá a příliš rychle ho poháněla kupředu. Ale plnila pouze Sadžakiho příkaz, aby přivedla střelecké stanoviště do stavu plné pohotovosti.

Proto se Nagornyj zhroutil a ztratil se v lodním bludišti, kde nefungovala čidla. Kapitánovo doporučení, aby ho chytila a zabila, se shodovalo s jejím rozhodnutím. Zabralo jí to však mnoho dní, musela nejprve rozmístit síť snímačů v nejdůležitějších chodbách, naslouchala krysám, zda nezachytily stopu. Už to začalo vypadat beznadějně. Nagornyj bude pobíhat po lodi, až dorazí do soustavy Žlutozemě a posádka se probudí…

Pak však Nagornyj udělal dvě chyby – poslední projevy jeho šílenství. První chybou bylo, že se vloupal do její ubikace a zanechal na zdi vzkaz napsaný vlastní krví. Vzkaz byl docela jednoduchý. Dokázala by předem ta dvě slova uhodnout.

KRÁDCE SLUNCE

Potom jí ukradl přilbu, skafandru si ani nevšiml. Vloupání přivolalo Voljovovou do kajuty, kde ji Nagornyj přepadl. Vytrhl jí z ruky zbraň a násilně ji odvedl dlouhou klikatou chodbou k nejbližší výtahové šachtě. Voljovová se mu snažila vyškubnout, ale Nagornyj měl sílu šílence a ocelový stisk. Přesto doufala, že se příležitost k útěku najde, jakmile přijede výtah a on ji odveze tam, kam má v úmyslu.

Jenže Nagornyj na výtah nečekal. Rozstřelil dveře, za nimiž byla hlubina plná ozvěn. Bez průtahů, dokonce i bez rozloučení, strčil Voljovovou do šachty.

To byla druhá chyba.

Šachta vedla lodí od jednoho konce na druhý, čekaly ji kilometry pádu, než doletí na dno. Několik děsivých okamžiků se domnívala, že přesně tak také skončí, zahyne na konci šachty, a jestli to bude za několik vteřin, nebo až za minutu, bylo úplně jedno. Stěny byly hladké a holé, neměla se čeho zachytit.

Zemře.

Pak se jí však znovu vrátila schopnost přesného uvažování, což ji překvapilo teprve později. Uvědomila si, že vlastně nepadá, ale stojí, vznáší se v absolutním klidu vzhledem ke hvězdám. To, co se pohybuje, je naopak loď, řítí se vzhůru kolem ní. Nezrychluje Voljovová, nýbrž světlohonec.

A zrychluje pomocí motorů, které může ovládat prostřednictvím svého náramku.

Neměla čas přemýšlet nad detaily. Myšlenka se zformovala, explodovala jí v mozku, a ona ji buď okamžitě provede, nebo se smíří s osudem. Může zastavit svůj domnělý pád, jestliže obrátí tah motorů, a musí to udělat v nejkratším čase. Motory vytvářely standardní přetížení jedno gé, což byl důvod, proč si Nagornyj tak snadno spletl loď s výškovou budovou. Padala možná deset sekund, než to její mysl zpracovala. Jak to tedy provede? Zpětný tah, ale na jak dlouho? Jedno gé na deset sekund? Ne, to je málo. Šachta už nemusí být dost hluboká. Raději na sekundu deset gé – věděla, že motory to zvládnou. Manévr posádku neohrozí, je bezpečně uložena v mrazácích. Neublíží ani jí, pouze uvidí, jak ubíhající stěny šachty prudce zpomalí.

Nagornyj tak dobře chráněn není.

Jenže to nebylo snadné, proud vzduchu téměř přehlušil její hlas, když křičela instrukce do náramku. Následovaly mučivé okamžiky, než ji loď vzala na vědomí.

Potom poslušně vykonala příkaz.

Později našla Nagomého. Deset gé by normálně nebylo smrtelných. Potřebovala, aby se loď, která se řítila kolem ní, z jejího pohledu zastavila, ale to se jí nepodařilo jedním příkazem. Dosáhla toho metodou pokusu a omylu, a impulzy házely Nagorným mezi podlahou a stropem.

Sama se zranila, zlomila si nohu o stěnu šachty, ale teď už byla vyléčená a bolest nebyla víc než jen mlhavá vzpomínka. Laserovou kyretou oddělila Nagorného hlavu, neboť ji musela otevřít a vyjmout z jeho mozku křehké implantáty. Protože vznikly náročným postupem molekulárního množení, nejásala by nadšením, kdyby je musela znovu vypěstovat. Teď přišel čas implantáty vyjmout.

Vytáhla hlavu z přilby a ponořila ji do kapalného dusíku. Pak vsunula prsty do rukavic manipulátorů zavěšených nad pracovním stolem. Lesklé chirurgické nástroje ožily a sklonily se k lebce, připraveny ji otevřít. Až skončí, bude muset jednotlivé kusy zase naprosto dokonale složit. Předtím však dovnitř vloží atrapy implantátů pro případ, že by mozek někdo zkoumal, aby nezjistil, že z něj něco odebrala. Potom hlavu opět připojí k tělu, ale s tím si nemusí dělat velké starosti. Až ostatní zjistí, co se Nagornému stalo – o čem je přesvědčí, že se mu stalo – bude už v takovém stavu, že nikdo nebude mít zájem o podrobné vyšetření. Potíže by mohly nastat pouze se Sudžikovou, neboť byla Nagorného milenkou, než zešílel.

Udělá to jako s ostatními problémy, které na ni čekají. Ilja Voljovová překročí most, teprve až k němu dojde.

Začala pátrat v Nagorného mozku po tom, co jí patřilo, a poprvé ji napadlo, že ho musí někdo nahradit.

Na palubě Nostalgie nikdo vhodný nebyl. Ale třeba najde nového rekruta na Žlutozemi.

***

„Přihořívá, Bedno?“

Skrze hmotu vysoké budovy k ní Engův hlas dorazil nejasný a zkreslený. „Skoro hoří, zlatíčko. Jen pokračuj a dávej pozor, abys nepromarnila šipky s toxinem.“

„Jistě, Bedno, ale právě na to se chci –“

Kuriová ustoupila stranou, neboť kolem procházeli tři novokomusó, na hlavách měli jako přilby nasazeny hluboké proutěné klobouky tengaj, které jim skrývaly obličeje. Dlouhé bambusové flétny šakuhači, jimiž před sebou rozháněli vřešťany pláštíkové, svištěly vzduchem jako hůlky mažoretek.

„– zeptat,“ pokračovala, „co když nás to zabije oba?“

„To se nemůže stát,“ prohlásil Eng. „Toxin je zaměřen přímo na Taraschiho biochemii. Zasáhneš-li na této planetě kohokoli jiného, bude se moci pochlubit pouze ošklivým bodnutím.“

„I kdybych zasáhla Taraschiho klon?“

„Myslíš, že to hrozí?“

„Jenom se ptám.“ Připadalo jí, že Bedna je nezvykle nervózní.

„Pokud by měl Taraschi klon a my bychom ho omylem zabili, byl by to v každém případě Taraschiho problém, nikoli náš. Všechno je dopodrobna sepsáno. Někdy by sis to měla přečíst.“

„Až mě zachvátí existencionální nuda,“ řekla Kuriová, „třeba to zkusím.“

Ztuhla, protože náhle se něco změnilo. Eng zmlkl a místo jeho hlasu slyšela zřetelný pulzující tón, tichý a zlý jako tepání echolokátoru. Slyšela tento tón během posledních šesti měsíců již aspoň desetkrát, pokaždé signalizoval přítomnost terče. Znamenalo to, že Taraschi není dál než pět set metrů. Podle síly pulzování usoudila, že je uvnitř Památníku.

Postup hry byl nyní veřejným majetkem. Taraschi to věděl, na spolehlivé klinice v Nebesích mu implantovali stejné zařízení, jež v jeho hlavě generovalo podobné pulzy. Různé mediální sítě, které se zajímaly o Stínohru, už na místo likvidace určitě vyslaly reportážní týmy. Ti rychlejší budou co nevidět někde poblíž.

Když kráčela dál promenádou pod Památníkem, pulzování se zrychlilo, ale nijak výrazně. Taraschi musel být nahoře, musel být v Památníku, proto se relativní vzdálenost mezi nimi prudce neměnila.

Náměstí popraskalo poklesem půdy, neboť se nacházelo nebezpečně blízko kaldery. Původně byl v podzemí nákupní areál, ale Mulč už ho pohltil, nejnižší úrovně zaplavila břečka barvy karamelu, jen tu a tam se z ní vynořovaly propadlé chodníky. Tetraedr Památníku se zvedal vysoko nad promenádu a zaplavené náměstí, stál na obráceném jehlanu zasazeném hluboko do skalnatého podloží. Do budovy vedl pouze jediný vchod. Což znamenalo, že Taraschi už je vlastně mrtvý, jestli ho chytí uvnitř. Aby se tam však dostala, musí přejít most nad náměstím, takže její příchod nezůstane utajen. Napadlo ji, jaké myšlenky se teď asi honí jeho hlavou. Ve snech se často ocitala v nějakém zpola opuštěném městě, kde ji pronásledoval nesmiřitelný lovec, ale Taraschi prožíval tu hrůzu ve skutečnosti. Pamatovala si, že lovec ze snů se nikdy nepohyboval rychle. Také proto byly sny tak nepříjemné. Zoufale se snažila běžet, ale nohy měla jako z olova, a lovec kráčel pomalu, což svědčilo o jeho trpělivosti a zkušenosti.

Na mostě pulzování zrychlilo, hrubá dlažba pod podrážkami jejích bot byla mokrá. Občas se tep zpomalil a znovu zrychlil, znamenalo to, že se Taraschi pohybuje po budově. Ale teď už pro něj nebylo úniku. Mohl to zařídit tak, aby se setkali až na střeše Památníku, ale pokud by použil vzdušnou dopravu, porušil by podmínky kontraktu. V salonech Nebes by byl natolik zostuzen, že by to pro něj bylo horší než smrt.

Vešla do atria uvnitř jehlanu nesoucího Památník. Byla tam tma a chvíli trvalo, než se jí oči přizpůsobily. Vytáhla zpod pláště pušku a pro případ, že by se Taraschi chtěl vyplížit ven, zkontrolovala východ. Nepřekvapilo ji, že se o to nepokusil. Atrium bylo prázdné a vydrancované. Déšť bušil do kovu. Vzhlédla ke shluku rezavých poškozených soch zavěšených na měděných lanech pod stropem. Několik leželo na mramorové podlaze, kovová křídla ptáků se zasekla do kamene. Pokrývala je vrstva prachu, který se usadil na peří jako šedivý závoj.

Podívala se na strop.

„Taraschi?“ zavolala. „Slyšíte mě? Už jdu.“

Udivilo ji, že tu ještě není televize. Nebylo obvyklé, aby se dostala tak blízko místu likvidace a nemotal se kolem ní dav reportérů a zvědavců, který se hlučně dožadoval krve.

Taraschi neodpověděl. Věděla však, že je někde nahoře. Namířila si to přes atrium ke spirále schodiště. Rychle po něm vyběhla, rozhlédla se po větších kusech, jimiž by dokázala pohnout, aby Taraschimu zahradila ústupovou cestu. Válela se tam spousta poničených exponátů a nábytku. Začala je nosit na hromadu na vrcholu schodiště. Spíš Taraschiho jenom zpomalí, než aby mu zabránila v útěku, ale to stačilo.

Než skončila, byla zpocená a bolela ji záda. Odpočala si a pořádně si prohlédla okolí. Neustálé pulzování v hlavě potvrzovalo, že Taraschi není daleko.

Horní část Památníku byla určena osobním pomníkům Osmdesáti. Pomníčky byly umístěny ve výklencích působivých černých mramorových stěn, které se zvedaly do poloviny závratně vysokého stropu, po stranách stály sloupy ozdobené karyatidami ve svůdných pózách. Stěny přerušované na všech stranách průchody neumožňovaly vidět dál než několik desítek metrů. Tři trojúhelníkové plochy stropu byly místy proraženy, proudy sepiového světla padaly do sálu. Déšť crčel z větších děr. Kuriová si všimla, že mnoho výklenků je prázdných, což buď znamenalo, že byly vypleněny, nebo se rodiny Osmdesáti rozhodly přenést pomníky na bezpečnější místo. Zbyla jich nejvýš polovina, většinou byly uspořádány podobným způsobem – podobizny, životopisná data a dary na památku mrtvých. Zbytek expozice byl mnohem důmyslnější. Byly tam hologramy či sochy, ve dvou případech nabalzamované mrtvoly skutečných lidí. Tělesné pozůstatky nepochybně prošly složitou úpravou, aby se skryla nejhorší poškození způsobená procedurou, která je zabila.

Kuriová nechala dobře udržované pomníky na pokoji a vybrala si pouze ty, které byly zjevně opuštěné, ale přesto jí byl vandalismus proti srsti. Nejužitečnější byly busty, velké právě tak, aby s nimi mohla pohnout, pokud se jí podařilo zvednout je z podstavce. Nerozmisťovala je systematicky, ale jednoduše je na vrchol schodiště naházela. Drahokamy z očních důlků už měly většinou vydloubnuty. Se sochami celých postav se hýbalo mnohem hůř, podařilo se jí přesunout pouze jedinou.

Brzy byla barikáda hotova. V podstatě to byla hromada trosek, převržených hlav s netečnými výrazy, které vůbec nevzrušilo, co s nimi provedla. Obklopila ji drobnějšími předměty, o něž měl Taraschi zakopnout – vázami, knihami a věrnými servuly. I kdyby Taraschi začal hromadu rozebírat, aby se dostal ke schodům, určitě by ho zaslechla a stačila by sem doběhnout dřív, než by byl hotov. Možná by bylo dokonce i stylové, zabít ho na té hromadě hlav, protože trochu připomínala Golgotu.

Celou tu dobu naslouchala krokům kdesi za černými, členitými zdmi.

„Taraschi,“ zavolala, „neztěžujte si to. Odtud není úniku.“

Odpověď byla pozoruhodně silná a sebejistá: „To se mýlíte, Anno. Jsem tady právě kvůli úniku.“

Zatraceně. Neměl znát její jméno.

„Tím únikem je smrt, že?“

„Něco takového,“ zaznělo pobaveně.

Nebylo to poprvé, co se v hodině jedenácté setkala s odvahou a statečností. V podstatě je proto obdivovala. „Chcete, abych vás našla, že?“

„Když už jsme se dostali tak daleko, proč ne?“

„Chápu. Chcete si přijít na své peníze. Smlouva s tolika dodatky, jaké má ta vaše, nemohla být levná.“

„S dodatky?“ Pulz v její hlavě se o trochu zrychlil.

„Tahle zbraň. To, že jsme sami.“

„Aha,“ řekl Taraschi. „Ano, bylo to drahé. Ale chtěl jsem, aby to až do samého konce bylo jen mezi námi dvěma.“

Kuriová začala být podrážděná. Nikdy se svými klienty nemluvila. Obvykle to stejně nebylo možné s krvežíznivým davem za zády. Připravila si zbraň a pomalu kráčela uličkou. „Proč jste chtěl soukromí?“ zeptala se, neboť nebyla schopna rozhovor přerušit.

„Důstojnost. Třebaže se této hry účastním, nechci se při ní zneuctít.“

„Jste velmi blízko,“ řekla Kuriová.

„Ano, velmi blízko.“

„A nebojíte se?“

„Přirozeně. Ale života, nikoli smrti. Trvalo mi celé měsíce, než jsem dosáhl tohoto stavu.“ Jeho kroky se zastavily. „Co si myslíte o tomto místě, Anno?“

„Neuškodila by trocha péče.“

„Musíte přiznat, že jsem je vybral dobře.“

Zahnula za roh. Taraschi stál vedle jednoho pomníku, vypadal nepřirozeně klidný, málem klidnější než sochy, které přihlížely jejich setkání. Karmínově červená látka parádních šatů Nebesana ztmavla deštěm. Vlasy měl přilepené k čelu. Vypadal mladší než její předchozí terče, takže byl buď doopravdy mladší, nebo natolik bohatý, aby si mohl dopřát nejdražší gerontoterapii, jaká existovala. Odhadla, že jde o tu první možnost.

„Víte, proč jsme tady?“ zeptal se.

„Ano, ale nevím, zda se mi to líbí.“

„Stejně to udělejte.“

Jeden proud světla padající ze stropu se jakoby kouzlem přesunul na něj. Byl to jen okamžik, ale stačil na to, aby pozvedla zbraň s toxickými střelami.

Vystřelila.

„Udělala jste dobře.“ V Taraschiho hlase nebyla znát bolest. Natáhl ruku a opřel se o stěnu. Druhou sáhl po šipce, která mu trčela z hrudi, a vytáhl ji, jako by si z oděvu vytahoval trn. Šipka spadla na podlahu, špička se leskla jedem. Kuriová znovu zvedla zbraň, ale Taraschi ji zkrvavenou dlaní zadržel. „Nepřehánějte to. Jedna by měla stačit.“

Kuriové začalo být špatně.

„Neměl byste být mrtvý?“

„Ještě nějakou dobu ne. Abych byl přesný, tak měsíce. Jed působí velmi pomalu. Mám spoustu času si to promyslet.“

„Promyslet?“

Taraschi si odhrnul mokré vlasy a otřel si prach a krev z rukou o nohavice kalhot. „Zda ji mám následovat.“

Pulzování ustalo tak náhle, až se z toho ticha Kuriové zatočila hlava. Zpola v mdlobách klesla na podlahu. Pochopila, že smlouva skončila. Opět vyhrála. Ale Taraschi byl pořád naživu.

„Tohle byla má matka,“ řekl Taraschi a ukázal na nejbližší pomník. Byl to jeden z těch dobře udržovaných. Na alabastrové bustě ženy nebylo ani zrníčko prachu, jako kdyby ji Taraschi bezprostředně před setkáním očistil. Tvář měla neporušenou v očích dosud drahokamy, jemné ušlechtilé rysy nebyly zohyzděny lidskou bezohledností ani nánosy času. „Nadine Wengda Silva Taraschiová.“

„Co se jí stalo?“

„Zemřela během skenování. Destruktivní mapování bylo tak rychlé, že polovina jejího mozku dosud fungovala normálně, zatímco ta druhá byla rozervána na kusy.“

„To je mi líto, přestože vím, že to podstoupila dobrovolně.“

„Nemusí vám to být líto. Vlastně patří k těm šťastnějším. Znáte celý ten příběh, Anno?“

„Nejsem zdejší.“

„Slyšel jsem, že jste sloužila jako voják, a prý se vám stalo něco hrozného. No, řeknu vám aspoň tohle… Všechna skenování byla úspěšná. Problém byl v softwaru, který měl naskenované informace realizovat a umožnit alfám, aby se vyvíjely v čase a na základě zkušeností, aby měly vědomí, pocity, paměť, prostě všechno, co z nás dělá lidi. Fungovalo to docela dobře asi tak rok, dokud nebyl naskenován poslední z Osmdesáti. Pak se začaly objevovat mezi prvními dobrovolníky podivné patologické jevy. Nenávratně se hroutili nebo se uzavírali v nekonečných smyčkách.“

„Ale vy tvrdíte, že patří k těm šťastnějším.“

„Jen málo z Osmdesáti pořád funguje,“ řekl Taraschi, „ale zato se jim to daří už půldruhého století. Dokonce ani mor jim neublížil, přesunuli se do počítačů na bezpečné místo, kterému říkáme Rzivý pás.“ Odmlčel se. „Jenže už delší dobu nejsou v přímém kontaktu se skutečným světem, vyvíjejí se ve stále složitějším simulovaném prostředí.“

„A vaše matka?“

„Navrhla, abych se k ní připojil. Skenovací technika je nyní na mnohem vyšší úrovni, dokonce vás ani nemusí zabít.“

„Tak v čem je problém?“

„Nebyl bych to já. Jen kopie. A má matka by to věděla. Zatímco nyní…“ Dotkl se drobné rány. „Zatímco nyní v reálném světě zemřu, a kopie bude to jediné, co ze mě zbude. Mám dost času, abych se nechal naskenovat, dřív než jed způsobí znatelný úpadek nervové soustavy.“

„To jste si prostě sám nemohl píchnout injekci?“

Taraschi se usmál. „To by bylo příliš jednoduché. Zabil bych se sám, nikdo by to nemohl brát s nadhledem. Tím, že jsem do toho zainteresoval vás, jsem získal čas na rozhodování a přidal prvek naděje. Kdybych se třeba rozhodl, že dám přednost životu a budu se bránit, přesto jste mohla vyhrát.“

„Ruská ruleta by byla levnější.“

„Příliš rychlé, příliš náhodné a vůbec ne stylové.“ Přistoupil k ní, a než se mohla odtáhnout, chytil ji za ruku a potřásl jí, jako by právě uzavřeli slibný obchod. „Děkuji vám, Anno.“

„Vy mi děkujete?“

Bez odpovědi prošel kolem ní. Od schodiště dolehl hřmot. Obětní hromada hlav se rozsypala, na schodech zadupaly kroky, někde dole se roztříštila kobaltová váza. Kuriová zaslechla šumění létajících kamer, ale když se objevili lidé, nevypadali tak, jak čekala. Byli dobře oblečeni, ne však okázale, představovali staré peníze Nebes. Tři starší muži měli ponča, široké klobouky a želvovinové brýle s přenosnými kamerami, další kamery se vznášely nad nimi jako obtížný hmyz. Mezi nimi stoupaly dva bronzové palankýny, jeden tak malý, že v něm mohlo být dítě. Muž ve švestkově modrém matadorském kabátku nesl ruční kameru. Dvě mladé dívky měly deštníky pomalované jeřáby a čínskými znaky. Mezi dívkami kráčela starší žena, tvář bezbarvou, bílou a křehkou jako figurka origami složená z papíru. Padla před Taraschim na kolena a rozplakala se. Kuriová tu ženu nikdy neviděla, ale intuitivně vytušila, že je to Taraschiho manželka a že ta malá šipka s jedem jí ho vzala.

Pohlédla na Kuriovou průzračně šedýma očima. Když promluvila, hlas měla plný zloby. „Doufám, že vám dobře zaplatili.“

„Jenom jsem odvedla svou práci,“ stěží ze sebe dostala Kuriová.

Lidé pomáhali Tarschimu ke schodům, a než jí zmizeli z očí, manželka se na ni naposledy vyčítavě podívala. Naslouchala zvukům jejich kroků na mramorové podlaze. Minuly minuty, než se ujistila, že je naprosto sama.

Pak se za ní něco pohnulo. Otočila se, zvedla zbraň a automaticky zasunula další šipku do komory.

Mezi dvěma pomníky se objevil palankýn.

„Bedno?“ Sklonila pušku, stejně nebyla k ničemu, jestliže jed působil jedině na Taraschiho.

Jenže to nebyl Engův palankýn. Byl černý, neoznačený, bez ozdob. Nikdy neviděla, že by se nějaký palankýn otevřel, ale z tohoto vystoupil muž a nebojácně zamířil k ní. Měl na sobě švestkový matadorský kabátek, což nebylo právě oblečení, jaké by čekala u hermetika, který se bojí moru. V jedné ruce nesl módní doplněk – ruční kameru.

„O Enga je postaráno,“ řekl muž. „Od této chvíle si s ním už nemusíš dělat starosti, Kuriová.“

„Co jsi zač? Patříš k Taraschimu?“

„Ne. Jenom jsem se přišel podívat, jestli tvá pověst nelhala.“ Jeho měkký přízvuk nebyl místní, dokonce ani z této soustavy, a už vůbec ne z Vítězství. „Obávám se, že nelhala. Což znamená, že teď pracuješ pro téhož zaměstnavatele jako já.“

Napadlo ji, že by mu mohla střelit šipku do oka. Nezabila by ho, ale určitě by přestal být tak arogantní. „A kdo by to měl být?“

„Mademoiselle,“ řekl muž.

„Nikdy jsem o ní neslyšela.“

Zvedl kameru. Čočka se odklopila a objevilo se obzvláště důmyslné Fabergého vejce, stovky elegantních nefritových kousků se přesouvaly do různých pozic. A náhle hleděla do černého ústí hlavně.

„Ne, ale ona slyšela o tobě.“

3

Cuvier, Obroda, soustava Delta Pavonis, 2561

Probudil ho křik.

Sylveste sáhl po hmatových hodinách vedle lůžka a ověřil si pozici ručiček. Za necelou hodinu měl schůzku. Zmatek venku předběhl zvonění budíku o několik minut. Zvědavě odhodil pokrývku, vstal a tápavě přistoupil k zamřížovanému oknu. Po probuzení byl vždy napůl slepý, zatímco jeho oči procházely kontrolou oživených systémů. Viděl dvourozměrně a v základních barvách, takže to vypadalo, jako by místnost přes noc vymalovala parta nadšených kubistů.

Odhrnul závěs. Sylveste byl vysoký, ale přesto okénkem nic nezahlédl, přinejmenším nic užitečného, dokud si nevylezl na štos knih, kopií starých tisků, které vytahal z polic. Ani potom nebyl výhled nijak zajímavý. Cuvierské pětipatrové či šestipatrové pravoúhlé budovy, kryté kupolí, byly postaveny brzy po přistání tak, aby něco vydržely, bez ohledu na estetický dojem. Stavby neobsahovaly žádné samoopravovací systémy a v případě, že by kupole selhala, dokázaly odolat nejen břitvici, ale vyrobit i vlastní atmosféru. Jindy jezdily po ulicích mezi šedými domy s malými okny elektrické vozy, dnes však ne.

Calvin mu do očí zabudoval zvětšovací a záznamové zařízení, jenže na to by se musel značně soustředit, což nebylo nutné při přepnutí na optickou inverzi vytvářející klamné přiblížení. Postavy zkrácené úhlem pohledu se zvětšily, namísto amorfního davu dokázal rozeznat jednotlivce. Nerozlišil tváře ani výrazy, ale odhadl jejich náladu podle toho, jak se pohybovali, a na čtení jemných rozdílů v chování lidí byl opravdu dobrý. Dav se valil po hlavní ulici a mával tabulemi na tyčích a improvizovanými prapory. S výjimkou několika počmáraných zdí a kdouloně vytržené z chodníku nezpůsobili demonstranti žádné větší škody. Jenže na rozdíl od Sylvesta neviděli jednotku Girardieauovy milice na druhém konci ulice. Chlapi právě vyskákali z vozu, upravovali si chameleóni brnění a zkoušeli barevnou škálu, až nakonec všichni získali studený, chromově žlutý odstín.

Sylveste se omyl houbou namáčenou do teplé vody, pak si svázal vlasy dozadu a pečlivě si zastřihl vousy. Oblékl se do sametové košile a kalhot, navlékl si kimono ozdobené stylizovanými kostrami Amarantů. Potom se nasnídal – jídlo mu vždy podávali malým otvorem ve dveřích již ve chvíli, kdy zazvonil budík – a znovu zkontroloval čas. Brzy tady bude. Ustlal lůžko a složil je, takže se z něj stala pohovka z červené kůže.

Kromě dvojice ozbrojených servulů doprovázel Pascale jako vždy tělesný strážce, ale nenásledoval ji do místnosti. Servulové slabě bzučeli jako mechanické vosy, a přestože vypadali neškodně, stačilo by, aby směrem k autorce svého životopisu poněkud prudčeji rozvířil vzduch, a měl by v hlavě další otvor, tentokrát uprostřed čela.

„Dobré ráno,“ pozdravil.

„Dobré ráno,“ odpověděla.

„Řekl bych, že je všechno, jen ne dobré.“ Sylveste kývl k oknu. „Vlastně jsem překvapený, že ses sem dostala.“

Posadila se na taburet potažený sametem. „Mám konexe v ostraze. Nebylo to těžké, přestože platí zákaz vycházení.“

„Už došlo na zákaz vycházení?“

Pascale měla čtvercový klobouček v purpurové barvě Vodonošů, přesná linka černé ofiny jen zdůrazňovala její bledost. Měla přiléhavé oblečení, kabátek a kalhoty s černými a purpurovými pruhy, kolem ní poletovaly v růžovém oblaku optikomy kapek rosy, mořských koníků a létajících ryb. Seděla s koleny u sebe a mírně se nakláněla k Sylvestovi, stejně jako on se nakláněl k ní.

„Časy se změnily, doktore. Ze všech lidí právě ty bys za to měl být nejvíc vděčný.“

Svým způsobem byl. Věznili ho v srdci Cuvieru už deset let. Nový režim, který nastoupil po převratu, byl stejně roztříštěný jako ten starý, což je po každé revoluci nevyhnutelné, jak je známo z historie. Ale zatímco politická oblast byla rozdělena jako dřív, základní rozložení sil bylo úplně jiné. Za jeho časů došlo k rozkolu mezi těmi, kteří výhradně toužili studovat Amaranty a těmi, kteří chtěli na Obrodě vybudovat svět s životaschopnou kolonií namísto dočasné vědecké výspy. Tehdy však dokonce i Vodonoši, zastánci terraformování, připouštěli, že Amaranty je nutno studovat. Za nové vlády se však politické frakce nedokázaly shodnout ani na rychlosti terraformování. Jedna strana obhajovala pozvolné projekty, jež by zabraly staletí, zatímco druhá by se ráda uchýlila k atmosférickým kouzlům tak brutálním, že by lidé museli být z planety evakuováni. V obou případech by byla zcela nenávratně zničena většina amarantských tajemství. S tím si však starosti skoro nikdo nedělal a těch několik vědců, kterým na Amarantech přece jen záleželo, se bálo něco říct. Kromě zahořklé skupinky archeologů bez prostředků nejevil o vykopávky zájem režim ani opozice. Během deseti let se studium vyhynulých vesmířanů ocitlo ve stojatých vodách teoretického bádání.

A nebude to lepší.

Před pěti lety prolétala soustavou loď. Světlohonec zaparkoval u Obrody, na obloze se jevil jako jasná nová hvězda. Kapitán Remilliod nabídl kolonii celé bohatství technických divů – nejnovější výrobky z jiných slunečních soustav a předměty, které tady neměli od vzpoury. Ale kolonie si nemohla dovolit všechno, co Remilliod prodával. Hádali se až do krve, zda koupit to či ono, stroje nebo léky, vznášedla či terraformovací zařízení. Říkalo se také, že probíhaly pokoutní obchody, nakupovaly se zbraně a ilegální technika. A přestože celková životní úroveň kolonie byla vyšší než za Sylvestových časů – dokladem byli moderní servulové a implantáty, které kupříkladu Pascale považovala za samozřejmé – řady Vodonošů rozdělily nepřekonatelné rozpory.

„Girardieau musí být vyděšený,“ poznamenal Sylveste.

„To nevím,“ odpověděla příliš rychle. „Mě zajímá jenom to, kdy mám uzávěrku.“

„O čem chceš mluvit dnes?“

Pascale se podívala na kompad položený na kolenou. Za šest století vystřídaly počítače všemožné tvary i architekturu, ale ty, co se podobaly prosté psací destičce s perem, málokdy vyšly z módy nadlouho. „Chtěla bych si promluvit o tom, co se stalo tvému otci.“

„Máš na mysli Osmdesátku? Copak už celá ta záležitost není pro tvé potřeby dostatečně zdokumentovaná?“

„Téměř.“ Pascale se dotkla špičkou pera svých karmínových rtů. „Prostudovala jsem všechny běžné záznamy, z větší části mé otázky zodpověděly. Je tu však jedna maličkost, kterou nejsem schopna uspokojivě vyřešit.“

„Jaká maličkost?“

Tohle musel Pascale uznat. Mluvila s naprostým nezájmem, jako by skutečně šlo jen o nějakou banální nejasnost. Bylo to šikovné a téměř uspala jeho ostražitost.

„Calvinova simulace úrovně alfa.“

„Co je s ní?“

„To bych právě ráda věděla.“

***

Muž s pistolí zamaskovanou v kameře vedl Kuriovou mírným vnitřním deštěm k čekajícímu lanovozu. Kabina byla neoznačená a nenápadná jako palankýn, z něhož v Památníku vystoupil.

„Nastup.“

„Ještě okamžik –“ Sotva však Kuriová otevřela ústa, přitiskl jí hlaveň na záda. Pevně, ne však bolestivě. Nechtěl jí ublížit, jen připomenout, že pistoli drží on. Pochopila, že je profesionál, ne nějaký amatér, který by s ní zacházel mnohem agresivněji. A taky pochopila, že nezaváhá a zbraň použije, bude-li muset. „Vždyť už jdu. Jenom mě zajímá, kdo je ta Mademoiselle. Nová konkurence ve Stínohře?“

„Ne, ale to jsem ti už řekl. Přestaň uvažovat tak omezeně.“

Uvědomila si, že se nedozví nic užitečného. Přestože nepředpokládala, že se další otázkou někam dostane, zeptala se: „A ty jsi kdo?“

„Carlos Manukjan.“

Znepokojilo ji to víc než způsob, jakým zacházel se zbraní. Nebylo to falešné jméno, na to znělo příliš pravdivě. Tenhle chlap byl v nejlepším případě nějaký delikvent, přestože v kalderské džungli bez zákonů bylo podobné označení směšné, a pokud jí tak naprosto klidně prozradil, jak se jmenuje, nemohlo to znamenat nic jiného, než že ji později zabije.

Dveře lanovozu se zabouchly. Manukjan stiskl tlačítko na pultu, kabina přefiltrovala vzduch a vypustila městské ovzduší ventily pod vozem, zatímco se zvedala po nejbližším laně.

„Kdo jsi, Manukjane?“

„Pomáhám Mademoiselle.“ Jako by to nebylo očividné. „Máme zcela zvláštní vztah. Známe se už hodně dlouho.“

„A co ode mne chce?“

„Myslel jsem, žes to už stačila pochopit.“ Manukjan na ni stále mířil, přestože jedním okem hlídal navigační panel lanovozu. „Chce, abys někoho zabila.“

„Tím se přece živím.“

„Jo.“ Usmál se. „Rozdíl je v tom, že tenhle chlápek za to neplatí.“

***

Není třeba zdůrazňovat, že životopis nebyl Sylvestův nápad. Iniciativa vzešla od člověka, od něhož by to Sylveste ze všeho nejmíň očekával. Stalo se to před šesti měsíci během jedné ze zřídkavých příležitostí, kdy se setkal tváří v tvář se svým věznitelem. Nils Girardieau o tom začal jakoby náhodou, zmínil se, jak ho překvapilo, že se toho ještě nikdo neujal. Padesát let na Obrodě ostatně znamenalo jeden celý život, a přestože byl nyní završen potupným epilogem, alespoň poskytuje tomu předchozímu životu perspektivu, která mu na Žlutozemi chyběla.

„Problém je v tom,“ řekl Girardieau, „že tví předchozí životopisci byli událostem příliš blízko, a navíc byli součástí sociálního prostředí, které se pokoušeli analyzovat. Sloužili buď Calovi nebo tobě a kolonie na Žlutozemi byla tak uzavřená, že nebylo dost místa, aby se na tebe podívali s větším odstupem.“

„Chceš snad říct, že Obroda je méně uzavřená?“

„No, asi ne, ale aspoň máme výhodu ve vzdálenosti jak v čase, tak v prostoru.“ Girardieau byl podsaditý svalnatý muž s kšticí zrzavých vlasů. „Přiznej to, Dane. Když si vzpomeneš na svůj život na Žlutozemi, nezdá se ti někdy, jako by se to všechno stalo někomu jinému a v nějakém velmi vzdáleném století?“

Sylveste se chtěl přezíravě usmát, jenže si náhle uvědomil, že s Girardieauem naprosto souhlasí. Znepokojilo ho to, jako by zjistil, že byl porušen základní zákon vesmíru.

„Přesto nechápu, proč chceš něco takového podporovat.“ Sylveste kývl ke strážnému, který byl přítomen jejich rozhovoru. „Nebo doufáš, že z toho něco vytěžíš?“

Girardieau přikývl. „To je jeden důvod, možná ten hlavní, mám-li přiznat pravdu. Pravděpodobně ti neuniklo, že obyčejné lidi pořád ještě fascinuješ.“

„Nejvíc by je fascinovalo, kdyby mě viděli viset. Aspoň většinu.“

„To je možné, ale než by ti pomohli na šibenici, tlačili by se kolem, aby ti mohli potřást rukou.“

„A ty toho chceš využít.“

Girardieau pokrčil rameny. „Nová vláda rozhoduje, kdo se k tobě dostane, a také má k dispozici všechny tvé záznamy a archivní materiály. To nám dává velký náskok. Máme přístup k dokumentům z let na Žlutozemi, o nichž ví snad jenom tvá rodina. Když jsme je použili, dopustili jsme se samozřejmě jisté indiskrétnosti, ale byli bychom hloupí, kdybychom je ignorovali.“

„Chápu.“ Sylvestovi bylo náhle všechno jasné. „Vlastně ti jde jenom o jediné – abys mě zdiskreditoval.“

„To za mě udělají fakta.“

„Nestačí ti, žes mě svrhl?“

„To už je devět let, Dane.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že je to dost dlouho na to, aby lidé zapomněli. Potřebují jemně připomenout.“

„Zejména proto, že vzrůstá nespokojenost.“

Girardieau sebou trhl, jako by ta poznámka byla mimořádně nepřípadná. „Na Pravou cestu můžeš zapomenout, jestli tě napadlo, že by tě mohli zachránit. Rovněž by tě okamžitě uvěznili.“

„Tak dobře.“ Sylvesta to už začínalo nudit. „Co ode mě chceš?“

„Proč myslíš, že něco chci?“

„Proč by ses jinak namáhal mi tohle všechno povídat.“

„Sám bys měl mít zájem na spolupráci. Můžeme životopis zpracovat podle materiálů, které máme k dispozici, ale tvé znalosti by byly cenné. Zvláště v jistých, poněkud nejasných epizodách.“

„Ujasněme si to. Chceš, abych posvětil svou vlastní sekeru? A nejen abych ji posvětil, ale doslova ti vedl ruku?“

„Mohl bych zařídit, aby se ti to vyplatilo.“ Girardieau gestem obsáhl celu, v níž Sylvesta drželi. „Jen si vzpomeň, jakou svobodu jsem dal Janequinovi, aby mohl pokračovat ve své zábavě s pávy. Mohl bych projevit stejné porozumění i v tvém případě, Dane. Získal bys přístup k nejnovějším materiálům o Amarantech, mohl bys komunikovat s kolegy, vyměňovat si názory, možná bych ti i tu a tam povolil vycházku mimo budovu.“

„Mohl bych pracovat v terénu?“

„To by se muselo zvážit. Něco tak zásadního…“

Sylvestovi bylo náhle naprosto jasné, že to Girardieau hraje.

„Určité období volnější kázně by ti prospělo, Dane. Na biografii se už pracuje, ale potrvá ještě několik měsíců, než tě budeme potřebovat. Možná půl roku. Proto navrhuji, abychom počkali, zda nám poskytneš to, co chceme. Samozřejmě budeš pracovat s autorkou životopisu, a bude-li spokojená, pak můžeme otevřít diskusi o práci v terénu. Nezapomeň, že jsem navrhl diskusi. Nic jsem neslíbil.“

„Pokusím se ovládnout své nadšení.“

„No, zase se ti ozvu. Chceš ještě něco vědět, než odejdu?“

„Jen jedno. Vyrozuměl jsem, že životopis píše žena. Můžu se zeptat, kdo to je?“

„Někdo, koho je zapotřebí zbavit iluzí.“

***

Voljovová pracovala nedaleko depozitáře a plně se soustředila na zbraňové komplety, když jí na rameno zlehka vyskočila krysa a zapištěla jí do ucha: „Společnost.“

Údržbové krysy byly zvláštností Nostalgie nekonečna, na jiných světlohoncích se nevyskytovaly. Byly jen o málo inteligentnější než jejich divocí předchůdci, avšak biochemické napojeni na příkazovou matici lodě je měnilo ze škůdců na užitečné pomocníky. Každá krysa měla specializovaný receptor feromonů a přenašeč, který jí umožňoval jednak přijímat rozkazy a jednak předávat lodi informace zakódované v komplexu vylučovaných molekul. Likvidovaly odpad, požíraly v podstatě veškerou organickou hmotu, pokud nebyla pod zámkem nebo ještě dýchala. Jakmile ji ve svých vnitřnostech zpracovaly, vyloučily ji do nadřazeného recyklačního systému. Některé byly dokonce vybaveny hlasovými syntezátory a malým lexikonem nejběžnějších frází, které za určitých biochemických podmínek spouštěla zevní stimulace.

Tentokrát Voljovová krysy naprogramovala, aby ji upozornily, jakmile najdou stopy přítomnosti lidí – odumřelé buňky epitelu a podobně – pokud nebudou její. Potřebovala se dozvědět, že se členové posádky probudili, i kdyby byla v jiné sekci lodě.

„Společnost, společnost!“ pištěla krysa.

„Jo, slyšela jsem tě už poprvé.“ Položila malého hlodavce na podlahu a pak zaklela ve všech jazycích, které znala.

***

Ochranná vosa, jež doprovázela Pascale, okamžitě přibzučela blíž, sotva zachytila napětí v Sylvestově hlase. „Chceš slyšet o Osmdesáti? Tak ti něco povím. Není mi žádného z nich ani v nejmenším líto. Znali riziko. A dobrovolníků bylo jen devětasedmdesát. Lidé pořád zapomínají, že tím osmdesátým byl můj otec.“

„Stěží jim to můžeš zazlívat.“

„Za předpokladu, že je hloupost dědičná, nemůžu.“ Sylveste se snažil zachovat klid. Bylo to těžké. Během jejich rozhovoru začala milice rozprašovat do vzduchu pod kupolí plyn strachu. Zbarvil narudlé denní světlo téměř dočerna. „Podívej,“ pokračoval Sylveste vyrovnaně. „Když mě vláda zajala, přivlastnila si Calvina. Je schopen naprosto sám hájit své činy.“

„Neptám se tě na jeho činy.“ Pascale si udělala poznámku do kompadu. „Ptám se na to, co po něm zbylo. Na simulaci úrovně alfa. Každá alfa zabírá deset na osmnáctou bytů.“ Cosi si zakroužkovala. „Záznamy ze Žlutozemě jsou nespolehlivé, ale něco jsem se dozvěděla. Zjistila jsem, že šestašedesát alf je umístěno v orbitálních rezervoárech dat nad Žlutozemí, na karuselech, v lustrových městech a různých azylech Uzenáčů a Ultrů. Většinou pochopitelně spadly, ale nikdo je nevymazal. Dalších deset jsem vystopovala v poškozených archivech na povrchu. Takže zbývají čtyři. Tři z těch čtyř, kteří patřili k Osmdesáti, pocházeli buď z velmi chudých nebo vymírajících rodů. Poslední je alfa-simulace Calvina.“

„Má to nějakou pointu?“ zeptal se, jako by ho to nijak zvlášť nezajímalo.

„Prostě odmítám přijmout, že se Calvin jednoduše ztratil. Nedává to smysl. Sylvestův institut neměl věřitele ani nucené správce, kteří by dědictví rozebrali. Byla to jedna z nejbohatších organizací na planetě, než ji zasáhl tavomor. Tak co se stalo s Calvinem?“

„Myslíš, že jsem si ho vzal na Obrodu?“

„Ne. Podle mých podkladů byl už tehdy ztracený. Naposledy byl v soustavě průkazně přítomen víc než století před odletem výpravy na Obrodu.“

„Třeba se mýlíš,“ řekl Sylveste. „Prověř si záznamy podrobněji a zjistíš, že alfa byla přesunuta na orbitu na konci čtyřiadvacátého století. Institut se tam přemístil o třicet let později, takže tehdy musel být přesunut znovu. Pak v devětatřicátém nebo čtyřicátém roce napadl Institut rod Rejvičů. Vymazali hlavní data.“

„Ne,“ řekla Pascale. „Tyhle případy jsem vyloučila. Zjistila jsem, že v roce 2390 bylo Sylvestovým institutem přesunuto na orbitu asi deset na osmnáctou bytů jakýchsi informací a stejný objem o třicet sedm let později. Nemusel to však být Calvin. Klidně to mohlo být deset na osmnáctou bytů metafyzické poezie.“

„Což nic nedokazuje.“

Podala mu kompad, její doprovod mořských koníků a rybek se rozletěl jako světlušky. „Ne, ale přinejmenším to vypadá podezřele. Proč by alfa zmizela zhruba v době, kdy jsi odletěl na setkání se Zahalenými, kdyby ty dvě události nesouvisely?“

„Chceš říct, že s tím mám něco společného?“

„Dodatečné přesuny dat mohly být zfalšovány pouze někým uvnitř Sylvestova institutu. Ty jsi hlavní podezřelý.“

„Chybí ti motiv.“

„Ach, s tím si nedělám starosti.“ Opět si položila kompad do klína. „Určitě nějaký vymyslím.“

***

Tři dny po varování údržbovou krysou se Voljovová cítila dostatečně připravená na setkání s probuzenou posádkou. Nikdy se na to nijak zvlášť netěšila. Nedalo se říct, že by neměla ráda lidskou společnost, ale samota jí nedělala problémy. Tentokrát to však bylo horší. Nagornyj byl mrtvý a ostatní už to museli vědět.

Když nepočítala Nagorného (a krysy), bylo v současné době na lodi šest členů posádky. Pět, pokud vyloučila i kapitána. A proč by ho neměla vyloučit, když nebyl schopen nabýt vědomí, jak si posádka myslela, natož komunikovat? Vezli ho pouze proto, že doufali, že se uzdraví. Skutečnou moc na lodi držel triumvirát – Júdži Sadžaki, Abdul Hegazi a samozřejmě ona. Pod triumvirátem sloužili dva členové na stejné úrovni – Kdžarvalová a Sudžiková, chimeričky, které se teprve nedávno připojily k posádce. Na nejnižší úrovni stál střelec, kterým býval Nagornyj, jehož trůn se nyní uprázdnil.

Během období aktivity setrvávala posádka v určených, jasně vymezených sekcích lodě, v ostatních částech vládla Voljovová a její stroje. Podle palubního času bylo nyní ráno, v obývaných prostorách udržovala světla čtyřiadvacetihodinový denní cyklus. Voljovová šla napřed ke spacím mrazákům, aby si ověřila, že všechna pouzdra jsou otevřená. Kromě jednoho. Poslední jednotka patřila pochopitelně Nagornému. Když mu Voljovová připojila hlavu, umístila mrtvolu do mrazáku a zmrazila ji. Později zařídila, aby jednotka selhala a Nagorného rozehřála. Pouze velmi zkušený patolog by poznal, že zemřel mnohem dřív. Jediný pohled jí stačil, aby se ujistila, že nikdo nebude mít chuť tělo důkladněji prohlížet.

Znovu se zamyslela nad Sudžikovou, která si byla s Nagorným nějakou dobu blízká. Nemuselo by se jí vyplatit, kdyby Sudžikovou podcenila.

Voljovová opustila kryogenní oddělení, podívala se na několik míst, kde by na posádku mohla pravděpodobně narazit, nakonec zamířila do lesa a rozsáhlým houštím suché vegetace prošla do oblasti, kde dosud svítily UV výbojky. Po rozvrzaných dřevěných schodech sestoupila na paseku, která působila dvojnásob idylicky, protože okolní les byl mrtvý. Šípy žlutého slunečního světla pronikaly palmovými vějíři, vodopád zurčel do jezírka s příkrými stěnami. Papoušci ara poletovali v listí nebo skřehotali v korunách stromů.

Zaťala zuby, neboť se jí protivila vyumělkovanost tohoto místa.

U dlouhého dřevěného stolu plného chleba, ovoce, plátků masa a sýra, sklenic pomerančového džusu a termosek s kávou snídali čtyři členové posádky. Na protější straně paseky bojovaly hologramy dvou rytířů, kteří se ze všech sil snažili navzájem vykuchat.

„Dobré ráno,“ pozdravila a sestoupila ze schůdků na autenticky orosenou trávu. „Zbyla ještě nějaká káva?“

Všichni se k ní otočili. Sledovala jejich výrazy, zatímco tiše odkládali příbory. Hegazi a Kdžarvalová něco zamumlali na pozdrav. Sudžiková neřekla vůbec nic, pouze Sadžaki hlasitě zavolal: „Rád tě vidím, Iljo.“ Zvedl ze stolu mísu. „Dáš si grapefruit?“

„Díky, asi dám.“

Přistoupila k nim, vzala od Sadžakiho mísu, ovoce se lesklo cukrem. Záměrně se posadila mezi Sudžikovou a Kdžarvalovou. Obě ženy měly v současné době černou pokožku a na temeni holé hlavy bujný smotek copánků. Copánky byly pro Ultranauty důležité. Označovaly počet spánků v mrazáku, tedy kolikrát se téměř dotkli rychlosti světla. Obě ženy se k posádce připojily poté, co jejich loď přepadla Nostalgie. Ultrové měnili věrnost stejně snadno, jako se mění led na vodu, implantáty a informace používali jako platidla. Obě byly zjevné chimeričky, ačkoli jejich proměny byly ve srovnání s Hegazim skromné. Paže Sudžikové končily pod lokty, kde začínaly umně tepané bronzové rukavice s dekorativními otvory, za nimiž se neustále proměňovaly optikomy, diamantové nehty jí vyčnívaly z příliš štíhlých prstů umělých rukou. Kdžarvalová měla většinu těla organickou, její oči však byly kočičí, přestože elipsy zornic měla rudé, plochý nos neměl dírky, připomínal spíš žaberní štěrbiny, jako by byla částečně uzpůsobená pro život ve vodě. Neměla na sobě šaty, ale kromě očí, nosu, úst a uší byla její kůže naprosto hladká, jako by vězela v ebenovém neoprenu. Na prsou jí chyběly bradavky, ruce měla hezké, ale bez nehtů, a prsty na nohou jen přibližně naznačené, jako by je udělal sochař, který se nemohl dočkat, až začne s něčím novým. Když se Voljovova posadila, Sudžiková na ni hleděla příliš lhostejně na to, aby to bylo upřímné.

„Dobře, že jsi zase s námi,“ řekl Sadžaki. „Mělas asi dost napilno, zatímco jsme spali. Stalo se něco zajímavého?“

„Nic moc.“

„Pozoruhodné.“ Sadžaki se usmál. „Nic moc. Nepředpokládám, že by sis mezi tím nic a moc všimla něčeho, co by mohlo vnést trochu světla do smrti Nagorného?“

„Už jsem si říkala, kde Nagornyj je. Právě jsi zodpověděl mou otázku.“

„Ty jsi však nezodpověděla mou.“

Voljovova zaryla lžičku do grapefruitu. „Když jsem ho viděla naposledy, byl živý. Vůbec nevím, jak zemřel… Nešťastnou náhodou?“

„Mrazicí jednotka ho předčasně ohřála. Následovaly různé bakteriologické procesy. Myslím, že nemusím zacházet příliš do detailů.“

„Ne, u snídaně ne.“ Bylo jasné, že ho nijak blíž nezkoumali. Kdyby ano, povšimli by si zranění, která utrpěl, než zemřel, přestože se je snažila zamaskovat. „Omlouvám se.“ Pohlédla na Sudžikovou. „Nechtěla jsem být neuctivá.“

„Samozřejmě že ne.“ Sadžaki si ulomil kus chleba. Zahleděl se na Sudžikovou šikmýma očima, posazenýma blízko u sebe, jako by hleděl na vzteklého psa. Tetování, které si nechal udělat během infiltrace mezi Uzené flibustýry, bylo nyní pryč, ale zůstaly mu jemné bělavé stopy, navzdory trpělivému ošetření, kterému byl v mrazáku podroben. Voljovovou napadlo, že Sadžaki možná instruoval medistroje, aby po jeho hrdinské výpravě mezi Uzenáče zanechaly nějakou stopu jako památku na ekonomický zisk, který z nich vymámil. „Jsem si jistý, že se nikdo z nás nedomnívá, že by Ilja nesla za Nagorného smrt nějakou zodpovědnost – že, Sudžiková?“

„Proč bych ji měla vinit za nehodu?“ zabručela Sudžiková.

„Přesně tak. Tím je ta záležitost uzavřena.“

„Ne tak docela,“ pravila Voljovova. „Možná teď není nejlepší chvíle, abych o tom začínala, ale…“ Odmlčela se. „Chtěla jsem jen říct, že bych potřebovala z jeho hlavy vyjmout implantáty. Ale i kdyby mi to bylo umožněno, pravděpodobně už jsou poškozené.“

„Nemůžeš udělat nové?“ zeptal se Sadžaki.

„Když budu mít dost času, tak ano.“ Rezignovaně si povzdechla. „Budu taky potřebovat nového rekruta.“

„Až zaparkujeme u Žlutozemě,“ řekl Hegazi, „můžeš vyhledat nějakého tam, ne?“

Rytíři dosud bojovali na protější straně paseky, ale nikdo jim už nevěnoval pozornost, přestože se zdálo, že jeden rytíř má velké problémy se šípem, který mu trčel z hledí přilbice.

„Určitě se někdo vhodný objeví,“ řekla Voljovová.

***

Chladný vzduch v domě Mademoiselle byl nejčistší, jakého se Kuriová nadechla od doby, kdy na Žlutozem dorazila. Což ve skutečnosti prozrazovalo jen málo. Byl čistý, ale bez vůně. Spíš obsahoval pachy, jaké si pamatovala z nemocničního stanu na Skyově vítězství, když naposledy viděla Fazila – jódu, obvazů a chloru.

Manukjan ji dopravil lanovozem přes celé město, a pak přes částečně zaplavený tunel do podzemní jeskyně. Tam ji odvedl k výtahu, který jel tak rychle, až jí praskalo v uších. Vystoupili do tmavé haly plné ozvěn. Nejspíš to byl jen akustický trik, měla však pocit, jako by se právě ocitla v obrovském neosvětleném mauzoleu. Filigránová okna se jim vznášela nad hlavami, ale světlo, které jimi pronikalo, bylo slabé jako o půlnoci. Vzhledem k tomu, že venku byl dosud den, to působilo trochu znepokojivě.

„Mademoiselle si nepotrpí na denní světlo,“ řekl Manukjan a vedl ji dál.

„To ani nemusíš zdůrazňovat.“ Oči Kuriové se už začínaly přizpůsobovat šeru. Pomalu rozeznávala velké předměty rozestavené po hale. „Ty nejsi zdejší, že ne, Manukjane?“

„Řekl bych, že to jsme tady dva.“

„Taky tě na Žlutozem přivedla administrativní chyba?“

„Ne tak docela.“

Odhadla, že Manukjan zvažuje, kolik jí toho může prozradit. Pomyslela si, že je to jeho jediná slabost. Na drsného chlapa příliš rád a příliš mnoho mluvil. Celou cestu ji bavil dlouhou sérií vychloubání a holedbání svými pozoruhodnými výkony v Kaldeře. Kdyby to slyšela od někoho jiného než od tohoto chladnokrevného chlapa s cizím přízvukem a maskovanou zbraní, přešla by to mávnutím ruky. V Manukjanově případě ji především znepokojovalo, že většina z toho mohla být pravda.

„Ne,“ pokračoval, neboť nutkání mluvit zřejmě převládlo nad profesionálními instinkty. „Nebyla to administrativní chyba. Chybou by se to však dalo nazvat, nebo spíš nehodou.“

Rozměrných předmětů byla v hale spousta. Nedaly se přesně rozeznat jejich tvary, ale všechny spočívaly na štíhlých sloupcích vyčnívajících z černých podstavců. Některé vypadaly jako rozbité vaječné skořápky, jiné připomínaly jemné kusy korálových útesů. V nažloutlém světle haly se kovově leskly.

„Tys měl nehodu?“

„Ne… Já ne. Mademoiselle. Tak jsme se setkali. Neměl bych ti to říkat, Kuriová. Jestli to zjistí, je po mně. V Mulči není problém zbavit se mrtvoly. Hele, víš, co jsem tam jednou našel? Sice tomu vůbec neuvěříš, ale našel jsem celý podělaný…“

Manukjan se zase začal holedbat. Kuriová přejela prsty po jednom objektu a ucítila chladný kov. Okraje byly ostré. Připadalo jí, že se s Manukjanem uprostřed noci vloupali do muzea. Skulptury jako by čekaly na svůj čas, jako by na něco číhaly, ale jejich trpělivost nebyla nevyčerpatelná.

Paradoxně byla vděčná za Manukjanovu společnost.

„Ty sochy udělala ona?“ zeptala se Kuriová a přerušila Manukjanův vodopád slov.

„I tak to lze vyjádřit. Pokud je považuješ za umění, dalo by se říct, že jejich vznik provázela hotová tvůrčí muka.“ Zastavil se a dotkl se jejího ramene. „Tak dost. Vidíš tohle schodiště?“

„Nejspíš chceš, abych je použila.“

„Učíš se.“

Jemně jí přitiskl zbraň na záda, aby jí připomněl, že ji stále má.

***

Kulatým průzorem vedle kajuty mrtvého Voljovová spatřila mandarínkově zbarvenou obří planetu, na jejímž zastíněném jižním pólu poblikávaly narůžovělé bouře. Už byli hluboko uvnitř soustavy Epsilon Eridani a v tupém úhlu se blížili k její ekliptice. Žlutozem ležela jen několik dní daleko, nacházeli se pár světelných minut od místní dopravy, prolétali komunikační sítí spojující všechny významnější habitaty a kosmická plavidla ve sluneční soustavě. Nostalgie nekonečna se změnila. Voljovová průzorem dohlédla na předek motoru Spojených. Jakmile loď zpomalila pod mezihvězdnou rychlost, motory automaticky vypnuly nasávací pole a mírně přizpůsobily tvar letovému režimu uvnitř planetární soustavy, nasávací jícen se uzavřel jako květ za soumraku. Motory stále pracovaly, ale původ reaktivní hmoty nebo urychlovací energie patřil mezi technická tajemství Spojených. Pravděpodobně existoval limit, jak dlouho mohly motory tímto způsobem fungovat, jinak by nepotřebovaly během mezihvězdného letu lovit z prostoru palivo…

Myšlenky se jí zatoulaly, snažila se soustředit na cokoli jiného než na záležitost, která ji čekala.

„Myslím, že bude dělat potíže,“ řekla Voljovová, „velké potíže.“

„Jestli jsem ji správně odhadl, tak ne.“ Triumvir Sadžaki se usmál. „Sudžiková mě příliš dobře zná. Ví, že se nebudu obtěžovat důtkou či napomenutím, podnikne-li něco proti členu triumvirátu. Dokonce bych jí ani nedopřál tu laskavost, aby mohla opustit loď, až se dostaneme na Žlutozem. Rovnou bych ji zabil.“

„To by bylo trochu kruté.“

Znělo to slabošsky, proto sebou pohrdala, ale přesně tak se cítila. „V podstatě ji chápu. Sudžiková neměla proti mně nic osobního, dokud jsem… Dokud Nagornyj nezemřel. Kdyby se o něco pokusila, nemohl bys ji prostě jen kázeňsky potrestat?“

„Nestojí to za to,“ řekl Sadžaki. „Kdyby měla v úmyslu něco ti udělat, nezastavilo by ji drobné pokárání. Kdybych ji jen kázeňsky potrestal, našla by si způsob, jak ti ubližovat permanentně. Jediné rozumné řešení by bylo zabít ji. V každém případě jsem překvapený, že stojíš na její straně. Nenapadlo tě, že část Nagomého problémů se mohla přenést také na ni?“

„Ptáš se mě, zda si myslím, jestli to má v hlavě v pořádku?“

„Na tom nezáleží. Nic proti tobě nepodnikne. Máš na to mé slovo.“ Sadžaki se odmlčel. „Takže to můžeme uzavřít? Už mám Nagorného dost až do konce života.“

„Vím přesně, jak se cítíš.“

Stáli před kajutou mrtvého střelce na palubě osm set dvacet jedna a chystali se vstoupit do jeho ubikace. Voljovová se s posádkou setkala teprve před několika dny. Kajuta Nagorného zůstala od jeho smrti uzamčená, což bylo déle, než ostatní tušili. Dokonce ani Voljovová tam nevstoupila, neboť se bála, že by ji to mohlo prozradit.

Řekla do náramku: „Zrušit bezpečnostní blokování osobní ubikace střelce Borise Nagorného, oprávnění Voljovová.“

Dveře se otevřely a zavanul z nich o hodně chladnější vzduch.

„Pošli je dovnitř,“ řekl Sadžaki.

Ozbrojeným servulům trvalo jen několik minut, než ubikaci prověřili, zda nemůže dojít k ohrožení života. Bylo to nepravděpodobné, neboť Nagornyj neměl v úmyslu zemřít, když Voljovovou přepadl, ale s podobnými jedinci člověk nikdy neví.

Vstoupili dovnitř, servulové již v kajutě aktivovali světla.

Jako většina psychopatů, s nimiž se setkala, byl také Nagornyj spokojený s co nejmenším prostorem. Jeho kajuta byla ještě menší než její. Vládl v ní úzkostlivý pořádek, jako kdyby tam strašil pořádkumilovný poltergeist. Většina věcí, a nebylo jich mnoho, byla pečlivě upevněná, takže se nepohnuly během manévrů, které ho zabily.

Sadžaki se ušklíbl a přitiskl si na nos rukáv. „To je zápach.“

„To je boršč. Červená řepa. Nagornyj po něm byl posedlý.“

„Připomeň mi, abych to nikdy neochutnával.“ Sadžaki zavřel za nimi dveře.

Vzduch byl stále studený. Termometr tvrdil, že tam je pokojová teplota, ale zdálo se, jako by ve vzduchu zůstaly stopy po měsících chladu. Jednoduše zařízená kajuta ten chlad nijak nekompenzovala. Ubikace Voljovové proti ní vypadala málem okázale a luxusně. Nebylo to proto, že by sem Nagornyj nijak nevtiskl svou osobnost. Bylo znát, že se o to snažil, ale nepovedlo se mu to, jeho úsilí nakonec mělo přesně opačný účinek, takže kajuta byla ještě bezútěšnější, než kdyby byla neobývaná.

Ze všeho nejhorší byla rakev.

Podlouhlý předmět byl jediný v místnosti, který nebyl upevněn. Byl nedotčený, ale Voljovova vytušila, že kdysi stál svisle a vévodil kajutě strašidelnou majestátností. Velká rakev, pravděpodobně vyrobená ze železa, byla ebenově černá, tak černá, že pohlcovala světlo jako hranice Záhalu. Všechny strany pokrývaly složité rytiny, jež nevydaly svá tajemství na první pohled. To snad není možné, pomyslela si, aby Boris Nagornyj byl schopen něčeho takového.

„Júdži,“ řekla, „vůbec se mi to nelíbí.“

„Ani se ti nedivím.“

„Co to bylo za šílenství, jež ho přimělo udělat takovou rakev?“

„Řekl bych, že dost jednostranné. Rakev je však tady, a je to pravděpodobně jediná možnost, jak nahlédnout do jeho myšlení. Pochopila jsi něco z této výzdoby?“

„Nejspíš se do ní promítla jeho psychóza, je to její ztvárnění.“ Když ji nyní Sadžaki přiměl ke klidu, vklouzla do podřízeného postoje. „Měla bych si ty rytiny prostudovat. Třeba se z nich něco dozvím.“ Po chvíli dodala: „Abychom neudělali stejnou chybu dvakrát.“

„To je moudré.“ Sadžaki poklekl a přejel rukou v rukavici přes rytiny na rakvi. „Měli jsme velké štěstí, žes ho nakonec nebyla donucena zabít.“

„Ano.“ Rychle na něj pohlédla. „Co si však o těch výjevech myslíš ty, Júdži-sane?“

„Rád bych věděl, kdo nebo co byl ten Krádce slunce,“ prohlásil, čímž přitáhl její pozornost ke slovům vyrytým azbukou. „Souviselo to s jeho psychózou? Netušíš, co to pro Nagorného znamenalo?“

„Ani v nejmenším.“

„Tak tedy zkusím hádat. V Nagorného představách zastupoval Krádce slunce někoho z jeho každodenní zkušenosti, a vidím jen dvě pravděpodobné možnosti.“

„On nebo já.“ Voljovova věděla, že Sadžakiho tak snadno od tohoto tématu neodláká. „Ano, ano, to by šlo… Ale nijak nám to nepomůže.“

„Určitě se před tebou o Krádci slunce nikdy nezmínil?“

„Něco takového bych si pamatovala.“

Pochopitelně si to pamatovala. Napsal tato slova na stěnu její kajuty vlastní krví. Netušila, co ta dvě slova představují, ale znala je dobře, neboť ke konci jejich profesionálního vztahu Nagornyj o ničem jiném nemluvil. Jeho sny byly plné Krádce slunce a jako všichni paranoici viděl důkaz jeho zlovolných činů ve většině běžných nepříjemností. Když náhle zhasla lodní světla nebo výtah zastavil na špatné palubě, stál za tím Krádce slunce. Nikdy to nebylo obyčejné selhání, ale důkaz záměrných machinací bytosti v pozadí, kterou pouze Nagornyj dokázal odhalit. Voljovova udělala hloupost, když tyto příznaky ignorovala. Doufala, že se ten fantom vrátí do podsvětí jeho podvědomí. Jenže Krádce slunce zůstával s Nagorným, což dokazovala i rakev v kajutě.

Ano… Pochopitelně si to pamatovala.

„O tom nepochybuji.“ Sadžaki obrátil pozornost k rytinám. „Nejprve bychom měli udělat kopii. Mohla by nám pomoct, tyto proklaté slepecké puntíky není lehké luštit pouhým okem. Co může být tohle?“ Přejel dlaní přes paprskovitý vzor. „Ptačí křídla? Nebo sluneční svit dopadající shora? Připadá mi to spíš jako ptačí křídla. Proč by ale vyrýval ptačí křídla? A co je tohle za písmo?“

Voljovová se podívala zblízka, ale hemžení na rakvi bylo příliš složité. Ne že by ji to nezajímalo, to vůbec ne, chtěla však Sadžakiho dostat od rakve co nejdál. Bylo zde příliš mnoho důkazů o propastných hlubinách, do nichž se Nagorného mysl zřítila.

„Zaslouží si to bližší prozkoumání,“ poznamenala opatrně. „Řekl jsi však nejprve. Co máš v úmyslu udělat, až tu kopii budeme mít?“

„To je přece jasné.“

„Zničit tuhle zatracenou věc,“ odhadla.

Sadžaki se usmál. „Buď to, nebo ji dát Sudžikové. Osobně hlasuji pro zničení. Není dobré schovávat na lodi rakve, a už vůbec ne takhle podomácku vyrobené.“

***

Schody vedly pořád vzhůru. Jakmile se Kuriová dostala ke dvěma stům, přestala počítat. A právě když se jí zdálo, že se pod ní každou chvíli podlomí kolena, schodiště nečekaně vyústilo do dlouhé bílé chodby s řadou klenutých výklenků. Vypadalo to jako sloupořadí zalité měsíčním svitem. Na konci chodby se zastavila před dvoukřídlovými dveřmi. Zdobily je černé spirály a do výplní bylo vloženo jemně zabarvené sklo, jímž do chodby pronikalo šeříkové světlo.

Bylo jasné, že je u cíle.

Třeba to je past, a vstoupit tam se rovná sebevraždě. Vrátit se zpátky však rovněž nemohla, o tom jí Manukjan přes veškerý svůj šarm nedovolil ani na chvíli zapochybovat. Chytila tedy za kliku a vešla dovnitř. V nose ji zalechtala květinová vůně, která potlačila sterilní pachy domu. Kvůli té vůni si najednou připadala nečistá, přestože ji Eng vzbudil teprve před několika hodinami, aby ji poslal zabít Taraschiho. Mezitím na sebe nasbírala prach Kaldery a špínu vnitřního deště, které se smísily s jejím potem, takže měla pocit, jako by se nejmíň měsíc nemyla.

„Vidím, že se Manukjanovi podařilo dostat vás sem v jednom kuse,“ ozval se ženský hlas.

„Mě nebo oba?“

„Oba dva, drahé děvče,“ řekla neviditelná žena. „Vaše pověst je patřičně působivá.“

Dvoukřídlové dveře se za Kuriovou zavřely. Zvědavě se rozhlédla, v tom zvláštním růžovém světle vypadalo všechno dost podivně. Místnost měla tvar kotlíku, dvojice oken, zastíněná okenicemi, působila ve vypouklé stěně jako pár zavřených očí.

„Vítejte do mého sídla,“ řekl hlas. „Buďte jako doma.“

Kuriová přistoupila k oknům. Po jedné straně stála dvě kryogenická pouzdra, leskla se jako chromované ryby. Jedna jednotka byla uzamčená a v chodu, druhá otevřená jako kukla připravená pojmout motýla.

„Kde to jsem?“

Okenice se rozletěly.

„Stále na stejném místě,“ řekla Mademoiselle.

Z takové výšky Kuriová město dosud neviděla. Stála dobrých padesát metrů nad špinavými kupolemi Kaldery. Moskytiéra vypadala jako fantastický ostnatý mořský tvor naložený do formaldehydu. Musela být v jedné z nejvyšších budov, které považovala za neobydlené.

Mademosielle pravila: „Říkám svému sídlu Chateau des Corbeaux, Havraní hrad, podle jeho černé barvy. Nepochybně jste je viděla.“

„Co ode mě chcete?“ zeptala se konečně Kuriová.

„Abyste pro mě odvedla práci.“

„A to jste mě nechala unést se zbraní v zádech, jen abyste mě požádala, abych pro vás pracovala? Copak to nemohlo jít obvyklými cestami?“

„Není to obvyklá práce.“

Kuriová kývla k otevřené mrazicí jednotce. „Jak do toho zapadá tohle?“

„Netvrďte mi, že vás znepokojuje. Na tuto planetu jste přece přiletěla v podobné.“

„Jen jsem se ptala, co to znamená.“

„Všechno má svůj čas. Mohla byste se otočit?“

Kuriová zaslechla tiché zabzučení stroje, jako by se otevírala kartotéka.

Do místnosti vplul palankýn hermetiků. Nebo tady byl celou dobu, skrytý pomocí nějakého triku? Byl černý, hranatý, bez ornamentů, s drsným povrchem. Neměl žádná přídavná zařízení nebo viditelná čidla, jen vpředu malé kulaté okénko, tmavé jako oko žraloka.

„Nepochybně jste se již setkala se skupinou, k níž náležím,“ řekl hlas z palankýnu. „Zůstaňte klidná.“

„Jsem klidná,“ prohlásila Kuriová.

Jenže lhala. Palankýn jí příliš klidu nepřidal. Vyzařovalo z něj něco, co v přítomnosti Enga či jiných hermetiků necítila. Snad to způsobila strohost palankýnu nebo nejasný dojem, že bývá zřídkakdy prázdný. Navíc jí připadalo, že se za neprůhledným okénkem skrývá cosi nestvůrného.

„Nemohu teď zodpovědět všechny vaše otázky, drahé děvče, ale zcela jistě tady nejste proto, abyste byla svědkem mé nepříjemné situace. Možná tohle trochu pomůže.“

Vedle nosítek se objevila postava promítaná místností, pochopitelně žena – mladá, ale paradoxně oděná v šatech, které na Žlutozemi od moru nikdo nenosil. Obklopovaly ji poletující optikomy. Žena měla černé vlasy sčesané z ušlechtilého čela a sepnuté sponou protkanou světélky. Nádherná, ostře modrá róba se smělým dekoltem odhalovala ramena. Nad podlahou se rozplývala jako dým.

„Taková jsem byla před nákazou,“ promluvila postava.

„A už nejste?“

„Opustit uzavřený prostor je příliš velké riziko, dokonce i v hermetických nosítkách. Nevěřím bezpečnostním opatřením.“

„Proč jste mě sem nechala přivést?“

„Manukjan vám to nevysvětlil?“

„Ne, vlastně ne. Pouze mě ubezpečil, že bude pro mé zdraví lepší, když půjdu s ním.“

„To bylo nešetrné, ale musím uznat, že přesné.“ Na ženině bledé tváři se objevil úsměv. „Vy jste mé důvody neodhadla?“

Kuriová věděla, že ať se stane cokoli, viděla příliš mnoho, aby se odtud mohla vrátit. „Jsem profesionální vrah. Manukjan mě viděl při práci a řekl mi, že jsem dobrá, jak tvrdí má pověst. Takže možná předbíhám, ale nejspíš chcete, abych někoho zabila.“

„Ano, přesně tak.“ Postava přikývla. „Prozradil vám, že to nebude právě obvyklý kontrakt?“

„Jistě, o jednom důležitém rozdílu se zmínil.“

„Je ten rozdíl hodně důležitý?“ Mademoiselle na ni upřeně hleděla. „Je to zajímavý detail. Jsem si dobře vědoma toho, že vaši obvyklí zákazníci s likvidací souhlasí. Při tom však doufají, že se vám vyhnou, budou žít dál a pyšnit se tím. Když je dopadnete, pochybuji, že mnoho z nich odchází lehce.“

Kuriová si vzpomněla na Taraschiho. „Obvykle ne. Obvykle žadoní, abych to nedělala, a pokoušejí se mě podplatit.“

„A dál?“

Kuriová pokrčila rameny. „Zabiju je.“

„To je přístup skutečného profesionála. Byla jste voják, Kuriová?“

„Kdysi.“ Nechtělo se jí na to teď myslet. „Kolik toho vlastně víte o mé minulosti?“

„Dost. Také váš manžel byl voják, jmenoval se Fazil, bojovali jste společně na Skyově vítězství. A pak do vašeho osudu zasáhla administrativní chyba. Omylem vás naložili na loď, která letěla na Žlutozem. O dvacet let později jste se probudila tady, bylo již příliš pozdě na návrat na Vítězství, i kdybyste věděla, že je Fazil dosud naživu. Až byste se vrátila, byl by o čtyřicet let starší.“

„Takže už víte, proč klidně spím, přestože jsem se stala vrahem.“

„Umím si představit, jak se cítíte. Nedlužíte žádnou laskavost vesmíru ani nikomu, kdo v něm žije.“

Kuriová polkla. „Ale na takovou práci nepotřebujete bývalého vojáka. Nepotřebujete dokonce ani mě. Nevím, koho chcete zlikvidovat, ale všude kolem jsou lepší lidi. Jsem docela dobrá, chybím jednou ranou z dvaceti. Ale znám takové, kteří chybí jednou z padesáti.“

„Vyhovujete mým potřebám z jiného důvodu. Hledám někoho, kdo by velmi rád opustil město.“ Postava pokynula k otevřenému mrazáku. „Mám na mysli velmi dlouhou cestu.“

„Mimo soustavu?“

„Ano.“ Mademoiselle mluvila s mateřskou trpělivostí, jako kdyby tuto konverzaci opakovala nejmíň podesáté. „Přesněji na vzdálenost dvaceti světelných let. Na Obrodu.“

„Nikdy jsem o ní neslyšela.“

„Dělalo by mi starosti, kdyby tomu bylo naopak.“ Mademoiselle natáhla levou ruku, z ní se zvedla malá koule a zůstala jí viset několik centimetrů nad dlaní. Planeta byla mrtvolně šedá, bez oceánů, řek i zeleně. Pouze tenká vrstva atmosféry, viditelná jako jemný oblouk nad horizontem, a dvě špinavě bílé ledové čepičky naznačovaly, že nejde o nějaký měsíc bez vzduchu. „Není tam dokonce ani žádná kolonie, pouze několik malých výzkumných základen. Až donedávna byla Obroda naprosto bezvýznamná. To se však změnilo.“ Odmlčela se, jako by se snažila urovnat myšlenky. Možná přemýšlela, kolik může Kuriové prozradit. „Na Obrodu totiž přiletěl muž jménem Sylveste.“

„To není zrovna obyčejné jméno.“

„Takže znáte postavení jeho klanu na Žlutozemi. Výborně. Tím je to snazší. Nebudete mít problém najít ho.“

„Určitě nechcete, abych ho jenom našla, že?“

„Pochopitelně.“ Mademoiselle chytila planetu do ruky, rozdrtila ji a mezi prsty jí protekly stružky prachu. „Jde o mnohem víc.“

4

Karusel Nová Brazílie, Žlutozem, soustava Epsilon Eridani, 2546

Voljovová vystoupila z člunu, jímž přiletěli ze světlohonce, a pustila se tunelem za triumvirem Hegazim. Přes kruhový uzávěr se dostali do tranzitní haly uprostřed karuselu, kde panoval beztížný stav.

Vládl tam zmatený ruch, dav všemožných typů lidí, oděných do záplavy barev, připomínal freneticky se krmící tropické rybky. Ultrové, Flibustýři, Spojení, Demarchové, místní obchodníci, turisté ze Žlutozemě, příživníci, mechanici, všichni mířili různými, zdánlivě nahodilými směry, nikdy se však nesrazili, ať se k sobě dostali jakkoli blízko. Komu to umožňovalo tělo, měl průhledná křídla připevněná k rukávům nebo přímo ke kůži. Ti méně výstřední si pomáhali tryskovými agregáty nebo plachtili za nájemnými minitahači. Davem pluli osobní servulové se zavazadly a sbalenými skafandry, zatímco okřídlení vřešťani v livrejích sbírali odpadky a strkali si je do břišních vaků. Odevšad cinkala čínská hudba, která Voljovové zněla jako disharmonicky naladěné větrné zvonky rozhoupané pořádně silným vichrem. Žlutozem, tisíce kilometrů vzdálená, tvořila celému tomu hemžení ohromné žlutohnědé pozadí.

Voljovová a Hegazi se dostali na protější stranu tranzitní haly a prošli selektivní membránou do kulovité celní sekce rovněž bez gravitace. Samozaměřovací zbraně na stěnách zkoumaly každého příchozího. Střed koule zabíraly třímetrové průhledné bubliny vodorovně otevřené na dvě půlky. Pár bublin zaznamenal Hegaziho a Voljovovou, přeletěly sekci a uzavřely se kolem nich.

Uvnitř bubliny visel před Voljovovou malý servulus ve tvaru japonské přilby kabutó, kolem okraje vybavený různými snímači a indikátory. Pocítila, jak jí zabrnkaly nervy, když ji stroj skenoval, jakkoli to dělal jemně, jako když zkušená ruka aranžuje ve váze květiny.

„Zaznamenávám reziduální lingvistické struktury ruštiny, ale vaším standardním jazykem je moderní severština. Bude vám vyhovovat během úředního postupu?“

„Bude.“ Voljovovou namíchlo, že stroj zjistil, jak notně má rodný jazyk zarezlý.

„Budu tedy pokračovat v severštině. Kromě systémů umožňujících napojení na kryojednotky nezaznamenávám žádné mozkové implantáty či vnější tělesné zařízení modifikující vnímání. Požadujete propůjčit implantát, než budeme v tomto rozhovoru pokračovat?“

„Rovnou mi ukaž obrazovku a obličej.“

„Jak si přejete.“

Uvnitř přilby se objevila ženská tvář, bílá, jen s nepatrnými stopami mongolského typu, vlasy měla přistřižené nakrátko jako Voljovová. Odhadla, že Hegaziho bude zpovídat muž s tmavou pokožkou a knírkem a že bude silný chimerik, stejně jako Hegazi.

„Identifikujte se,“ řekla žena.

Voljovová se představila.

„Naposledy jste navštívila tuto soustavu… Podívám se.“ Obličej na chvíli pohlédl dolů. „Před pětaosmdesáti lety v roce 2461. Je to správně?“

Voljovová se navzdory zdravému rozumu naklonila blíž k obrazovce. „Pochopitelně je to správně. Jsi simulace úrovně gama, takže skonči to divadýlko a zrychli to. Mám zboží na prodej a za každou zbytečně strávenou sekundu zde musím také zaplatit parkovací poplatky u toho vašeho neužitečného psího bobku, kterému říkáte planeta.“

„Agresivita zaznamenána.“ Vypadalo to, jako by si žena udělala poznámku do kompadu, který nebylo vidět. „Pro vaši informaci, následkem deformace dat během tavomoru jsou záznamy Žlutozemě v mnoha oblastech neúplné. Zeptala jsem se, abych potvrdila neověřený záznam.“ Odmlčela se. „A mimochodem, jmenuji se Vavilovová. Sedím už osm hodin z desetihodinové směny u hrnku studeného kafe a poslední cigarety, v kanceláři je průvan a můj šéf si bude myslet, že tady spím, pokud denně nevrátím deset lidí. Teprve jsem u čísla pět. Protože mi zbývají už jenom dvě hodiny, abych naplnila stanovený limit, využiju každé příležitosti. Tak si laskavě důkladně rozmyslete, jestli chcete zase vybuchnout.“ Žena potáhla z cigarety a vyfoukla kouř směrem k Voljovové. „Můžeme pokračovat?“

„Omlouvám se. Myslela jsem…“ Voljovová zmlkla. „Copak už nepoužíváte pro tuhle otročinu simulace?“

„Používali jsme je, jenže v tom byl háček.“ Vavilovová si utrápeně povzdechla. „Pustily sem kdejakého zmetka.“

***

Ze středu karuselu odjeli prostorným výtahem jedním ze čtyř paprskovitých ramen kola. Jejich tělesná hmotnost neustále narůstala, dokud nedorazili na okraj, kde byla gravitace jako na Žlutozemi, jež v podstatě odpovídala pozemskému standardu, který Ultrové přijali za svůj.

Karusel Nová Brazílie oběhl Žlutozem jednou za čtyři hodiny po dráze uhýbající prstencům trosek Rzivého pásu, které tam zbyly po tavomoru.

Kolo patřilo mezi nejobvyklejší tvar orbitálních komplexů. Mělo průměr deset kilometrů a šířku jedenáct set metrů, veškerá lidská aktivita se soustřeďovala na třiceti kilometrech kruhu. Bylo tam dost místa pro pár městeček a vesniček v miniaturních sadech upravených stylem bonsaj, dokonce i pro několik starostlivě ošetřovaných hájků; zasněžené vrcholky hor se modraly na bočních stěnách a vytvářely iluzi dálek. Půl kilometru vysoká klenba střechy nad vnějším obloukem kola byla průhledná a pod ní plynuly umělé mraky vytvarované počítačem. Kromě toho, že napodobovaly planetární počasí, měly především zakrýt nepříjemný výhled do kruhového světa. Voljovové připadala oblaka velice realistická, jenže na vlastní oči nikdy žádná neviděla, alespoň ne zespodu.

Z výtahu vystoupili na terasu nad hlavním sídlištěm karuselu, mezi příkrými stěnami údolí se tísnily budovy. Městečko se nazývalo Pomezí. Byla to ohyzdná směs architektonických stylů odrážejících vkus řady různých nájemců, které karusel během historie zažil. Dole na úrovni podlahy čekaly dvoukolové vozíky, nejbližší rikša hasil žízeň z plechovky banánového džusu zastrčené v držáku na řidítkách. Hegazi mu podal kousek papíru s adresou. Rikša na cedulku chvíli zíral černýma očima, než souhlasně zabručel. Brzy se už těžkopádně ploužili provozem, vozidla s pohonem elektrickým i šlapacím do sebe neukázněně narážela, chodci odvážně procházeli tím zdánlivě nahodilým proudem. Nejmíň polovina lidí byli Ultrové, prozrazovala je bledost pokožky, vytáhlé postavy oblečené v černé kůži a přídavná zařízení na tělech, jež okázale vystavovali na odiv stejně jako množství třpytivých klenotů, divoká tetování a obchodní trofeje. Žádného extrémního chimerika však neviděla, Hegazi se klidně mohl postavit do čela půl tuctu místních expanzionistů. Většinou nosili vlasy v obvyklém účesu Ultrů, spletené do copánků, které označovaly počet cest absolvovaných v mrazáku, a mnozí měli rozstříhané šaty, aby předvedli své umělé části. Při pohledu na ně si Voljovová musela připomenout, že i ona patří k témuž společenství.

Ultranauti nebyli samozřejmě jedinou skupinou lidstva expandující do vesmíru. Na ulici viděla poměrně dost Uzených flibustýrů, kteří rovněž pronikli do Galaxie, netvořili však posádky velkých mezihvězdných lodí, netvářili se jako staří veteráni, jako Ultrové, ani nenosili copánky. Odnoží Flibustýrů byli Ledaři, psychicky upravení pro naprostou samotu, k níž byli odsouzeni při práci v Kuiperově pásu, a svou samotu si zuřivě chránili. Skřeláci byli lidé modifikovaní pro život ve vodě, dýchali kapalný vzduch a plavili se na lodích s krátkým doletem, a protože jim nedělalo problémy vysoké přetížení, tvořili velkou část policejních sil soustavy. Někteří Skřeláci už byli natolik neschopní normálního dýchání a pohybu, že se mimo službu museli zavírat do vodních nádrží obsluhovaných roboty.

A pak tam byli Spojení, potomci experimentální skupiny z Marsu, která si systematicky vylepšovala mozky, vyměňovala buňky za stroje, až se náhle stalo něco nečekaného a drastického. V určitém okamžiku pronikli do nového stavu vědomí – říkali tomu Vrcholné prozření. Mělo to pochopitelně za následek sice krátkou, ale strašlivou válku. Spojené bylo snadné rozeznat, nedávno si pomocí bioinženýrství vytvořili veliké a krásné lebeční hřebeny protkané žilkami, aby se zbavili nadměrného tepla produkovaného činorodými stroji uvnitř svých hlav. Tentokrát jich tady bylo méně, proto přitahovali víc pozornosti. Ostatní odnože lidstva, například Demarchové, si naprosto jasně uvědomovaly, že nikdo jiný nedovede sestrojit motory pohánějící světlohonce, proto nebylo divu, že zrovna Demarchové už hodně dávno uzavřeli se Spojenými pakt.

„Zastav před tím barem,“ řekl Hegazi. Rikša zamířil k chodníku, kde u skládacích stolků seděli seschlí starci a hráli karty a mahjong. Hegazi rikšovi zaplatil a pak vykročil za Voljovovou.

„U Přetvářeče a Zahaleného,“ četla Voljovová na holografickém vývěsním štítu nade dveřmi. Byl na něm nahý muž vynořující se z moře mezi vlnami a fantasmagorickými útvary. Na obloze nad ním visela černá koule. „Nepřipadá mi to moc lákavé.“

„Právě tady se scházejí Ultrové. Raději si na to zvykni.“

„No jo, asi máš pravdu. Když se nad tím zamyslím, tak bych se nejspíš v žádném baru Ultrů necítila jako doma.“

„Ty by ses necítila doma nikde, kde není navigační systém a obrovská palebná síla, Iljo.“

„To mi připadá jako rozumná definice příjemného prostředí.“

Na ulici vyrazila mládež zmáčená potem a rozlitým pivem, alespoň Voljovová doufala, že to je pivo. Po vyhraném zápase držel jeden protézu vytrženou z ramene, druhý listoval svazkem poznámek, které uvnitř získal. Měli povinné copánky a tetování, takže si Voljovová připadala stará a současně jim trochu záviděla. Pochybovala, že si dělají starosti s něčím jiným, než kde dostanou pivo či kde budou v noci spát. Hegazi je zpražil pohledem. Musel jim nahánět strach, přestože sami byli chimerici, neboť bylo těžké odhadnout, které Hegaziho díly jsou ještě organické.

„Pojďme, Iljo.“ Triumvir se protáhl mezi výtržníky. „Úsměv na rty a hlavu vzhůru.“

Uvnitř bylo temno a nakouřeno, což společně s pulzujícími rytmy burundi, kvílením, které mohlo být lidským zpěvem, a vůní lehkých halucinogenů způsobilo, že Voljovové trvalo několik minut, než si zvykla.

Hegazi ukázal na stůl v rohu, který byl jako zázrakem neobsazený, a tak ho bez valného nadšení následovala.

„Sedneš si nebo ne?“

„Nemám na vybranou. Musíme se aspoň tvářit, že se tolerujeme, jinak by lidé začali být podezřívaví.“

Hegazi zavrtěl hlavou a usmál se. „Nevím co, ale něco se mi na tobě musí líbit, Iljo, jinak bych tě zabil už před lety.“

Posadila se. „Hlavně tohle neříkej před Sadžakim. Nemá rád, když si triumvirové vyhrožují.“

„Jestli jsi náhodou zapomněla, tak to nejsem já, kdo má s Júdžim problémy. Co budeš pít?“

„Cokoli, co mi nepropálí žaludek.“

Hegazi objednal, neboť k tomu měl vhodné implantáty, pak čekali, až jim obslužný systém pod stropem dopraví pití.

„Pořád tě trápí ten malér se Sudžikovou, že?“

„Nedělej si starosti.“ Voljovová zkřížila ruce na prsou. „Sudžikovou klidně zvládnu. Pokud něco zkusí, budu mít velké štěstí, jestli se mi podaří dotknout se jí prstem dřív, než to s ní Sadžaki skoncuje.“

„Třeba ti ještě nějakou práci nechá.“ Servírovací vozík, který jezdil po kolejnici nad hlavami hostů, jim přivezl nápoje v plexisklových nádobkách s odtrhávacími víčky. „Předpokládáš snad, že by ji skutečně zabil?“

Voljovová se vrhla na své pití celá šťastná, že může spláchnout prach z jízdy rikšou. „Nevěřila bych Sadžakimu, ani kdyby šlo o zabití kteréhokoli z nás dvou, jestli chceš vědět.“

„Kdysi jsi mu věřila. Co se změnilo?“

„Od té doby, co kapitán znovu onemocněl, je Sadžaki jiný.“ Nervózně se rozhlédla, neboť si byla velmi dobře vědoma, že Sadžaki může být klidně na doslech. „Než se to stalo, oba navštívili Přetvářeče. Věděls to?“

„Chceš snad říct, že Přetvářeči udělali něco se Sadžakiho myslí?“

Vzpomněla si na vývěsní štít s nahým mužem v oceánu Přetvářečů. „To přece dělají, Hegazi.“

„Ano, ale každému dobrovolně. Naznačuješ, že se Sadžaki záměrně chtěl stát krutějším?“

„Nejen krutějším. Jednostranně zaměřeným. Tahle záležitost s kapitánem…“ Zavrtěla hlavou. „Je to typické.“

„Mluvila jsi s ním teď někdy?“

Pochopila, nač se ptá. „Ne, ale nemyslím, že našel to, co hledá, jinak bychom to už věděli.“

„A co tvoje vlastní pátrání?“

„Já nehledám žádnou konkrétní osobu. Mám jediný požadavek, že musí být normálnější než Boris Nagornyj. To by nemělo být tak těžké.“ Přejela pohledem pijáky v baru. I když žádný nevypadal jako psychotik, nebyl tam ani jeden, který by působil vyrovnaně a klidně. „Alespoň doufám.“

Hegazi si zapálil cigaretu a nabídl také Voljovové. Vděčně si vzala a bez přestávky pět minut kouřila, až nedopalek připomínal špetku štěpného materiálu obaleného zářící plazmou. V duchu si poznamenala, že si musí během téhle zastávky doplnit zásobu cigaret. „Teprve jsem začala hledat, potřebuju to zařídit nějak opatrně.“

„Chceš říct,“ Hegazi se chápavě pousmál, „že nemáš v úmyslu zájemcům vyprávět, o jakou práci jde, než je naverbuješ.“

Voljovová se ušklíbla. „Samozřejmě že ne.“

***

Safírově modrý raketoplán, kterým odletěl z rodového habitatu Sylvestu, neměl dalekou cestu, pouze krátký skok mezi dvěma orbitami. Přesto to bylo těžké zařídit. Calvin byl zásadně proti tomu, aby jeho syn udržoval kontakt s tvorem, který nyní přebýval v Institutu, jako kdyby se stav jeho mysli mohl nějakým tajuplným způsobem přenést na Sylvesta. Sylvestovi bylo dvacet jedna. Teď už si svou společnost vybíral sám. Calvin mohl otestovat nebo spálit jeho neurony na popel v tom bláznovství, které se chystal provést nejen sám sobě, ale i devětasedmdesáti dobrovolníkům, nemohl však Sylvestovi diktovat, koho navštíví.

Viděl, jak se SIVZ vynořuje před ním, a uvědomil si, že není skutečný, pouze součástí jeho životopisu. Pascale mu dala pracovní kopii a požádala ho o připomínky. Prožíval to znovu, přestože byl stále zavřen ve vězení v Cuvieru, pohyboval se jako duch vlastní minulostí, pronásledoval své mladší já. Dlouho pohřbené vzpomínky se náhle vyvalily. Životopis měl ještě daleko k dokončení, ale již nyní bylo zřejmé, že bude možno zvolit různé přístupy a různé pohledy se zřetelem na vzájemné souvislosti. Bude velice složitý a natolik podrobný, že by člověk mohl klidně strávit víc než jeden život zkoumáním jediného úseku Sylvestovy minulosti.

SIVZ vypadal přesně tak, jak si ho pamatoval. Sylvestův institut pro výzkum Zahalených měl organizační centrum v konstrukci tvaru kola, která pocházela ještě z doby Amerikánců, přestože by se stěží našel krychlový nanometr, který by v následujících stoletích nebyl mnohokrát přestavěn. Ze středu kola vyrážely dvě šedé polokoule připomínající klobouky hub, proděravělé přístavišti a nejprostším obranným systémem, který etika Demarchů povolovala. Okraj kola tvořily hekticky narůstající moduly s ubytovnami, laboratořemi a kancelářemi, zakotvené v chitinovém polymeru a propojené změtí přístupových tunelů a zásobovacího potrubí ze žraločího kolagenu.

„Je to dobré.“

„Opravdu si to myslíš?“ zeptala se Pascale jakoby zdáli.

„Přesně tak se to odehrálo,“ řekl Sylveste. „Tak to vypadalo, když jsem ho navštívil.“

„Díky… Tohle bylo snadné. Měla jsem podrobnou dokumentaci. Získala jsem plány SIVZ a v Cuvieru jsem našla lidi, kteří znali tvého otce, například Janequina. Těžší byla následující část, protože jsem se neměla čeho chytit a musela jsem stavět pouze na tom, co jsi sám vyprávěl po návratu.“

„Jsem si jistý, žes odvedla skvělou práci.“

„No, však uvidíš – spíš dřív než později.“

Raketoplán dosedl na přistávací plochu. Bezpečnostní servulové Institutu čekali za přechodovou komorou, aby ověřili Sylvestovu identitu.

„Calvin se naštve,“ prohlásil Gregori, správce Institutu. „Ale na to, abych tě poslal zpátky domů, je stejně pozdě.“

Během posledního půl roku procházeli tímto rituálem dvakrát třikrát do měsíce. Gregori si pokaždé myl ruce před následky. Už nebylo zapotřebí, aby někdo Sylvesta vedl tunely na místo, kde toho tvora drželi.

„Nestarej se, Gregori. Kdyby ti otec dělal potíže, tak mu prostě řekni, že jsem ti poručil, abys mě tam zavedl.“

Gregori pozvedl obočí, emocionálně naladěné optikomy kolem něj daly najevo pobavení. „Copak jsi mi to právě neporučil, Dane?“

„Poručil, ale velmi přátelsky.“

„Naprosto zbytečně, chlapče. Všichni bychom byli o hodně šťastnější, kdybys poslouchal svého otce. V dobrém totalitním režimu vždycky víš, na čem jsi.“

Trvalo dvacet minut, než prošli tunelem k okraji kola, pak procházeli vědeckými sektory, kde se týmy myslitelů – lidí i strojů – donekonečna potýkaly se záhadou Zahalených. Přestože SIVZ umístil monitorovací stanice kolem všech Záhalů, jež byly dosud objeveny, většina informací se shromažďovala a zpracovávala právě u Žlutozemě. Tady vznikaly složité teorie, které postupně nahlodávala skromná, ale nepřehlédnutelná fakta. Žádná teorie nevydržela déle než několik let.

Tvora, kterého Sylveste přiletěl navštívit, drželi ve střežené přístavbě na okraji, velkoryse rozlehlé, přestože nikdo netušil, zda je schopen takový dar ocenit. Ten tvor se jmenoval Philip Lascaille.

Teď už neměl mnoho návštěv. Zpočátku, krátce po návratu, jich bylo hodně. Zájem se však zmenšoval, když začalo být jasné, že Lascaille nedokáže nic říct, ať užitečného nebo ne. Ale Sylveste si velmi rychle uvědomil, že nezájem o Lascaillea mu vlastně poskytuje výhodu, ačkoli jeho zřídkavé návštěvy jednou, nejvýš dvakrát za měsíc nestačily, aby se mezi nimi dvěma – mezi ním a tím tvorem, který se z Lascaillea stal –vytvořil jakýkoli vztah.

V Lascailleově oddělení se pod umělou oblohou zářící hlubokou modří zelenal park, mírný vánek pohupoval větrnými zvonky rozvěšenými v podloubí stromů. Krajina s dlážděnými chodníčky mezi nízkými pahorky, plná skalek, keřů pnoucích se po mřížích a jezírek se zlatými rybkami, byla natolik nepřehledná, že Sylvestovi vždy trvalo několik minut, než Philipa Lascaillea našel. Průzkumníkův stav se neměnil, býval polonahý, špinavý, prsty měl umazané duhovými odstíny pastelů a školní křídy. Sylveste pokaždé ucítil vzrušení, když uviděl čmáranice na kamenech chodníku, složité symetrické vzory nebo symboly, které vypadaly jako čínské znaky či sanskrt, jež obkreslil někdo bez znalosti jazyka. Jindy Lascailleovy kresby připomínaly Booleovu algebru nebo jakési šifry.

Jakmile na kresby narazil, bylo jasné, že někde nedaleko pracuje Lascaille na dalších obrazcích nebo pečlivě maže ty, které nakreslil před chvílí. Obličej míval nehybný naprostým soustředěním a každý sval v těle napjatý námahou, ticho rušilo pouze cinkání větrných zvonků, šumění vody a skřípění pastelů na kameni.

Sylveste často čekal celé hodiny, než Lascaille zaregistroval jeho přítomnost, což většinou dal najevo pouze tím, že k němu na chvíli vzhlédl. Ale v té chvíli se vždycky stalo totéž. Strnulý obličej změkl a na kratičký okamžik se na něm objevil úsměv, hrdý nebo pobavený – Sylveste nedokázal odhadnout, jaké pocity vyjadřuje.

A potom se Lascaille zase sklonil ke svým kresbám. Vůbec nic nenaznačovalo, že tohle je člověk, jediný člověk, jediná lidská bytost, která se kdy dotkla hranice Záhalu a vrátila se živá.

***

„V každém případě,“ řekla Voljovová, když uhasila žízeň, „nečekám, že to bude snadné, ale nepochybuju, že vhodného rekruta najdu. Už jsem dala inzerát a oznámila plánovaný cíl. Pokud jde o práci, uvedla jsem pouze, že potřebujeme někoho s implantáty.“

„Ale nepřijmeš prvního, který se objeví, že ne?“ zeptal se Hegazi.

„Pochopitelně ne. Aniž by to kandidáti věděli, prověřím si, zda mají vojenské zkušenosti. Nechci někoho, komu rupne v hlavě při prvních potížích, nebo někoho, kdo nebude schopen podřídit se disciplíně.“ Po problémech s Nagorným se teprve teď začala uvolňovat. Na pódiu hrála dívka na zlatý tékonax nekonečně propletené rágy. Voljovová se nikdy o hudbu příliš nezajímala, v téhle však bylo něco svůdně matematického, co na chvíli zlomilo její předpojatost. „Úspěchem jsem si jistá. Měli bychom si dělat starosti pouze se Sadžakim.“

V té chvíli kývl Hegazi ke dveřím, v nichž se objevila postava, kolem níž proudilo z ulice světlo tak jasné, až Voljovová zamrkala. Muž měl černý plášť po kotníky a jakousi přilbu, takže se díky osvětlení zdálo, že má kolem hlavy svatozář. Šikmo před sebou držel oběma rukama dlouhou hladkou hůl.

Komusó vkročil do šera. To, co vypadalo jako hůl kendó, byla bambusová flétna šakuhači, tradiční hudební nástroj. Nacvičeným pohybem ji svižně zastrčil do pouzdra ukrytého pod záhyby pláště. Pomalu a důstojně sundal proutěný klobouk tengaj, ale ani pak se nedal jeho obličej rozeznat. Vlasy lesklé brilantinou měl stažené do ohonu tvaru kosy. Oči skrýval za elegantními brýlemi profesionálních zabijáků, matové fazety, detekující infračervené záření, obrážely pestrou iluminaci baru.

Hudba rázem ustala, dívka s tékonaxem jakoby kouzlem zmizela z pódia.

„Myslí si, že je to policejní šťára,“ zašeptal Hegazi, neboť kolem zavládlo ticho. „Zdejší policajti najímají tyhle chlapy v proutěných koších, když si nechtějí umazat ruce krví.“

Komusó přehlédl místnost, až se jeho pohled zastavil na stole, kde seděl Hegazi s Voljovovou. Jeho hlava se pohybovala nezávisle na zbytku těla, jako to dělají sovy. Plášť se zavlnil, když k nim vykročil, vypadal, jako by spíš klouzal než šel. Hegazi nonšalantně vykopl zpod stolu stoličku a současně nevzrušeně potáhl z cigarety. „Rád tě vidím, Sadžaki.“

Sadžaki odložil proutěný klobouk vedle nápojů a sundal si brýle. Usedl na prázdnou stoličku, pak se nenucené otočil k ostatním v baru a gestem naznačil, že se přišel jenom napít, tak ať se věnují svým záležitostem, zatímco on se bude starat o své. Postupně se konverzace znovu rozproudila, přestože ho všichni dál po očku sledovali.

„Přál bych si, abychom si mohli připít na oslavu,“ řekl Sadžaki.

„A nemůžeme?“ zeptal se Hegazi, který vypadal natolik sklíčeně, jak jen to jeho tvář chimerika umožňovala.

„Ne.“ Sadžaki pohlédl na poloprázdné nádobky, zvedl pohár Voljovové a dopil, co v něm zůstalo. „Trochu jsem vyzvídal, jak jste jistě pochopili z mého přestrojení. Sylveste tady není. Není ani v této soustavě. Je pryč už nějakých padesát let.“

„Padesát let?“ Hegazi hvízdl.

„Stopa ti už hodně vychladla.“ Voljovová se snažila, aby to neznělo škodolibě. Tušila, že k této situaci může dojít. Když Sadžaki vydal rozkaz navést světlohonec do soustavy Žlutozemě, rozhodl tak na základě těch nejlepších informací, jež v té době mohl získat. Jenže to bylo před desítkami let a rovněž i ty informace už byly desítky let staré.

„Nevychladla natolik, jak si myslíš,“ odpověděl Sadžaki. „Vím přesně, kam odletěl, a je velmi pravděpodobné, že tam zůstal doposud.“

„Tak kam?“ zeptala se Voljovová a sevřel se jí žaludek.

„Planeta se jmenuje Obroda.“ Sadžaki postavil pohár na stůl. „Je to odtud dost daleko. Obávám se, drazí kolegové, že to bude naše další zastávka.“

***

Znovu se ponořil do minulosti.

Tentokrát hlouběji, až do doby, kdy mu bylo dvanáct. Pascalina retrospektivní kompozice nesledovala chronologii. Sylveste byl zpočátku dezorientovaný, přestože on jediný v celém vesmíru by se ve vlastním životopise neměl ztratit. Zmatek však brzy zmizel, když si uvědomil, že Pascale má pravdu a její pohled je správný, jestliže s jeho minulostí zachází jako s mozaikou, jejíž kameny se dají libovolně přehazovat. Jako by to byl akrostich, který dává řadu dalších, stejně opodstatněných interpretací.

Psal se rok 2373, od objevu prvního Záhalu Bernsdottirem uběhlo teprve několik desetiletí. Všechny vědní obory nejrůznějších vládních i soukromých výzkumných společností se soustředily na toto tajemství. Sylvestův institut pro výzkum Zahalených sice patřil k desítkám podobných organizací, ale založila jej jedna z nejbohatších a nejmocnějších rodin v celé lidské oblasti. K průlomu však nedošlo následkem plánovaných kroků velkých organizací, ale náhodou, díky nadšení a šílenství jediného muže.

Jmenoval se Philip Lascaille.

Byl vědeckým pracovníkem SIVZ na jedné ze stálých stanic nedaleko útvaru, kterému se dnes říkalo Lascailleův záhal, v sektoru Tau Ceti. Lascaille patřil k týmu, který byl v neustálé pohotovosti, kdyby bylo zapotřebí k Záhalu vypravit vyslance lidstva, přestože to nikdo nepovažoval za pravděpodobné. Nicméně měli neustále připravené plavidlo, které je mělo dopravit zbývajících pět set milionů kilometrů k hranici, kdyby přišlo pozvání.

Lascaille se rozhodl, že nebude čekat.

Sám nastoupil do kontaktního plavidla SIVZ. Prostě je ukradl. Než si kdokoli stačil uvědomit, co se stalo, bylo příliš pozdě ho zastavit. Sice existovalo dálkově ovládané destrukční zařízení, ale jeho použití by mohlo být ze strany Záhalu vykládáno jako akt agrese, což se nikdo neodvážil riskovat. Rozhodli se ponechat to osudu. Nikdo vážně nečekal, že se Lascaille vrátí živý. A přestože se dostal zpátky, pochybovači měli pravdu, protože zdravý rozum se s ním nevrátil.

Lascaille se přiblížil k Záhalu téměř na dosah, než ho nějaká síla odstrčila zase zpátky – možná pouze několik desítek tisíc kilometrů od hranice, ačkoli v té oblasti nebylo snadné rozlišit, kde končí vesmír a začíná Záhal. Nikdo však nepochyboval, že se dostal blíž než kterýkoli člověk nebo vůbec jakýkoli živý tvor.

Cena však byla strašlivá.

Na rozdíl od ostatních, kteří se toho odvážili před ním, nebylo jeho tělo na kaši nebo rozprášeno nepochopitelnými silami v okolí hranice. Ale něco neméně nenapravitelného se stalo s jeho mozkem. Z jeho osobnosti zbylo jen několik zlomků, které pouze umocňovaly představu o tom, co všechno bylo ztraceno. Mozek mu fungoval natolik, aby se udržel naživu bez pomoci strojů, motorické funkce se zdály naprosto nepoškozené. Nezůstala však žádná inteligence, nebylo znát, zda vnímá okolí, zda vůbec chápe, co se udalo, ani jestli si uvědomuje běh času, nebylo znát, zda si vybavuje něco z minulosti před letem k Záhalu či z nově nabytých zkušeností. Dokázal se verbálně vyjadřovat, ale smysluplné slovo nebo útržek věty pronesl výjimečně, jinak nic nedávalo nejmenší smysl.

Dopravili Lascaillea, nebo spíš to, co z něho zbylo, zpět do soustavy Žlutozemě na habitat SIVZ, kde se lékaři usilovně snažili alespoň teoreticky formulovat, co se mu přihodilo. Později dospěli k závěru, ačkoli spíše zoufalému než logickému, že fraktálně restrukturalizovaný časoprostor kolem Záhalu poškodil hustotu informací jeho mozku. Když tím polem proletěl, jeho mysl začala na kvantové úrovni fungovat nahodile, i když ke zjevnému ovlivnění organických procesů nedošlo. Byl jako nepřesně přepsaný text, který pozbyl většinu smyslu a který pak ještě jednou přepsali.

Přesto Lascaille nezůstal jedinou osobou, která takovou sebevražednou misi podstoupila. Vyrostl kolem něj kult a věřilo se, navzdory vnějším známkám demence, že při průletu kolem Záhalu dosáhl něčeho podobného nirváně. Jednou dvakrát za desetiletí se někdo u známých Záhalů pokusil Lascaillea napodobit, ale pokaždé to skončilo tragicky. Několik šťastnějších se vrátilo jenom s půlkou mysli, ostatní se buď nevrátili nikdy, nebo v plavidlech natolik rozdrcených, že jejich lidské pozůstatky připomínaly lososovou pastu.

Zatímco ten nesmyslný kult vzkvétal, na Lascaillea samotného lidé zapomněli. Možná pro ně byl skutečný člověk, slintající a blábolící imbecil, příliš nepohodlný.

Sylveste však nezapomněl. Co víc, začal být posedlý tím, že z něj vytáhne pravdu. Jeho rodinné kontakty mu zaručovaly, aby mohl vidět Lascaillea kdykoli chtěl, ovšem za předpokladu, že bude ignorovat Calvinův zákaz. A tak ho navštěvoval a trpělivě čekal, zatímco Lascaille kreslil na chodník, stále čekal na jediný prchavý náznak, neboť nepochyboval, že se mu ho jednou dostane.

Nakonec to bylo víc než jen náznak.

Nedokázal si vzpomenout, jak dlouho musel čekat toho dne, kdy se mu to konečně vyplatilo. Přestože se po celou dobu snažil sledovat Lascailleovy výtvory, bylo to stále těžší, jako by soustředěně hleděl na dlouhou řadu abstraktních obrazů. Koncentrace nevyhnutelně začala slábnout, ačkoli se ji pokoušel udržet celou svou vůlí.

Lascaille právě kreslil šestou sedmou křídovou mandalu se stejným zaujetím jako všechny nesmysly, které dosud vytvořil. Náhle se bez jakéhokoli varování otočil k Sylvestovi a řekl naprosto rozumně: „Klíčem jsou Přetvářeči, doktore.“ Sylveste samým překvapením oněměl. „Tak mi to bylo vysvětleno,“ pokračoval Lascaille, jako by se nic zvláštního nestalo, „když jsem byl v Odhaleném vesmíru.“ Sylvestovi se podařilo přikývnout a doufal, že to vypadalo přirozeně. Pochopil, o čem Philip Lascaille mluví. Podle předchozích rozborů nazýval „Odhaleným vesmírem“ Záhal, neboť se mu tam dostalo jistých „odhalení“, příliš nepochopitelných, aby je dokázal popsat.

A přesto se mu teď jazyk rozvázal. „Bývaly kdysi doby, kdy Zahalení létali mezi hvězdami,“ řekl Lascaille. „Tak jako my nyní, ale oni jsou prastarým druhem, a létali mezi hvězdami mnoho milionů let. Jsou úplně cizí.“ Odmlčel se, zastrčil si modrou křídu mezi prsty na noze a vzal si červenou. Pak pokračoval dál na mandale. Ale rukou, která se mu nyní uvolnila, začal na vedlejší dlaždici kreslit nesymetrickou zrůdu s mnoha končetinami, chapadly a ostny na krunýři. Spíš než vesmířan létající mezi hvězdami vypadala, jako by se vyplazila z bahna starohorního oceánu.

„To je Zahalený?“ zeptal se Sylveste a nedočkavě se zachvěl. „Vy jste se s ním setkal?“

„Ne, nikdy jsem doopravdy do Záhalu nevstoupil,“ řekl Lascaille. „Ale komunikovali se mnou. Odhalili se mé mysli, sdělili mi hodně ze své historie a podstaty.“

Sylveste odtrhl pohled od toho děsivého náčrtku. „Jak s tím souvisí Přetvářeči?“

„Přetvářeči jsou tady už hodně dlouho a jsou na mnoha světech. Všechny mezihvězdné civilizace v této části Galaxie na ně dříve či později natrefí.“

Lascaille poklepal na svou kresbu. „Také Zahalení se s nimi setkali, jenže mnohem dřív než my. Chápete to, doktore?“

„Ano…“ Alespoň si myslel, že chápe. „Ale nevím, kam tím míříte.“

Lascaille se usmál. „Přetvařeči si zapamatují každého, kdo je navštíví. Zapamatují si ho dokonale, až do poslední buňky, do posledního synaptického spoje. Jsou obrovitý biologický archivační systém.“

Sylveste věděl, že je známo jen málo důležitých informací o Přetvářečích, o jejich funkci či původu. Ale hned od počátku bylo jasné, že jsou schopni uchovávat lidské osobnosti ve své mořské matici, takže každý, kdo jednou vstoupil do oceánu Přetvářečů a jeho mysl tam byla rozpuštěna a znovu vytvořena, tím dosáhl jakési nesmrtelnosti. Model mohl být později znovu realizován, dočasně vtištěn do mysli jiného člověka. Tento biologický proces nebyl zcela přesný, uchované vzorce byly kontaminovány miliony jiných otisků, které se navzájem mírně ovlivňovaly. Již první výzkumy Přetvářečů ukázaly, že v oceánu jsou uloženy vzorce cizích myslí – náznaky cizosti prostupovaly myšlenky plavců, ale vždy pouze mlhavě.

„Přetvařeči si pamatují Zahalené,“ řekl Sylveste. „Ale jak nám to pomůže?“

„Víc než si myslíte. Zahalení možná vypadají naprosto cize, ale základní struktura jejich mozků není tak úplně nepodobná naší. Nevšímejte si tělesné stavby. Stačí, jestliže si uvědomíte, že to byli společenští tvorové obdaření řečí a stejným způsobem vnímání. Do určitého stupně můžete myslet jako Zahalený, aniž byste přestal být člověkem.“ Znovu se zahleděl na Sylvesta. „Přetvařeči můžou vtisknout neurální transformaci Zahaleného do lidského neokortexu.“

Sylvesta zamrazilo. Mohl dosáhnout kontaktu s vesmířanem ne tím, že se s ním setká, ale jednoduše tím, že se jím stane. Pokud to opravdu Lascaille takhle myslel. „Čeho tím dosáhnu?“

„Aby vás Záhal nezabil.“

„Nerozumím.“

„Pochopte, že Záhal je ochranná struktura. Uvnitř nejsou… jen Zahalení, ale technologie tak zhoubné, že nemůžou dovolit, aby padly do špatných rukou. Miliony let pročesávali Zahalení Galaxii a hledali nebezpečné stroje zanechané vymřelými civilizacemi. Nedokážu ty vynálezy ani popsat. Možná kdysi sloužily dobrému účelu, ale dají se rovněž zneužít jako nepředstavitelně hrůzné zbraně. Tyhle stroje mohly být ve vesmíru rozmístěny pouze vyspělými rasami, jež manipulovaly s časoprostorem nebo uměly vyvinout nadsvětelnou rychlost… Nemluvě o řadě dalších věcí, které vaše mysl není schopna obsáhnout, což myslím doslovně.“

Sylvesta napadlo, zda tohle byl pravý účel. „Takže co vlastně Záhaly jsou? Jakési truhlice s poklady, od nichž dostanou klíč pouze nejvyspělejší druhy?“

„Jsou víc než to. Dokážou se bránit proti vetřelcům. Hranice Záhalu je téměř živý tvor. Reaguje na strukturu myšlenek toho, kdo se k ní přibližuje. Pokud ta struktura nepřipomíná Zahalené, zničí ji… Lokálně změní časoprostor, vyvolají děsivou deformaci. To zakřivení vytvoří tak silnou gravitaci, že vás roztrhá na kusy, doktore. Ale pokud Záhal rozpozná správnou mysl, propustí ji, sám ji vede blíž a chrání ji v kapse plochého prostoru.“

Sylvestovi došlo, jak převratné důsledky Lascailleovo odhalení nabízí. Stačí myslet jako Zahalený, aby proklouzl obranou… do třpytivého nitra pokladnice. Ale co když lidé nejsou dost vyspělí, alespoň podle měřítek Záhalu, aby ty poklady získali? Co když jsou dost chytří jenom na to, aby se vloupali dovnitř, ale nedospěli k tomu, aby si směli vzít, co najdou? Podle Lascaillea si Zahalení přisvojili roli galaktických ochránců, když utajili tyto nebezpečné techniky… Ale žádal je o to někdo?

Pak ho napadla další otázka: „Proč vám tohle prozradili, jestliže všechno, co je uvnitř Záhalů, musí být ochráněno za každou cenu?“

„Nevím, jestli to bylo záměrné. Bariéra kolem Záhalu, který nyní nese mé jméno, mě nedovedla identifikovat jako cizího, i když jen přechodně. Možná byla poškozená nebo ji stav mé mysli zmátl… Jakmile jsem začal pronikat k Záhalu, protékaly mezi námi informace. Tak jsem se dozvěděl jednak to, co Záhal obsahuje, a jednak to, jak se dá obejít jejich obrana. Chápejte, tenhle úskok nedokážou provést stroje.“ Tato poznámka jako by s tím ostatním vůbec nesouvisela, na chvíli mezi nimi zůstala viset, než Lascaille pokračoval: „Ale Záhal musel zjistit, že jsem cizí. Odmítl mě, vyhodil mě zpátky do vesmíru.“

„Proč vás prostě nezabil?“

„Nejspíš si nebyl úplně jistý.“ Odmlčel se. „Vycítil jsem v Odhaleném vesmíru pochybnosti. Kolem mě probíhala ohromná hádka, rychlejší než myšlenka. Nakonec nejspíš zvítězila obyčejná opatrnost.“

Sylveste se konečně odhodlal položit otázku, k níž se chystal od chvíle, co Lascaille otevřel ústa. „Proč jste tak dlouho čekal, než jste mi tohle všechno řekl?“

„Omlouvám se za své mlčení. Ale napřed jsem musel strávit vědění, které mi Zahalení umístili do mozku. Všechno bylo v jejich výrazech, nikoli v našich.“ Zaváhal, jeho pozornost jako by náhle zaujala křídová šmouha, která kazila matematickou přesnost mandaly. Olízl si prst a vymazal ji. „To bylo ještě docela snadné. Pak jsem si ale musel vzpomenout, jak komunikují lidé.“ Lascaille se podíval na Sylvesta, jeho divoké oči se téměř ztrácely v houštině nečesaných vlasů. „Ale vy jste ke mně laskavý, ne jako ti ostatní. Máte se mnou trpělivost. Napadlo mě, že by vám to mohlo pomoct.“

Sylveste vycítil, že tohle okno do jasného vědomí by se mohlo brzy zavřít. „Jak přesvědčím Přetvářeče, aby do mě vtiskli vzorec Zahalených?“

„To je snadné.“ Lascaille ukázal na kresbu křídou. „Zapamatujte si tuhle postavu a myslete na ni, až tam budete plavat.“

„To je všechno?“

„Bude to stačit. Představa této postavy ve vaší mysli dá ten správný pokyn Přetvářečům. Ale raději jim vezměte nějaký dar. Něco tak velkého neudělají zadarmo.“

„Dar?“ Sylveste netušil, jaký dar by mohl nabídnout bytostem, které připomínají plovoucí ostrovy mořských řas a chaluh.

„Něco vymyslíte. Ať už to bude cokoli, musí to obsahovat dost informací. Jinak je to bude nudit. Nudit byste je neměl.“

Sylveste chtěl položit ještě další otázky, Lascailleova pozornost se však obrátila ke kresbám. „Víc neřeknu,“ hlesl.

Ukázalo se, že to byla pravda. Lascaille již nikdy nepromluvil. Ani se Sylvestem, ani s nikým jiným. O měsíc později ho našli mrtvého, utopil se v jezírku se zlatými rybkami.

***

„Je tady někdo?“ zeptala se Kuriová.

Věděla jen to, že je vzhůru a že se neprobudila z nějakého lehkého zdřímnutí, ale z mnohem hlubšího a chladnějšího spánku. Musela spát v mrazáku – jednou už se podobně probudila u Žlutozemě, a na něco takového určitě nezapomene. Měla naprosto stejné tělesné i duševní pocity. Kryogenickou jednotku však nikde neviděla. Ležela oblečená na pohovce, ale to nic neznamenalo, někdo ji mohl přenést dřív, než přišla k vědomí. Ale kdo? A kde je? Připadala si, jako by jí v paměti vybuchl granát a rozmetal ji na kusy. Okolí jí bylo jen mlhavě povědomé.

V hale stála spousta ošklivých soch. Možná kolem nich prošla před několika hodinami, nebo pocházely z hlubin jejího dětství jako ztělesnění infantilního strachu. Zkřivené, zubaté a roztavené tvary vrhaly démonické stíny. Ještě nebyla zcela při smyslech, ale vytušila, že jde o jednotlivé díly, které buď do sebe zapadají, nebo kdysi tvořily celek, který byl rozerván.

Zaslechla kroky.

Otočila hlavu k přicházející postavě. Krk měla ztuhlý jako ze dřeva. Léta zkušeností jí napověděla, že ani zbytek těla na tom nebude po hlubokém spánku o nic lépe.

Muž přistoupil k pohovce. V měsíčním světle nedokázala rozeznat jeho rysy, ale připadal jí známý, přestože si nic bližšího nedokázala vybavit. Nejspíš ho znala před lety.

„To jsem já, Manukjan,“ prohlásil klidně. „Mademoiselle si myslela, že bys ráda viděla známou tvář, až se probudíš.“

Ta jména jí něco říkala. „Co se stalo?“

„To je prosté. Mademoiselle ti udělala nabídku, kterou jsi nemohla odmítnout.“

„Jak dlouho jsem spala?“

„Dvaadvacet let.“ Manukjan jí podal ruku. „Teď bychom měli jít za Mademoiselle.“

***

Sylveste procitl. Hleděl na černou plochu, která překrývala polovinu oblohy – ta čerň byla tak hluboká, že vypadala jako popření samotné existence. Doposud si toho nevšiml, nyní se mu však zdálo, že obyčejná tma mezi hvězdami je prozářená mléčným světlem ve srovnání s jezerem prázdnoty, Lascailleovým záhalem. Nebyly v něm žádné hvězdy, žádný zdroj světla, nevycházely z něj žádné fotony měřitelného elektromagnetického záření, žádná neutrina, žádné částice, ať exotické či jiné, žádné gravitační vlny ani elektrostatická nebo magnetická pole. Dokonce ani nejtišší šepot Hawkingovy radiace, která podle několika existujících teorií o fungování Záhalu měla od hranice unikat, a míra entropie by reflektovala povrchovou teplotu.

O Záhalu se vědělo s jistotou pouze to, že dokonale zamezuje všem formám záření, aby jím prošlo. A samozřejmě ještě jedno – že rozdrtí jakýkoli objekt, který se odváží příliš blízko k jeho hranici.

Oživení po spánku v mrazáku provázela dezorientace, ale Sylveste byl dost mladý na to, aby ji překonal. Fyzicky mu bylo teprve třiatřicet, navzdory skutečnosti, že od jeho narození minulo víc jak šedesát let.

„Jsem… v pořádku?“ zeptal se namáhavě lékaře, zatímco jeho pozornost poutala nicota za oknem stanice – jako kdyby hleděl na negativ sněhové koule.

„Jste téměř v pořádku.“ Lékař sledoval údaje o nervovém stavu, které se před ním odvíjely ve vzduchu, a poťukával si perem do dolního rtu. „Ale Valdez odpadl. To znamená, že Lefevrová poskočila na první místo. Myslíte, že to s ní vydržíte?“

„Není už trochu pozdě na takové pochybnosti?“

„To byl jen vtip, Dane. Teď mi řekněte, kolik si toho pamatujete? Amnézii po oživení jsem ještě nestihl proskenovat.“

Vypadalo to jako hloupá otázka, ale jakmile začal prozkoumávat paměť, zjistil, že je liknavá jako pořadač dokumentů mizerného administrativního systému.

„Pamatujete si Tříšť?“ zeptal se lékař starostlivě. „Je životně důležité, abyste si vzpomněl na Tříšť –“

Pamatoval si ji, to ano, ale na okamžik ji nedokázal spojit s žádnými dalšími vzpomínkami. Potom se mu to vybavilo. Poslední, co si pamatoval zcela přesně, byla Žlutozem. Opustil ji dvanáct let po Osmdesáti, dvanáct let po Calvinově fyzické smrti, dvanáct let po tom, co mluvil s Philipem Lascaillem a co se utopil, jako by splnil svůj úkol.

Expedice byla malá, ale dobře vybavená. Posádku světlohonce tvořili chimerici, samí Ultrové, kteří se zřídka stýkali s ostatními. Na palubě bylo dvacet vědců, většinou ze SIVZ, a čtyři kandidáti pro kontakt. Pouze dva z těch čtyř nakonec poletí k Záhalu.

Cílem byl Lascailleův záhal, nikoli však první zastávka. Sylveste dbal na to, co mu Lascaille poradil. Nejprve museli navštívit Přetvářeče na jejich planetě, deset světelných let od Záhalu, neboť byli nezbytní pro úspěch výpravy. Sylveste neměl žádnou konkrétní představu o tom, co ho čeká. Přestože se Lascailleova rada zdála nerozvážná, věřil jí, přece by neporušil mlčení pro nic za nic.

Přetvářecí byli předmětem výzkumu již více než století. Žili na množství světů, na nichž převládal celoplanetární oceán. Přetvářecí byli biochemickým vědomím, složeným z bilionů spolupracujících organismů, které tvořily trsy velké jako ostrovy. Všechny planety Přetvářečů byly tektonicky aktivní, takže vznikla teorie, že získávají energii z hydrotermálních výronů z fumarol na mořském dně. Teplo měnili na bioelektřinu a rozváděli ji pomocí úponků z organických supravodičů, které sahaly celé kilometry dolů, do temnot. Záměry Přetvářečů – za předpokladu, že nějaké měli – zůstávaly naprosto neznámé. Bylo zřejmé, že jsou schopni ovládat biosféru světů, na nichž se usadili, přičemž jednali jako jediná inteligentní kolonie zooplanktonu, nikdo však nevěděl, jestli to není jen druhotný projev nějaké skryté, vyšší funkce. Bylo však známo – ovšem rovněž ne zcela pochopeno – že Přetvářecí mají schopnost ukládat a předávat informace jakoby prostřednictvím jediné celoplanetární neurální sítě. Informace byly ukládány na mnoha úrovních, od největších struktur, plovoucích na povrchu, až po volně plynoucí vlákna RNA. Nedalo se říct, kde končí Přetvářecí a začíná oceán, stejně jako nebylo poznat, zda na každé planetě je mnoho Přetvářečů či pouze jediný, pokrývající celý svět, neboť ostrovy spojovaly organické mosty. Byly to studnice informací velikosti planety, obrovité informační houby. Téměř cokoli, co se dostalo do oceánu Přetvářečů, pronikly mikroskopické úponky, částečně to rozpustily, až odhalily strukturální a chemické vlastnosti, a pak informace předaly do biochemického úložiště, kterým byl sám oceán. Jak Lascaille naznačil, Přetvářeči uměli tato schémata nejen rozšifrovat, ale také vtisknout. Nejspíš znali mentalitu všemožných druhů, které se s nimi dostaly do kontaktu, tedy i Zahalených.

Výzkumné týmy studovaly Přetvářeče již mnoho desítek let. Lidští plavci v oceánu prostoupeném Přetvářeči byli schopní navázat s tímto organismem jakýsi vztah, když mikroúponky dočasně vstoupily do lidského neokortexu a vytvořily tak quazisynaptické spojení mezi myslí plavce a oceánem. Říkali, že to je jako komunikovat s myslící chaluhou. Trénovaní plavci vypovídali, že měli pocit vědomí rozšířeného do celého oceánu, jejich vzpomínky byly rozsáhlé, živé a pradávné. Vnímali touhu po vědění, přestože neexistoval důkaz, že oceán má vědomí sebe sama, spíš to vypadalo, jako by byl zrcadlem odrážejícím lidské vědomí, což byl základní solipsismus. Plavci docházeli k zásadním matematickým objevům, jako by oceán zvýšil jejich schopnosti, které mnohdy přetrvávaly i delší dobu poté, co opustili matici oceánu a vrátili se na souš nebo na orbitu. Mohla se v jejich mozcích odehrát nějaká fyzická změna?

Tak vznikla teorie o transformaci vědomí Přetvařeči. Plavci se zdokonalovali, až dokázali zvolit určité formy přeměny. Neurologové rozmístění na planetách Přetvářečů se pokoušeli zaznamenat tyto změny způsobené vesmířany, ale pouze s částečným úspěchem. Transformace byly neuvěřitelně jemné, spíš připomínaly ladění houslí než jejich rozebrání a opětné sestavení. Zřídkakdy byly trvalé, po dnech či týdnech, výjimečně po letech, přetvoření vyprchalo.

Takové byly výsledky výzkumů, když Sylvestova expedice dorazila na Tříšť, planetu Přetvařečů. Nyní si pochopitelně na všechno vzpomněl, na oceán, vlny, řetěz sopek a neustálý silný zápach chaluh, který organismus vydával. Díky tomu pachu se mu vybavilo všechno ostatní. Čtyři potenciální vyslanci k Záhalu si hluboce vtiskli do paměti Lascailleovu kresbu křídou. Po měsících tréninku se zkušenými plavci vstoupili do oceánu s představou tvora, kterého Lascaille vyobrazil.

Přetvařeči do nich pronikli, částečně rozložili jejich neurální spojení, pak je přestavěli podle vlastních zakotvených vzorů.

Když se čtveřice vynořila, zpočátku se zdálo, že Lascaille byl přece jen blázen. Neprojevily se u nich žádné změny chování, ani náhle neznali odpovědi na velká kosmická tajemství. Nikdo z nich nepotvrdil, že by se cítil nějak odlišně, ani nebyli o nic moudřejší, pokud šlo o identitu a původ Zahalených. Ale citlivé neurotesty se dostaly hlouběji. Prostorové a poznávací schopnosti čtveřice byly změněny, ačkoli způsobem, který bylo zhola nemožné konkretizovat. Postupně začali prožívat duševní stavy, které byly současně cizí i důvěrně známé. Očividně se něco změnilo, ačkoli nebylo jisté, že tyto stavy mají něco společného se Zahalenými.

Přesto museli jednat rychle.

Jakmile byly hotovy první testy, všichni čtyři vyslanci ulehli do mrazáku. Chlad měl zabránit, aby se přeměna Přetvářečů rozpadla, ačkoli naprosto nevyhnutelně začne mizet, jakmile budou probuzeni, navzdory složité kombinaci experimentálních neurostabilizátorů. Spali během letu k Lascailleovu záhalu, potom během týdnů v jeho sousedství, zatímco se výzkumná stanice přibližovala na bezpečnou vzdálenost tří astronomických jednotek, jak bylo ověřeno. Ani pak nebyli vyslanci probuzeni, až do předvečera odletu k hranici.

„Já… pamatuju si,“ řekl Sylveste. „Pamatuju si Tříšť.“

Lékař si ještě chvíli ťukal perem do rtu, sledoval informace analyzačních přístrojů, než přikývl a schválil ho pro misi.

***

„Stará Kaldera se poněkud změnila,“ poznamenal Manukjan.

Kuriová hleděla na město a nepoznávala je. Moskytiéra byla pryč, Kaldera se opět otevřela povětrnostním vlivům, namísto ochranných kupolí se teď do atmosféry Žlutozemě zvedaly nekryté budovy. Havraní hrad Mademoiselle už nepatřil k nejvyšším domům. Jako hřbetní ploutve žraloků nebo listy ostřice se do rozpálené hnědé oblohy zařezávala přízračná stupňovitá monstra, děrovaná nesčetnými okénky a okrášlená gigantickými symboly Booleovy algebry Spojených. Budovy se zvedaly ze zbytků Mulče a natáčely se jako lodní plachty na štíhlých stěžních, aby vítr dorážel na čelní hrany. Ze staré architektury zůstalo jen pár zdeformovaných staveb a nepatrný zbytek Nebes. Původní město, které připomínalo pokroucený les, ustoupilo zářícím mečovitým věžím.

„Podařilo se jim cosi vypěstovat v kaldeře,“ řekl Manukjan, „vlastně přímo tam dole v jícnu. Říkají tomu Lilie.“ V jeho hlase se ozval znechucený tón. „Lidé, kteří to viděli, tvrdí, že to vypadá jako obrovitý kus dýchajících vnitřností, jako Boží žaludek přilepený ke stěnám jícnu. Když Lilií projdou jedovaté plyny, které tryskají z hlubin, tak se dají skoro dýchat.“

„Tohle všechno za dvaadvacet let?“

„Ano,“ ozval se hlas.

Kuriová zachytila pohyb na lesklých černých okenicích. Otočila se právě včas, aby viděla, jak palankýn tiše dosedá. Ihned si vzpomněla nejen na Mademoiselle, ale také na všechno ostatní. Připadalo jí, jako by od jejich posledního setkání neuběhla víc než minuta.

„Děkuji ti, Carlosi, žes ji sem přivedl.“

„To je zatím všechno?“

„Myslím, že ano.“ Hlas rezonoval ozvěnou. „Čas je nesmírně důležitý. Dokonce i po všech těch letech. Našla jsem posádku, která potřebuje někoho, jako je Kuriová, ale zdrží se jen krátce, než opustí soustavu. Musím ji vyškolit, seznámit s tím nejdůležitějším pro její roli a přivést ji k nim, než tuto příležitost ztratíme.“

„Co když řeknu ne?“ zeptala se Kuriová.

„Ale neřeknete. Víte přece, co pro vás můžu udělat. Pamatujete si to, nebo ne?“

„To se nedá tak snadno zapomenout.“ Velmi jasně si vzpomínala, co jí Mademoiselle ukázala. Ve druhé kryogenní jednotce ležel Fazil, její manžel. Navzdory tomu, co jí bylo řečeno, nebyli od sebe nikdy odděleni. Oba sem přiletěli ze Skyova vítězství, administrativní chyba neměla tak kruté následky, jak se domnívala. Přesto byla podvedena. Bylo jasné, že v tom má Mademoiselle od začátku prsty. Kuriová získala práci ve Stínohře trochu příliš snadno, ze zpětného pohledu to sloužilo pouze k tomu, aby předvedla své schopnosti pro nastávající úkol. A zajistit si její poslušnost bylo naprosto jednoduché. Mademoiselle měla Fazila. Kdyby Kuriová odmítla udělat, co po ní chce, nikdy by svého manžela už nespatřila.

„Věděla jsem, že budete rozumná,“ pravila Mademoiselle. „To, co od vás žádám, není přece nijak těžké, Kuriová.“

„Co je zač ta posádka, kterou jste našla?“

„Jsou to jenom obchodníci,“ řekl Manukjan konejšivě. „Kdysi jsem jím taky byl. Právě tak se mi podařilo zachránit…“

„Dost, Carlosi.“

„Omlouvám se.“ Otočil se k palankýnu. „Jen se jí snažím vysvětlit, že se nemá čeho bát.“

***

Ať už náhodou nebo úmyslně připomínalo kontaktní plavidlo SIVZ symbol pro nekonečno – dva moduly ve tvaru kapky, napěchované zařízením pro podporu života, detektory a komunikačními přístroji, spojené límcem s tryskami a přídavnou řadou detektorů. Do každé kapky se vešli dva lidé; v případě, že by během mise došlo k neurálnímu selhání, mohly být moduly odhozeny.

Kontaktní plavidlo zvyšovalo rychlost a padalo k Záhalu, stanice se mezitím vracela do bezpečí k čekajícímu světlohonci. Pascalino vyprávění ukazovalo, jak se plavidlo zmenšuje, až zůstala pouze žhavá zář jeho trysek a blikající červená a zelená světla, stále nezřetelnější, až se okolní černota kolem něj uzavřela jako roztékající se inkoust.

Nikdo přesně nevěděl, co se stalo potom. Informace o událostech během přibližování Lefevrové a Sylvesta k Záhalu byly ztraceny, včetně dat přenášených na stanici a světlohonec. Nejenže nebylo jisté, jak dlouho to trvalo, ale dokonce i přesný sled událostí byl sporný. Vědělo se pouze to, co si pamatoval Sylveste – a protože Sylveste podle vlastního doznání procházel v blízkosti Záhalu obdobím pozměněného vědomí, nebo byl úplně v bezvědomí, nemohly být jeho vzpomínky brány jako nezvratná pravda.

Bylo známo pouze toto:

Sylveste a Lefevrová se k Záhalu přiblížili víc než kdokoli před nimi, dokonce blíž než Lascaille. Pokud měl Lascaille pravdu, jejich přetvoření oklamalo ochranu Záhalu, přinutilo ji obalit kontaktní plavidlo bublinou hladkého časoprostoru, kdežto zbytek bariéry běsnil strašnými gravitačními vlnami. Dokonce ani teď nikdo nepředstíral, že chápe, jaké neznámé síly dokázaly časoprostor zabalit do tak šíleně ostrých geometrií, jestliže by na miliardkrát jednodušší zakřivení bylo zapotřebí víc gravitační energie, než kolik je uskladněno v klidové hmotě Galaxie. Nikdy nepochopil, jak mohlo lidské vědomí prosakovat do časoprostoru kolem Záhalu, aby mohli Zahalení nejen identifikovat mysl pokoušející se proniknout dovnitř, ale navíc přebudovat její myšlenky a vzpomínky. Mezi samotnou myšlenkou a základními procesy časoprostoru evidentně existuje skryté spojení. Jedno ovlivňuje druhé. Sylveste našel odkazy na sto let mrtvou teorii, která navrhovala logický vztah mezi kvantovými procesy vědomí a kvantově-gravitační mechanikou, jež sjednocoval časoprostor pomocí něčeho, čemu se říkalo Weylův tenzor křivosti… Doposud však nebylo vědomí o nic lépe pochopeno, teorie ustrnula na spekulativní úrovni. Ale třeba byla slabá vazba mezi vědomím a časoprostorem v okolí Záhalu podstatně zesílena. Sylveste a Lefevrová našli cestu gravitační bouří díky svým přetvořeným myslím, jež tišily nesmírné síly běsnící pouze několik metrů od plavidla, jako zaklínači hadů procházeli jámou plnou brejlovců a melodií svých myšlenek kolem sebe vytvářeli bezpečnou oblast. Jakmile by však hudba umlkla nebo by se v ní ozvaly disharmonické tóny, hadi by se z hypnotické letargie probudili. Nikdy nebude úplně jasné, jak blízko se Sylveste a Lefevrová k Záhalu dostali, než zazněly falešné tóny, které gravitační kobry podráždily.

Sylveste tvrdil, že se nedostali za hranici Záhalu, neboť pořád viděl víc než půlku oblohy plnou hvězd. Přesto i to málo informací zachráněných z průzkumné lodě naznačovalo, že kontaktní modul byl uvnitř fraktální pěny obklopující Záhal, za mlhavou hranicí toho, čemu Lascaille říkal Odhalený vesmír.

Lefevrová poznala, kdy to začalo. Vyděšená, ale ledově klidná to řekla Sylvestovi. Její transformace se rozpadala, až zbyly pouze lidské myšlenky. Toho se celou dobu báli a modlili se, aby se to nestalo.

Rychle informovali výzkumnou stanici, která provedla psychotesty, aby to prověřila. Pravda byla děsivě jasná. Transformace Lefevrové se hroutila. Za několik minut už bude její mysli chybět složka Zahaleného, nebude schopná uklidnit hady, mezi nimiž kráčí. Zapomínala správnou melodii.

Přestože doufali, že se to nestane, přijali bezpečnostní opatření. Lefevrová přešla do protější poloviny modulu a odstřelila nálož, oddělila svou část od Sylvestovy. V té době už byla její přeměna téměř pryč. Pomocí audiovizuálního spojení informovala Sylvesta, že cítí, jak gravitační síly narůstají, drtí ji a kroutí jejím tělem naprosto nepředvídatelným způsobem.

Pomocné rakety se pokusily dostat její modul ze zdeformovaného prostoru, jenže Záhal byl příliš velký a plavidlo příliš malé. Během několika minut zmuchlal plášť modulu jako papír, Lefevrová však byla ještě naživu, zkroucená ve fetální poloze, mozek obalený ubývající kapsou klidného prostoru. Sylveste s ní ztratil kontakt, když se modul rozpadl na kusy. Vzduch se okamžitě rozptýlil, ale dekomprese nebyla natolik rychlá, aby nezaslechl její křik.

Lefevrová zahynula. Sylveste to věděl. Jeho transformace však dosud držela hady na uzdě. Statečně pokračoval v pronikání hranicí Záhalu, nejosamělejší člověk za celou lidskou historii.

Po nějaké době se probudil do ticha modulu. Byl dezorientovaný, snažil se navázat kontakt s výzkumnou stanicí, která měla čekat na jeho návrat. Odpověď nepřišla. Stanice i světlohonec byly bez života, téměř zničené. Jakási gravitační křeč proletěla kolem nich a rozervala je, vykuchala je tak důkladně jako plavidlo Lefevrové. Zabila posádku, záložní tým i všechny Ultranauty. Přežil pouze on.

Ale proč? Jen aby zemřel mnohem pomaleji?

Sylveste řídil modul zpátky k tomu, co zůstalo ze stanice a světlohonce. V té chvíli měl myšlenky hodně daleko od Zahalených, soustředěné pouze na přežití.

Pracoval sám, žil v těsném modulu a celé týdny se snažil zjistit, jak nastartovat zmrzačené samoopravovací systémy světlohonce. Při křeči Záhalu se vypařily nebo byly rozdrceny tisíce tun hmoty lodě, teď však musela dopravit domů pouze jediného člověka. Jakmile uvedl do chodu regenerující procesy, byl konečně schopen spát, přesto se neodvažoval doufat, že bude mít doopravdy úspěch. Ve snech si začal postupně uvědomovat významnou, ochromující pravdu. Poté, co byla Carine Lefevrová zabita, a před tím, než znovu nabyl vědomí, se něco stalo. Něco mu sáhlo do mysli a mluvilo s ním. Ale ten vzkaz, který mu byl sdělen, byl tak neuvěřitelně cizí, že ho nedokázal vyjádřit lidskými výrazy. Pronikl do Odhaleného vesmíru.

5

Karusel Nová Brazílie, Žlutozem, soustava Epsilon Eridani, 2546

„Stojím před barem,“ oznámila Voljovová do náramku a zalitovala, že navrhla novému kandidátovi, aby se sešli U Přetvářeče a Zahaleného, přestože tím místem pohrdala stejně jako jeho klientelou, avšak když schůzku domlouvala, nic jiného ji nenapadlo.

„Rekrut je už tam?“ ozval se Sadžaki.

„Ne, leda by přišla o hodně dřív. Pokud dorazí včas a naše setkání dopadne uspokojivě, můžeme za hodinu odletět.“

„Budu připraven.“

Vypjala prsa, vešla dovnitř a okamžitě si v duchu návštěvníky otipovala. Vzduch byl stále plný nasládlé narkotické vůně. Dokonce i dívka, která hrála na tékonax, dělala tytéž nervózní pohyby. Znepokojivě tekuté zvuky vycházely z dívčina mozku, zesilovány nástrojem a modulovány dotekem jejích prstů na složitém, duhově zbarveném hmatníku. Voljovová však měla pocit, že se tóny jeden po druhém namáhavě lopotí do schodů, aby se všechny najednou zřítily do atonálních, nervy drásajících pasáží, které zněly, jako když lev škrábe drápy plát rezavého železa. Slyšela, že je zapotřebí speciálních sluchových implantátů, aby hudba vyluzovaná tékonaxem dávala smysl.

Usedla na stoličku u baru a objednala si vodku. V kapse měla připravenu injekční stříkačku, aby rychle vystřízlivěla, bude-li to potřebovat. Smířila se s tím, že se čekání na rekruta může protáhnout. Obvykle by kvůli tomu byla netrpělivá, ale k vlastnímu překvapení a navzdory okolí se cítila uvolněná a pozorná. Možná byl vzduch říznutý psychotropními chemikáliemi, ale tak dobře si nepřipadala už celé měsíce, ačkoli posádku čekal let na Obrodu. Přesto bylo příjemné sedět zase mezi lidmi, i když se jednalo o takové prapodivné exempláře, jaké navštěvovaly tento bar. Celé minuty pozorovala jejich mimiku při rozhovorech, které neslyšela, ale sama pro sebe si představovala cestovní historky, které si sdělují. Nějaká dívka si potáhla z vodní dýmky a vyfoukla protáhlý obláček kouře, než se rozchechtala, sotva se její partner dostal k pointě přihlouplého vtipu. Holohlavý muž s drakem vytetovaným na lebce se chvástal, jak proletěl atmosférou plynného obra s autopilotem vyřazeným z provozu, zatímco jeho mozek, přeměněný Přetvařeči, řešil rovnice atmosférického proudění, jako by od narození nedělal nic jiného. Další skupinka Ultranautů hrála karty, v modrém osvětlení nad stolem vypadala jako přízrační duchové. Jeden hráč musel zaplatit prohru copánkem. Přátelé ho drželi, zatímco si vítěz odřezával výhru kapesním nožíkem.

Jak Kuriová vlastně vypadá?

Voljovová vytáhla z kapsy bundy kartu, nenápadně ji skryla v dlani a naposledy se na ni podívala. Stálo na ní jméno Anna Kuriová a několik řádků stručných životopisných údajů. Na té ženě nebylo nic zvláštního, čím by se odlišovala od lidí v kterémkoli jiném běžném baru, ale právě tady bude mít její obyčejnost opačný účinek. Podle fotografie se sem bude hodit ještě méně než Voljovová, pokud je to vůbec možné.

Ne že by si Voljovová stěžovala. Kuriová vypadala jako pozoruhodně vhodný kandidát na uprázdněné místo. Voljovová se už nabourala do zbytku sítě, který v soustavě po moru dosud fungoval, a vytáhla si seznam osob vhodných pro její potřeby. Tak se dozvěděla rovněž o Kuriové, bývalém vojáku ze Skyova vítězství. Jenže nemohla Kuriovou najít, takže to vzdala a soustředila se na ostatní kandidáty. Žádný nebyl to, co hledala, ale přesto pátrala dál, s každým nevyhovujícím kandidátem stále malomyslnější a malomyslnější. Sadžaki několikrát navrhl, aby prostě někoho unesli, jako kdyby naverbovat rekruta pod falešnou záminkou bylo menším zločinem. Ale únos by byl příliš náhodný, nezaručoval, že získá někoho, s nímž by mohla pracovat.

Pak se jim zničehonic ohlásila Kuriová sama. Doslechla se, že Voljovová hledá někoho, kdo by doplnil její posádku, a ona chtěla opustit Žlutozem. Nezmínila se o své vojenské minulosti, ale Voljovová to už věděla. Kuriová byla nepochybně jen opatrná. Zvláštní bylo, že se jim ohlásila až poté, co Sadžaki v souladu se standardními obchodními praktikami ohlásil změnu cíle.

„Velitel Voljovová? Jste to vy, že?“

Kuriová byla malá, šlachovitá a nenápadně oblečená, nehlásila se k žádné módní vlně Ultrů. Černé vlasy měla jen o dva centimetry delší než Voljovová, dost krátké na to, aby bylo vidět, že nemá lebku prošpikovanou neodborně instalovanými konektory nebo neurálními rozhraními. Nevyplývala z toho sice žádná záruka, že ji nemá napěchovanou bzučícími miniaturními stroji, ale kdyby ano, aspoň se tím nechlubila. Její tvář byla neutrální směsí genotypů, které převažovaly na jejím domově, Skyově vítězství – měla pravidelné rysy, aniž by byla nějak výrazně krásná. Ústa měla malá, rovná a nevýrazná, ale jejich nezajímavost vyvažovaly oči. Byly tmavé, vlastně černé, zářily však odzbrojujícím vnitřním jasem. Voljovová se na okamžik lekla, že Kuriová prohlédla předivo jejích laciných lží.

„Jo, to jsem já,“ řekla Voljovová. „A ty musíš být Anna Kuriová.“ Mluvila tiše, aby ji slyšela pouze Kuriová, protože si nepřála vzbudit pozornost případných dalších zájemců, kteří by se pokoušeli dostat na loď. „Předpokládám, že ses spojila s naším obchodním zástupcem a zvažuješ možnost, že se připojíš k posádce.“

„Právě jsem dorazila na karusel. Napadlo mě, že zkusím nejprve vás, než se poohlédnu jinde, kde berou.“

Voljovová upila vodky. „Podivná taktika, jestli to tak můžu říct.“

„Proč? Na ostatních lodích mají tolik zájemců, že se pohovor dělá se simulací.“ Napila se vody. „Raději jednám s lidmi. Prostě jsem spíš chtěla nějakou netradiční posádku.“

„Ta naše je hodně netradiční, to mi věř,“ řekla Voljovová.

„Ale jste obchodníci, nebo ne?“

Voljovová horlivě přikývla. „Transakce se Žlutozemí už máme skoro dokončené. Musím přiznat, že nebyly příliš výnosné. Ekonomika tady stagnuje. Pravděpodobně sem zaskočíme zase za století či dvě, abychom zjistili, jestli se to tady trochu sebralo, ale mně osobně by vůbec nevadilo, kdybych tuhle díru už nikdy neviděla.“

„Takže jestli se chci zapsat na vaši loď, musím se rozmyslet hodně brzy.“

„Samozřejmě se nejprve musíme rozhodnout my, jestli tě vezmeme.“

Kuriová se na ni pozorně zadívala. „Máte jiné zájemce?“

„Nejsem oprávněna o tom mluvit.“

„Umím si představit, že nějací budou. Spousta lidí se určitě chce dostat na Skyovo vítězství, i když se musí stát členem posádky, aby si odpracovali cestu.“

Skyovo vítězství? Voljovová se snažila nehnout ani brvou, ale užasla nad jejich štěstím. Kuriová se přihlásila pouze proto, že je přesvědčená, že letí na Vítězství, nikoli na Obrodu. Nějak jí zkrátka unikla ohlášená změna cíle.

„Jsou horší planety,“ řekla Voljovová.

„Tak to bych se ráda dostala na čelo seznamu.“ Plexisklový nosič se zastavil mezi nimi a houpal se na koleji, obtížen nákladem nápojů a narkotik. „Jaké zaměstnání přesně nabízíte?“

„Bude mnohem jednodušší, když ti všechno vysvětlím na palubě. Nezapomněla sis příruční zavazadlo, že ne?“

„Pochopitelně ne. Stojím o to místo.“ Voljovová se usmála. „To velmi ráda slyším.“

Cuvier, Obroda, soustava Delta Pavonis, 2563

Calvin Sylveste se zjevil ve svém přepychovém feudálním křesle na protější straně vězeňské cely. „Rád bych ti svěřil něco zajímavého.“ Poškrábal se ve vousech. „Ačkoli si myslím, že se ti to nebude líbit.“

„Zkrať to. Za chvíli přijde Pascale.“

Calvinův setrvale pobavený výraz se ještě prohloubil. „Vlastně mluvím právě o Pascale. Ty ji máš docela rád, viď?“

„To není tvá starost.“ Sylveste si povzdechl. Věděl, že z toho budou potíže. Biografie se blížila k závěru, do většiny obsahu byl již zasvěcen. Ačkoli popisovala minulost přesně a události se daly prožít myriádami způsobů, stala se tím, co měl Girardieau od začátku v úmyslu: rafinovaně sestavenou zbraní dokonale účinné propagandy. Nenápadný filtr biografie stavěl Sylvesta do nepříznivého světla, líčil ho jako egocentrického člověka s vysokou inteligencí, avšak zcela bez srdce, jako cílevědomého tyrana, který pouze zneužíval lidi ve svém okolí. Pascale to udělala nepochybně chytře, protože takovému závěru se nedalo vyhnout. Kdyby Sylveste sám neznal všechna fakta, přijal by životopis naprosto nekriticky. Měl totiž punc pravdivosti.

S tím by se snad ještě dokázal smířit, ale mnohem hůř se vyrovnával se skutečností, jak velká část tohoto nepříjemného portrétu byla vytvořena na základě svědectví lidí, kteří ho znali. Nejvíc ho bolelo, že k tomu významnou mírou přispěl právě Calvin. Sylveste jen neochotně umožnil Pascale přístup k simulaci úrovně beta. Udělal to pod nátlakem, postupem času se mu však dostalo jakési náhrady.

„Chci, aby byl obelisk vykopán a přemístěn,“ řekl tehdy Sylveste. „Girardieau mi slíbil přístup k údajům z terénu, budu-li spolupracovat na nepříznivém obrazu mého charakteru. Svůj díl dohody jsem velmi štědře dodržel. Co udělá na oplátku vláda?“

„Nebude to snadné…“ začala Pascale. „Ne, ale ani to nijak zvlášť nevyčerpá prostředky Vodonošů.“

„Promluvím s nimi,“ řekla bez valného přesvědčení. „Za předpokladu, že mi nejprve umožníš kontakt s Calvinem, kdykoli budu chtít.“

Už v té chvíli věděl, že je to hodně mizerná dohoda. Zdálo se mu však, že to za to stojí, pokud uvidí celý masivní blok obelisku, a ne jen ten kousek obsidiánu, který odkryli těsně před převratem.

Nils Girardieau dodržel slovo. Trvalo čtyři měsíce, než skupina našla opuštěné vykopávky a obelisk vyprostila. Neudělali to nijak jemně, ale Sylveste ani nic jiného nečekal. Stačilo, že objekt vykopali v jednom kuse.

Nyní si mohl vyvolat hologram přímo v této místnosti, kdykoli chtěl, kteroukoli část povrchu si mohl zvětšit a blíže prozkoumat. Text ho stále lákal, přestože ho luštil ztěžka. Pořád ho zneklidňovalo, jak je mapa sluneční soustavy přesná. Pod ní, příliš nízko, než aby ji viděl poprvé, byla další mapa v mnohem větším měřítku, takže zahrnovala nejen celou soustavu včetně kometárního oblaku. Delta Pavonis byla ve skutečnosti dvojhvězda, obě hvězdy od sebe dělilo deset světelných hodin. Amaranti polohu druhé hvězdy velmi jasně označili. Na okamžik Sylvesta napadlo, že tu druhou hvězdu nikdy v noci neviděl, byla by sice mdlá, ale mnohem jasnější než všechny ostatní hvězdy na obloze, dokud si nevzpomněl, že už nesvítí. Jednalo se o neutronovou hvězdu, mrtvé slunce, které kdysi zářilo ostře modře. Byla tak temná, že ji zaregistrovaly až první mezihvězdné sondy. U zobrazení neutronové hvězdy stálo několik znaků, které mu nic neříkaly.

Neměl sebemenší představu, na co vlastně narazil.

A co bylo horší, ještě níž nalezl na obelisku další mapy jiných slunečních soustav, ačkoli to nemohl dokázat. Jak mohli Amaranti získat údaje o ostatních planetách, o neutronové hvězdě, o jiných soustavách, když neměli možnosti létat vesmírem, jaké mají lidé?

Rozhodující bude patrně stáří nálezu. Podle okolních vrstev lze předpokládat, že je to devět set devadesát tisíc let, čímž by se umístění do země posunulo do doby tisíc let po Události, ale aby potvrdil svou teorii, potřeboval mnohem přesnější určení. Při poslední návštěvě požádal Pascale, aby provedli TE měření obelisku, a doufal, že mu přinese výsledky.

„Byla mi užitečná,“ řekl teď Calvinovi, který odpověděl jen výsměšným pohledem. „Nečekám, že to pochopíš.“

„Nečekáš správně. Přesto ti můžu prozradit, co jsem zjistil.“

Nemělo smysl to odkládat. „Tak co?“

„Její příjmení nezní Duboisová.“ Calvin se usmál a protahoval chvíli napětí. „Jmenuje se Girardieauová. Je to Nilsova dcera. A ty, milý hochu, jsi škaredě naletěl.“

***

Vyšly z baru U Přetvářeče a Zahaleného do upocené náhražky noci na karuselu. Zdivočelí vřešťani pláštíkoví seskakovali ze stromů lemujících ulici a chystali se krást jim z kapes. Odněkud za zatáčkou duněly bubny burundi. Klikaté neonové blesky na mracích zavěšených pod stropem připomínaly hady. Kuriová slyšela, že tady někdy prší, ale byla ráda, že je této meteorologické hříčky ušetřena.

„Uprostřed karuselu mám zaparkovaný člun. Stačí nasednout do výtahu, který nás proveze příčlí, a vyřídit odbavovací prohlídku.“

Kabina výtahu rachotila, páchla močí a bylo v ní chladno. Na lavici seděl jediný cestující, zadumaný komusó v přilbě, šakuhači opřenou mezi koleny. Kuriová usoudila, že jeho přítomnost odradila ostatní lidi, kteří si raději počkali na další kabinu páternosteru nekonečně obíhajícího mezi středem a okrajem.

Vedle komusó stála Mademoiselle, ruce založené za zády, oblečená v ostře modrém rouchu až na zem, vlasy stažené do střízlivého drdolu. „Jste příliš napjatá,“ řekla Kuriové. „Voljovová bude mít podezření, že něco skrýváte.“

„Zmizte.“

Voljovová na ni pohlédla. „Říkalas něco?“

„Že je tu zima.“

Zdálo se, že Voljovové trvá nějak dlouho, než její prohlášení stráví. „Jo, myslím, že je,“ zabručela konečně.

„Nemusíte mluvit nahlas,“ poznamenala Mademoiselle. „Nemusíte ani pohnout rty. Pouze si představte, že mi odpovídáte. Implantát impulzy vašeho řečového centra zaznamená. Zkuste to.“

„Zmizte,“ řekla jí v duchu Kuriová. „Vypadněte z mé hlavy. Tohle není ve smlouvě.“

„Drahé děvče,“ pravila Mademoiselle, „v prvé řadě neexistuje žádná smlouva, spíš – jak bych to označila? Dohoda mezi dámami.“ Hleděla přímo na Kuriovou, jako by čekala odpověď. Kuriová na ni jen nenávistně zírala. „Tak dobře,“ podvolila se Mademoiselle, „ale slibuji, že se zanedlouho vrátím.“

Jak náhle se objevila, tak i zmizela.

„Už se nemůžu dočkat,“ šeptla Kuriová.

„Prosím?“ zeptala se Voljovová.

„Už se nemůžu dočkat, až vypadnu z tohohle zatraceného výtahu.“

Zanedlouho se dostaly do středu karuselu, vyřídily úřední formality a nastoupily do člunu pro lety mimo atmosféru, koule se čtyřmi raketovými motory rozmístěnými vespod do kříže. Nesl název Melancholie odloučení. Taková ironická jména Ultrové s oblibou svým plavidlům dávali. Zebrovaný vnitřek vypadal jako břicho vykuchané velryby. Voljovová pobídla Kuriovou, aby prošla dopředu řadou přepážek s průlezy podobnými jícnům, až se dostaly do pilotní kabiny. Bylo tam několik nízkých sedadel a ovládací pult s rozvinutou přehlídkou letové hatmatilky v síti drobných svítících optikomů. Voljovová přitiskla prst na jeden vizuální údaj, ze štěrbiny na boku pultu se vysunulo malé zařízení podobné podnosu. Byla to staromódní klávesnice. Voljovová párkrát ťukla do kláves, a letové údaje se začaly proměňovat.

Kuriovou zamrazilo, když si uvědomila, že tahle Ultranautka nemá žádné implantáty a že její ruce jsou v této chvíli jediným zprostředkovatelem komunikace s člunem.

„Zapni si pásy,“ poradila jí Voljovová. „Kolem Žlutozemě poletují hromady smetí, možná budu muset manévrovat.“

Kuriová poslechla. Přes veškeré nepohodlí, které následovalo, to byly první chvíle uvolnění za celé dny. Od jejího oživení se stalo mnohé, vše v hektickém spěchu. Po celou dobu, co v Kaldeře spala, Mademoiselle čekala na loď, která by měla namířeno k Deltě Pavonis, a vzhledem k tomu, že Obroda byla naprosto nedůležitá v proměnlivé síti mezihvězdného obchodu, bylo to dlouhé čekání. V tom byl problém se světlohonci. Ti, kdo je vlastnili, je měli v majetku již celá staletí. Žádný jednotlivec, ať byl jakkoli mocný, je nemohl získat. Spojení už nevyráběli motory a majitelé své lodě v žádném případě nemínili prodat.

Mademoiselle nečekala se založenýma rukama, ale ani Voljovová ne. Mademoiselle Kuriové prozradila, že Voljovová vypustila do sítě Žlutozemě vyhledávací program, kterému říkala „slídící pes“. Obyčejný člověk ani běžná počítačová kontrola nemohli spletité čenichání slídíce odhalit, jenže Mademoiselle zjevně nebyla jedno ani druhé. Jako vodoměrka, která tenkýma nohama postřehne pohyb vodní hladiny, Mademoiselle slídícího psa vycítila.

Potom udělala něco chytrého.

Zapískala, a když k ní slídič přiběhl, nonšalantně mu zlomila vaz. Ale nejprve ho stáhla z kůže, vykuchala ho a prozkoumala jeho vnitřnosti, aby zjistila, co hledal. Pes měl získat pravděpodobně tajné informace o jednotlivcích, kteří prošli tvrdým výcvikem, což byl požadavek, jaký by se dal čekat od skupiny Ultrů, která chtěla obsadit volné místo v posádce. Ale bylo tam ještě něco natolik zvláštního, že to popíchlo Mademoisellinu zvědavost.

Proč hledají někoho s vojenskými zkušenostmi?

Nejspíš šlo o autoritářské společenství – obchodníci, kteří působí o jednu úroveň výš nad běžným obchodním manévrováním, nemilosrdní profesionálové používající nejrůznější uskoky, aby získali potřebné údaje, a kteří nebyli proti tomu odcestovat do zapadlé kolonie jako Obroda, pokud v tom viděli příležitost na pořádný zisk, jehož se jim dostane třeba až za několik století. Bylo pravděpodobné, že jejich organizace má vojenskou strukturu spíš než kvazianarchii, která převládala na většině obchodních plavidel. Proto hledali zájemce s vojenskými zkušenostmi, aby zapadl do jejich posádky.

Tak to nejspíš bylo.

Doposud jde všechno hladce, pomyslela si Kuriová, až na ten podivný detail, že ji Voljovová neopravila, když se tvářila, že nezná pravý cíl letu. Kuriová pochopitelně celou dobu věděla, že mají namířeno na Obrodu, ale kdyby Ultrové tušili, že právě tam se potřebuje ve skutečnosti dostat, musela by použít některý z krycích příběhů, aby vysvětlila, proč chce navštívit tak odlehlou kolonii. Jenže Voljovová ji neopravila, takže si zjevně přála, aby si Kuriová i nadále myslela, že letí na Skyovo vítězství.

To bylo opravdu divné, ačkoli pochopitelné vzhledem k tomu, že už zoufale potřebovali naverbovat kohokoli, kdo se přihlásí. Příliš to nesvědčilo o jejich poctivosti, ale na druhé straně to Kuriové ušetřilo vysvětlování. Usoudila, že si s tím nemusí dělat starosti. Všechno by bylo skvělé, nebýt toho, co jí Mademoiselle umístila do hlavy, zatímco spala. Implantát byl miniaturní, nemohl vzbudit podezření, byl navržen tak, aby připomínal standardní spoj pro optikomy. Kdyby začali být příliš zvědaví a tu zatracenou věc vyjmuli, všechny kompromitující části by se okamžitě vymazaly a přeprogramovaly. Ale o to nešlo. Výhrady Kuriové vůči implantátu nespočívaly v tom, že to bylo riskantní či zbytečné, ale protože poslední osobou, kterou chtěla mít dennodenně v hlavě, byla právě Mademoiselle. Byla to pochopitelně jen beta-simulace, napodobovala její osobnost, promítala její podobu do zorného pole Kuriové a dráždila její sluchové centrum, aby slyšela, co zjevení říká. Nikdo jiný nebude o Mademoiselle vědět a Kuriová s ní bude moci nepozorovaně komunikovat.

„Nazvěte to potřebou vědět,“ prohlásil přízrak. „Jsem si jista, že to jako bývalý voják chápete.“

„Chápu,“ řekla Kuriová mrzutě. „A taky to smrdí, ale nejspíš mi tu zatracenou věc nevytáhnete z hlavy jen proto, že se mi nelíbí.“

Mademoiselle se usmála. „V tomto okamžiku by bylo velice riskantní podělit se s vámi o větší množství vědomostí, vedlo by to jenom k neuváženostem v přítomnosti Ultrů.“

„Počkejte,“ řekla Kuriová. „Už přece vím, že chcete, abych zabila Sylvesta. Co dalšího je ve hře?“

Mademoiselle zopakovala svůj úsměv jako špatný herec, který má obzvlášť malý rejstřík postav. Většina beta-simulací měla škálu výrazů tváře tak malou, že opakování bylo nezbytné. „Obávám se, že neznáte ještě ani zlomek celé historie. Dokonce ani střípek.“

***

Jakmile Pascale dorazila, Sylveste podrobně studoval její obličej a srovnával jej se vzpomínkami na Nilse Girardieaua. Jako obvykle narazil na omezené možnosti svých očí. Viděl špatně křivky, takže jemné linky lidské tváře tvořily řadu schůdků. Avšak to, co mu Calvin prozradil, mohla být pravda. Pascale sice měla černé rovné vlasy, zatímco Girardieau byl kudrnatý zrzek. Ale stavba kostí měla příliš mnoho společných znaků na to, aby šlo o náhodu. Kdyby ho Calvin neupozornil, Sylveste by to sám nikdy neuhodl… Ale teď, když to věděl, se tím hodně vysvětlovalo.

„Proč jsi mi lhala?“ zeptal se.

Vypadala upřímně překvapena. „O čem?“

„O všem. Tvým otcem počínaje.“

„Mým otcem?“ Zmlkla. „Aha. Takže už to víš.“

Přikývl stiskl rty. Potom řekl: „Tohle je jedno z rizik, která jsi podstoupila, když jsi začala spolupracovat s Calvinem. Je velmi chytrý.“

„Musel navázat spojení s mým kompadem a získat přístup k soukromým souborům. Ten podvodník.“

„Teď aspoň víš, jak se cítím. Proč jsi mi lhala, Pascale?“

„Zpočátku proto, že jsem neměla na vybranou. Chtěla jsem tě blíž poznat. A tvou důvěru jsem mohla získat pouze pod jiným jménem. Naštěstí jen málo lidí ví, že vůbec existuji, a ještě míň, jak vypadám.“ Odmlčela se. „Vyšlo to, ne? Věřil jsi mi. A já neudělala nic, čím bych tvou důvěru zradila.“

„Opravdu? Nikdy jsi neřekla Nilsovi nic, co by mu pomohlo?“

Vypadala dotčeně. „Před převratem jsi dostal varování, nevzpomínáš si? Jestli byl někdo zrazen, tak jedině můj otec.“

Snažil se najít něco, čím by ji usvědčil, přestože si nebyl jistý, zda po tom touží. Nejspíš mluvila pravdu. „A co životopis?“

„To byl otcův nápad.“

„Nástroj, jak mě zdiskreditovat?“

„Není tam nic, co by nebyla pravda. Ledaže bys věděl něco jiného.“ Odmlčela se. „Vlastně už je téměř připraven k vydání. Calvin byl velmi užitečný. Vznikla první významná umělecká práce, vytvořená na Obrodě. Uvědomuješ si to? Samozřejmě od časů Amarantů.“

„Jistěže je to umělecké dílo. Chceš je vydat pod pravým jménem?“

„To jsem měla od začátku v úmyslu. Pochopitelně jsem doufala, že to do té doby nezjistíš.“

„S tím si nedělej starosti. Na našem pracovním vztahu se nic nemění, věř mi. Koneckonců jsem vždycky věděl, že skutečným autorem je Nils.“

„Tak je to pro tebe snazší, že? Odepsat mě jako něco bezvýznamného?“

„Máš ty údaje z měření, které jsi mi slíbila?“

„Ano.“ Podala mu kartu. „Své sliby dodržuji, doktore. Obávám se však, že ta trocha úcty, kterou jsem k tobě cítila, je nyní vážně ohrožena.“

Sylveste pohlédl na přehled rolující po kartě, když ji protahoval mezi palcem a ukazovákem. Část jeho mysli se nedokázala odtrhnout od čísel, přestože mluvil k Pascale. „Když mi tvůj otec o biografii říkal, prohlásil, že žena, která ji má vytvořit, potřebuje být zbavena iluzí.“

Vstala. „Myslím, že bychom to měli nechat na jindy.“

„Ne, počkej.“ Sylveste ji chytil za ruku. „Promiň. Potřebuji si o tom s někým promluvit.“

Ucukla, pak se pomalu uvolnila. Stále se však tvářila ostražitě. „O čem?“

„Samozřejmě o tomhle.“ Poťukal prstem na kartu. „Je to velmi zajímavé.“

Melancholie odloučení se blížila k parkovišti kolem Lagrangeova bodu mezi Žlutozemí a měsícem Markovo oko. V doku parkovala asi desítka světlohonců, tolik lodí Kuriová za celý život neviděla. Uprostřed trůnil hlavní karusel, k okraji byla připoutána menší plavidla pro lety uvnitř soustavy jako sající podsvinčata. Několik světlohonců vězelo v konstrukcích podobných lešení, kde dostávaly ledový štít nebo se tam opravovaly motory (byly zde rovněž lodě Spojených, hladké a černé, jakoby vytesané ze samotného vesmíru), ale zbytek mezihvězdných korábů kroužil nízkou rychlostí kolem libračního bodu, v němž se vyrovnávaly gravitační síly planety a jejího měsíce. Kuriová usoudila, že musí existovat celý souhrn složitých pravidel, podle nichž lodě parkují, která určují, kdo komu musí uhnout, aby se zabránilo srážkám, jež počítače předpovídaly na několik dní dopředu. Náklady na palivo spotřebované při manévru, aby se loď dostala mimo kolizní kurz, byly zanedbatelné ve srovnání se zisky při běžné obchodní zastávce, ale žádná posádka nechtěla ztratit tvář. U Skyova vítězství nikdy neparkovalo tolik lodí najednou, ale přesto se posádky do krve přely o parkovací prioritu a obchodní práva. Obyčejní lidé se obvykle mylně domnívali, že Ultrové jsou jednotné společenství, ve skutečnosti však byli stejně roztříštění a sami vůči sobě podezřívaví jako každá jiná lidská skupina.

Člun se blížil k Nostalgii nekonečna. Byla dokonale aerodynamická jako všechny světlohonce. Vesmír připomínal vakuum pouze za pomalých rychlostí. Při rychlosti blízké rychlosti světla, jíž se lodě většinou pohybovaly, to bylo jako řítit se vyjící chumelenicí. Proto vypadaly jako dýky, kuželovitý trup se zužoval do ostré přídě, jež prorážela mezihvězdné prostředí, záď se dvěma motory Spojených na nosnících, ohnutých dozadu, připomínala ozdobnou rukojeť. Světlohonce pokrývaly ledové štíty natolik průzračně čisté, že vypadaly jako z diamantu. Když člun prolétal kolem lodi Voljovové, Kuriové došlo, jak je Nostalgie obrovská. Připadalo jí, že letí nad městem, nikoli nad jiným plavidlem. Pak se v trupu otevřela irisová vrata a odhalila osvětlený hangár. Voljovová zručně navedla člun dovnitř krátkými zážehy trysek a usadila jej na kotviště. Kuriová uslyšela zadunění, když je zachytily zajišťovací zámky.

Voljovová se odkurtovala jako první. „Jdeme na palubu?“ zeptala se beze vší zdvořilosti, kterou Kuriová očekávala.

Odstrkovaly se člunem a pak ven do prostorného hangáru. Byly stále ve stavu beztíže, ale na konci dlouhé chodby Kuriová viděla složité zařízení, kde se spojovaly rotační a stacionární sekce lodě.

Žaludek měla jako na vodě, ale rozhodně nemínila dopustit, aby si toho Voljovová všimla.

„Než půjdeme dál,“ řekla Ultranautka, „musíš se s někým seznámit.“

Pohlédla nad ramenem Kuriové zpátky ke člunu, jímž sem přiletěly. Kuriová uslyšela šoupání, jak někdo ručkoval podél zábradlí průchodu. Což mohlo znamenat pouze jediné – ve člunu byl další cestující.

Něco nebylo v pořádku.

Voljovová se nechovala, jako by chtěla na svého rekruta udělat dojem, ale jako by jí bylo úplně jedno, co si Kuriová myslí, jako by to nemělo vůbec žádný význam.

Kuriová se ohlédla a spatřila komusó, který s nimi jel ve výtahu. Tvář skrýval pod hlubokým proutěným kloboukem, jaké všichni komusó nosili. V podpaží měl zastrčenu šakuhači.

Kuriová chtěla něco říct, ale Voljovová ji předešla: „Vítej na palubě Nostalgie nekonečna, Anno Kuriová. Právě ses stala naším novým střelcem.“ Potom kývla na komusó. „Udělej mi jednu laskavost, triumvire.“

„Máš na mysli něco konkrétního?“

„Slož ji, než jednoho z nás zabije.“

Poslední věc, kterou Kuriová viděla, byla zlatavá šmouha bambusové flétny.

***

Sylveste měl dojem, že ucítil Pascalin parfém dřív, než ji zahlédl v davu před vězeňskou budovou. Bezděčně k ní vykročil, ale dva urostlí strážní, kteří ho eskortovali, mu v tom rychle zabránili. Hvízdání a hlasité nadávky vycházely ze zástupu odděleného kordonem, ale Sylveste si jich nevšímal.

Pascale ho diplomaticky políbila, napůl skryla spojení jejich rtů rukou v krajkové rukavičce.

„Než se zeptáš, nevím o tom nic víc než ty,“ řekla, v povykování davu ji stěží slyšel.

„Je za tím Nils?“

„Kdo jiný? Pouze on má moc pustit tě z vězení na déle než den.“

„Škoda že není stejně tak ochotný nepustit mě zase dovnitř.“

„Mohl by – kdyby nemusel uklidňovat vlastní lidi i opozici. Už je načase, abys ho přestal považovat za nejhoršího nepřítele.“ Nastoupili do odhlučněného vozu upraveného z menšího terénního výzkumného vozidla, čtyři balonové pneumatiky byly nafouknuté na doraz, černý hrb na střeše ukrýval komunikační zařízení. Vozidlo bylo natřeno purpurovou barvou Vodonošů, vpředu trčela trojúhelníková vlaječka se znakem v podobě Hokusaiovy mořské Vlny.

„Kdyby nebylo mého otce,“ pokračovala Pascale, „zemřel bys už během převratu. Chránil tě před největšími nepřáteli.“

„To z něj nedělá o nic schopnějšího revolucionáře.“

„A co to vypovídá o vládě, kterou se mu podařilo svrhnout?“

Sylveste pokrčil rameny. „Máš pravdu.“

Strážný vyšplhal na přední sedadlo za přepážkou z neprůstřelného skla, pak už vyjeli, razili si cestu zástupem k okraji města. Minuli arboretum, potom sjeli do podzemního tunelu, který procházel pod městskou hranicí. Doprovázela je dvě vládní vozidla, rovněž upravená z terénních vozů, ale natřená černě, za ochrannými kryty seděli milicionáři s puškami u ramen. Konvoj projel kilometr neosvětleným tunelem, zastavil u přetlakových vrat a čekal, než bude dýchatelný městský vzduch vyměněn za atmosféru Obrody. Ozbrojenci zůstali na svých místech, ale nasadili si dýchací masky a brýle. Potom vozidla zamířila nahoru na povrch do našedlého denního světla. Výjezd obklopovalo betonové opevnění. A pak už konvoj vyrazil po dráze označené červenými a zelenými světly.

Na přistávací ploše čekal letoun na třech nohách, spodní strana křídel byla nepříjemně jasná, neboť už začala ionizovat vrstvu vzduchu. Řidič vozidla otevřel přihrádku v přístrojové desce, vyndal dýchací masky, podal je dozadu otvorem v neprůstřelné přepážce a naznačil jim, aby si je nasadili.

„Ne že by to bylo nutné,“ řekl řidič. „Od doby, kdy jste naposledy opustil město Obrodu, vzrostlo množství kyslíku o dvěstě procent, doktore Sylveste. Někteří lidé už dýchali atmosféru desítky minut bez dlouhodobějších následků.“

„To museli být disidenti, o kterých jsem slyšel,“ poznamenal Sylveste, „odpadlíci, jež Girardieau během převratu zradil. Údajně jsou ve spojení s vedením Pravé cesty v Cuvieru. Nezávidím jim. Nejspíš mají zaprášené nejen plíce, ale i mozky.“

Řidič se tvářil, že nic neslyšel. „Čisticí enzymy odstraňují prach. Je to stará marťanská biotechnologie. V každém případě prašnost poklesla. Navíc pumpujeme do atmosféry tolik vlhkosti, že se částečky prachu spojily do větších zrnek, která vítr už tak snadno nezvedne.“

„To je skvělé,“ prohlásil Sylveste. „Je to sice pořád Zapadákov, ale zapadaný většími zrnky prachu.“ Přiložil si masku na obličej a čekal, až se otevřou dvířka.

Vítr venku nebyl prudký, přesto bodal jako jehly.

Rozběhli se k letounu. Luxusní prostorný interiér zářil vládním purpurem, přesto byl vítanou oázou. Cestující z obou dalších vozů nastoupili jinými dveřmi. Sylveste na schůdkách krátce zahlédl Nilse Girardieaua. Při chůzi kolébal celým tělem, jako když architekt zručně pohybuje odpichovátkem po rýsovacím prkně. Girardieau se valil jako ledovec. Sotva zmizel z dohledu, viditelný okraj křídla se zbarvil fialově a obalil se oblakem kypících iontů. Stroj se zvedl do vzduchu.

Sylveste si zprůhlednil okénko a sledoval, jak se pod ním zmenšuje Cuvier či Obroda, jak teď městu říkali. Naposledy je viděl během převratu, ještě než svrhli sochu francouzského přírodovědce. Stará jednoduchost kolonie vzala za své. Pěna lidského osídlení se bez ladu a skladu roztahovala za okrajem kupole – vzduchotěsné stavby, kryté silnice a chodníky, menší báně zaplněné vegetací, zelené jako smaragdy. Dokonce i několik nekrytých, geometricky přesných pásů pokusných rostlin, určených pro osázení krajiny.

Obletěli město a zamířili na sever. Dole se táhla krajkovina kaňonů, tu a tam přeletěli nad malou osadou, obvykle jen neprůhlednou kupolí nebo aerodynamicky tvarovanou střechou, na okamžik ozářenou žhnoucími křídly. Většinou se však všude táhla pustina neporušená cestami, potrubím či elektrickým vedením.

Sylveste chvílemi zadřímal, a kdykoli se probudil, spatřil tutéž mrazivou krajinu s importovanou tundrou. Pak se na obzoru objevila osada a vznášedlo se pomalu začalo stáčet k zemi. Sylveste si přesunul okénko, aby lépe viděl.

„Tuhle oblast poznávám. Tady jsme našli obelisk.“

„Ano,“ řekla Pascale.

Na kamenité poušti bez vegetace se proti obzoru tyčily prolomené oblouky a svérázné skalní sloupy, které vypadaly, jako by se měly každou chvíli zřítit. Rovina se vyskytovala zřídka, všude jen hluboké pukliny jako zkamenělá uválená postel. Dorazili ke ztuhlému proudu lávy a snesli se na hexagonální přistávací plochu uprostřed armovaných staveb. Bylo teprve poledne, ale poletavé prachové částice zastínily slunce natolik, že bylo nezbytné ozářit přistávací plochu reflektory. Ke vznášedlu se rozběhli milicionáři, chránili si oči před září křídel.

Sylveste popadl masku, pak se na ni pohrdavě zahleděl a nechal ji na sedadle. Na tu krátkou cestu se bez ní obejde, a kdyby ne, nikdo se to nedozví.

Milice je odvedla do budovy. Už léta nebyl Sylveste tak blízko Girardieua. Zarazilo ho, jak je jeho protivník malý. Girardieau připomínal podsaditý důlní stroj. Vypadal, že je schopný prorazit si cestu tvrdým čedičem. Zrzavé vlasy, krátké a tuhé, mu prokvetly stříbrem. Oči měl veliké a zvídavé jako vyplašené štěně pekinéze.

„Jaké zvláštní pouto,“ prohlásil, když za nimi strážní zavřeli dveře. „Kdo by si pomyslel, že máme tolik společného, Dane?“

„Tolik zase ne,“ odsekl Sylveste.

Girardieau vedl skupinu průchodem, mezi výztuhami stály odložené stroje, k nepoznání pokryté mastnou černou špínou. „Nejspíš se divíš, co se děje.“

„Mám jisté podezření.“

Girardieaův smích se nesl chodbou lemovanou vyřazeným vybavením. „Vzpomínáš si na obelisk, který tady byl vykopán? Samozřejmě, na fenomenologické problémy, které metoda TE přináší, jestliže je použita na anorganické materiály, jsi poukázal právě ty.“

„Jistě, kdo jiný,“ řekl Sylveste kousavě.

Datování pomocí TE emisní spektroskopie přineslo enormní výsledky. V přírodě neexistuje krystal, který by měl ideální strukturu. V krystalové mříži se vždy vyskytují defekty, řada atomů je vychýlena ze své polohy v mřížové architektuře, a tím vzniká množství neobsazených elektronových stavů. Na toto prázdné místo, elektronové díry, které způsobilo bombardování kosmickým zářením a přirozenou radioaktivitou, se postupně tlačí elektrony z nejbližšího okolí a ty po sobě opět zanechávají prázdné místo, jež nakonec zabere jiný elektron. Protože elektrony jsou dírami „lapány“ určitým konstantním tempem, lze tuto datovací metodu užít jak pro organické, tak anorganické materiály. Má to pochopitelně háček – „pasti“ musely být v minulosti vyprázdněny. Naštěstí žár nebo záření dokázaly vnější „pasti“ krystalů vyprázdnit. TE analýza obelisku prokázala, že všechny povrchové díry se uvolnily ve stejné době – před devíti sty devadesáti tisíci lety. Pouze něco takového jako Událost mohlo ovlivnit objekt velký jako obelisk.

Nebylo to nic nového, tisíce amarantských artefaktů byly datovány až k Události pomocí stejné metody. Žádný však nebyl zakopán záměrně. Obelisk byl naopak zcela úmyslně umístěn do kamenného sarkofágu poté, co byl vystaven vlivům Události.

Tato skutečnost i za nového režimu přitáhla k obelisku pozornost a během posledního roku vyvolala obnovený zájem o nápisy. Sylveste sám dokázal pořídit pouze zběžný překlad, ale na pomoc mu přispěchali všichni, kteří zbyli z archeologické skupiny. V Cuvieru zavál nový vítr svobody, Girardieaův režim některé zakázané výzkumy Amarantů opět povolil, přestože opozice Vodonošů, která si říkala Pravá cesta, byla čím dál fanatičtější.

Zvláštní pouto…, jak řekl Girardieau.

„Jakmile jsme získali představu, jaký význam mají sdělení na obelisku,“ vysvětloval Girardieau, „rozdělili jsme celou oblast a kopali do hloubky šedesáti sedmdesáti metrů. Našli jsme desítky dalších objektů – všechny nesou stejné stopy ozáření a v podstatě tytéž nápisy. Nejde o záznamy toho, co se v této oblasti stalo, ale označují, že zde bylo něco zakopáno.“

„Něco velkého,“ řekl Sylveste. „Museli to naplánovat a možná i zakopat před Událostí a teprve potom označit těmito patníky. Poslední společný čin civilizace připravené k zániku. Jak je to velké, Nilsi?“

„Hodně.“

A pak mu Giradieau vyprávěl, jak celou oblast prozkoumali nejprve pomocí zařízení generujícího Rayleighovy seizmické vlny, které se odrazily od zakopaného objektu. Museli použít největší přístroje, což znamenalo, že hloubka byla na hranici dosahu této metody, stovky metrů pod zemí. Teprve když přivezli nejcitlivější gravimetry v kolonii, získali jakousi představu o tom, co vlastně hledají.

Bylo to obrovské.

„Jsou tyto vykopávky nějak spojeny s programem Vodonošů?“ zeptal se Sylveste.

„Naprosto nezávislé. Jinými slovy, čistá věda. Překvapuje tě to? Vždycky jsem sliboval, že výzkum Amarantů nepřeruším. Možná kdybys mi před všemi těmi roky uvěřil, mohli jsme teď pracovat spolu, Dane, postavit se Pravé cestě – skutečnému nepříteli.“

„Amaranti tě ani v nejmenším nezajímali, dokud nebyl rozluštěn nápis na obelisku. Vyděsil tě, že? Najednou tady byl nevyvratitelný důkaz, který se nedal padělat ani pozměnit. Najednou jsi musel připustit, že jsem mohl mít celou dobu pravdu.“

Nastoupili do prostorné zdviže vybavené plyšovými sedadly, stěny kabiny zdobily znaky Vodonošů. Tlusté kovové dveře zahučely a zavřely se. Jeden z Girardieauových spolupracovníků stiskl knoflík na přístrojové desce. Podlaha se jim propadla pod nohama tak rychle, že s ní málem ztratili kontakt.

„Jedeme hluboko?“

„Vlastně ani ne,“ řekl Girardieau, „jenom pár kilometrů.“

***

Když se Kuriová probudila, opustili už oběžnou dráhu kolem Žlutozemě. Viděla planetu průzorem ve své kajutě, tak malou, že kráter Kaldery byl jen tečka na povrchu. Rzivý pás vypadal jako kouřový prstenec, příliš vzdálený, aby rozeznala jednotlivé součásti. Teď už se loď nezastaví, bude plynule zrychlovat jedním gé, opustí soustavu Epsilon Eridani a nepřestane zrychlovat, dokud nedosáhne rychlosti o chlup nižší, než je rychlost světla. Tato plavidla se nenazývají světlohonci náhodou.

Byla podvedena.

„Je to sice komplikace,“ řekla Mademoiselle po dlouhých minutách ticha, „ale nic víc.“

Kuriová si prohmatala bolestivou bouli na lebce, kde ji komusó – triumvir Sadžaki, jak nyní věděla – udeřil šakuhači.

„Pouhá komplikace?“ vykřikla. „Unesli mě, vy hloupá!“

„Ne tak nahlas, drahé děvče. Doposud o mně neví a není zapotřebí, aby se o mně dozvěděli i v budoucnu.“ Mademoiselle se zazubila. „Ve skutečnosti jsem nyní pravděpodobně váš nejlepší přítel. Měla byste se co nejvíc snažit o zachování našeho společného tajemství.“ Začala si prohlížet nehty. „Měly bychom se na celou situaci podívat racionálně. Jaký jsme měly plán?“

„To víte zatraceně dobře.“

„Ano. Měla jste proniknout do této posádky a odletět s ní na Obrodu. Jaké je nyní vaše postavení?“

„Ta mrcha Voljovová tvrdí, že jsem její rekrut.“

„Jinými slovy, vaše infiltrace byla neobyčejně úspěšná.“

Nonšalantně se procházela po kajutě, jednu ruku opřenou v bok, ukazovákem druhé si ťukala na bradu. „A kam přesně máme nyní namířeno?“

„Nepochybně pořád na Obrodu.“

„Všechny podstatné záležitosti jsou v dokonalém pořádku. Nestalo se tedy nic, co by ohrozilo naši akci.“

Kuriová měla chuť Mademoiselle uškrtit, jenže by bylo těžké škrtit přízrak. „Copak vás nenapadlo, že by mohli mít vlastní program? Víte, co Voljovová řekla před tím, než mě Sadžaki praštil? Že jsem nový střelec. Netušíte, co tím myslela?“

„Vysvětluje to, proč hledali zájemce s vojenskými zkušenostmi.“

„A co když nebudu souhlasit s jejími plány?“

„Pochybuji, že se vás bude ptát.“ Mademoiselle se zastavila a nasadila vážný výraz ze své skromné zásoby. „Jsou to Ultranauti. Mají přístup k technikám, které jsou na kolonizovaných světech považovány za tabu.“

„Jako například?“

„Procesy k upevnění loajality by k nim mohly patřit.“

„Tak vám děkuju, že jste mi takovou důležitou informaci poskytla s dostatečným předstihem.“

„Nedělejte si starosti, vždycky jsem věděla, že tato možnost existuje.“ Mademoiselle se odmlčela a štíhlými prsty se dotkla své skráně. „Proto jsem přijala příslušná opatření.“

„Jaká úleva!“

„Implantát, který jsem do vás vložila, vytvoří antigeny proti jejich neurálním medistrojům. A co víc, bude rovněž vysílat podprahové posilovací příkazy do vašeho podvědomí. Psychoterapie Voljovové, jež má vést k upevnění vaší loajality, bude naprosto neutralizována.“

„Tak proč se obtěžujete vůbec mi to říkat?“

„Protože až Voljovová s procesem upevnění začne, drahé děvče, budete ji muset nechat při tom, že funguje.“

***

Sestup trval pouze několik minut, tlak vzduchu a teplota byly stabilizovány na normální hodnoty povrchu. Šachta, kterou kabina klesala, měla diamantové stěny deset metrů široké, tu a tam se otevíraly výklenky, v nichž byly malé operační místnosti nebo se v nich ukládalo nářadí či sloužily ke střídání kabin jedoucích v protisměru, aby se mohly minout. Servulové zpracovávali hyperdiamant, soukali ze snovacích trysek vlákna tenká jako atom. Vlákna upevňovaly na místo molekulární stroje velikosti proteinu. Při pohledu skleněným stropem se zdálo, jako by se leskle průsvitná šachta táhla do nekonečna.

„Proč jsi mi takový objev zamlčel?“ zeptal se Sylveste. „Musíte tady být už několik měsíců.“

„Řekněme, že tvá účast nebyla nezbytná,“ prohlásil Girardieau, pak dodal: „Tedy doposud.“

Na dně šachty přešli do stříbřité chodby, čistší a chladnější než ta, kterou procházeli na povrchu. Okny po celé délce mohli zahlédnout nečekaně velkou jeskyni, zaplněnou oblouky lešení a technickými konstrukcemi. Sylveste mohl svým zrakem pořídit záznam, potom přepnout na zpracování obrazu a zvětšit si kteroukoli část, přestože už byl o deset kroků dál. Mrzutě Calvinovi za tuto schopnost poděkoval.

Co viděl, stačilo, aby se mu rozbušilo srdce.

Pak prošli dvojicí opancéřovaných dveří, jež střežily bezpečnostní optikomy – svíjející se hadi plivali na skupinu jed. Vstoupili do haly, další dveře na protější straně tentokrát hlídala milice. Girardieau na strážné kývl a otočil se, jeho kulaté oči pekinéze Sylvestovi kdovíproč připomněly obrázek japonského démona nad šlehajícími plameny.

„A teď,“ pronesl Girardieau slavnostně, „buď požádáš o vrácení vstupného, nebo nebudeš schopen slova.“

„Že bys mě přece jen dokázal něčím překvapit?“ prohodil Sylveste tak lhostejně, jak jen byl schopen, navzdory zrychlenému pulzu a horečnému vzrušení.

Girardieau otevřel zadní dveře. Vešli do místnosti zpola tak veliké jako nákladní výtah. Ke stěně byla připevněna řada jednoduchých pultů, vedle kompadu s technickými nákresy tam ležela sluchátka a mikrofon. Stěny se vykláněly ven, takže strop byl větší než podlaha. Ve třech stěnách byla zasazena velká skleněná okna, Sylveste si připadal jako v gondole vzducholodi plující bezhvězdnou oblohou nad neznámým oceánem.

Girardieau zhasl světla, aby lépe viděli prostor za sklem.

Ze stropu dutiny visely reflektory namířené na amarantský objekt. Vynořoval se z téměř rovné stěny jeskyně – dokonale černá polokoule, obklopená sloupy a lešením. Dosud na ní lpěly kusy ztuhlého magmatu, ale velké plochy, z nichž byl magmatit osekán, byly hladké a temné jako obsidián. Objekt měl kulovitý tvar, nejmíň čtyři sta metrů v průměru, ačkoli se to dalo těžko odhadnout, dokud nebude vykopán celý.

„Chápeš, kdo to vytvořil?“ zašeptal po chvíli Girardieau. Aniž by čekal na odpověď, dodal: „Je to starší než lidská řeč, ale můj starý snubní prsten je víc poškrábaný.“

Girardieau vedl skupinku zpátky k výtahu, aby sestoupili poslední kus dolů, přímo do vyhloubené dutiny, na patro operativy. Jízda trvala sotva třicet sekund, leč pro Sylvesta to byla hotová odysea. Objekt mu připadal jako jeho osobní výhra, stejně těžce získaná, jako by ji vyhrabal vlastními zkrvavenými nehty. Oblá stěna, místy dosud pokrytá horninou, se klenula do výšky. Přes ni se šikmo z jedné strany na druhou táhl zdánlivě úzký a mělký zářez. Z této vzdálenosti vypadal jako vlasová rýha, ale ve skutečnosti musel být aspoň metr široký a nejspíš stejně hluboký.

Girardieau zamířil k nejbližší podpěře, betonovému sloupu s místnostmi operačního výzkumu a pracovními plošinami, které přiléhaly k objektu. Uvnitř sloupu nastoupili do dalšího výtahu a vyjeli k bludišti lešenářských lávek, které se na sloupu rozevíraly jako vějíře. V Sylvestovi se svářily dva protichůdné pocity, až se mu rozhoupal žaludek. Měl dojem, že ho ty nepředstavitelné megatuny skály nad hlavou co nevidět rozdrtí, a současně ho jímala závrať z vysokého lešení u stěny objektu.

Nevelké budky, plné nejrůznějších aparátů a nářadí, jako by se vznášely ve vzduchu. Výtah končil v jedné takové buňce, odkud vešli do komplexu místností, kde dosud dozníval bzukot nedávno přerušené práce. Všechny výstražné nápisy a upozornění byly natištěny nebo namalovány, podmínky byly téměř nouzové, prozatím se zde nedaly umístit generátory optikomů.

Vykročili na roštový můstek, který se jim rozechvěl pod nohama. Vedl od lešení k černému plášti objektu asi v polovině jeho výšky na úrovni žlabu. Objekt už nevypadal kulatý, na to se dostali příliš blízko. Byla to prostě jednolitá černá stěna, stejně obrovitá a neživá jako Lascailleův záhal, jak si ho Sylveste pamatoval, když k němu přiletěl z Tříště. Můstek prudce zatočil doprava a zavedl je do žlabu.

Nalevo, nad nimi i pod nimi, se černala tajuplná, neporušená masa věkovitého artefaktu. Roštový chodník byl ke stěně žlabu připevněn přísavkami, protože neznámý materiál byl dokonale hladký. Napravo se táhlo bezpečnostní zábradlí, sahající po pás, a za ním několik stovek metrů prázdnoty. Na černé stěně byla co pět – šest metrů přilepena samolepicí podložkou lampa a každých dvacet metrů narazili na panel se záhadnými značkami.

Po třech minutách chůze žlabem, jehož dno mělo příkrý sklon, je Girardieau zastavil. Na roštu ležela změť elektrických kabelů a vzduchových hadic, lampy ozařovaly komunikační pulty. Nalevo se ve stěně otvíral vchod.

„Trvalo nám celé týdny, než jsme našli cestu dovnitř,“ řekl Girardieau. „Původně byl žlab zaplněný čedičem. Teprve když jsme ho odstranili, našli jsme tohle jediné místo, kde čedič jako zátka uzavíral tunel.“

„Vidím, že jste byli pilní jako včeličky.“

„Byla to pořádná dřina,“ řekl Girardieau. „Ale odkrýt žlab nebylo nic ve srovnání s odstraněním zátky. Museli jsme materiál odvrtávat a dostat ho ven malou dírou. Někteří navrhovali otevřít boserovými řezáky několik vedlejších tunelů, abychom si usnadnili práci, ale nedošlo k tomu. A stejně, naše vrtáky s keramickými hroty na tenhle materiál nestačí.“

Girardieau se nadýmal pýchou, a Sylveste měl nutkání trochu ho popíchnout, aby splaskl, ale nakonec zvítězila vědecká zvídavost. „Zjistili jste, co je to za materiál?“

„V podstatě uhlík s příměsí železa, niobu a přísadou kovů ze skupiny stopových prvků. Neznáme však strukturu. Není to prostě jen modifikovaná forma diamantu, jakou jsme dosud neobjevili, dokonce ani ne hyperdiamant. Několik desetin milimetru povrchu se diamantu podobá, ale hlouběji jako by krystalová mříž prošla složitou transformací. Ve větší hloubce, než odkud se nám podařilo odebrat vzorky, se výsledná forma vůbec nemusí podobat žádnému známému uspořádání. Struktura se může lámat do bilionů makromolekul uhlíku spojených do jediné hmoty. Na některých místech jako by si tyto molekuly našly cestu skulinami mezi krystalovými vazbami a pronikly až na povrch, jinak je nemůžeme vidět.“

„Mluvíš, jako by to byl záměrný proces.“

„Možná je. Možná jsou molekuly něco jako enzymy, mají opravovat poškozenou diamantovou krustu.“ Pokrčil rameny. „Nikdy se nám však nepodařilo izolovat ani jednu jedinou makromolekulu, alespoň ne ve stabilní formě. Jakmile jsou vyňaty ze struktury, ztratí koherenci a rozpadnou se dřív, než je stačíme prostudovat.“

„Podle všeho to vypadá na nějaký druh molekulární technologie,“ poznamenal Sylveste.

Girardieau se na něho usmál, jako kdyby přistoupil na soukromou hru, do níž ostatní nejsou zasvěceni. „Jenže my víme, že na něco takového byli Amaranti příliš primitivní.“

„Pochopitelně.“

„Pochopitelně.“ Girardieau se znovu usmál, ale tentokrát na celou skupinku. „Půjdeme dovnitř?“

Orientovat se v systému tunelů, který vedl od žlabu, bylo složitější, než si Sylveste představoval. Domníval se, že radiální tunel pouze prochází pláštěm objektu a pak vstoupí do prázdného nitra. Ale tak to vůbec nebylo. Čekalo je hotové bludiště. Chodba pokračovala ve směru poloměru možná deset metrů, potom uhnula doleva a zanedlouho se rozvětvila do mnohočetného systému tunelů. Cesty byly označeny barevnými adhezivními značkami, ale jejich význam byl příliš složitý, než aby se v něm Sylveste vyznal. Během pěti minut byl dokonale dezorientovaný, přestože se domníval, že se zatím nedostali do objektu příliš hluboko. Vypadalo to, jako by tunely vyhryzal šílený červ, kterému nejvíc chutná část jablka přímo pod slupkou. Potom však dorazili k symetrickému otvoru ve stěně. Girardieau jim vysvětlil, že plášť vlastně tvoří řada soustředných skořápek, a zatímco je zasypával pochybnými historkami o počátcích průzkumu, vstoupili do dalšího bludiště.

Objekt nalezli asi přede dvěma roky, když Sylveste znovu upozornil Pascale na obelisk a záhadné období amarantské historie, kdy byl zakopán. Celé ty dva roky však zabralo hloubení dutiny, bludiště uvnitř objektu podrobně zkoumali teprve několik posledních měsíců. Během prvních dnů došlo k několika nehodám. Jak se později ukázalo, nebylo na tom nic tajuplného, pracovníci se prostě jenom ztratili v nezmapovaných sekcích labyrintu nebo spadli do svislých šachet nezakrytých bezpečnostními rošty. Jedna žena zemřela žízní a vyčerpáním, když se odvážila příliš daleko, aniž by za sebou táhla příslovečnou Ariadninu nit. Servulové ji našli až za dva týdny. Bloudila v kruzích, mnohdy jen několik minut od známé oblasti.

Poslední koncentrickou skořápkou postupovali pomaleji a opatrněji než čtyřmi předchozími, jimiž doposud prošli. Sestupovali dolů, až konečně dorazili k vodorovnému tunelu, na jehož konci zářilo mléčně bílé světlo.

Girardieau něco zašeptal do rukávu a světlo se ztlumilo.

Kráčeli téměř ve tmě. Nakonec se jejich supění přestalo odrážet od stěn, což znamenalo, že vyšli do otevřeného prostoru. Jediným slyšitelným zvukem bylo namáhavé vrčení kompresorů.

„Držte se,“ řekl Girardieau, „teď to přijde.“

Sylveste se připravil na nezbytnou dezorientaci, až se rozsvítí světlo. Protentokrát mu Girardieauova teatrálnost nevadila. Umožňovala mu zažít pocit z nového objevu, přestože z druhé ruky. Samozřejmě pouze on chápal, že to je jenom náhražka. Nechtěl však ostatním upřít okamžik překvapení. Bylo by to hulvátství, protože koneckonců nikdy nepoznají, jaké to je, když člověk objeví něco nového. Bylo mu jich téměř líto, ačkoli v tom okamžiku pohled, který jim odhalila světla, zaplašil všechny myšlenky.

Hleděli na město vesmířanů.

6

Cestou k Deltě Pavonis, 2546

„Předpokládám,“ řekla Voljovová, „že patříš k těm racionálním lidem, kteří nevěří na duchy.“

Kuriová se trochu zamračila. Voljovová si o ní od začátku myslela, že není hloupá, ale přesto ji zajímalo, jak na tuhle otázku zareaguje.

„Na duchy, triumvire? To nemyslíte vážně.“

„Brzo zjistíš, že jenom málokdy nejsem naprosto vážná.“ Voljovová ukázala na průlez, k němuž došly, nenápadně vsazený do vnitřní, rezavě červené lodní stěny. Uzávěr byl těžký, stylizovaná kresba pavouka pod vrstvou koroze a špíny téměř nezřetelná. „Vejdi. Jdu hned za tebou.“

Kuriová bez zaváhání poslechla. Voljovová byla spokojená. Za ty tři týdny, co ji chytila do pasti – nebo spíš naverbovala, pokud by chtěla použít přijatelnější termín – ji podrobila složitému procesu upevňování loajality. Nyní byl téměř u konce, kromě závěrečných dávek, které bude Kuriové podávat bez časového omezení. Brzy jí bude loajalita vštípena natolik silně, že se změní z pouhé poslušnosti doslova na nezbytnost zachovávat určitý model chování, podobně jako ryba nedokáže přestat dýchat vodu. Kdyby to dovedla do extrému, ale doufala, že to nebude nutné, Kuriová by nejen toužila splnit jakýkoli příkaz posádky, ale přímo by je milovala za to, že jí to umožňují. Voljovová však neměla v úmyslu naprogramovat ji do takové hloubky. Po nepříjemných zkušenostech s Nagorným si dávala pozor, aby nevytvořila další nemyslící morče. Docela by jí vyhovovalo, kdyby v Kuriové zůstala stopa vzdoru.

Voljovová následovala Kuriovou průlezem, jak slíbila. Rekrut Kuriová se zastavila několik metrů za prahem, když zjistila, že dál cesta nevede.

Voljovová za nimi zavřela ocelový irisový uzávěr.

„Kde jsme, triumvire?“

„V mém malém soukromém útočišti.“

Jakmile Voljovová promluvila do náramku, rozžehla se tlumená světla. Kabina měla tvar jako tlustý doutník, dvakrát delší než širší. Luxusně zařízený interiér tvořily dvě dvojice rudě polstrovaných křesel přišroubovaných k podlaze, jedna za druhou, po páru ve třetí řadě zbyly pouze šrouby. Kde nebylo plyšové čalounění, tam z lesklých stěn jakoby z obsidiánu nebo černého mramoru vyčnívalo mosazné žebroví. K bočnímu opěradlu předního křesla, do něhož Voljovová usedla, byl připevněn ebenově černý pult. Otočila si ho před sebe a zahleděla se na číselníky a ovladače zdobené mosazí a mědí, opatřené pečlivě rytými štítky a lemované intarziemi ze slonoviny a různobarevného dřeva. Nemusela pult zkoumat, vždyť navštěvovala pavoučí modul víceméně pravidelně, ale ráda se panelu dotýkala konečky prstů.

„Doporučuju ti, aby ses posadila,“ řekla Voljovová. „Jdeme na to.“

Kuriová poslechla, sedla si vedle Voljovové, která otočila několika slonovinovými spínači a hleděla na panel, na němž se růžově rozzářily číselníky a ručičky ciferníků se zachvěly, když do elektrických obvodů pavoučího modulu pustila proud. S notnou dávkou sadistického potěšení si vychutnávala, jak je Kuriová zmatená, neboť určitě neměla nejmenší tušení, že sedí v modulu, ani nevěděla, co se stane v příštích okamžicích.

Ozvala se řada cvaknutí, kabina se náhle dala do pohybu, jako by se záchranný člun chystal odpoutat od mateřského plavidla.

„Hýbeme se,“ zjistila Kuriová. „Co je to – nóbl výtah pro triumvirát?“

„Ne, nic tak dekadentního. Jsme ve staré šachtě, která vede až k lodnímu plášti.“

„Potřebujete celou kabinu jen na to, abyste se dostala k plášti?“ Kuriová dala najevo pohrdání a odpor vůči výstřelkům Ultrů. Voljovové se to zvráceně zamlouvalo, neboť se přesvědčila, že upevněním loajality nezničila té ženě osobnost, pouze ji přeorientovala.

„Nemáme namířeno jenom k plášti,“ poznamenala Voljovová. „To bychom šly pěšky.“

Pohyb byl nyní hladký, ale přesto se tu a tam ozvalo prasknutí, když přetlakové komory a poháněči systémy napomáhaly jejich průchodu. Stěny šachty zůstávaly naprosto černé, ale Voljovová věděla, že se to brzy změní. Mezitím pozorovala Kuriovou a snažila se odhadnout, zda je vyděšená, nebo jen zvědavá. Pokud má dost rozumu, musela si už uvědomit, že Voljovová do ní investovala příliš mnoho času, než aby ji jednoduše zabila, ale na druhé straně ji vojenský výcvik na Skyově vítězství musel naučit, aby naprosto nic nebrala jako hotovou věc.

Od doby, co ji naverbovala, se vzhled Kuriové znatelně změnil, ale nikoli zásluhou procesu upevňování loajality. Vlasy měla vždycky krátké, teď neměla žádné – pouze zblízka bylo vidět jemné strniště, neboť začaly dorůstat. Hlavu měla křížem krážem pokrytou tenkými, lososově zbarvenými jizvami, starými i novými. Ty nové označovaly řezy, kde jí Voljovová otevřela lebku a umístila do ní implantáty vyňaté z Borise Nagorného.

Kuriová však podstoupila ještě další chirurgické zákroky. Kromě téměř neviditelných popálenin od paprskometů a průstřelů po projektilech jí během vojančení vnikly do těla střepiny šrapnelu. Některé vězely hluboko – pro lékaře na Skyově vítězství zřejmě příliš hluboko, aby je mohli vytáhnout. Většinou nezpůsobovaly žádné potíže, protože byly z biologicky inertních slitin a nevyskytovaly se poblíž životně důležitých orgánů. Jenže lékaři byli nedbalí. Voljovová našla blízko pod kůží několik střepin, které vyjmout mohli. Vytáhla je, přestože by neměly dělat zbraňovým systémům problémy, neboť nekovový materiál nemohl ovlivnit citlivá indukční pole střeleckého rozhraní. Ale stejně je prozkoumala, zaznamenala a uschovala. Když našla jeden kovový úlomek, zamračila se, proklela všechny felčary, a přidala jej k ostatním.

Byla to náročná procedura, ale zdaleka ne tak složitá jako práce na neurální úrovni. Po celá staletí se nejrozšířenější formy implantátů aplikovaly tím způsobem, že buď rostly in šitu, nebo se samy a bezbolestně umístily prostřednictvím existujících tělních otvorů. Jenže podobné postupy nemohly být použity pro jedinečné a jemné implantáty střeleckého rozhraní. Dovnitř je mohla dostat jedině pomocí skalpelu, pilky na kost a výkonného odsavače krve. Bylo to dvojnásob komplikované, neboť Kuriová už měla v hlavě několik obvyklých implantátů, a když je Voljovová zběžně prozkoumala, neviděla důvod, proč je vyndávat. Kdyby to udělala, musela by stejně dřív nebo později znovu implantovat podobná zařízení, aby Kuriová mohla normálně existovat mimo střelecké stanoviště. Nové implantáty se dobře zapojily, takže mohla během jediného dne přemístit Kuriovou, která byla stále v bezvědomí, do střelecké kabiny, aby si ověřila, zda je loď s implantáty schopna komunikovat. Další testy budou muset počkat, až dokončí proces upevňování loajality, ale musí být se vším hotova, než se posádka probudí z kryospánku.

Opatrnost – tak znělo současné heslo Voljovové. Veškeré nepříjemnosti s Nagorným si přivodila právě neopatrností.

Stejnou chybu už znovu neudělá.

„Proč mám pocit, že mě zkoušíte?“ zeptala se Kuriová.

„Nezkouším. Jenom –“ Voljovová mávla rukou. „Vyhov mi. Nežádám přece tolik.“

„A jak to mám udělat – mám tvrdit, že vidím duchy?“

„Ne že je vidíš, Kuriová, kdepak. Že je slyšíš.“ Za skleněnou částí kabiny se rozjasnilo. Doposud je obklopovala temná kovová šachta, ale blížily se na konec, odkud přicházelo světlo. Zbytek cesty proběhl v tichu. Modul klouzal k ledově modrému jasu, který je zaplavil ze všech stran, jakmile se kabina vynořila z trupu světlohonce.

Kuriová vstala z křesla a nejistě přistoupila k průhledné stěně. Nebylo to pochopitelně obyčejné sklo, nýbrž hyperdiamant, nehrozilo tedy nebezpečí, že by se mohlo roztříštit, přestože Kuriová měla pocit, že kdyby zakopla, proletěla by skrz. Okno vypadalo tak absurdně tence a křehce, že k němu neměla důvěru. Kdyby se podívala zešikma, uviděla by osm hbitých pavoučích noh, které modul přidržovaly na lodním plášti, a pochopila by, proč Voljovová kabině říká „pavoučí modul“.

„Nevím, kdo modul vymyslel,“ řekla Voljovová, „ale odhaduju, že ho zkonstruovali teprve pak, až byla loď hotová, nejspíš v době, kdy měla změnit majitele. Pokud ovšem přijmeme možnost, že si ji vůbec někdo mohl dovolit koupit. Předpokládám, že tahle kabina měla udělat na potencionální zájemce dojem, proto je tady takové luxusní vybavení. Chytrý nápad, ne?“

„Někdo se s tímhle vším piplal, jen aby uzavřel výhodnější obchod?“

„Za předpokladu, že se potřebovali pohodlně dostat z lodi, to dává smysl. Když světlohonec zrychluje, každý vnější pozorovatel se musí zrychlení taky přizpůsobit, jinak zůstane pozadu. S kamerovým systémem potíže nejsou, ale jakmile do modulu posadíš lidi, je to mnohem složitější. Někdo ho musí řídit nebo musí přinejmenším vědět, jak naprogramovat autopilota. Pavoučí modul tyhle problémy obchází tím, že se přímo přilepí na lodní plášť. A ovládat ho je hračka – jako lézt po všech osmi.“

„Co by se stalo, kdyby…“

„Kdyby se uvolnil? Zatím k tomu sice nedošlo, ale modul může vypustit magnetické a nastřelovací úchyty. Kdyby selhaly – a ujišťuju tě, že se to nestane – má vlastní pohon, samozřejmě jen na tak dlouho, aby loď zase dostihl. A kdyby i tohle selhalo…“ Voljovová se odmlčela. „Kdyby selhalo úplně všechno, začala bych přemýšlet, o čem si promluvím se svým oblíbeným božstvem.“

Ačkoli Voljovová nikdy nevycházela s kabinou dál než několik set metrů od konce šachty, bylo s modulem možné přelézt celou loď kolem dokola. Nebylo by to však příliš moudré, neboť při relativistické rychlosti bušila do světlohonce bouře radiace, před níž chránil masivní plášť. Tenké stěny pavoučího modulu odstínily pouze zlomek záření, což celému výletu dodávalo nádech nebezpečného dobrodružství.

Pavoučí modul byl jejím malým tajemstvím. Nebyl zanesen do hlavních plánů, a pokud věděla, nikdo z posádky o něm nevěděl. Byl to její soukromý kousek dokonalého světa a chtěla, aby to tak zůstalo, ale problémy se zbraněmi ji donutily k tomuto nezbytnému prozrazení. Dokonce i vzhledem ke zchátralosti světlohonce byla síť Sadžakiho sledovacího zařízení rozsáhlá. Pavoučí modul bylo jedno z mála míst, kde měla Voljovová zaručeno dokonalé soukromí, když potřebovala s rekrutem prodiskutovat nějakou citlivou záležitost, o níž neměli ostatní triumvirové vědět. Ukázala pavoučí modul Nagornému, aby tam mohli otevřeně hovořit o problému s Krádcem slunce. Když se potom jeho stav zhoršil, trpce svého rozhodnutí litovala, celé měsíce se bála, že střelec prozradí existenci kabiny Sadžakimu. Ale byly to zbytečné starosti. Nagorného ke konci příliš zaměstnávaly jeho noční můry, než aby se zapletl do jemného přediva lodních intrik, a vzal si tohle tajemství do hrobu. Voljovová mohla zase klidně spát, beze strachu, že její svatyně bude prozrazena. Možná to, co dělá teď, je opět chyba, které bude později litovat – pochopitelně si přísahala, že už nikdy tajemství kabiny nikomu neprozradí – ale jako obvykle ji okolnosti donutily postoj změnit. Musela s Kuriovou něco prodebatovat. Duchové byli zástěrka, aby Kuriová nezačala Voljovovou podezřívat z hlubších pohnutek.

„Tak kde máte ty duchy, triumvire?“ zeptala se Kuriová.

„Zanedlouho to přijde,“ řekla Voljovová. „Už brzo je uslyšíš.“ Kuriová si pomyslela, že se triumvir chová divně. Několikrát se významně zmínila, že tato kabina je její soukromé útočiště a že ostatní – Sadžaki, Hegazi a ty dvě ženy – ani netuší, že existuje. Připadalo jí podezřelé, že jí Voljovová klidně kabinu ukázala tak krátce po začátku jejich pracovního vztahu. Voljovová byla výrazně samotářská, neurotická osoba, dokonce i na palubě lodě, jejíž posádku tvořili militarističtí chimerici, nebyla člověkem, pro kterého by byla důvěra něco přirozeného, jak se Kuriová domnívala. Voljovová se k ní snažila chovat přátelsky, ale její úsilí bylo jaksi umělé… Příliš záměrné, málo spontánní. Kdykoli Voljovová udělala přátelské gesto, třeba se zastavila na kus řeči, prohodila drb nebo vtip, Kuriová měla vždycky pocit, jako by si to napřed celé hodiny zkoušela, aby to vyznělo neplánovaně. Znala takové lidi z armády, zpočátku se zdáli upřímní, ale nakonec se obvykle ukázalo, že právě oni jsou špehové nepřítele nebo udavači sbírající informace pro velení. Voljovová dělala, co mohla, aby výlet v pavoučím modulu vyzněl neformálně, ale Kuriové bylo jasné, že celá ta záležitost s duchy je jen chatrná záminka. Proto nebylo divu, že se jí hlavou honila spousta neklidných myšlenek, mezi nimiž vítězila obava, že Voljovová ji přivedla do svého modulu, protože neměla v úmyslu nechat ji z něho zase vystoupit… živou.

Ale ukázalo se, že o to vůbec nešlo.

„Na něco jsem se tě chtěla zeptat,“ prohlásila Voljovová žoviálně. „Říkají ti už něco slova Krádce slunce?“

„Ne,“ řekla Kuriová. „A měla by?“

„Není nejmenší důvod, jen jsem se zeptala, to je vše. Bylo by příliš nezajímavé, kdybych ti měla vysvětlovat proč. Nedělej si s tím starosti, jo?“

Byla přesvědčivá jako věštkyně z Mulče.

„Dobře,“ souhlasila Kuriová, „nebudu si s tím dělat starosti…“ A pak dodala: „Proč jste řekla už?“

Voljovová v duchu zaklela. Prozradila se? Snad ne. Snažila se zeptat jakoby mimochodem, a opravdu se zdálo, že Kuriová nepřikládá její otázce zvláštní význam. A přesto… Teď rozhodně není vhodná doba, aby začala dělat chyby.

„Opravdu jsem to řekla?“ Doufala, že to znělo patřičně překvapeně a lhostejně. „Plete se mi jazyk, nic víc.“ Rychle změnila téma: „Vidíš tu hvězdu? Tamhletu slabě červenou?“

Když se teď jejich oči přizpůsobily příšeří mezihvězdného prostoru a modrá záře motorů už nezastírala všechno kolem, viděly několik hvězd.

„To je slunce Žlutozemě?“

„Jistě, Epsilon Eridani. Jsme tři týdny mimo soustavu. Brzy už nebude tak snadné to slunce najít. Ještě se nepohybujeme relativistickou rychlostí, pouze několika procenty rychlosti světla, ale neustále zrychlujeme. Brzo se viditelné hvězdy natolik přesunou, že k nepoznání zdeformují souhvězdí, nakonec budou všechny hvězdy na obloze nahloučeny před námi a za námi. Bude to vypadat jako let tunelem, do něhož z obou stran svítí světlo. Hvězdy navíc změní barvu. Není to tak jednoduché, jak se zdá, protože konečná barva závisí na spektrálním typu každé hvězdy, kolik energie vyzařuje v různých vlnových délkách, včetně infračerveného a ultrafialového záření. Ale trend bude takový, že hvězdy před námi se přesunou k modré a ty za námi k rudé části spektra.“

„Určitě to bude moc hezké,“ řekla Kuriová, čímž ten okamžik trochu pokazila. „Pořád ale nevím, jak do toho zapadají duchové.“

Voljovová se usmála. „Málem jsem na ně zapomněla. To by byla ostuda.“

A pak promluvila do náramku, tak tiše, aby Kuriová neslyšela, co lodi říká.

Hlasy zatracenců naplnily kabinu.

„Hle, duchové,“ řekla Voljovová.

***

Sylveste se bez těla vznášel nad pohřbeným městem.

Stěny vnitřní skořápky se zvedaly kolem něj, poseté takovým množstvím amarantských nápisů, že by to vydalo na desítky tisíc tištěných svazků. Ačkoli grafické znaky nebyly větší než několik milimetrů a on plul vzduchem stovky metrů od stěny, stačilo jen zaostřit na kterýkoli úsek, aby slova okamžitě zřetelně vystoupila. Překladatelské programy současně zpracovávaly text do kanasijštiny, zatímco Sylveste rychle, zpola intuitivně prováděl totéž. Velmi často došel ke stejnému výsledku jako programy, ale také se stalo, že nevystihly důležitý rozdíl závisející na výkladu kontextu.

Zároveň si ve svém vězení v Cuvieru dělal rychlé, stručné poznámky a zaplňoval blok stránku za stránkou. Digitální média se dala příliš snadno zmanipulovat nepřáteli. Kdyby zničili jeho poznámky, byly by ztraceny navždy, což by nebylo tak zlé, jako kdyby je v pozměněné verzi použili proti němu, poslušní jakési pokřivené ideologie.

Dokončil překlad jednoho úseku až ke znaku složeného křídla, který označoval konec epizody. V duchu se odpoutal od stěny pokryté textem.

Položil na stránku bloku piják a zavřel ho. Po hmatu odložil blok na polici a vzal si jiný. Otevřel ho na stránce založené pijákem a běžel prstem po písmenech, cítil je, neboť inkoust byl drsnější než papír. Umístil blok přesně souběžně se stolem, přiložil špičku pera na začátek prázdného řádku.

„Pracuješ moc tvrdě,“ ozvala se náhle Pascale.

Vstoupila do cely, aniž by ji slyšel, představil si, jak stojí nebo sedí vedle něj. „Konečně do toho pronikám.“

„Pořád si otloukáš hlavu o ty staré nápisy?“

„Buď ony, nebo mi začíná pukat lebka.“ Přesunul svůj netělesný pohled od stěny ke středu uzavřeného města. „Nemyslel jsem si, že to bude trvat tak dlouho.“

„Já taky ne.“

Věděl, jak to myslí. Uběhlo osmnáct měsíců od chvíle, kdy mu Nils Girardieau ukázal pohřbené město, před rokem začali s Pascale mluvit o svatbě a pak ji odložili, dokud nenastane výrazný pokrok v práci na překladu. Teď nastal – a Sylvesta to děsilo. Už nebude mít žádné výmluvy, a Pascale to věděla právě tak dobře jako on.

Proč je to pro něj tak velký problém? Jenom proto, že se rozhodl to za problém považovat?

„Zase se mračíš,“ poznamenala Pascale. „Máš potíže s nápisy?“

„Ne, s těmi už žádné potíže nejsou.“ A byla to pravda, nyní se pro něj stalo druhou přirozeností spojit dva proudy amarantského písma do jediného celku, jako když kartograf proměřuje prostorový model objektu ve stereoskopu.

„Taky se podívám.“

Slyšel, jak přešla celu a zadala instrukce psacímu stolu, aby otevřel paralelní kanál pro její senzorické centrum. Pult – v podstatě přístup k digitálnímu modelu města – dostal nedlouho po první návštěvě podzemní jeskyně. Výjimečně to nebyl Nilsův nápad, ale Pascalin. Úspěch Sestupu do temnot, nedávno publikované biografie, a nastávající svatba se daly na jejího otce použít jako páky, a Sylveste rozhodně neměl v úmyslu odmítnout, když mu doslova nabídla klíč k městu vesmířanů.

O svatbě se mluvilo po celé kolonii. Podle většiny drbů, které se mu donesly, byly jeho motivy čistě politické, cynický Sylveste se údajně dvoří nezkušené Pascale, jen aby si otevřel cestu zpátky k moci, a svatba je pouze prostředkem k cíli, kterým je expedice ke Kerberu a Hádů. Na chvíli se nad tím zamyslel a snažil se zjistit, zda jeho podvědomí nevyvolalo lásku k Pascale z hlubších příčin, zda v jejich vztahu nehrají důležitou roli jeho ambice. Možná na tom opravdu bylo malinké zrníčko pravdy, ale ze svého současného postavení to nemohl posoudit, což bylo svým způsobem milosrdné. Měl pochopitelně pocit, že ji miluje, což bylo podle jeho úsudku totéž, jako by ji skutečně miloval, nebyl však slepý k výhodám, které mu sňatek přinese. Opět publikoval, sice skromné články založené na krátkých překladech amarantského textu, spoluautorkou byla Pascale a Girardieau tvrdil, že práci napomáhá. Před patnácti lety by byl Sylveste znechucen, ale dnes už ho nemohlo nic jen tak znechutit, nedokázal cítit znechucení ani nad sebou. Důležité bylo, že město znamenalo další krok na cestě k pochopení Události.

„Jsem tady,“ řekla o něco hlasitěji Pascale, právě tak bez těla jako Sylveste. „Máme stejný záběr?“

„Co vidíš?“

„Věž, chrám nebo jak tomu říkáš.“

„Správně.“

Město bylo rozděleno na čtvrtiny, v jeho středu ležel chrám, měl tvar horní třetiny vejce, které se ve špičce protahovalo vzhůru do vysoké věže a ta se stále zužovala až ke skořápce nad městem. Propojené budovy kolem chrámu vypadaly jako spletená ptačí hnízda, možná to byl výraz nějakého potlačeného evolučního imperativu. Tiskly se k sobě jako znetvoření prosebníci před ohromnou věží, která se zvedala z chrámu.

„Něco se ti tam nezdá?“

Záviděl jí. Pascale navštívila skutečné město nejmíň desetkrát. Dokonce vylezla na věž spirálovitou chodbou, která se vinula až nahoru.

„Vidíš tu postavu na věži? Nehodí se tam.“

Proti zbytku města vypadala krásná socha křehká a malá, přesto byla svými deseti až patnácti metry výšky srovnatelná se staroegyptskými kolosy ze zádušních chrámů faraónů. V porovnání s ostatními vykopávkami se pohřbené město jevilo zhruba čtyřikrát zmenšeno. V plné velikosti by postava na věži měla nejmíň čtyřicet metrů. Ale pokud toto město vůbec někdy na povrchu existovalo, mělo by neuvěřitelné štěstí, kdyby přežilo ohnivý příval při Události, natož následujících devět set devadesát tisíc let zvětrávání, zalednění, tektonických poruch a dopadů meteoritů.

„Proč se tam nehodí?“

„Není to Amarant, alespoň ne takový, jaké jsem doposud viděl.“

„Třeba nějaké božstvo?“

„V tom případě nechápu, proč mu dali křídla.“

„Co je na tom tak divného?“

„Podívej se na stěnu a pochopíš.“

„Raději mi ukaž, kam se mám podívat, Dane.“

Jejich spojené vidění se přesunulo z věže dolů tak rychle, až je jímala závrať.

***

Voljovová pozorně sledovala, co hlasy s Kuriovou provedou, neboť doufala, že najde v sebejistém brnění Kuriové puklinu obav a pochybností, zda to nejsou skuteční duchové a zda se Voljovová opravdu neumí naladit na jejich přízračné emanace.

Duchové temně skučeli. Dlouhé protáhlé vytí bylo tak hluboké, že je spíš cítila než slyšela. Znělo to jako strašidelná meluzína za zimní noci, jako vítr, který fičí tisíci kilometry jeskyní. Ale tohle zcela očividně nebyl přirozený úkaz, nebyl to částkový vítr proudící kolem lodi převedený do zvuku, ani kolísání citlivě vyvážených reakcí motorů. V tom vytí se ozývaly zbloudilé duše, hlasy volající do noci. Přestože nebylo rozumět ani jedinému slovu, dala se rozeznat nezaměnitelná struktura lidské řeči.

„Tak co myslíš?“ zeptala se Voljovová.

„Jsou to lidské hlasy, že? Ale jaksi… unavené a smutné.“ Kuriová pozorně naslouchala. „Občas jako bych rozuměla nějakému slovu.“

„Ty samozřejmě víš, co to je.“ Voljovová ztišila zvuk, až zbylo jen tlumené, neuvěřitelně žalostné sborové kvílení. „Jsou to posádky jiných lodí. Lidé jako ty a já, kteří spolu mluví prostorem.“

„Ale proč –“ Kuriová zaváhala. „Počkat! Už to chápu. Pohybují se rychleji než my, že? O mnoho rychleji. Jejich hlasy zní zpomaleně, protože také jsou. Na lodích pohybujících se rychlostí blízkou rychlosti světla běží hodiny pomaleji.“

Voljovová přikývla a trošku posmutněla, že to Kuriová pochopila tak rychle. „Dilatace času. Některé lodě se pochopitelně pohybují k nám, takže Dopplerův efekt ten účinek snižuje, ale faktor dilatace obvykle zvítězí…“

Pokrčila rameny, když viděla, že Kuriová nejeví zájem o výklad jemnějších nuancí relativistické komunikace. „Běžně samozřejmě Nostalgie tohle všechno koriguje, odstraňuje Dopplerův efekt a dilatační zkreslení a upravuje zprávy, takže jsou dokonale srozumitelné.“

„Ukažte mi to.“

„Ne,“ řekla Voljovová, „nestojí to za námahu. Výsledek je vždycky stejný. Všední záležitosti, technické diskuse a staré známé řeči obchodníků o ničem. To je ten zajímavější díl celého spektra. Na tom nudném konci uslyšíš paranoidní žvásty bláznů, kteří obnažují své duše noci. Ale většinou je to jen jakési potřesení rukou mezi dvěma loděmi, které se míjejí v temnotě, výměna nicneříkajících zdvořilostí a vtípků. Stěží může dojít k hlubšímu kontaktu, když je světelná vzdálenost mezi loděmi málokdy menší než měsíce. A stejně jsou to většinou jen předem nahrané vzkazy, protože posádka už dávno spí v mrazácích.“

„Jinými slovy, obvyklé lidské bláboly.“

„Jistě. Jsou s námi, ať letíme kamkoli.“

Voljovová se opřela zády v křesle a přikázala zvukovému systému, aby opět zesílil žalostné, časem natažené hlasy. Díky této známce přítomnosti lidí by se měly hvězdy zdát méně vzdálené a chladné, ale mělo to právě opačný účinek, stejně jako při vyprávění duchařských historek u táborového ohně tma mimo dosah plamenů ještě víc zhoustne. Těšila se z této chvíle, neboť skoro dokázala uvěřit, že v mezihvězdném prostoru za skleněnými stěnami skutečně straší, ať už si o tom Kuriová myslí co chce.

***

„Už sis toho všimla?“ zeptal se Sylveste.

Stěna byla složená z žulových bloků ve tvaru V, na pěti místech přerušená strážnicemi. Strážnice byly ozdobeny kamennými, ne zcela realistickými hlavami, jejichž styl připomínal mayské skulptury z yucatánské oblasti. Stěnu pokrývala mozaika sestavená z keramických kostek. Znázorňovala Amaranty při nejrůznějších činnostech.

Pascale mlčela, pohledem zkoumala postavy na mozaice. Nesly zemědělské nářadí, bezmála podobné primitivním nástrojům z lidské historie, nebo zbraně – kopí, luky a jakési muškety – bojovníci však neválčili, nýbrž klidnými, nehybnými postoji připomínali egyptské figurální umění. Byli tam amarantští lékaři, sochaři i hvězdáři, kteří vynalezli dalekohledy, jak potvrdily nedávné vykopávky, dále kartografové, skláři, řemeslníci a umělci, nad každou symbolickou postavou byl dvojitý řetězec znaků, vyvedený zlatou a kobaltově modrou barvou, označující hejno, které plnilo povinnosti zobrazené postavy.

„Nemají křídla,“ řekla Pascale.

„Nemají,“ opakoval Sylveste. „Křídla se přeměnila v paže.“

„Ale proč ti vadí, když obdaří párem křídel boha? Lidé křídla nikdy neměli, a přesto si vymysleli anděly. Připadá mi, že druh, který kdysi křídla skutečně měl, by to považoval za mnohem přirozenější.“

„To je sice logické, ale zapomínáš na mýtus o stvoření.“ Teprve v posledních letech archeologové dali dohromady základní mýtus, který sestavili z desítek pozdějších přikrášlených verzí. Podle původní verze se Amaranti kdysi dělili o oblohu s ostatními létajícími tvory, kteří na Obrodě existovali dál i během jejich vlády. Tato hejna, jež jako poslední poznala svobodu létání, uzavřela smlouvu s bohem, jemuž říkala Stvořitel ptáků, a vyměnila schopnost létat za dar rozumu. Toho dne pozvedla svá křídla k nebesům naposledy, dívala se, jak je oheň mění v popel, a navždy se vzdala nebes.

Aby Amaranti na smlouvu nezapomněli, dal jim Stvořitel ptáků zakrnělá křídla s drápy, jež jim neustále připomínala, čeho se vzdali, a umožnila jim sepsat jejich historii. Oheň, který strávil jejich křídla, se jim však rozhořel v myslích, neuhasitelný oheň bytí. Stvořitel ptáků pravil, že toto světlo bude hořet navždy, pokud se nepokusí vzepřít vůli Stvořitele ptáků a nezatouží se znovu vrátit na oblohu. Kdyby se o to pokusili, Stvořitel ptáků by si vzal zpět jejich duše, které jim dal za dne hořících křídel.

Sylveste věděl, že je to jen pokus civilizace, která si chtěla nastavit zrcadlo, jak srozumitelně vylíčit svůj původ. Zásadní význam mýtu však spočíval v tom, že pronikal celou jejich kulturou jako jediné náboženství, které vytlačilo všechna ostatní a přetrvalo přes různé výklady nepředstavitelná staletí. Nepochybně tvarovalo jejich myšlení a chování způsobem natolik složitým, že to ani nedokázal odhadnout.

„Chápu,“ řekla Pascale. „Neuměli se vyrovnat s evolucí, která je připravila o křídla, a tak si vytvořili historii se Stvořitelem ptáků, aby se mohli cítit nadřazení nad ptáky, kteří pořád ještě létali.“

„Ano. V tomto smyslu nová víra uspěla, ale měla jeden neočekávaný vedlejší účinek. Zakazovala jim, aby se pokoušeli létat, něco jako mýtus o Ikarovi, jenže na jejich kolektivního ducha měla mnohem hlubší dopad.“

„Ta postava na věži…“

„Je pěst pozvednutá proti bohu, v něhož věřili.“

„Proč by to dělali?“ zeptala se Pascale. „Náboženství prostě pohasínají, bývají nahrazena novými. Nevěřím, že postavili celé tohle město jenom proto, aby urazili starého boha.“

„Já také ne. Což naznačuje, že se stalo něco úplně jiného.“

„Třeba co?“

„Třeba to, že se objevil nový bůh. Bůh s křídly.“

***

Voljovová usoudila, že nastal čas seznámit Kuriovou s nástroji její profese. „Nemusíš spěchat,“ řekla, když se výtah blížil k depozitáři. „Napoprvé se to lidem obvykle nelíbí.“

„Do háje.“ Kuriová se instinktivně přitiskla k zadní stěně, když se před ní náhle otevřel obrovský prostor. Výtah se jako malý brouček plazil dolů po stěně depozitáře. „Je to tak velké, že se to nemůže do lodi vejít!“

„To nic není. Jsou tu ještě další čtyři haly téhle velikosti. Ve dvojce trénujeme výsadek na povrch. Jedna hala je prázdná, v další není dostatečný tlak vzduchu. Ve čtyřce jsou čluny a dopravní prostředky pro lety uvnitř sluneční soustavy. Pouze tady jsou zbraňové komplety.“

„To máte na mysli tamhlety hory?“

„Jistě.“

V hale stálo čtyřicet zbraňových kompletů, ačkoli ani dva nebyly úplně stejné. Přesto však obecný styl konstrukce prozrazoval jistou spřízněnost. Povrch strojů tvořila slitina bronzového odstínu s nazelenalým leskem. Ačkoli všechna tato zařízení byla dost velká, aby mohla být samostatným středně velkým vesmírným plavidlem, bylo zřejmé, že to není jejich hlavní funkce. Nebyly na nich průzory ani vstupní uzávěry, žádné označení ani viditelné komunikační systémy. Přestože některé objekty měly pomocné trysky, byly tam jen proto, aby umožnily zaujmout příslušné postavení, stejně jako loď, která má pouze dopravit do bojové pozice veliká děla, jež jsou na ní umístěna.

Přesně to totiž tyhle objekty byly.

„Pekelná třída,“ řekla Voljovová. „Tak je označili jejích stavitelé. Mluvíme samozřejmě o době před několika staletími.“

Voljovová sledovala, jak její rekrut odhaduje titánskou velikost nejbližšího zbraňového kompletu. Stál svisle, podélná osa srovnaná s osou tahu motorů, vypadal jako ceremoniální meč zavěšený pod stropem válečníkova sídla. Jako všechny ostatní zbraně byl obklopen konstrukcí, kterou tam přidal některý předchůdce, k níž byly připojeny různé kontrolní, monitorovací a manévrovací systémy. Všechny zbraně byly posazeny na podvozcích, spleť kolejnic a výhybek se spojovala dohromady o něco dál v hale, odkud byl přístup do mnohem menší prostory o patro níž, kam se vešla vždy jen jedna zbraň. Odtamtud mohla být vypuštěna ze světlohonce do vesmíru. „Tak kdo je postavil?“ zeptala se Kuriová. „To nevíme jistě. Možná Spojení v nějakém temnějším období svých dějin. Víme jen, kde jsme je našli – ukryté na asteroidu obíhajícím infračerveného trpaslíka, natolik bezvýznamného, že měl pouze katalogové číslo.“

„Vy jste u toho byla?“

„Ne, stalo se to dávno přede mnou. Zdědila jsem je po předchozím správci a ten zas po tom předešlém. Od té doby je zkoumám. Podařilo se mi získat přístup ke kontrolním systémům jedenatřiceti kusů a rozlouskla jsem zhruba osmdesát procent nezbytných aktivačních kódů. Testovala jsem však jen sedmnáct zbraní a z těch pouze dvě za situace, která by se snad dala nazvat bojová.“

„Opravdu jste je použila?“

„Ne že bych se do toho hrnula.“

Pomyslela si, že není zapotřebí zatěžovat Kuriovou detaily o starých krutostech, alespoň ne teď. Postupem času se s komplety seznámí stejně zevrubně jako Voljovová, možná ještě důvěrněji, protože je pozná ze střeleckého křesla prostřednictvím přímého neurálního propojení. „Co dokážou?“

„Některé jsou schopné klidně roztrhat planetu. Jiné… Ani nechci hádat. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby dokázaly provést něco velmi nepříjemného se samotnými hvězdami. Jenže kdo by si chtěl zahrávat s takovými zbraněmi?“ Odmlčela se.

„Proti komu jste je použila?“

„Pochopitelně proti nepřátelům.“

Kuriová na ni dlouho mlčky hleděla. „Nevím, jestli mám být zděšená, že něco takového existuje…, nebo cítit úlevu, že jsme to aspoň my, kdo drží prst na spoušti.“

„Měla bys cítit úlevu,“ řekla Voljovová. „Bude to tak lepší.“

***

Sylveste a Pascale se vrátili pohledem k věži. Okřídlený Amarant se nijak nezměnil, ale nyní jim připadalo, že hledí na město s pánovitou přezíravostí. Bylo lákavé přijmout vysvětlení, že se objevil nový bůh – co jiného by mohlo inspirovat k vytvoření takového pomníku, ne-li strach z božstva – ale doprovodný text na věži bylo nezvykle těžké dešifrovat.

„Tady je zmínka o Stvořiteli ptáků,“ řekl Sylveste. „Takže věž má pravděpodobně spojitost s mýtem o hořících křídlech, přestože okřídlený bůh zcela jistě nepředstavuje Stvořitele ptáků.“

„Souhlasím. Hned vedle znaku pro křídla je znak pro oheň.“

„Cos ještě rozluštila?“

Pascale se dlouho soustředila. „Hovoří se tam o hejnu odpadlíků.“

„Odpadlíci v jakém smyslu?“

Pascale věděla, že ji zkouší, ale také věděla, že to má pro něj velký význam, neboť si na jejím výkladu ověřoval, zda jeho analýza není příliš jednostranná. „Hejno odpadlíků, kteří nesouhlasili s úmluvou se Stvořitelem ptáků, nebo později tu úmluvu zradili.“

„Můj překlad je shodný. Obával jsem se, zda jsem neudělal chybu.“

„Ať už tedy provedli co chtěli, nazvali je Zapuzení.“ Četla text o kus dopředu i dozadu, znovu ověřovala své závěry a při tom opravovala výklad. „Ne, původně patřili k hejnu, které přistoupilo na podmínky Stvořitele ptáků, ale později změnili názor.“

„Dokážeš rozluštit jméno jejich vůdce?“

Pascale začala: „Vedl je ten, jenž…“ Pak se odmlčela. „Ne, nedokážu to spojení přeložit, alespoň ne okamžitě. Co je zač, tohle hejno? Myslíš, že opravdu existovalo?“

„Pravděpodobně ano. Kdybych měl hádat, řekl bych, že to byli nevěřící, kteří si uvědomili, že mýtus o Stvořiteli ptáků je opravdu jen pouhopouhý mýtus. Pravověrnému hejnu se to pochopitelně nemohlo líbit.“

„Proto byli zapuzeni?“

„Pokud vůbec existovali, to v prvé řadě. Nemůžu si pomoct, ale mám pocit, že to byla jakási technická sekta, skupina vědců, jak bychom je označili my. Amaranti ochotní experimentovat, zkoumat podstatu svého světa.“

„Jako středověcí alchymisté?“

„Třeba.“ Ta analogie se mu zalíbila. „Možná se dokonce pokoušeli létat – jako Leonardo. V rámci hlavního proudu amarantské kultury by to bylo jako plivnout bohu přímo do tváře.“

„Máš pravdu. Vyjděme však z předpokladu, že skutečně existovali a byli zapuzeni – co se s nimi stalo? Prostě vymřeli?“

„Netuším. Není však pochyb, že hejno Zapuzených bylo důležité: nejde jenom o zanedbatelný detail v hlavním mýtu o Stvořiteli ptáků. Píše se o něm na celé věži a v celém tomhle zpropadeném městě, kdežto starší amarantské památky se o nich zmiňují jen zřídka.“

„Město pochází z pozdního období,“ řekla Pascale. „Kromě obelisků je to nejmladší památka, kterou jsme našli, datování ji umisťuje blízko Události. Proč se Zapuzení náhle znovu objevili po tak dlouhé nepřítomnosti?“

„Možná se vrátili.“

„Po kolika? Po desetitisících let?“

„Proč ne.“ Sylveste se sám pro sebe usmál. „Návrat po tak dlouhé době mohl být právě onou významnou okolností, která vedla k vytvoření okřídlené sochy.“

„Domníváš se, že zobrazuje jejich vůdce? Toho, jenž –“ Pascale se znovu zahleděla na znaky. „Tady je symbol pro slunce, ne?“

„A ten druhý?“

„Nejsem si jistá. Znamená to čin… Krádež. Je to možné?“

„A když to spojíš, co dostaneš?“

Představil si, jak Pascale vyhýbavě krčí rameny: „Ten, jenž krade slunce? Krádce slunce? Co to znamená?“

Sylveste sám pokrčil rameny. „Stejnou otázku si kladu i já celé dopoledne. Tuhle a ještě jednu.“

„Jakou?“

„Proč mám pocit, že jsem to jméno už slyšel…“

***

Z depozitáře zbraňových kompletů pokračovaly všechny tři dál do nitra lodě.

„Vedete si dobře,“ poznamenala Mademoiselle. „Voljovová upřímně věří, že jste na její straně.“

Byla s nimi víceméně celou dobu, mlčky sledovala okružní cestu po lodi, pouze tu a tam prohodila poznámku nebo napověděla odpověď. Kuriovou to příšerně znervózňovalo, nedokázala se zbavit pocitu, že Voljovová rovněž slyší šeptání Mademoiselle, určené pouze pro její uši.

„Třeba má pravdu,“ odpověděla Kuriová automaticky myšlenkou. „Třeba je silnější než vy.“

Mademoiselle se výsměšně ušklíbla. „Slyšela jste vůbec, co jsem vám říkala?“

„Jako bych měla na vybranou.“

Umlčet Mademoiselle, když Kuriová chtěla něco říct, bylo jako zbavit se neodbytné písničky, která neustále zní v hlavě. Neměla od ní ani na chvíli pokoj.

„Tak poslouchejte ještě jednou,“ pokračovala Mademoiselle. „Kdyby má protiopatření selhala, vaše loajalita k Voljovové by vás přinutila prozradit jí mou existenci.“

„Měla jsem silné pokušení.“

Mademoiselle se na ni nedůvěřivě zahleděla a Kuriová pocítila záchvěv uspokojení. Někdy jí Mademoiselle, nebo spíš osobnost vložená do implantátu, připadala vševědoucí. Avšak mimo vědomosti, které do něj byly vtištěny při jeho vytváření, získával veškeré informace výhradně prostřednictvím smyslů Kuriové. Možná se implantát mohl napojit na síť, přestože Kuriová sama připojena nebyla, ale bylo to nepravděpodobné. Riziko, že bude objeven přímo tímto systémem, bylo příliš veliké. Mademoiselle slyšela myšlenky Kuriové, ale nemohla si přečíst stav její mysli jinak než z povrchních biochemických podnětů neuronového prostředí, v němž byl implantát umístěn. Takže nezbytně musela mít pochybnosti, pokud šlo o efektivnost protiopatření.

„Voljovová by vás zabila. Zabila předchozího rekruta, jestli jste si to už neposkládala dohromady sama.“

„Možná k tomu měla dobrý důvod.“

„Nic o ní nevíte, ani o dalších členech posádky. Já vlastně taky ne. Doposud jsme se nesetkaly s kapitánem.“

O tom nebylo sporu. Pouze jednou či dvakrát padlo jméno kapitána Brannigana v přítomnosti Kuriové, ale spíš jen uklouzlo Sadžakimu nebo někomu z posádky, neboť o svém kapitánovi téměř vůbec nemluvili. Očividně to nebyli běžní Ultrové, přestože si pečlivě udržovali fasádu, kterou neprohlédla ani Mademoiselle. Klamali tak důsledně, že se věnovali obchodním činnostem jako všechny jiné posádky Ultrů.

Ale co se doopravdy skrývá pod tou fasádou?

„Střelec,“ říkala tehdy Voljovová. A nyní Kuriová viděla zbraňové komplety uskladněné v depozitáři. Šeptalo se, že mnoho obchodních plavidel má tajný arzenál pro řešení vážnějších neshod s klienty nebo na obranu proti pirátům. Ale zbraně na Nostalgii vypadaly příliš silné pro obyčejné šarvátky, a navíc zde byl právě pro tyto případy celý náklad konvenčních zbraní. Takže nač vlastně mají takovou palebnou sílu? Sadžaki musí mít nějaké dalekosáhlé plány, pomyslela si Kuriová, což bylo dost znepokojivé, ale ještě víc jí dělalo starosti, že možná ani žádný plán nemá, že bude s sebou vozit zbraňové komplety tak dlouho, dokud nenajde záminku, aby je mohl použít, jako ozbrojený bandita, který se potlouká kolem a vyhledává bitku.

Během uplynulých týdnů zvažovala a zavrhla spoustu různých teorií, aniž by se dobrala nějaké aspoň trochu přijatelné. Vojenské prostředí jí pochopitelně starosti nedělalo. Narodila se pro válku, válka byla její živel, a přestože připouštěla možnost, že jsou i jiné, mnohem příjemnější způsoby života, nic, co se týkalo války, jí nebylo cizí. Zažila na Skyově vítězství ošklivé bitvy, ale neuměla si představit, jaká by musela být bitva, která by ospravedlnila použití zbraňových kompletů. Ačkoli Skyovo vítězství bylo napojeno na mezihvězdnou obchodní síť, stupeň používané bojové techniky byl celá staletí za úrovní Ultranautů, kteří občas zaparkovali na orbitě. Kdyby jedna strana získala nějaký kousek z jejich lodních zbrojnic, mohla by vyhrát celé válečné tažení… Jenže ty zbraně byly příliš vzácné a zatraceně cenné na běžnou válku. Dokonce i atomovky byly použity v celé historii kolonie jen několikrát, za života Kuriové ani jednou. Viděla pár ohavných věcí, které ji dosud děsily, ale ještě neviděla sílu tak velkou, že by dokázala provést okamžitou genocidu. Zbraňové komplety Nostalgie nekonečna však byly mnohonásobně horší.

Voljovová se zmínila, že je opravdu jednou či dvakrát použili – možná proti pirátům. Existovala spousta řídce osídlených soustav, které měly jen nepravidelné napojení na obchodní sítě, kde bylo klidně možné vyhladit nepřítele, aniž by to kdokoli zjistil. A někteří nepřátelé mohli být klidně stejně krutí a nemorální jako Sadžakiho posádka. Takže bylo docela pravděpodobné, že část zbraní byla testována. Kuriová však měla podezření, že v těchto případech účel světil prostředky, ať už šlo o sebeobranu nebo taktický úder, aby posádka získala zásoby, jež potřebovala. Těžké zbraňové komplety testovány nebyly. Co s nimi měli v úmyslu dělat, za jakých okolností plánovali uvolnit sílu ničící planety, nebylo jasné, možná dokonce ani Sadžakimu. A možná Sadžaki není ten, kdo vládne veškerou mocí. Možná Sadžaki pořád pouze slouží kapitánu Branniganovi.

Ať už je ten tajemný Brannigan kdokoli.

„Vítej na střeleckém stanovišti,“ řekla Voljovová.

Byli někde uprostřed lodě. Voljovová otevřela stropní poklop, stáhla dolů teleskopický žebřík a vyzvala Kuriovou, aby vylezla po příčlích s ostrými hranami.

Kuriová strčila hlavu do velké kulovité kabiny plné propojených aparátů. Uprostřed namodrale stříbřité záře stálo hranaté černé křeslo ověšené přístroji a zdánlivě nahodilými svazky kabelů. Křeslo bylo zabudováno v kardanu, takže se mohlo naklánět nezávisle na lodi. Kabely vedly do kolektorů, které propojovaly souosé kruhy závěsu, než se konečně svazek tlustý jako stehno nořil do přístrojů na stěně. Kabina páchla ozonem.

Na střeleckém stanovišti vypadalo všechno staré několik set let, spousta vybavení ještě mnohem starší. Na první pohled však byla patrná svědomitá péče a údržba.

„K tomuhle jsme celou dobu směřovaly, že?“ Kuriová se protáhla průlezem do kabiny, proklouzla mezi kruhovými závěsy, až se konečně dostala ke křeslu. Bylo masivní, slibovalo pohodlí a bezpečí. Nedokázala se ubránit a usedla, okamžitě zabzučely servomechanismy a hamatné černé boky se kolem ní uzavřely.

„Jak se tam cítíš?“

„Jako bych tady už byla,“ odpověděla udiveně, hlas zkreslený černou přilbou, která jí sjela na hlavu.

„Taky že byla,“ řekla Voljovová, „než jsi nabyla vědomí. Střelecký implantát, který máš v hlavě, to navíc všechno zná, z něho taky pramení ten důvěrně známý pocit.“

Voljovová měla pravdu. Kuriové připadalo křeslo jako důvěrně známý kus nábytku, který vídala už od dětství, znala kdejaký záhyb a škrábanec. Cítila se nesmírně uvolněná a klidná. Nutkání něco dělat, použít sílu, kterou jí křeslo propůjčovalo, vzrůstalo každou vteřinou.

„Můžu odtud ovládat zbraňové komplety?“

„Takový je záměr,“ řekla Voljovová. „Ale samozřejmě nejen komplety. Můžeš řídit všechny hlavní zbraně na palubě Nostalgie stejně snadno, jako by byly pouhým prodloužením tvých rukou. Když budeš plně sladěná se zbraňovými systémy, budeš mít pocit, jako by se tvé tělo nadouvalo a roztahovalo po celé lodi.“

Kuriová už začala něco podobného vnímat, přinejmenším měla pocit, jako by její tělo splývalo s křeslem. Přestože bylo mučivé kontakt přerušit, nechtěla, aby její spojení pokračovalo hlouběji. Silou vůle se z křesla uvolnila, díly zabzučely, odsunuly se a propustily ji.

„Nejsem si jistá, zda se mi to líbí,“ ozvala se Mademoiselle.

7

Cestou k Deltě Pavonis, 2546

Voljovová nikdy úplně nezapomněla, že je na palubě lodi, nejspíš kvůli nepřirozené gravitaci (tajemné kvantové rozmary v útrobách motorů Spojených vyvolávaly mírné nevyrovnanosti tahu). Byla si toho vědoma i nyní, když zaváhala na vrcholu dřevěného schodiště, které vedlo na zelený pažit. Pokud Sadžaki věděl, že přišla, nedal to nijak najevo, tiše a nehybně klečel vedle hrbolatého pařezu, místa jejich neformálních setkání. Ale nepochybně její přítomnost vycítil. Vzpomněla si, že Sadžaki a kapitán Brannigan navštívili Přetvářeče na vodním světě Zimoři, když byl ještě kapitán schopen opustit loď. Netušila, jaký měl ten výlet význam, ale říkalo se, že Přetvařeči si zahrávají s neokortexem, do něhož vtisknou neurální vzory umožňující neobvyklý stupeň nadprostorového vědomí – schopnost vnímat čtyři nebo pět dimenzí. Tyto vzory byly nejvzácnějším druhem transformace, který navíc přetrvával.

Pomalu sestoupila po schodišti a záměrně šlápla na poslední schod tak, aby zavrzal. Sadžaki se otočil a hleděl na ni bez viditelné známky překvapení.

„Něco se děje?“ zeptal se a pozoroval její výraz.

„Týká se to stavlennika.“ Na okamžik sklouzla do ruštiny. „Chci říct, mého chráněnce.“

„Tak mi o tom pověz,“ řekl Sadžaki zamyšleně. Popelavě šedé kimono mu od vlhké trávy na kolenou ztmavlo do olivové. Bambusová flétna ležela na pařezu dohladka oblýskaného lokty. Byli v tuto chvíli poslední dva členové posádky, kteří ještě neleželi v mrazáku, dva měsíce letu od Žlutozemě.

„Teď je jednou z nás.“ Voljovová si klekla proti němu. „Hlavní část procesu upevňování loajality už má za sebou.“

„Takové zprávy rád slyším.“

Na druhé straně mýtiny zavřeštěl papoušek, přelétl z větve na větev a mezi listím zablýskly křiklavé barvy. „Mohli bychom ji zavést ke kapitánu Branniganovi.“

„Ještě není vhodný čas.“ Sadžaki si uhladil záhyb na kimonu. „Nebo máš jiný názor?“

„Na setkání s kapitánem?“ vyhrkla nervózně. „Vůbec ne.“

„Takže jde o něco důležitějšího.“

„Ale ne.“

„Ať už se ti honí hlavou cokoli, Iljo, ven s tím. Vysyp to.“

„Jde o Kuriovou. Nechci už dál riskovat, že by mohla propadnout stejné psychóze jako Nagornyj.“ Zarazila se. Očekávala, vlastně přímo doufala, že Sadžaki odpoví, ale slyšela jen šumění vodopádu. Sadžakiho tvář zůstala naprosto bezvýrazná. „Jde mi o to,“ pokračovala, téměř se zadrhávala, „že už nemám jistotu, zda je právě ona v této fázi nejvhodnější objekt.“

„V této fázi?“ Sadžaki promluvil tak tiše, že mu spíš odečítala ze rtů.

„Myslím, že je velmi nebezpečné, aby šla na střelecké stanoviště bezprostředně po Nagorném. Kuriová je příliš cenná, nechci riskovat.“ Zarazila se, polkla, zhluboka se nadechla a připravila se na to nejtěžší. „Domnívám se, že potřebujeme dalšího rekruta, někoho méně talentovaného. Mohla bych s ním vyhladit poslední záhyby, než se do toho pustím s Kuriovou jako s hlavním kandidátem.“

Sadžaki uchopil šakuhači a zamyšleně si ji prohlížel. Na konci se odchlípl kousek bambusu, možná od toho, jak flétnu použil na Kuriovou. Přihladil ho palcem a zatlačil na původní místo.

Promluvil tak naprosto klidně, že to bylo horší než jakýkoli projev hněvu. „Navrhuješ, abychom se poohlédli po dalším rekrutovi?“ Vyznělo to, jako kdyby její návrh byl tou nejabsurdnější, nejpomatenější myšlenkou, kterou kdy slyšel.

„Jenom prozatím.“ Byla si vědoma, že odpověděla příliš rychle, nenáviděla se za to, pohrdala sama sebou pro ten podřízený postoj. „Dokud nebude všechno zase stabilizované. Potom použijeme Kuriovou.“

Sadžaki přikývl. „To zní logicky. Dobré nebe ví, proč jsme na to nepomysleli dřív, ale nejspíš jsme měli na starosti jiné věci.“ Odložil šakuhači, ačkoli ruku neodtáhl. „Ale teď už se nedá nic dělat. Zkrátka nám zbývá jen maličkost – najít jiného rekruta. To by nemělo být těžké, že? Naverbování Kuriové nás nijak zvlášť finančně nezatížilo. Jsme sice dva měsíce v mezihvězdném prostoru a naše příští zastávka je na pořádně zapadlém místě, ale nepředpokládám, že by nastaly větší problémy při hledání dalšího kandidáta. Očekávám spíš, že budeme muset odhánět celé davy, nemyslíš?“

„Buď rozumný.“

„A v jakém smyslu jsem nerozumný, triumvire Voljovová?“

Ještě před chvílí byla vyděšená, nyní se navztekala. „Ty nejsi sám sebou, Júdži-sane. Od té doby…“

„Od které doby?“

„Od té doby, co jste s kapitánem navštívili Přetvářeče. Co se tam stalo, Júdži? Co ti vesmířani provedli s hlavou?“

Zvláštně se na ni zahleděl, jako by to byla naprosto oprávněná otázka, kterou si však dosud nepoložil. Byl to osudný úskok. Rychle švihl šakuhači, takže Voljovová jenom zahlédla žlutohnědou šmouhu. Rána nebyla silná, Sadžaki musel ruku v poslední chvíli zadržet, ale udeřil ji ze strany do hlavy, což stačilo, aby Voljovovou složil do trávy. V prvním okamžiku ji nezaplavila ani bolest, ani překvapení, že ji napadl, ale vnímala pouze vlhkou trávu, která ji šimrala na nose.

Nenucené obešel pařez. „Vždy kladeš příliš mnoho otázek.“ A vytáhl z kimona cosi, co mohla být injekční stříkačka.

Nechbetská šíje, Obroda, soustava Delta Pavonis, 2565

Sylveste neklidně sáhl do kapsy a nahmatal fiolu, přestože byl přesvědčen, že tam nebude.

Dotkl se jí. Malý zázrak.

Tam dole vcházela do amarantského města honorace Obrody, pomalu kráčela k chrámu uprostřed. Útržky rozhovorů dolétaly zřetelně až k němu, ačkoli nikdy ne natolik dlouhé, aby zachytil víc než několik slov. Byl stovky metrů nad nimi na ochozu, který připevnili lidé k černé vejčité zdi obklopující město.

Dnes byl jeho svatební den.

Viděl simulace chrámu mnohokrát, ale doopravdy vstoupil do města už hodně dávno, takže téměř zapomněl, jak silný dojem věž vyvolává. Sebedokonalejší simulace měly zvláštní, neodstranitelnou vadu – jejich účastník si byl neustále vědom, že nejsou skutečné. Stál pod úrovní střechy amarantské chrámové věže a vzhlížel vzhůru ke klenutým kamenným obloukům, které se spojovaly stovky metrů nad ním, a necítil nejmenší závrať nebo strach, že si ta věkovitá stavba vybere právě tento okamžik a zřítí se na něj. Navštívil pohřbené město osobně teprve podruhé a nyní měl zničující pocit vlastní nepatrnosti. Vejce, v němž bylo uzavřeno, bylo samo o sobě znepokojivě velké, zjevně to svědčilo o vyspělé technice, přestože se Vodonoši rozhodli tento fakt ignorovat. Naproti tomu město uvnitř vypadalo, jako by pocházelo z horečného snu fantasty z patnáctého století, a to nejen kvůli pohádkové okřídlené bytosti na vrcholku věže. Čím déle se na ně díval, tím víc byl přesvědčen, že vzniklo jako oslava návratu Zapuzených.

Netušil sice, jaký význam tahle oslava měla, ale úvahy aspoň odvedly jeho pozornost od obřadu, který ho čekal.

Zahleděl se na okřídlenou postavu a uvědomil si, že musí opravit svůj první dojem, neboť to skutečně byl Amarant, přesněji řečeno sloučení Amaranta s andělem, vytvořené umělcem s hlubokým pochopením toho, co vlastně znamená mít křídla. Když si sochu prohlížel bez zvětšení obrazu, zarazilo ho, jak velmi se podobá kříži. Při zvětšení se kříž změnil na Amaranta s překrásnými roztaženými křídly, pokovenými různými barvami, každá řada peří jiskřila v trochu jiném odstínu. Stejně jako u lidských zobrazení andělů tato křídla nenahrazovala paže, ale tvořila třetí pár končetin.

Socha však působila mnohem reálněji než všechny podoby andělů, které Sylveste znal z lidského umění. Přestože se to zdálo absurdní, vypadala anatomicky správná. Sochař prostě jen nepřipojil křídla na tělo Amaranta, ale mírně přetvořil také jeho tělo. Paže byly posunuty trochu níž na trupu, který byl prodloužen kvůli vyvážení. Hrudník byl mnohem širší, než bylo obvyklé, kosti a svaly kolem ramen připomínaly chomout, z něhož křídla vyrůstala. Měla zhruba trojúhelníkový tvar jako dětský drak. Krk skulptury byl delší než běžný průměr, hlava se ještě víc podobala ptačí lebce, měla aerodynamičtější proporce. Oči v hlubokých důlcích hleděly kupředu, ačkoli jako u všech Amarantů musel mít omezené binokulární vidění. Horní čelist přecházela do obličejové části zbrázděné širokými nosními otvory – kvůli mávání křídly bylo zřejmě nutné dodat do plic velké množství vzduchu. A přesto ne všechno bylo správně. Za předpokladu, že tělo mělo přibližně stejnou hmotnost jako běžný Amarant, byla dokonce i tato křídla žalostně nedostatečná pro létání. Tak co tedy vlastně byla – jenom zakázaná ozdoba? Podstoupili Zapuzení radikální bioinženýrský zásah, jen aby se obtížili křídly tak absurdně nepraktickými?

Nebo to mělo jiný smysl?

„Nechceš si to rozmyslet?“ Girardieau nečekaně vytrhl Sylvesta ze zamyšlení. „Nebo si pořád myslíš, že můj nápad není dobrý?“

Otočil se zády k zábradlí a městu. „Myslím, že je trochu pozdě, abych odmítl.“

„O svatebním dni? Proč ne.“ Nils Girardieau se zasmál. „No, ještě nejsi v suchu a teple, Dane. Ještě z toho můžeš vycouvat.“

„Jak bys to přijal?“

„Obávám se, že velmi špatně.“ Girardieau byl oblečen v parádních městských šatech, tváře mírně načerveněné kvůli hejnům létajících kamer. Vzal Sylvesta za loket a odváděl ho od zábradlí. „Jak dlouho jsme už přátelé, Dane?“

„Já bych to zrovna přátelstvím nenazval, spíš jakýmsi druhem vzájemného parazitování.“

„Ale nech toho.“ Girardieau vypadal zklamaně. „Znepříjemnil jsem ti posledních dvacet let života víc, než bylo naprosto nezbytné? Myslíš si, že jsem měl radost, když jsem tě musel zavřít pod zámek?“

„Řekněme, že jsi k tomu přistoupil s nemalým nadšením.“

„Ale jen proto, že jsem měl na srdci tvé dobro.“ Odešli z ochozu a vstoupili do jednoho z nízkých tunelů, které vedly černou skořápkou kolem města. Měkká podlahová krytina pohlcovala zvuk jejich kroků. „Mimo to,“ pokračoval Girardieau, „jestli to nebylo průzračně jasné, Dane, tehdy probíhalo cosi jako krmení dravé zvěře. Kdybych tě nezavřel, nějaká banda by si na tobě dřív či později vylila zlost.“

Sylveste mlčky poslouchal. Věděl, že teoreticky má Girardieau pravdu, ale prakticky to ještě neznamenalo, že takové byly i jeho skutečné pohnutky.

„Politická situace byla tehdy mnohem jednodušší, Dane. Ještě jsme neměli Pravou cestu, která by nám dělala potíže.“

Došli k výtahu a nastoupili do nové, antisepticky čisté kabiny. Na stěnách visely reprodukce s různými pohledy na Obrodu před a po změnách plánovaných Vodonoši. Byl tu dokonce i jeden obrázek z Výspy. Stolovou horu, v níž byla skryta vědecká základna, pokrývala zeleň, z vrcholku se řítil vodopád, modrou oblohou plula bílá oblaka. V Cuvieru měli celé jedno odvětví, které se zabývalo vytvářením obrazů a simulací budoucí Obrody, od malířů akvarelů až po zkušené návrháře senzorických obrazů.

„Ke všemu se zničehonic objevili naprosto neznámí, ale organizovaní extrémisté,“ řekl Girardieau. „Minulý týden byl ve Výspě zastřelen jeden z představitelů Pravé cesty a věř mi, že to neudělal žádný náš agent.“

Sylveste ucítil, jak se kabina rozjela dolů k ulicím města. „Takže fanatici jsou už na obou stranách?“

„Ve srovnání s nimi začínáme my dva vypadat jako umírnění. Skličující pomyšlení, že?“

„Dalo se čekat, že se obě strany zradikalizují.“

„V podstatě ano.“

Prošli černou skořápkou pokrytou nápisy a vmísili se mezi televizní a rozhlasové štáby, které dokončovaly rozmisťování elektronických aparatur. Reportéři zkoušeli žluté brýle napojené na létající kamery, které se nad nimi vznášely jako nafukovací balónky na večírku. Kolem pracovníků masmédií obcházel jeden z Janequinových geneticky upravených pávů, dlouhý ocas šustil za ním. Dva bezpečnostní důstojníci, oblečení v černém, se zlatými výložkami Vodonošů na ramenou, postoupili vpřed, obklopeni doprovodem výhružných optikomů. Za nimi se loudali servulové, aby Sylvesta a Girardieaua proskenovali, pak je doprovodili do provizorní montované buňky nedaleko fronty amarantských obydlí, tolik podobných hnízdům.

Zařízení místnosti bylo skromné, stály tam dvě židle a stůl, na němž čekala láhev amerikánského červeného vína a dvě číše zdobené leptem krajinky.

„Posaď se.“ Girardieau si vykračoval kolem stolu a naléval víno. „Nevím, proč jsi tak zatraceně nervózní. Vždyť to přece není poprvé.“

„Vlastně počtvrté.“

„Pokaždé žlutozemské obřady?“

Sylveste přikývl. Vzpomněl si na první dva, tiché a nenápadné. První i druhá žena neměly žádné významné postavení a dnes už ve vzpomínkách ani nedokázal odlišit jejich tváře. Obě trpěly v záři publicity, kterou s sebou neslo jeho rodové jméno. Naopak svatba s Alicí, jeho poslední manželkou, byla od samého počátku veřejnou záležitostí. Přitahovala pozornost k nadcházející expedici na Obrodu a zajistila tak poslední finanční injekci, kterou potřebovali. Skutečnost, že se do sebe zamilovali, byla téměř bezvýznamná, pouze vhodně zapadala do jejich plánů.

„To už v sobě táhneš pořádnou zátěž,“ poznamenal Girardieau. „Copak sis nikdy nepřál zbavit se minulosti?“

„Připadá ti náš obřad divný?“

„V podstatě ano.“ Girardieau si setřel kapku vína ze rtů. „Vlastně tak docela nepatřím k žlutozemské kultuře.“

„Vždyť jsi s námi ze Žlutozemě přiletěl.“

„To ano, ale nenarodil jsem se tam. Má rodina pochází ze Vznešeného Tetonu. Dorazil jsem na Žlutozem pouhých sedm let před odletem expedice na Obrodu. Neměl jsem dost času, abych se adaptoval na vaše tradice. Na druhé straně má dcera, Pascale, nepoznala nikdy nic jiného než žlutozemskou společnost. Nebo spíš její verzi, kterou jsme sem importovali.“ Ztišil hlas. „Určitě máš tu fiolu u sebe. Mohl bych ji vidět?“

„To ti můžu stěží odmítnout.“

Sylveste mu podal malý skleněný váleček, který nosil celý den v kapse. Nils Girardieau ho zkoumavě převracel z jedné strany na druhou a díval se, jak se uvnitř přesunují sem a tam bublinky.

V nažloutlé tekutině se vznášelo něco temnějšího, jakási jemná vlákna a úponky.

Když fiolu se špatně skrývanou nechutí odkládal, slabě cinkla o stolní desku. „Bolí to?“

„Samozřejmě že ne. Nejsme sadisté.“ Sylveste se usmál a tajně si vychutnával Nilsovy rozpaky. „Líbilo by se ti víc, kdybychom si vyměnili velbloudy?“

„Dej to pryč.“

Sylveste zastrčil lahvičku zpátky do kapsy. „A teď mi pověz, kdo je tady nervózní.“

Girardieau si znovu naplnil číši. „Promiň. Bezpečáci jsou neklidní jak sršni. Nevím, co jim dělá starosti, ale přenáší se to i na mě.“

„Ničeho jsem si nevšiml.“

„To je jasné.“ Girardieau pokrčil rameny tak, že se mu zvedl celý hrudník. „Tvrdí, že je všechno v pořádku, ale po dvaceti letech do nich vidím líp, než tuší.“

„Netrap se tím. Tvoji policajti jsou velice schopní.“ Girardieau se zašklebil, jako kdyby kousl do zvlášť kyselého citronu. „Nečekám, že se mezi námi vzduch někdy vyčistí úplně, Dane, ale aspoň bys mě mohl ušetřit téhle nedůvěry.“ Kývl k otevřenému vchodu. „Copak jsem ti neumožnil neomezený přístup k tomuto městu?“

Jenže právě kvůli tomu se stalo, že deset otázek nahradilo tisíc jiných. „Nilsi…“ začal Sylveste, „jak na tom teď kolonie je?“

„V jakém smyslu?“

„Vím, že se hodně změnilo od doby, kdy tudy proletěl Remilliod. Projekty, které by byly za mých časů nemyslitelné…, se teď dají provést, pokud je k tomu dostatečná politická vůle.“

„Jaké projekty?“ zeptal se Girardieau váhavě.

Sylveste opět sáhl do kapsy, ale tentokrát místo fioly vytáhl kus papíru a rozložil ho na stůl. Na listu byl složitý nákres kruhových drah. „Poznáváš to? Našli jsme to na obelisku a všude tady kolem. Je to mapa sluneční soustavy, vytvořená Amaranty.“

„Od chvíle, co jsem uviděl tohle město, mi připadá snadnější tomu uvěřit.“

„To rád slyším.“ Sylveste objel prstem nejširší kruh. „Tady máš orbitu neutronové hvězdy.“

„Háda?“

„Tak ji pojmenovali naši první průzkumníci. Kolem obíhá kus skály velikosti planetky. Nazývá se Kerberos.“ Ukázal na skupinku znaků po straně. „Tahle dvojice byla z nějakého důvodu pro Amaranty důležitá. A já jsem přesvědčen, že by mohla mít spojení s Událostí.“

Girardieau se teatrálně chytil za hlavu a pohlédl na Sylvesta. „Ty to myslíš vážně, že?“

„Naprosto.“ Pečlivě složil papír a schoval ho, aniž by na okamžik přestal hledět Girardieauovi do očí. „Musíme to prozkoumat a zjistit, co Amaranty zabilo. Dřív než to zabije taky nás.“

***

Sadžaki a Voljovová vstoupili do kajuty Kuriové a řekli jí, aby si oblékla něco teplého. Kuriová si všimla, že oba mají hrubší oblečení než obvykle – Voljovová měla leteckou bundu zapnutou až po bradu, Sadžaki byl zabalený do prošívaného termooděvu.

„Neuspěla jsem, že?“ zeptala se Kuriová. „Teď mi předepíšete léčbu v přetlakové komoře. Měla jsem nízké skóre v bojových simulacích. Chcete mě pustit k vodě.“

„Nebuď hloupá.“ Sadžakimu trčel z vysokého kožešinového límce jenom nos a čelo. „Kdybychom tě chtěli zabít, určitě bychom si nedělali starosti, jestli chytíš rýmu.“

„Proces upevňování loajality skončil před několika týdny,“ řekla Voljovová. „Teď jsi náš majetek. Kdybychom tě zabili, sami bychom si způsobili škodu.“ Pod štítkem čepice jí byla vidět pouze ústa a brada, jako by doplňovala Sadžakiho a teprve oba dohromady tvořili jednu úplnou tvář.

„Je příjemné vědět, že o mě tak pečujete.“

Pořád si nebyla jista svým postavením, možnost, že by přesto mohli plánovat něco nepříjemného, jí stále připadala pravděpodobná, ale prohrabala své věci a našla termokabát. Vyrobila ho loď, proto se podobal prošívanému pestrobarevnému oděvu Sadžakiho. Až na to, že jí sahal ke kolenům.

Sjeli výtahem do neznámé části lodě, hodně daleko od oblasti, kterou Kuriová prozkoumala. Několikrát museli přestoupit do dalších zdviží, procházeli propojovacími tunely, neboť Voljovová prohlásila, že je to nezbytné, protože virus poškodil a vyřadil velké úseky dopravního systému. Vybavení a technická úroveň jednotlivých oblastí byla pokaždé trochu jiná, takže Kuriovou napadlo, že celé sekce světlohonce se v různých obdobích během uplynulých staletí neužívaly. Byla stále nervózní, ale chování Sadžakiho a Voljovové jí napovědělo, že mají v úmyslu provést spíš nějaký zasvěcovací rituál než chladnokrevnou popravu. Připomínali jí děti, které chystají zlomyslný kousek, přinejmenším Voljovová, protože Sadžaki se choval obřadně jako hodnostář, jemuž byla svěřena neradostná občanská povinnost.

„Když teď patříš k nám,“ řekl, „je načase, aby ses dozvěděla něco víc o naší organizaci. Taky bys jistě ráda znala důvod, proč letíme na Obrodu.“

„Myslela jsem, že jde o obchod.“

„To byla jen falešná záminka a řekněme si upřímně – nepříliš přesvědčivá. Na Obrodě není nijak zvlášť dobrá ekonomická situace, kolonie se zabývá čistou vědou, navíc nemá dostatek prostředků, aby mohla od nás nakupovat. Pochopitelně, naše informace jsou nevyhnutelně zastaralé, jakmile tam dorazíme, prodáme, co půjde, ale rozhodně to není hlavní důvod, proč tam letíme.“

„Tak jaký je hlavní důvod?“ Výtah začal zpomalovat.

„Říká ti něco jméno Sylveste?“ zeptal se Sadžaki. Kuriová dělala, co mohla, aby na sobě nedala nic znát, jako by ta otázka byla zcela bezvýznamná, jako by jí to jméno nevzplálo v mozku jako hořčíková světlice.

„Samozřejmě, všichni na Žlutozemi Sylvesta znají. Ten chlapík je pro ně něco jako bůh. Nebo spíš ďábel.“ Odmlčela se a doufala, že její odpověď zněla zcela nevinně. „Ale počkejte, o kterém Sylvestovi vlastně mluvíme? O tom starším, který zpackal experimenty s nesmrtelností? Nebo o jeho synovi?“

„Vlastně o obou,“ odpověděl Sadžaki. Výtah zastavil, jen to zadunělo. Jakmile se dveře otevřely, Kuriová měla dojem, že ji někdo udeřil do obličeje studeným mokrým hadrem. Přestože se na doporučení triumvirů teple oblékla, začala jí být zima.

„Pravda je,“ pokračovala, „že nebyli všichni mizerové. Lorean Sylveste, otec toho staršího, je pořád ještě lidovým hrdinou, dokonce i po smrti, přestože Sylveste starší – jak se jmenoval?“

„Calvin.“

„Správně. Přestože Calvin zabil tolik lidí. Nejmladší Sylveste, Calvinův syn Dan, se pokusil odčinit otcovy hříchy po svém, a vydal se na dobrodružnou výpravu k Záhalu.“ Kuriová pokrčila rameny. „Tehdy jsem tam ještě nebyla, ale vyprávěli mi to starousedlíci.“

Sadžaki je vedl zešeřelými chodbami s nazelenalým osvětlením. Obrovské, pravděpodobně zmutované údržbové krysy pelášily pryč, jakmile zaslechly kroky. Chodba připomínala vnitřek střeva napadeného cholerou, studené stěny pokrýval mazlavý špinavý povlak protkaný potrubím a elektrickým vedením jako chapadly, sliznatá vrstva byla odporná jako vykašlaný hlen. Voljovová tomu říkala lodní sliz. Sekret organického původu se vytvořil po selhání biologického recyklačního systému na sousední palubě.

Ze všeho nejvíc si však Kuriová uvědomovala lezavý chlad.

„Sylvestova role je poněkud složitá,“ ozval se Sadžaki. „Vysvětlování chvíli potrvá. Nejprve bych tě však rád seznámil s kapitánem.“

***

Sylveste ještě jednou osobně překontroloval, zda nic důležitého nechybí. Protože byl spokojen, vypnul obraz a v předsíni prefabrikovaného domku se připojí k Nilsovi. Hudba dosáhla crescenda a spustila dojemný refrén. Osvětlení se změnilo a hlasy se ztišily do šepotu.

Společně vstoupili do záře reflektorů a basového dunění varhan. Klikatou uličkou procházeli po pruhu koberce do středu města k chrámu. Ulici lemovaly zvonkové stromy, chráněné kopulemi z průhledného plastu. Zvonkové stromy byly protáhlé komplikované skulptury se spoustou větví zakončených vypuklými barevnými zrcátky. Mechanismy v podstavcích, které připomínaly starodávné hodinové stroje, občas koruny stromů sklaply. Převládající názor je zařazoval do městského signalizačnímu systému.

Zvuk varhan zesílil, když vešli do chrámu. Hladkou vejčitou klenbu přerušovala okna ve tvaru okvětních lístků, jež vyplňovaly složité vitráže, zázrakem nedotčené, navzdory vytrvalému namáhání časem a gravitací. Světlo, které skrze ně pronikalo, zaplavovalo prostornou chrámovou loď konejšivou růžovou září. Uprostřed se vypínaly jako kmeny sekvojí silné a nahoru se zužující sloupy, které podpíraly věž. Mezi patky sloupů servulové rozestavili do oblouků sedadla pro stovku nejvyšších cuvierských hodnostářů; bez problémů se tam vešla, přestože budova byla vlastně zmenšená v měřítku jedna ku čtyřem. Sylveste poznával asi jen třetinu hostů, nejvýš desetina patřila k jeho spojencům před převratem. Většinou na sobě měli tlusté svrchníky samá kožešina. Uviděl mezi nimi Janequina, s šedobílou kozí bradkou a dlouhými stříbřitými vlasy, jež se mu vlnily kolem holého temene, vypadal jako mudrc. Čím dál víc připomínal opici. Síní obcházelo hejno jeho pávů, Sylveste musel přiznat, že se jedná o mimořádně dobré napodobeniny, včetně korunky a třpytivého modrého peří. Janequin je vytvořil z kuřat pečlivou genovou manipulací. Většina hostů doposud pávy neviděla, proto se ozval obdivný potlesk, když ptáky vypustili z desítky bambusových klecí. Janequin zčervenal, jako když se na sněhu rozlije krev, a nervózně se zachumlal do brokátového pláště, jako by se nejraději ztratil.

Girardieau a Sylveste se zastavili u masivního stolu před prvním půlkruhem hostů. Stůl byl prastarý a rohy měl otlučené, avšak dřevěný orel a latinské nápisy dokazovaly, že pochází až z doby Amerikánců, prvních osadníků na Žlutozemi. Na stole ležela lakovaná mahagonová skříňka uzavřená křehkými zlatými zámky.

Za stolem stála žena s důstojným vystupováním, oblečená ve sněhobílé róbě, sepnuté sponou se složitou dvojitou pečetí spojující znaky města Obrody a Vodonošů s emblémem mixmistrů – párem rukou přebírajících šroubovici DNA jako kolíbku. Sylveste věděl, že ta žena není pravým mixmistrem. Mixmistři tvořili uzavřený spolek žlutozemských bioinženýrů a genetiků. Z jejich lóže nikdo na Obrodu neodletěl, na rozdíl od jejich symbolu, který označoval všeobecnou kvalifikaci v manipulaci s geny, v chirurgii a lékařství.

Hudba se ztišila.

„Jsem koordinátor Massingerová.“ Její hlas zazvonil sálem. Vážnou tvář měla v barevném světle nažloutlou, vlasy stočené do drdolu propíchnutého dvěma symbolickými injekčními stříkačkami. „Jsem zmocněna výborem expedice na Obrodě, abych oddávala osadníky, pokud takové spojení neohrozí genetickou způsobilost kolonie.“

Massingerová otevřela mahagonovou skříňku. Uvnitř ležel předmět, který vypadal jako kniha vázaná v kůži. Položila ho na stůl, kůže zapraskala, když ho rozevřela. Obě poloviny byly matně šedé jako vlhká břidlice a třpytily se miniaturními stroji.

„Pánové, přiložte ruku každý na jednu stranu.“

Jakmile položili ruce na šedivý povrch, začal světélkovat, jak snímal otisky jejich dlaní, pak ucítili lehké štípnutí, když jim byly odebrány bioptické vzorky. Nakonec Massingerová vzala knihu a přitiskla na povrch svou dlaň.

Potom požádala Nilse Girardieaua, aby oznámil svou totožnost shromážděným. Sylveste si povšiml, jak se diváci pousmáli. Bylo to pochopitelně absurdní, ačkoli Girardieau na sobě nedal nic znát.

Pak vyzvala Sylvesta, aby udělal totéž.

„Jsem Daniel Calvin Lorean Soutaine-Sylveste.“ Vyslovil své plné jméno, které používal tak zřídka, že se musel pracně rozpomínat, jak celé zní. Potom pokračoval: „Jediný biologický syn Rosalyn Soutaineové a Calvina Sylvesta, oba původem z Kaldery na Žlutozemi. Narodil jsem se sedmnáctého ledna sto dvacátého prvního standardního roku po znovuosídlení Žlutozemě. Můj kalendářní věk je dvě stě patnáct let. Přihlédneme-li k programu medistrojů, mám tělesný věk šedesát let podle Sharaviho stupnice.“

„Jaký je počet vědomých existencí?“

„Má vědomá existence je pouze v jediné tělesné formě, která zde nyní hovoří.“

„Prohlašujete, že nevíte o jiné formě, ať simulaci úrovně alfa nebo jiné podobě, v této nebo jiných slunečních soustavách?“

„Nevím o žádné.“

Massingerová udělala do knihy krátké poznámky pomocí tlakového pera. Pak položila Girardieauovi naprosto stejné otázky, neboť to byla obvyklá součást žlutozemského obřadu. Od časů Osmdesáti byli Žlutozemci nesmírně podezřívaví, pokud šlo o simulace, zejména o takové, které obsahovaly podstatu či duši jedince. Co obzvláště nesnášeli, byla představa, že jedna forma osoby, ať biologická nebo ne, se zaváže k něčemu, čím druhá existence není vázána, jako třeba manželstvím.

„Osvědčuji, že jste dostáli potřebným formalitám,“ prohlásila Massingerová. „Nevěsta může přistoupit.“

Pascale vstoupila do růžového světla. Doprovázely ji dvě ženy v popelavých róbách, hejno kamer a bezpečnostních vos. Kolem jejích svatebních šatů pomalu vířila průsvitná svita optikomů – nymfy, serafové, létající ryby a kolibříci, třpytivé kapky rosy a motýli. Vytvořili je nejlepší cuvierští návrháři optikomů.

Girardieau rozpřáhl masité paže a přivítal svou dceru. „Vypadáš krásně,“ zašeptal.

Sylveste však vnímal pouze zjednodušenou formu krásy, digitálně zpracovanou jeho nedokonalýma očima. Věděl, že Girardieau vidí obraz neuvěřitelně jemnější a lidštější, jako by hleděl na skutečnou labuť, zatímco Sylveste jen na skleněnou sošku labutě.

„Položte ruku na knihu,“ pravila koordinátor Massingerová.

Otisk Sylvestovy zpocené dlaně byl dosud viditelný jako širší pobřežní čára kolem ostrůvku Pascaliny bledé ruky. Massingerová ověřila její identitu stejným způsobem jako u Girardieaua a Sylvesta. V případě Pascale to bylo velmi prosté. Nejenže se narodila na Obrodě, ale nikdy planetu neopustila. Koordinátor Massingerová zalovila hlouběji v mahagonové skříňce. Sylveste zabloudil pohledem k hostům. Janequin se zdál bledší a ještě nervóznější. Na dně skříňky ležel nástroj nablýskaný do namodralého lesku, vypadal jako kříženec mezi starodávnou pistolí a veterinární injekční stříkačkou.

„Zde je svatební pistole.“ Koordinátor Massingerová pozvedla nástroj.

***

Přestože zima zalézala pod nehty, Kuriová si toho brzy přestala všímat. Zcela ji zaujal podivný příběh, který jí vyprávěli oba triumvirové.

Stáli nedaleko kapitána. Dozvěděla se, že se jmenuje John Armstrong Brannigan. Byl nepředstavitelně starý. Záleželo na systému, podle kterého se jeho věk měřil – mohlo mu být od dvou set do pěti set let. Podrobnosti o jeho narození už byly nejasné, beznadějně ztracené v protikladných faktech politické historie. Podle některých záznamů se narodil na Marsu, ale bylo právě tak možné, že pocházel ze Země, pozemského Měsíce přecpaného městy nebo z kteréhokoli ze stovek habitatů, jež tehdy obíhaly mezi Zemí a Měsícem.

„Bylo mu víc než století, než vůbec opustil Sluneční soustavu,“ řekl Sadžaki. „Čekal na příležitost, dostal se mezi tisícovku, která odletěla, když Spojení vypustili první loď z Phobosu.“

„Alespoň někdo jménem John Brannigan na té lodi byl,“ dodala Voljovová.

„Ne,“ řekl Sadžaki. „O tom není pochyb. Vím, že to byl on. Potom… už není pochopitelně tak snadné ho vystopovat. Nejspíš záměrně zamlžil svou minulost, aby ho nenašli nepřátelé, které si musel v té době nadělat. Viděli ho na mnoha místech, v mnoha slunečních soustavách, v různých desetiletích, ale nic z toho není ověřené.“

„Jak se stal vaším kapitánem?“

„Objevil se na okraji soustavy Žlutozemě o staletí později, po několika dlouhých plavbách a desítkách nepotvrzených pobytů na všemožných místech. Stárnul pomalu díky relativistickým účinkům mezihvězdných letů, ale přesto stárnul.

Protože techniky gerontoterapie nebyly tak pokročilé jako dnes.“ Sadžaki se odmlčel. „Většinu jeho těla tvoří protézy. Říká se, že John Brannigan může klidně opustit loď bez skafandru, neboť dýchá ve vzduchoprázdnu, příjemně se vyhřívá v nesnesitelném žáru a chladí se v mrazu, a že rozsah jeho detektorů zahrnuje každé představitelné spektrum. Říká se, že z mozku, s nímž se narodil, zbylo jen málo a jeho hlava je napěchovaná kybernetikou, hustým gulášem drobných myslících strojů, v němž plave špetka organického materiálu jako vzácného koření.“

„A kolik z toho je pravda?“

„Možná víc, než by lidi rádi věřili. Slyšel jsem i očividné lži – že navštívil Přetvářeče na Tříšti léta před tím, než vůbec byli objeveni, a že vesmířané s tím, co zbylo z jeho mozku, provedli úžasné transformace, nebo že se setkal a komunikoval nejméně se dvěma myslícími druhy, které lidstvo doposud nezná.“

„Nakonec Přetvářeče skutečně navštívil,“ prohlásila Voljovová. „Společně s triumvirem Sadžakim.“

„K tomu došlo mnohem později,“ odsekl Sadžaki. „Pro nás je nyní podstatný pouze jeho vztah s Calvinem.“

„Jak se setkali?“

„To nikdo doopravdy neví,“ řekla Voljovová. „Jisté však je, že byl zraněný, buď se mu stala nehoda, nebo se nepovedla vojenská akce. Jeho život nebyl ohrožen, ale naléhavě potřeboval pomoc, a kdyby se obrátil na kteroukoli oficiální skupinu v soustavě Žlutozemě, rovnalo by se to sebevraždě. Měl příliš mnoho nepřátel. Potřeboval nezávislé osoby, jimž by mohl důvěřovat. Evidentně k nim patřil také Calvin.“

„Calvin byl ve styku s Ultry?“

„Ano, ačkoli by to nikdy veřejně nepřiznal.“ Voljovová se usmála a pod štítkem čepice zablýskly zuby. „Calvin byl tehdy mladý idealista. Zraněný muž, kterého mu svěřili do péče, mu připadal jako dar z nebes. Do té doby neměl příležitost realizovat své nekonvenční nápady. Najednou měl dokonalý objekt a jedinou podmínkou bylo naprosté utajení. Oba na tom pochopitelně vydělali. Calvin si mohl vyzkoušet radikální kybernetické metody. Brannigan byl nejen uzdraven, ale Calvin mu leccos přidal. Dalo by se to nazvat oboustranně prospěšným vztahem.“

„Vám vůbec nevadí, že kapitán posloužil tomu mizerovi jako pokusný králík, aby si na něm trénoval ty svoje zrůdnosti?“

Sadžaki pokrčil rameny, v hrubém oděvu vypadal jako loutka. „Brannigan to tak nechápal. Pro celé lidstvo byl zrůdou už před tou nehodou. Calvin udělal pouze krok dál. Řekněme, že to dovršil.“

Voljovová přikývla, ačkoli její výraz naznačoval, že se ve společnosti svého kolegy necítí zrovna příjemně. „Stalo se to dlouho před Osmdesáti. Calvinovo jméno bylo bez poskvrnky. Mezi Ultry jsou takoví extrémisté, že Branniganova transformace znamenala pouze mírné vybočení z normy,“ prohlásila se zjevnou nechutí.

„Pokračujte.“

„Minulo téměř století, než se opět setkal s rodem Sylvestů,“ vyprávěl Sadžaki. „Tehdy už velel naší lodi.“

„Zase potřeboval Calvina?“

„Ano, byl znovu zraněn. Tentokrát vážně.“

Sadžaki rychle a opatrně přejel prsty po nejzazším výběžku stříbřitého porostu, jako by přibližoval ruku k plamínku svíčky. Okraje vypadaly jako pěna, jako Šum zanechaný na skále ustupující vlnou. Zlehka si otřel prsty o předek oděvu, ale Kuriové se zdálo, že si ani potom nepřipadal čistý, že ho kůže přímo píchá a svědí.

„Naneštěstí,“ pokračovala Voljovová, „byl už Calvin mrtvý.“

Pochopitelně. Zemřel společně s Osmdesáti. Ztratil fyzickou existenci jako poslední.

„No dobře,“ řekla Kuriová, „ale zemřel při skenování mozku do počítače. Nemohli jste jednoduše ukrást jeho záznam a přesvědčit ho, aby vám pomohl?“

„To bychom samozřejmě udělali, kdyby to bylo možné.“ Sadžakiho nízký hlas se odrážel od zúženého konce chodby. „Calvinův záznam, simulace úrovně alfa zmizela. A nebyly žádné kopie – alfy jsou chráněny proti kopírování.“

„Takže v zásadě jste byli bez kapitána a v pořádném průšvihu.“ Kuriová doufala, že touhle poznámkou poruší náladu jako v márnici.

„Zas tak zlé to nebylo,“ mínila Voljovová. „Žlutozem právě procházela dosti zajímavým historickým obdobím. Dan Sylveste se zrovna vrátil od Zahalených a nebyl blázen ani mrtvý. Jeho kolegyně takové štěstí neměla, ale její smrt jen přidala na dojímavosti jeho heroickému návratu.“ Zarazila se, pak se dychtivě zeptala: „Už jsi někdy slyšela o jeho ‚třiceti dnech na poušti‘, Kuriová?“

„Možná, připomeňte mi, o co šlo.“

„Sylveste asi před stoletím zmizel na celý měsíc,“ ujal se slova Sadžaki. „Jeden den byl středem zájmu celé žlutozemské společnosti a druhý den nebyl k nalezení. Šeptalo se, že si natáhl exooděv a šel činit pokání za hříchy svého otce ven, mimo ochranu městských kupolí. Škoda, že to není pravda. Bylo by to docela romantické. Ve skutečnosti,“ Sadžaki kývl k podlaze, „byl ten měsíc tady. Odvedli jsme ho.“

„Unesli jste Dana Sylvesta?“ Kuriová se nad tím odvážným kouskem málem rozesmála. Pak si vzpomněla, že mluví o muži, kterého má zabít. Její veselí rychle vyprchalo.

„Dáváme přednost formulaci, že jsme ho přivítali na palubě,“ řekl Sadžaki, „ačkoli přiznávám, že neměl příliš na vybranou.“

„Já zas mám raději, když se to řekne na rovinu,“ prohlásila Kuriová. „Unesli jste Calova syna. Ale k čemu vám to bylo dobré?“

„Než se Calvin podrobil skenování, přijal několik opatření,“ pokračoval Sadžaki. „To první bylo celkem prosté, ačkoli s ním musel započít desítky let před vyvrcholením projektu. Jednoduše řečeno, zařídil, aby každá vteřina jeho života byla monitorována záznamovými systémy. Každá vteřina – ať byl vzhůru, spal, prostě ať dělal cokoli. Během let se stroje naučily napodobovat jeho chování. V jakékoli situaci dokázaly předpovědět jeho reakci se zarážející přesností.“

„Simulace úrovně beta.“

„Ano, ale beta-simulace mnohokrát složitější než všechny do té doby vytvořené.“

„Podle některých definicí měla vědomí,“ řekla Voljovová. „Calvin se už vlastně přesunul. Ať tomu sám věřil nebo ne, jeho simulace se neustále zlepšovala. Dokázala promítnout Calvinův obraz tak věrný, až jsi měla pocit, že jsi opravdu v přítomnosti skutečného člověka. Ale nebyl by to Calvin, kdyby neudělal ještě krok dál. Našel i druhý způsob, jak se pojistit.“

„Nenapínejte mě.“

„Klonování.“ Sadžaki se usmál a téměř neznatelně kývl na Voljovovou.

„Vytvořil svůj klon,“ řekla. „Použil zakázané genetické techniky a využil služeb některých svých pochybných klientů, kteří mu dlužili laskavost. Byli mezi nimi Ultrové, jinak bychom se nic z toho nedozvěděli. Na klonovací technologie bylo na Žlutozemi uvaleno embargo, mladé kolonie je vždy postaví mimo zákon, aby si zajistily maximální genetickou rozmanitost. Ale Calvin byl chytřejší než úřady a bohatší než ti, které musel podplatit. Proto se mu povedlo podstrčit svůj klon jako vlastního syna.“

„Dan,“ vydechla Kuriová. To jednoslabičné slovo jako by vytvořilo ostrý tvar v mrazivém vzduchu. „Chcete mi namluvit, že Dan je Calvinův klon?“

„Neví o tom,“ řekla Voljovová. „Je to poslední člověk ve vesmíru, kterému by to Calvin prozradil. Dan Sylveste věří té lži, že je Calův syn, stejně jako celá populace. Myslí si, že je zcela jedinečný a neopakovatelný.“

„Nikdy nezjistil, že je klon?“

„Ne. Postupem času je šance, že na to vůbec kdy přijde, stále menší. Mimo Calvinovy spojence z řad Ultrů to neví nikdo. Calvin si zajistil, aby všichni zasvěcení zůstali zticha. Nevyhnul se sice jednomu slabému článku – neměl jinou možnost, než obrátit se na nejlepšího genetika na Žlutozemi. Sylveste si právě toho muže vybral pro expedici na Obrodu, aniž by tušil, jaké mají s Calvinem tajemství. Ale pochybuju, že se od něj dozvěděl pravdu nebo že vůbec někdy měl sebemenší podezření.“

„Ale pokaždé, když se podívá do zrcadla…“

„Vidí sebe, ne Calvina.“ Voljovová se usmála a zjevně ji těšilo, jak jejich odhalení rozmetalo představy Kuriové. „Je sice klon, ale to neznamená, že musí vypadat jako Calvin až do nejmenšího póru kůže. Ten genetik, Janequin, uměl vyvolat přiměřené kosmetické rozdíly mezi Calem a Danem, aby lidé viděli pouze očekávané rodinné rysy. A zjevně do jeho podoby zahrnul i rysy Rosalyn Soutaineové, která je údajnou Danovou matkou.“

„Pak už to bylo jednoduché,“ navázal Sadžaki. „Cal vychoval svůj klon v prostředí pečlivě utvářeném tak, aby se podobalo prostředí, které poznal jako chlapec, včetně stejných podnětů a jistých období v chlapcově vývoji, protože si nebyl jistý, za které stránky své osobnosti vděčí přírodě a za které výchově.“

„Tak dobře,“ řekla Kuriová. „Přijmu-li na chvíli, že všechno tohle je pravda, jaký to mělo smysl? Calvin musel vědět, že Dan nepůjde úplně stejnou cestou, nezávisle na tom, jak silně ovlivňoval jeho život. Co všechny vlivy, které působí už v děloze?“ Kuriová zavrtěla hlavou. „To je šílené. V nejlepším případě mohl získat pouze svou hrubou napodobeninu.“

„Myslím,“ řekl Sadžaki, „že víc Cal ani nečekal. Vyklonoval se jako bezpečnostní opatření. Věděl, že skenovací proces, který on a ostatní členové Osmdesáti podstoupí, zničí jeho hmotné tělo, proto chtěl jiné, do něhož by se mohl vrátit, kdyby se ukázalo, že se mu život ve stroji nelíbí.“

„A líbí?“

„Nevím, ale to je vedlejší. V době Osmdesáti byl zpětný přenos ještě mimo možnosti tehdejší techniky. Neměl však naspěch. Mohl vždycky uložit klon do mrazáku, než ho bude potřebovat, nebo si vyklonovat další z buněk toho chlapce. Myslel hodně dopředu.“

„Pokud by ovšem zpětný přenos byl vůbec kdy možný.“

„Calvin věděl, že je to nejistá záležitost. Důležité bylo, že kdyby nebyl zpětný přenos možný, mohl využít nouzové řešení.“

„Nouzové řešení tu ještě nebylo. Co vymyslel?“ zajímala se Kuriová.

„Spojil dohromady obě bezpečnostní opatření.“ Sadžakiho hlas byl tichý, studený a neosobní jako vzduch v kapitánově okolí. „Simulace úrovně beta sice oficiálně nebyla schopna vědomí, ale pořád byla neuvěřitelně přesnou napodobeninou Calvina. Její relativní jednoduchost znamená, že by bylo rovněž snadnější zakódovat její podstatu do Danovy mysli. Mnohem jednodušší než vtisknout něco tak proměnlivého jako alfa.“

„Jenže hlavní záznam, alfa, zmizel,“ řekla Kuriová. „Už nebyl Calvin, který by to celé řídil. A domnívám se, že se Dan začal chovat mnohem nezávisleji, než by si Calvin přál.“

„Mírně řečeno,“ Sadžaki přikývl, „Osmdesátka znamenala začátek konce Sylvestova institutu. Dan se brzy vymanil ze závazků k této organizaci, neboť ho víc zajímaly Záhaly než kybernetická nesmrtelnost. Ponechal si simulaci úrovně beta, přestože si nikdy neuvědomil její přesný význam. Považoval ji nejspíš za pouhé dědictví.“ Triumvir se usmál. „Myslím, že by ji zničil, kdyby tušil, co představuje, tedy jeho vlastní zánik.“

To je pochopitelné, pomyslela si Kuriová. Calvinova beta-simulace je jako lapený démon, který jenom čeká, aby obsadil tělo nového hostitele. Sice ne úplně vědomá, přesto však nebezpečně mocná díky lsti, vynalézavosti a důvtipu, s nimiž napodobuje skutečnou inteligenci.

„Calova opatření však pro nás byla velice užitečná,“ připomenul Sadžaki. „V betě je zakódován dostatek Calových odborných znalostí, aby uzdravila kapitána. Stačilo jen přesvědčit Dana, aby dovolil Calvinovi dočasně zaujmout jeho mysl a tělo.“

„Dan musel mít nějaké podezření, když se to podařilo tak snadno.“

„Vůbec to nešlo snadno,“ opravil ji. „To naprosto ne. Okamžiky, kdy do něj Cal vstoupil, se spíš podobaly násilnému vniknutí. Problémem se ukázalo ovládání motorických funkcí. Abychom potlačili Danovu osobnost, museli jsme mu namíchat koktejl neuroinhibitorů. Což ovšem znamenalo, že když se Cal konečně projevil, tělo, v němž se nacházel, už bylo napůl paralyzováno našimi léky. Bylo to, jako kdyby skvělý chirurg prováděl operaci prostřednictvím notorického opilce. A podle všeho to nebyl pro Dana zrovna nejpříjemnější zážitek. Tvrdil, že to bylo dost bolestivé.“

„Ale fungovalo to.“

„V podstatě ano, jenže to bylo před stoletím. Teď se potřebujeme znovu objednat u stejného doktora.“

***

„Vaše fioly,“ požádala Massingerová.

Jedna žena z Pascalina doprovodu postoupila dopředu a podala jí skleničku stejného tvaru a velikosti jako tu, kterou vytáhl z kapsy Sylveste.

Neměly však stejnou barvu. Tekutina v Pascalině fiole byla narudlá, v Sylvestově měla žlutavý odstín. Uvnitř však plavala podobná tmavá vlákna. Koordinátor Massingerová vzala obě fioly, okamžik je podržela proti světlu, než je položila na stůl tak, aby je hosté viděli.

„Jsme připraveni završit obřad.“ Massingerová se potom zeptala, zda je přítomen někdo, komu jsou známy jakékoli bioetické důvody, proč by sňatek neměl být uzavřen.

Samozřejmě se neozvaly žádné námitky.

Ale v tomto zvláštním napjatém okamžiku, plném neočekávaných možností, si Sylveste mezi hosty povšiml ženy v závoji, která sáhla do kabelky a odšroubovala ozdobnou zátku z elegantní jantarové lahvičky parfému.

„Daniele Sylveste, berete si tuto ženu za svou manželku podle práva Obrody, až do té doby, než bude toto manželství anulováno podle tohoto nebo jiného platného zákona?“ otázala se koordinátor Massingerová.

„Ano,“ odpověděl.

Massingerová se zeptala Pascale.

„Ano,“ zašeptala.

„Nechť je tedy spojení provedeno.“

Koordinátor Massingerová vzala z mahagonové skříňky svatební pistoli a zlomila ji. Vložila do zásobníku narudlou fiolu, kterou obdržela od Pascaliny společnice, a nástroj zavřela. Nakrátko kolem ní zavířily optikomy. Girardieau položil ruku Sylvestovi na paži a přidržel ho, když Massingerová přitiskla kuželovitý konec pistole k jeho spánku kousek nad úrovní očí. Sylveste nelhal, když Nilsovi tvrdil, že obřad není bolestivý, nebyl však ani zvlášť příjemný. Pocítil náhlý záblesk intenzivního chladu, jako by mu do mozku vniklo tekuté helium. Nepříjemný pocit však trval jen krátce a modřina, velká jako palec, se za pár dní ztratí. Imunita mozku byla ve srovnání s tělem slabá, a Pascaliny buňky, které plavaly v roztoku s pomocnými medistroji, se brzy spojí se Sylvestovými. Nebylo jich nijak mnoho, ne víc než desetina procenta celkové hmotnosti mozku, přesto nesly nesmazatelný otisk dárce – přízračnou ozvěnu paměti a osobnosti.

Massingerová vytáhla z pistole prázdnou fiolu a místo ní zasunula žlutou. Byla to první Pascalina svatba, nedokázala skrýt úzkost. Girardieau ji držel za ruce, a když jí Massingerová vstříkla Sylvestův neurální materiál, Pascale sebou viditelně cukla.

Sylveste nechal Nilse Girardieaua při tom, že štěp je trvalý, ale nebyla to pravda. Nervové buňky byly označeny neškodnými radioizotopy, kdykoli mohly být zničeny rozvodovými viry, pokud by to bylo zapotřebí. Sylveste dosud této možnosti nevyužil a domníval se, že ani nevyužije, bez ohledu na to, kolikrát se ožení. Stále v sobě nosil mlhavé tresti všech svých manželek – a ony zas jeho – stejně jako ponese Pascalinu. Ve skutečnosti v sobě teď Pascale měla nepatrné stopy všech jeho předchozích manželek.

Tak to na Žlutozemi a Obrodě chodilo.

Koordinátor Massingerová opatrně vrátila svatební pistoli do skříňky. „Podle zákona Obrody,“ prohlásila, „je nyní manželství formálně uzavřeno. Můžete –“

V té chvíli dolétla vůně parfému k pávům.

Žena se závojem zmizela, její místo zůstalo vyzývavě prázdné. Křehká podzimní vůně z jantarové lahvičky připomněla Sylvestovi vadnoucí listí. Chtělo se mu kýchnout. Něco nebylo v pořádku.

V sále zablýskla tyrkysová modř, jako by se otevřela stovka vějířů v pastelových barvách. Pávi roztahovali ocasy. Milion barevných očí.

Vzduch zešedl.

„K zemi!“ vykřikl Girardieau. Zběsile si škrábal kůži na krku, kam se mu zabodlo něco drobného a špičatého.

Sylveste ochromeně pohlédl na svou košili. Zachytilo se na ní pět ostnů. Nepropíchly sice látku, ale neodvažoval se jich dotknout.

„Jedovaté šipky!“ vykřikl Girardieau. Prudce se sehnul pod stůl, táhl Sylvesta a dceru za sebou.

Mezi hosty zavládl chaos, rozrušený dav se snažil utéct.

„Janequinovi ptáci!“ Girardieau téměř křičel Sylvestovi do ucha. „Jedovaté šipky – v ocasech!“

„Zasáhla tě.“ Pascale byla tak ohromená, že její hlas postrádal jakékoli emoce.

Nad hlavami se jim valil kouř, jímž problikávalo světlo. Uslyšeli výkřiky. Sylveste zahlédl koutkem oka ženu v závoji, jak drží v obou rukou protáhlou hrozivou pistoli a míří do davu. Létající kamery se shlukly nad ní a nezaujatě masakr zaznamenávaly. Zubatá hlaveň boseru vyplivovala studené impulzy. Sylveste takovou zbraň dosud neviděl. Nemohla být vyrobena na Obrodě, takže zbývaly pouze dvě možnosti. Buď se sem dostala ze Žlutozemě s prvními kolonisty, nebo ji přivezl kapitán Remilliod, obchodník, který prolétal soustavou po převratu. Ozval se třesk a vitráže, vzácné amarantské vitráže, které přečkaly deset tisíc století, se roztříštily. Střepy se sypaly na svatebčany jako růžové karamely. Sylveste bezmocně pozoroval, jak se skleněné špice zabodávají do lidí jako zmrzlé blesky. Vyděšení hosté ječeli tak nahlas, že v jejich řevu zanikly výkřiky bolesti.

Čtyři příslušníci Girardieauova bezpečnostního týmu leželi na zemi, obličeje probodané šipkami. Ostatní, kteří zůstali naživu, se snažili zorganizovat obranu, ale příšerně pomalu. Jeden se probojoval k sedadlům a zápasil se ženou v závoji. Další střelbou od pasu kosil pávy.

Girardieau sténal. Oči měl obrácené v sloup a zalité krví, ruce zatínal ve vzduchu.

„Musíme se dostat ven!“ Sylveste křičel Pascale do ucha, ale zdála se dosud omámená obřadem, naprosto lhostejná ke všemu, co se kolem ní děje.

„Můj otec…“

„Už mu není pomoci.“

Sylveste položil Nilsovo bezvládné tělo na studenou podlahu chrámu, dával pozor, aby sám zůstal v bezpečí pod stolem. „Tyhle ostny měly zabíjet, Pascale. Nemůžeme už pro něj nic udělat. Pokud tu zůstaneme, budeme ho následovat.“

Girardieau zachroptěl. Mohlo to znamenat „běžte“, nebo to mohl být jen poslední výdech.

„Nemůžeme ho opustit!“ zvolala Pascale.

„Jestli to neuděláme, jeho vrahové dostanou i nás.“

Vyhrkly jí slzy. „Kam můžeme jít?“

Horečně se rozhlédl. Oblaka nervového plynu, který pravděpodobně pocházel z granátů Nilsových lidí, naplňovala chrámovou loď. V pastelových spirálách líně klesala k podlaze jako šátky rozhozené tanečníky. Zavládlo šero, že nebylo na krok vidět, a vzápětí se sál ponořil do naprosté tmy. Venkovní světla někdo buď vypnul nebo zničil.

Pascale zalapala po dechu.

Sylveste okamžitě přepnul oči na infračervené pásmo, téměř aniž by na to pomyslel. „Pořád vidím,“ zašeptal. „Dokud zůstaneme spolu, nemusíš se tmy bát.“

Modlil se, aby pávi už přestali být nebezpeční. Pomalu vstal. Síň zářila šedozeleným žárem. Žena s parfémem byla mrtvá, v boku měla žhavou díru velikosti pěsti. Střepy jantarové skleničky ležely u jejích nohou. Usoudil, že obsahovala látku na bázi hormonů, která podráždila pávy. To mohl provést pouze Janequin, musel se na tomhle masakru podílet. Rozhlédl se, ale Janequin byl mrtvý. Z prsou mu trčela malá dýka a po brokátovém rouchu se rozlévaly horké stružky.

Sylveste popadl Pascale a postrčil ji při zemi k východu, ke klenutému průchodu zdobenému reliéfy Amarantů a vytesanými znaky. Pokud nepočítal Janequina, žena v závoji byla zřejmě jediným útočníkem uvnitř chrámu. Teď však přicházeli její přátelé. Měli chameleóni kombinézy, dýchací masky a infračervené brýle.

Zatáhl Pascale za hromadu převrácených sedadel.

„Hledají nás,“ zašeptal. „Zřejmě si myslí, že jsme mrtví.“

Zbytek Girardieauova bezpečnostního týmu ustoupil a zaujal obranné postavení mezi sloupy, neměl však naději. Útočící jednotka měla mnohem těžší zbraně, velké boserové pušky. Milicionáři byli vybaveni pouze lehkými lasery a obyčejnými pistolemi. Nepřítel je kosil snadno a lhostejně jako obilí. Nejméně polovina svatebčanů byla buď v bezvědomí nebo mrtvá, chytili hlavní nápor jedovaté páví salvy. Ptáci byli vpuštěni mezi hosty bez jakéhokoli prověření, a přestože nedokázali vraždit s chirurgickou přesností, jejich žeň byla strašlivá. Sylveste si všiml, že dva jsou stále naživu, otevírali a zavírali ocasy jako nervózní kurtizány vějíře, zřejmě dosud vybuzeni parfémem, jehož stopy zůstávaly ve vzduchu.

„Měl tvůj otec zbraň?“ zeptal se Sylveste a okamžitě zalitoval, že použil minulý čas. „Myslím před tímhle přepadením.“

„Asi ne,“ řekla Pascale.

Samozřejmě že to nemohla vědět. Girardieau by se jí s něčím takovým nesvěřil. Sylveste rychle prohmatal nehybné tělo a doufal, že pod slavnostním oděvem objeví tvrdý obrys zbraně.

Nic.

„Musíme se obejít bez ní,“ prohlásil kategoricky, jako by tím problém vyřešil. „Zabijí nás, jestli neutečeme.“

„Do bludiště?“

„Uvidí nás,“ poznamenal Sylveste.

„Třeba je nenapadne, že jsme to my,“ řekla Pascale. „Třeba neví, že můžeš vidět potmě.“ Přestože byla vlastně slepá, podařilo se jí podívat se mu přímo do tváře. Ústa měla dychtivě pootevřená, jako by v něho vkládala všechnu naději. „Nejprve mi dovol, abych se rozloučila s otcem.“

Našla ve tmě jeho tělo a naposledy ho políbila. Sylveste se díval ke klenutému průchodu. V té chvíli byl útočník, který východ střežil, zasažen výstřelem posledního příslušníka Nilsovy milice. Muž v dýchací masce se zhroutil, jeho tělesný žár jako by se rozléval po podlaze, od mrtvoly se plazili kouřově bílí červi.

Pro tuto chvíli byla cesta volná. Pascale našla Sylvestovu ruku a společně se rozběhli.

8

Cestou k Deltě Pavonis, 2546

„Mám za to, že jste slyšela všechny novinky o kapitánovi,“ řekla Kuriová, když Mademoiselle diskrétně zakašlala za jejími zády. Kromě iluzorní přítomnosti Mademoiselle byla sama ve své ubikaci a srovnávala si v hlavě, co jí vyprávěli Voljovová a Sadžaki.

Mademoiselle se trpělivě usmívala. „Opět nám trochu komplikují naše poslání, že? Tušila jsem, že posádka má nějaký vztah k Sylvestovi. Bylo to logické, vzhledem k jejich záměru letět na Obrodu. Přiznávám však, že jsem nepředpokládala něco tak složitého.“

„Docela jste to vystihla.“

„Jejich vztah je…“ Přízrak jako by chvíli zvažoval, jaký přesný výraz má použít, ale Kuriovou už tohle předstírání otravovalo. „Je přinejmenším zajímavý. Mohl by však v budoucnu omezit naše možnosti.“

„Víte určitě, že pořád trváte na likvidaci?“

„Naprosto. Tyto nové okolnosti jen zvyšují naléhavost. Hrozí nebezpečí, že se Sadžaki pokusí dostat Sylvesta na palubu.“

„Vždyť by bylo jednodušší zabít ho až tady.“

„Jistě, ale v tom případě už nebude stačit jenom ho zabít. Musela byste zničit celou loď. A jestli se vám současně podaří najít cestu, jak se zachránit, to už bude váš problém.“

Kuriová se zaškaredila. Možná to byla její vina, ale příliš Mademoiselle nerozuměla. „Postarám se o to, aby byl Sylveste mrtvý…“

„To je málo,“ řekla Mademoiselle a Kuriová vycítila, že to myslí vážně. „Zabít ho musíte, ale to není všechno. Musíte ho zabít naprosto přesně stanoveným způsobem.“

Kuriová čekala, co se dozví dál.

„Nesmíte v žádném případě dopustit, aby byl varován, dokonce ani vteřinu předem. A co víc, musíte ho zabít o samotě.“

„Tak jsme to měly od začátku v plánu.“

„Ano, ale musíte to přesně dodržet. Jestli se vám nepodaří zajistit, abyste byli v kritickém okamžiku sami, musíte likvidaci odložit. Zádně kompromisy, Kuriová.“

O způsobu vraždy hovořily poprvé do takových detailů. Mademoiselle evidentně usoudila, že se Kuriová může dozvědět víc, přestože jí ani teď neodhalila všechno.

„A co zbraň?“

„Můžete použít jakoukoli, která vám vyhovuje, za předpokladu, že nebude obsahovat kybernetické komponenty nad určitou úroveň inteligence, kterou upřesním později.“ Než mohla Kuriová něco namítnout, dodala: „Paprskomet je přijatelný, pokud se ani na okamžik nedostane do jeho bezprostřední blízkosti. Střelné nebo explozivní zbraně by rovněž posloužily našemu účelu.“

Vzhledem k vybavení světlohonce by se tady mohlo najít dost vhodných prostředků, pomyslela si Kuriová. Až to bude aktuální, vybere si něco přiměřeného a dopřeje si dost času, aby se naučila se zbraní spolehlivě zacházet, než ji použije.

„Určitě něco najdu.“

„Ještě jsem neskončila. Nesmíte se k němu přiblížit a nesmíte ho zabít poblíž kybernetických systémů – opakuji, že všechny požadavky ještě upřesním. Musí být dokonale izolovaný. Pokud se vám podaří provést likvidaci na povrchu Obrody, když bude sám a daleko od pomoci, splníte úkol k mé naprosté spokojenosti.“ Odmlčela se. Bylo zřejmé, že tyto pokyny jsou pro Mademoiselle nesmírně důležité, a Kuriová se je snažila zapamatovat, ale pořád jí nepřipadaly o nic rozumnější než zaklínadla proti horečce z věku temna. „Za žádnou cenu mu nedovolte opustit Obrodu. Nezapomeňte na to, protože jakmile k Obrodě dorazí světlohonec, třeba i tento světlohonec, Sylveste se pokusí dostat na palubu. To se v žádném případě nesmí stát.“

„Pochopila jsem,“ zabručela Kuriová. „Zabiju ho na povrchu. Je to všechno?“

„Ne tak docela.“ Přízrak se usmál, ale takový démonický úsměv Kuriová dosud neviděla. Pomyslela si, že Mademoiselle nejspíš vyčerpala zásobu příjemných výrazů a zbyly jí už jen ty výhružné. „Vyžaduji důkaz, že je po smrti. Implantát celou událost zaznamená, avšak až se vrátíte na Žlutozem, budu žádat rovněž hmatatelný důkaz, který by záznam potvrdil. Chci nějaký tělesný pozůstatek, ale musí to být víc než jen popel. Cokoli získáte, uchovejte ve vakuu, zapečetěné a izolované od lodi. Zatavte to třeba do kamene, jestli chcete, ale určitě to přivezte. Musím, opakuji, musím mít důkaz!“

„A potom?“

„Potom, Anno Kuriová, vám vrátím manžela.“

***

Sylveste se nezastavil, dokud se s Pascale nedostali za ebenovou skořápku kolem města Amarantů, dokud se neskryli v bludišti tunelů, jimiž byla proděravěna. Vybíral směr tak náhodně, jak to bylo možné, aniž by bral v potaz značky rozmístěné archeology, zoufale se snažil vyhnout jakékoli předvídatelné trase.

„Nespěchej tolik,“ vyjekla Pascale zadýchaně. „Bojím se, že se ztratíme.“

Sylveste jí položil dlaň na ústa, přestože věděl, že jeho žena mluví především proto, aby zahnala myšlenky na otcovu smrt. „Musíme být zticha. Určitě tady číhají jednotky Pravé cesty, aby skoncovaly s každým, komu se podařilo uniknout. Nechceme přece na sebe upozornit.“

„Ale ztratíme se,“ zašeptala. „Dane, kolik lidí tady umřelo hladem, protože nedokázali najít cestu ven!“

„Neztratíme se.“ Sylveste táhl Pascale dál do užších a užších chodeb, do stále hustší tmy. Podlaha byla nebezpečně hladká, nebyla vyložena protiskluzovou krytinou. „To jediné vím jistě.“ Snažil se mluvit klidněji, než se doopravdy cítil. Ukázal si na oči, ačkoli Pascale nemohla jeho ruku vidět. Jako vidoucí mezi slepými si neuvědomil, že se jeho gesta míjí účinkem. „Můžu si znovu přehrát každý krok, který udělám. A stěny odrážejí dostatek infračerveného záření z našich těl. Jsme tady ve větším bezpečí než ve městě.“

Supěla za ním a dlouhé minuty mlčela. Nakonec zamumlala: „Doufám, že tohle není jedna z těch výjimečných situací, kdy se mýlíš. To by byl zvlášť neblahý začátek našeho manželství, nemyslíš?“

Nebylo mu příliš do smíchu, protože měl dosud v živé paměti masaskr v chrámu. Přesto se zasmál, a díky tomu jako by celá situace byla méně bezvýchodná. Když se nad tím zamyslel, připadaly mu pochybnosti jeho ženy naprosto oprávněné. I kdyby znal přesnou cestu z bludiště, nebylo by to k ničemu, kdyby nevyšplhali stoupajícími tunely, hladkými jako skluzavka, nebo kdyby labyrint skutečně měnil uspořádání, jak se říkalo. Potom by i s jeho kouzelnýma očima zemřeli hlady, stejně jako všichni nešťastníci, kteří sešli z označených cest.

Postupovali hlouběji do amarantské stavby, tunel se mírně zatáčel a jako červí chodba v ovoci se proplétal skořápkou. Panika byla stejně nebezpečná jako ztráta orientace. Zachovat klid však nebylo snadné.

„Jak dlouho tady budeme muset zůstat?“

„Jeden den,“ mínil Sylveste. „Pak odtud odejdou. Do té doby dorazí z Cuvieru posily.“

„Ale čí posily?“ Sylveste se zastavil před zúženým rozvětvením tunelu.

V duchu si hodil mincí a dal se doleva. „Důležitá otázka,“ řekl tak tiše, aby ho jeho žena neslyšela.

Přepadení chrámu mohlo být součástí převratu, nikoli ojedinělým teroristickým činem. Co bude dál, jestliže Girardieauova vláda ztratila kontrolu nad kolonií, co když i Cuvier padl do rukou Pravé cesty? Nilsova mašinérie určitě zůstane rozjetá i po jeho smrti, ale co když byla v chrámu odstraněna řada důležitých koleček jeho vládního soustrojí? Bleskový útok revolucionářů by srazil oslabený mocenský aparát na kolena. Možná už je po všem, Sylvestovi dřívější nepřátelé jsou sesazeni z trůnu a moc drží v rukou noví, neznámí lidé.

V tom případě by bylo čekání v labyrintu naprosto zbytečné. Bude ho Pravá cesta považovat za nepřítele? Nebo za něco ještě nejistějšího – za nepřítele nepřítele?

Vždyť už s Girardieauem vlastně ani nebyli nepřátelé.

Konečně dorazili na širokou křižovatku mnoha tunelů, kde si mohli vydechnout. Podlaha byla rovná a vál tam mírný, svěží vánek, proud vzduchu z kompresorů dosáhl až sem.

V infračerveném světle se díval na Pascale, jak si opatrně sedá, hmatá kolem sebe po dokonale hladké podlaze, nejspíš zda nenajde krysy, ostré kameny nebo vyceněné lebky.

„Je to v pořádku, tady jsi v bezpečí,“ řekl natolik vyrovnaně, jako by to byla pravda. „Kdyby se někdo blížil, vybereme si vhodnou chodbu k útěku. Chvilku si odpočineme a uvidíme, co se bude dít.“

Věděl, že Pascale teď začne myslet na svého otce. To nechtěl připustit, a tak se snažil odvést její myšlenky jinam. „Hloupý, prostoduchý Janequin,“ povzdechl si. „Zřejmě ho vydírali. Vždycky to dopadne stejně.“

„Co dopadne stejně?“ zeptala se unaveně.

„Žádný člověk není tak mravný, aby se nedal zkorumpovat.“ Mluvil tiše, téměř šeptal. Nervový plyn, který strážní použili v chrámu, se mu sice nedostal až do plic, ale podráždil mu sliznici v hrdle. „Janequin pracoval na pávech dlouhé roky, již od té doby, co jsme spolu byli ve Výspě. Začalo to nevinně, chtěl vytvořit něco jako oživlé plastiky. Tvrdil, že by každá kolonie u slunce jménem Pavonis měla mít několik pávů. A potom asi někoho napadlo, jak by se dali využít.“

„Aby byli smrtelně nebezpeční,“ řekla Pascale a poslední hlásku protáhla. „Takové malé, hezké chodící bomby.“

„Pravděpodobně upravil jen několik ptáků…“ Možná to bylo tím vzduchem, ale náhle se cítil unavený, nutně se potřeboval prospat. Věděl, že prozatím jsou v bezpečí. Kdyby je zabijáci pronásledovali, už by je dávno našli. Třeba ještě ani nezjistili, že nejsou mezi mrtvými.

„Nikdy by mě nenapadlo, že otec má tak nesmiřitelné nepřátele.“ Pascalina slova zůstala zmučeně viset ve vzduchu. Uvědomil si, jak musí být vystrašená, vždyť nevidí, a představil si, jakou jí bludiště musí nahánět hrůzu. „Nikdy by mě nenapadlo, že ho zabijí. Nikdy by mě nenapadlo, že existuje něco, co za to stojí.“

***

Také Kuriová se později připojí k posádce a uloží se do mrazáku na dlouhou dobu, než loď doletí k Obrodě. Prozatím však trávila většinu času na střeleckém stanovišti a podrobovala se nekonečným tréninkům.

Simulace, které pro ni Voljovová vymýšlela, musela provádět tolikrát, až byly horší než nuda, a dokonce se jí o nich i zdálo. A přesto vítala, když se mohla ponořit do střeleckého prostředí, neboť tam aspoň dočasně zapomněla na starosti. Ve střelecké kabině nebyly problémy kolem Sylvesta o nic horší než nepříjemné svědění. Uvědomovala si, že jen těžko bude hledat řešení situace, v níž se ocitla, ale už jí na tom nezáleželo. Přestala se střeleckého prostředí bát, stalo se pro ni vším, nic jiného nebylo důležité. Byla připojena již mnohokrát, a přesto zůstala sama sebou, proto usoudila, že její nový úkol nemůže ohrozit ani ji, ani úspěch jejího poslání.

Všechno se změnilo, když se vrátili psi.

Kybernetické ohaře vypustila do střeleckého prostředí Mademoiselle během tréninku. Prohrabali si cestu do systému prostřednictvím neurálního rozhraní, čímž využili jednu z omluvitelných slabostí systému, který Voljovová obrnila proti softwarovému útoku, ale zjevně ji nikdy nenapadlo, že by mohl přijít z mozku připojeného střelce. Ohaři zaštěkali, že bezpečně vstoupili dovnitř. Během tohoto tréninku se nevrátili, trvalo jim několik hodin, než očichali kdejaký kout a skulinu komplikované architektury střeleckého prostředí. Museli zůstat v systému do příštího dne, než se Kuriová opět připojila.

Pak se psi vrátili k Mademoiselle, která je dekódovala a roztřídila kořist, již přinesli.

„Ohaři objevili černého pasažéra,“ pravila Mademoiselle, když byly s Kuriovou zase samy. „Skryl se ve střeleckém systému a klidně se vsadím, že Voljovová o tom nic neví.“

Kuriová okamžitě přestala střeleckému prostředí důvěřovat. „Pokračujte. Co je zač?“ Měla pocit, jako by ji sevřely ledové kleště.

„Elektronická bytost, líp to vyjádřit neumím.“

„Ohaři se s ní setkali?“

„Ano, ale…“ Zdálo se, že se Mademoiselle nedostává slov. Kuriové připadalo její váhání výjimečně upřímné – implantát se musel vypořádat se situací, kterou skutečná Mademoiselle, světelné roky vzdálená, nemohla očekávat. „Vlastně tu bytost nespatřili, dokonce ani část. Na to je příliš rafinovaná. Jinak by ji bezpečnostní systémy Voljovové dávno chytily. Psi spíše vycítili její nepřítomnost v místě, kde před chvílí byla, jakýsi závan, který po ní zbyl.“

„Mohla byste mi udělat jednu laskavost?“ zeptala se Kuriová. „Pokuste se, aby to neznělo tak zatraceně děsivě.“

„Promiňte,“ odpověděla Mademoiselle, „nemohu však popřít, že přítomnost této bytosti je znepokojivá.“

„Vás znepokojila? A jak si myslíte, že se cítím já?“ Kuriová zavrtěla hlavou, ohromená tím, jak někdy dokáže být skutečnost krutá. „Dobře, tak co myslíte, že to je? Nějaký kybervirus jako ty ostatní, co požírají tuhle loď?“

„Na to je ta bytost příliš pokročilá. Obrany Voljovové udržují loď v provozu navzdory ostatním virovým entitám, dokonce udržela na uzdě tavomor. Ale tohle…“ Mademoiselle pohlédla na Kuriovou s přesvědčivou napodobeninou strachu. „Ta bytost vyděsila mé psy. Podle toho, jak se jim vyhnula, prozradila na sebe, že je mnohem chytřejší než cokoli, s čím jsem se kdy setkala. Nezaútočila na ně, a to mi dělá ještě větší starosti.“

„Proč?“

„Protože z toho vyplývá, že teprve čeká na správný čas.“

***

Sylveste netušil, jak dlouho spali. Mohly uplynout pouze minuty, nabité horečnými sny o přepadení a útěku, vybuzenými adrenalinem, nebo prospali hodinu, třeba i celý den. Neměl jak to zjistit. Jejich spánek, ať už byl jakkoli dlouhý, však nezpůsobila únava. Trhl sebou a procitl, aniž věděl, co ho probudilo, a zjistil, že vzduch obsahuje uspávací plyn pumpovaný do tunelů. Nebylo divu, že jim připadal voňavý a svěží.

Zaslechl zvuk, který mu připomněl krysy pobíhající po půdě.

Nahmatal Pascale a zatřásl jí ramenem, aby ji probudil. Zasténala, nedokázala si uvědomit, kde je a co se stalo. Několik dlouhých vteřin trvalo, než jí došlo, v jaké jsou situaci, a opět ji zaplavil děs. Viděl tepelné změny na jejím obličeji, neutrální vosková tvář se zkřivila do výmluvné grimasy žalu a strachu.

„Musíme dál,“ zašeptal. „Jdou po nás. Zaplynovali tunely.“

Šmátrání se přibližovalo. Přestože Pascale nebyla zcela probuzená, uvízla někde v polovině cesty mezi spánkem a bděním, podařilo se jí pohnout rty: „Kam?“ Znělo to, jako by mluvila přes vatu.

„Půjdeme tudy.“ Sylveste ji zvedl a postrčil do nejbližšího otvoru. Uklouzla na hladké podlaze a zapotácela se. Zachytil ji, protáhl se za ní a vzal ji za ruku. Ozařovali tunel infračerveným světlem, které sami vydávali, jen několik metrů kolem sebe. Sylveste si uvědomil, že je málem tak slepý jako jeho žena.

Ale pořád to bylo lepší než nic.

„Pozor, Dane. Za námi je světlo!“

A hlasy. Teď už slyšel naléhavý šum, aniž by rozuměl slovům. Zarachocení kovu. Chemická čidla už je pravděpodobně vystopovala, zachytila pach lidského strachu rozpuštěný ve vzduchu a předávala data přímo do receptorů pronásledovatelů.

„Pospěš!“ pobídla ho Pascale.

Krátce se ohlédl, světlo ho na okamžik oslnilo. Namodralá zář olizovala stěny tunelu, chvěla se, jako by někdo držel baterku. Snažil se pohybovat rychleji, ale podlaha začala stoupat, najít oporu na sklovitě hladkém povrchu bylo stejně obtížné, jako by se snažil vyšplhat ledovým komínem.

Dusání, nárazy kovu o stěny, řízné povely.

Chodba se zvedala, zápasili o každý krok, aby nesklouzli zpátky.

„Pojď přede mne.“ Obrátil tvář k modrému světlu.

Pascale se protáhla kolem něj. „Co teď?“

Rozkmitané světlo sílilo. „Nemáme na vybranou, Pascale. Neutečeme jim. Otočíme se a postavíme se jim.“

„To je sebevražda.“

„Třeba nás nedokážou zabít, když se nám budou muset dívat do očí.“

Pomyslel si, že čtyři tisíce let lidské civilizace již prokázalo neopodstatněnost jeho naděje, ale vzhledem k tomu, že byla jediná, kterou měl, nezáleželo na tom, jak je marná. Jeho žena ho objala pažemi kolem hrudi, přitiskla svou tvář k jeho a hleděla společně s ním k tomu světlu. Dýchala přerývaně a vyděšeně. Sylveste nepochyboval, že jeho vlastní dech zní podobně.

Nepřítel pravděpodobně cítí jejich strach, a to doslova.

„Pascale, potřebuji ti něco říct.“

„Teď?“

„Ano, teď.“ Nedokázal už rozlišit svůj zrychlený dech od jejího, každý její výdech mu připadal jako úder na tváři. „Pro případ, že bych už neměl příležitost to někomu říct. Držel jsem to příliš dlouho v tajnosti.“

„Chceš říct, pro případ, že bychom zemřeli?“

Vyhnul se přímé odpovědi a kdesi v koutku mysli se snažil odhadnout, kolik sekund nebo desetin sekundy jim ještě zbývá. Možná ne dost na to, co musí říct. „Lhal jsem. Lhal jsem o tom, co se stalo u Lascailleova záhalu.“

Chtěla ho přerušit.

„Ne, počkej, vyslechni mě. Musím to ze sebe dostat.“

Její hlas byl stěží slyšitelný. „Tak mluv.“

„Všechno, co jsem řekl, byla pravda.“ Oči měla doširoka otevřené, tvořily oválné temné studny v tepelné mapě její tváře. „Jenže se to stalo naopak. Když jsme se blížili k Záhalu, nezačala se hroutit transformace Carine Lefevrové.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Šlo o mě. To já jsem způsobil, že jsme oba mohli být zahubeni.“ Odmlčel se, ať už čekal, zda Pascale něco řekne nebo jestli pronásledovatelé vyrazí z modrého světla, které se pomalu přibližovalo. Nic z toho se však nestalo, a tak pokračoval ve své zpovědi. „Má transformace Přetvařeči se ztrácela. Gravitační pole kolem Záhalu nás začalo drtit. Carine by zemřela, pokud bych neoddělil mou polovinu kontaktního plavidla od její.“

Představil si, jak se snaží zasadit to, co jí prozradil, do šablony, kterou tvořily nezpochybnitelné dějiny, jež znala od dětství. To, co říkal, nebyla, nemohla být, nesměla být pravda. Doopravdy se to přece stalo úplně jednoduše. Transformace Lefevrové se začala hroutit, Lefevrová podstoupila nejvyšší oběť a oddělila svou půlku kontaktního plavidla, aby měl Sylveste šanci přežít nebezpečné setkání s něčím naprosto cizím. Jinak to být nemohlo. Tak to znala. Až na to, že to všechno byla lež.

„Měl jsem to udělat. Snadno se to řekne teď, když je po všem. Ale nemohl jsem, tam a tehdy jsem to nedokázal.“ Neviděla jeho výraz, nebyl si však jistý, zda je v této chvíli rád nebo ne. „Nedokázal jsem odpálit oddělovací nálože.“

„Proč ne?“

Chce, abych jí tvrdil, že to nebylo fyzicky možné, pomyslel si, že mne geometrie časoprostoru příliš sevřela, že mi gravitační smršť nedovolila, abych se pohnul, dokonce že hrozilo, že mi serve maso z kostí. Ale to by jí lhal a to už měl za sebou. „Bál jsem se,“ přiznal Sylveste. „Za celý život jsem nebyl tak vyděšený. Bál jsem se umřít na takovém cizím místě, protože jsem nevěděl, co bude dál. Bál jsem se, co se stane s mou duší v takovém prostoru. V tom, čemu Lascaille říkal Odhalený vesmír.“ Odkašlal si, věděl, že už jim mnoho času nezbývá. „Bylo to iracionální, ale přesně tak jsem to cítil. Žádná simulace nás nepřipravila na takovou hrůzu.“

„Přesto jsi to přežil.“

„Gravitační deformace plavidlo roztrhly a udělaly to, co měly provést oddělovací nálože. Nezemřel jsem… a tomu právě nerozumím, protože jsem zemřít měl.“

„A Lefevrová?“

Než mohl odpovědět, jestli vůbec odpověď znal, dolétl k nim nasládlý pach. Byl to opět uspávači plyn, jenže tentokrát mnohem větší dávka. Zaplavil mu plíce. Chtělo se mu kýchnout. Zapomněl na Lascailleův záhal, zapomněl na Carine Lefevrovou, zapomněl na svou vinu. Náhle bylo kýchnutí tou nejdůležitější věcí ve vesmíru.

A ještě nutkání škrábat si kůži nehty.

Z modré záře vystoupil člověk. Obličej nedokázali pod maskou rozeznat, ale jeho postoj naznačoval pouze znuděnou lhostejnost. Pomalu zvedl levou paži. Zpočátku to vypadalo, že drží megafon, ale na něco tak neškodného svíral ten předmět příliš odhodlaně. Klidně na ně hleděl, pak namířil zbraň Sylvestovi přímo do očí.

V naprostém tichu něco cvaklo, a Sylvestovi se zaryla do mozku příšerná bolest.

9

Výspa, Severní Nechbet, Obroda, 2566

„Vašich očí je mi líto,“ řekl hlas po celé věčnosti bolesti a chůze do neznáma.

Na okamžik se Sylveste ztratil ve zmatených myšlenkách, snažil se uspořádat sled nedávných událostí. Patřila k nim svatba, vraždy, útěk do bludiště, uspávací plyn, ale žádná příhoda se nespojovala s ostatními. Měl pocit, jako by se pokoušel poskládat životopis z hrsti neočíslovaných zlomků, životopis, který mu připadal až provokativně známý.

Neuvěřitelná bolest v hlavě, když na něj ten člověk namířil zbraň –

Je slepý.

Svět zmizel, nahradila ho nepohyblivá šedá mozaika, což znamenalo, že jeho oči se přepnuly na nouzový stav. Calvinovo dílo utrpělo těžké poškození. Oči neselhaly, podlehly útoku.

„Bylo lepší, abyste nás neviděl,“ řekl ten hlas, teď velmi blízko. „Mohli jsme vám oči zavázat, ale nevěděli jsme jistě, co ty vaše dvě krásky dokážou. Možná by prohlédly jakýkoli materiál, který bychom použili. Takhle to bylo jednodušší. Koherentní magnetický pulz – možná vás trochu zranil. Zkratoval několik obvodů. Je mi to fakt líto.“

Jenže to znělo tak, jako by mu to líto vůbec nebylo.

„Co je s mou ženou?“

„S tou Girardieauovic holkou? Je v pořádku. V jejím případě jsme nemuseli použít nic tak drastického.“

Možná proto, že oslepl, byl Sylveste nyní citlivější na pohyb ve svém okolí. Odhadl, že jsou ve vznášedle, prolétají kaňony a údolími, aby se vyhnuli prašným bouřím. Napadlo ho, komu asi vznášedlo patří, kdo je nyní u moci. Drží Nilsovy ozbrojené síly stále Cuvier, nebo padla celá kolonie do rukou Pravé cesty? Ani jedna z těchto možností mu nepřipadala zvlášť přitažlivá. Mohl s Nilsem uzavřít spojenectví, jenže ten je mrtvý. Sylveste měl vždycky nepřátele v mocenské struktuře Vodonošů, kteří nesouhlasili se způsobem života, jaký mu Nils umožnil po prvním převratu.

Přesto byl dosud naživu. A slepý již taky jednou byl. Tento stav znal, věděl, že ho dokáže přežít.

„Kam máme namířeno?“ Spoutali ho tak pevně, že mu pouta zpomalovala krevní oběh. „Zpátky do Cuvieru?“

„A co když ano?“ zeptal se hlas.

„Překvapuje mě, že tam tak spěcháte.“

Vznášedlo se sklonilo a rozhoupalo, kleslo a trhaně nabíralo výšku jako dětská hračka v poryvech větru. Sylveste se snažil zasadit zatáčky do své mentální mapy systému kaňonů kolem Cuvieru, ale beznadějně. Pravděpodobně byli mnohem blíž pohřbenému amarantskému městu než domovu, ale stejně tak mohli být kdekoli jinde na Obrodě.

„Jste…“ Sylveste zaváhal. Napadlo ho, jestli by neměl předstírat trochu nevědomosti, pokud šlo o jeho situaci, ale pak to zavrhl. Neměl důvod něco předstírat. „Jste Vodonoši?“

„A co myslíte?“

„Myslím, že patříte k Pravé cestě.“

„Měli bychom vám zatleskat.“

„Teď to tady řídíte vy?“

„Jestli myslíte tohle představení, tak jo.“ Strážný se snažil vychloubat, ale Sylveste zachytil chvilkové zaváhání. Nejistota, pomyslel si. Pravděpodobně nemají skutečnou představu, jak převzetí moci pokračuje. Třeba to opravdu řídí, ale vzhledem k tomu, že tak jako tak mizerná komunikační síť mohla být navíc ještě poškozena, jak se něco dozvědí? Nemohou se ujistit, co všechno skutečně ovládají. Mohlo se také stát, že síly loajální Nilsovi udržely hlavní město, nebo že Cuvier dobyla nějaká úplně jiná frakce. Chovají se tak jenom proto, že tomu věří, že doufají v úspěch svých spojenců. Pochopitelně mohou mít pravdu.

Něčí prsty mu připevnily na tvář ochrannou masku, okraje se mu ostře zařízly do pokožky. Ve srovnání s neustálou bolestí poškozených očí to bylo pouhé nepohodlí.

Dýchat v masce vyžadovalo značné úsilí. Musel ztěžka vtahovat vzduch přes prachové filtry. Dvě třetiny kyslíku, které se mu dostávaly do plic, pocházely z atmosféry Obrody, jedna třetina z tlakové nádobky zavěšené pod bradou. Ve směsi bylo dost oxidu uhličitého, aby dráždil centrum v prodloužené míše, které spouštělo dýchací pohyby žeber a bránice.

Stěží poznal, kdy vznášedlo dosedlo, dokonce si ani nebyl jist, že přistáli, dokud se neotevřela dvířka. Strážný mu sundal pouta a rázně ho vystrčil ven do chladu a větru.

Je noc nebo den?

Neměl sebemenší představu, ani to nemohl zjistit.

„Kde to jsme?“ vykřikl. Maska ztlumila jeho hlas, takže zněl cize.

„Záleží na tom?“ Hlas strážného nebyl zkreslený, což znamenalo, že dýchá bez masky. „I kdyby město bylo na dohled, nedošel byste ani tak daleko, kam doplivnu, aniž byste padl mrtev.“

„Chci mluvit se svou ženou.“

Strážný ho chytil za paži a zkroutil mu ji dozadu, až se Sylveste lekl, že mu ji vykloubí. Zapotácel se, ale muž ho nenechal upadnout. „Promluvíte si, až budeme v bezpečí a bude vhodná chvíle. Řekl jsem, že je v pořádku, ne? Copak mi nevěříte?“

„Zavraždili jste mi tchána rovnou před nosem, tak zkuste hádat.“

„Hádám, že byste měl sklonit hlavu.“

Nějaká ruka mu zatlačila na týl a postrčila ho do úkrytu. Vítr mu přestal výt v uších a hlasy se náhle odrážely ozvěnou. Za ním se zabouchly tlakové dveře a odřízly zvuky bouře. Přestože byl slepý, vycítil, že Pascale poblíž není, a doufal, že strážný nelhal, že je pouze odvádějí odděleně a jeho žena je v pořádku.

Strhli mu masku.

Následoval pochod úzkými chodbami, o něž si málem odřel ramena, páchlo to tam čisticími prostředky. Eskorta mu pomohla sestoupit po řinčivých schodech a dvěma rozviklanými výtahy sjeli někam do hlubin. Vystoupili v rozlehlé podzemní hale, čerstvý vzduch měl kovovou příchuť. Procházeli kolem větrací šachty, z níž vanuly prudké poryvy a z povrchu sem doléhalo svištění větru. Občas zaslechl hlasy, a přestože rozpoznal intonaci, nedokázal zachytit žádná slova.

Nakonec ho dovedli do místnosti.

Byl si jistý, že je natřena bíle. Téměř cítil čisté zdi, jako by se na něj tiskly.

Kdosi vstoupil s ním, dech mu smrděl zelím. Zlehka mu přejel po obličeji prsty v hladkých rukavicích, byly jemně cítit dezinfekcí. Pak se dotkly jeho očí a poklepaly na ně něčím tvrdým.

Každé ťuknutí mu za spánky způsobilo explozi bolesti.

„Spravíte je, až vám řeknu.“ Ten ženský hlas Sylveste nepochybně znal. Měl zvláštní hrdelní zabarvení, zněl téměř jako mužský. „Prozatím zůstane slepý.“

Uslyšel vzdalující se kroky, žena nejspíš gestem propustila eskortu. Nikdo ho teď nedržel, neměl se čeho chytit. Začal ztrácet rovnováhu. Před očima měl stále nehybnou šedou mozaiku. Podlomila se mu kolena, netušil, co je kolem, klidně mohl stát na dvacet centimetrů úzkém prkně deset pater nad zemí. Zapotácel se a rozpažil, aby neupadl.

Někdo ho chytil za rameno a přidržel. Slyšel sípání, jako když se pila prořezává trámem.

Byl to jeho vlastní dech.

Zaslechl mlasknutí, ta žena nepochybně otevřela ústa a chystala se promluvit. Určitě si ho s úsměvem prohlížela.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Ty darebáku. Ty si ani nepamatuješ můj hlas.“

Prsty mu sevřela předloktí, zkušeně našla příslušné nervy a stiskla je.

Zavyl jako pes a na chvíli se mu podařilo zapomenout na bolest v očích. „Ani teď tě nepoznávám.“

Uvolnila sevření. Když se jeho nervy a šlachy vrátily na své místo, zaplavila ho ještě větší bolest, až mu ochrnula celá paže i s ramenem.

„Ale měl bys. Přestože si myslíš, že jsem dávno mrtvá, pohřbená pod sesuvem půdy.“

Hlesl: „Sluková…?“

***

Voljovová byla právě na cestě za kapitánem, když si všimla něčeho, co ji znepokojilo.

Jakmile se i Kuriová připojila k posádce uložené k dlouhému spánku, Voljovová znovu upadla do starého návyku rozprávět s kapitánem, jemuž zvýšila teplotu mozku o nezbytný zlomek kelvinu, aby nabyl vědomí, jakkoli neúplné. Během uplynulých dvou let se z toho stal zvyk, v němž bude pokračovat ještě dva a půl roku, dokud loď nedorazí k Obrodě a ostatní nevyjdou z mrazáků. Rozhovory s kapitánem nebyly příliš časté, nechtěla zbytečně riskovat, protože s každým zahřátím jeho mozku dobyl mor další kus jeho těla i okolní hmoty. Vychutnávala si tyto krátké okamžiky, neboť byly jediným setkáním s člověkem, jinak měla nekonečné týdny a měsíce naplněny pouze pozorováním virů, zbraní a selhávajících lodních systémů.

Proto se svým způsobem na diskusi s kapitánem těšila, ačkoli se tomu dalo sotva říkat diskuse, protože si málokdy vzpomněl, o čem mluvili před chvílí, natož minule. Horší bylo, že v poslední době jejich vztah ochladl. Zřejmě za to mohla informace, že se Sadžakimu nepodařilo najít Dana Sylvesta na Žlutozemi, následkem čehož byl Brannigan odsouzen přinejmenším na dalších pět let muk. A pokud nebude Sylveste ani na Obrodě, což Voljovová považovala za teoreticky možné, bude se kapitán trápit kdovíjak dlouho. Situaci jí nijak neulehčovalo ani to, že se vždycky vyptával, jak pokračuje pátrání. Pokaždé mu musela oznámit, že ne tak slibně, jak by si přáli, a v tu chvíli začal být kapitán rozmrzelý, někdy dokonce přestal komunikovat úplně, což mu sotva mohla mít za zlé. Když se s ním za pár dní či týdnů zase pokusila promluvit, naneštěstí zapomněl, co se dozvěděl posledně, takže opět museli projít stejným rituálem, až na to, že se mu Voljovová snažila podávat špatné zprávy co nejšetrněji a že do nich vkládala veškerý optimismus, jehož byla schopna.

Další stín v jejich rozhovorech si zavinila sama, když se snažila z kapitána vytáhnout něco o jeho a Sadzakiho návštěvě u Přetvářečů. Teprve během několika posledních let se zajímala o detaily, neboť jí připadalo, že Sadzakiho osobnost se začala měnit právě po jejich návratu. Změny šedé kůry mozkové jsou pochopitelně pravým účelem návštěv u Přetvářečů, ale proč by měl Sadžaki chtít po vesmířanech, aby ho změnili k horšímu? Najednou byl krutý, despotický a soustředěný pouze na jeden cíl, zatímco dřív sice býval nekompromisní, ale spravedlivý velitel a rozhodný člen triumvirátu. V současnosti mu už nedokázala, ani nemohla důvěřovat. Jenže kapitán se vší silou zdráhal vrhnout na Sadzakiho proměnu aspoň trochu světla a vyhýbal se odpovědím, mnohdy až agresivně. Nebylo divu, že nakonec začala být přímo posedlá zvědavostí, co se tam tenkrát vlastně stalo.

Cestou na kapitánovu palubu se jí tohle všechno honilo hlavou, přemýšlela, jak se vypořádá s nevyhnutelnými otázkami, kde je Sylveste, a přemítala, jak se má vyptávat na to, co se stalo u Přetvářečů. Protože současně prováděla obvyklou kontrolu zařízení, musela projet rovněž depozitářem zbraňových kompletů.

A tak si povšimla, že jedna z nejstrašnějších zbraní není na svém místě.

***

„Získala jsem nové informace,“ prohlásila Mademoiselle, „očekávané i překvapivé.“

Kuriovou udivilo, že vůbec nabyla vědomí, natož že slyší Mademoiselle. Naposledy si pamatovala, jak se ukládá do mrazáku, Voljovová se nad ní sklání a na náramku vyťukává příkazy. Teď nic neviděla ani necítila, dokonce ani neměla pocit chladu, a přesto věděla, že je stále v mrazicí jednotce a pořád spí.

„Kde jsem? A kdy?“

„Na palubě světlohonce Nostalgie nekonečna, asi v půlce cesty na Obrodu. Letíme velmi rychle, necelé procento pod světelnou rychlostí. Lehce jsem zvýšila vaši cerebrální teplotu, drahé děvče, právě tak na rozhovor.“

„Nevšimne si toho Voljovová?“

„Obávám se, že to by vám mělo dělat starosti ze všeho nejméně. Vzpomínáte si na střelecké prostředí a jak jsem zjistila, že se tam něco skrývá?“ Mademoiselle nečekala na odpověď. „Kořist, kterou přinesli ohaři, nebylo snadné rozluštit. Během uplynulých tří let se mnohé vyjasnilo.“

Kuriové se před očima zjevila představa, jak Mademoiselle kuchá psy a studuje vyvržené vnitřnosti. „Takže ten černý pasažér tam opravdu je.“

„Ano. A také nepřátelský, ale k tomu se dostaneme za chvíli.“

„Už víte, co to je?“

„Nikoli,“ zněla opatrná odpověď. „Ale to, co jsem se dozvěděla, je téměř stejně zajímavé.“

Mademoiselle ji nejprve chtěla blíže seznámit s uspořádáním střeleckého prostředí. Neuvěřitelně složité seskupení počítačů narůstalo desítky let lodního času. Žádný lidský mozek, s největší pravděpodobností ani mozek Voljovové, nedokázal obsáhnout víc než základy této topologie, jejíž jednotlivé úrovně se vzájemně pronikaly a křížily. Střelecké prostředí bylo naprosto odděleno od ostatních lodních sekcí, většina vyšších funkcí zbraňových kompletů musela být ovládána střelcem, který byl na střeleckém stanovišti fyzicky přítomen. Z takticko-strategických důvodů obklopovala střelecké prostředí jednosměrná stěna, odtamtud nemohla do lodě projít žádná data. Mnohé zbraně (nejen ty z depozitáře) totiž mohly plnit úkoly mimo loď, čímž se stávaly potenciální přístupovou cestou pro kyberviry nepřítele. Proto bylo střelecké prostředí izolováno od lodi dataprostorem s jednosměrnými dveřmi, kterými mohla proudit pouze data z lodě do střeleckého prostředí, ale zevnitř je nic nemohlo žádným způsobem překonat.

„Pokud uvážíme,“ pokračovala Mademoiselle, „že jsem ve střeleckém prostředí něco objevila, ráda bych, abyste z toho vyvodila logický závěr.“

„Ať už je to cokoli, uvízlo to tam omylem.“

„Přesně tak,“ pravila Mademoiselle potěšené, jako by ji to samotnou dosud nenapadlo. „Musíme zvážit možnost, že ta bytost pronikla do střeleckého prostředí ze zbraňových kompletů, ale zdá se mi pravděpodobnější, že tam vstoupila jednosměrnými dveřmi. Podařilo se mi totiž zjistit, kdy byly tyto dveře naposledy otevřeny.“

„Jak je to dávno?“

„Osmnáct let.“ Než mohla Kuriová něco říct, Mademoiselle dodala: „Samozřejmě lodního času. Podle světového času to odhaduji na nějakých osmadevadesát let před vaším naverbováním.“

„Sylveste,“ vyhrkla Kuriová. „Sadžaki mi vyprávěl, že tehdy zmizel ze Žlutozemě, protože ho unesli na Nostalgii, aby opravil kapitána Brannigana. Zapadají ty údaje do sebe?“

„Nepochybně. Odehrálo se to asi roku 2460, zhruba dvacet let po tom, co se Sylveste vrátil od Zahalených.“

„Mohl tu bytost přinést s sebou na palubu?“

„Víme jen to, co nám řekl Sadžaki, tedy že Sylveste přijal Calvinovu simulaci, aby mohl kapitána Brannigana léčit. V některém okamžiku operace musel být napojen na lodní data. Zřejmě tak se tam náš černý pasažér dostal. Potom – a nejspíše velmi brzy – prošel jednosměrnými dveřmi do střeleckého prostředí.“

„A od té doby tam vězí.“

„Už to tak vypadá.“

Začínalo to být příznačné. Kdykoli měla Kuriová pocit, že si v hlavě všechno uspořádala, nebo alespoň přibližně, nějaký další fakt jí celou stavbu rozmetal na kusy. Připadala si jako středověký astronom, který podle nových pozorování sestavuje stále složitější a složitější mechanické planetárium. Nyní se ukázalo, že Sylveste měl jakýsi nepochopitelný vztah ke střeleckému prostředí. Ale aspoň něčím se mohla utěšovat ve své nevědomosti. Oklamal dokonce i Mademoiselle.

„Zmínila jste se, že ta bytost je nepřátelská,“ zeptala se opatrně, aniž si byla jistá, zda chce znát další odpovědi, neboť mohly být natolik závažné, že by je nedokázala strávit.

„Ano.“ Mademoiselle zaváhala. „S ohaři jsem udělala chybu. Bylo to příliš neuvážené. Měla jsem si uvědomit, že Krádce slunce –“

„Krádce slunce?“

„Tak si říká náš černý pasažér.“

To bylo divné. Odkud to jméno zná? Kuriová si letmo vzpomněla, že Voljovová se jí kdysi právě na tohle jméno ptala. Tehdy o něm nic nevěděla, ale nyní se jí zdálo, jako kdyby už je delší dobu slyšela ve snech. Kuriová chtěla něco říct, ale vtom Mademoiselle promluvila:

„Krádce slunce využil ohaře k úniku, Kuriová. Nebo přinejmenším jeho určitá část. Dostala se vám do hlavy.“

***

Sylveste netušil, jak dlouho už pobývá ve svém novém vězení, neboť neměl podle čeho odhadnout čas. Byl si jistý pouze tím, že od jeho zajetí muselo uplynout mnoho dní. Měl podezření, že mu podali nějaké drogy, které ho uvrhly do bezesného spánku. Kdykoli snil, což bylo zřídka, znovu viděl, ale sen stejně pokaždé končil tím, že mu hrozila slepota, že pozbyl neocenitelný dar vidění. Když se probudil, měl před očima jen šedou mozaiku, avšak po několika dnech, jak odhadoval, ztratila geometrickou strukturu. Vzor byl vysílán do jeho mozku příliš dlouho, prostě ho vytěsnil. Zbylo pouze bezbarvé nekonečno, dokonce už ani ne šedé, ale prosté jakékoli barvy.

Dumal nad tím, o co přichází. Možná je okolí natolik monotónní, nezajímavé a spartánské, že by jeho mozek stejně dříve či později provedl totéž vytěsnění, i kdyby viděl. Cítil kolem sebe pouze malý prostor bez ozvěn, uzavřený ve skále, v megatunách skály. Neustále myslel na Pascale, ale čím dál obtížněji si vybavoval její tvář. Zdálo se mu, že šeď proniká také do jeho vzpomínek, roztahuje se před ním jako mokrý beton. Pak jednoho dne, sotva dojedl svůj příděl, uslyšel, jak se dveře odemykají a vzápětí se ozvaly dva hlasy.

První patřil Gillianě Slukové.

„Dělejte, co dokážete,“ přikázala chraplavě. „V rámci možností.“

„Měl by být uspán, zatímco budu operovat,“ řekl druhý hlas, mužský, táhlý jako melasa. Sylveste poznal v jeho dechu pach zelí.

„Měl by, ale nebude.“ Sluková zaváhala, pak dodala: „Nečekám zázraky, Falkendere. Chci jen, aby mě ten darebák viděl.“

„Dejte mi pár hodin.“ Falkender něco hřmotně položil na stůl. „Udělám, co půjde. Ale pokud je mi známo, nebyly tyhle oči nic mimořádného ani před tím, než jste ho oslepili.“

„Máte jednu hodinu.“

Při odchodu bouchla dveřmi. Ozvěna toho bouchnutí Sylvestovi doznívala uvnitř lebky. Příliš dlouho ho obklopovalo ticho, a on se příliš usilovně snažil zachytit nejjemnější šelesty, které by mu napověděly, co přijde, jaký osud ho čeká. Proto byl nadměrně citlivý na jakékoli zvuky.

Ucítil, že se k němu Falkender přiblížil. „Těší mě, že s vámi můžu pracovat, doktore Sylveste,“ řekl téměř rozpačitě. „Nepochybně se mi podaří odčinit většinu způsobených poškození, budu-li mít dost času.“

„Dala vám jednu hodinu,“ poznamenal Sylveste. Vlastní hlas mu zněl cize, už to bylo hodně dávno, co naposledy promluvil, pokud nepočítal nesouvislé mumlání ze spaní. „Co tak můžete za jednu hodinu zvládnout?“

Slyšel, jak Falkender prohrabuje nástroje.

„Alespoň vám trochu ulehčit.“ Podtrhoval svá slova kvokavými zvuky. „Práce mi samozřejmě půjde lépe od ruky, nebudete-li se bránit. Nemůžu vám však slíbit, že to pro vás bude příjemné.“

„Neslibujte, Falkendere. Jsem na nepříjemnosti zvyklý.“

Falkenderovy prsty mu přejížděly po očích, zlehka je zkoumaly.

„Víte, vždycky jsem obdivoval vašeho otce.“ Další kvoknutí Sylvestovi připomnělo Janequinovy slepice. „Je všeobecně známo, že pro vás vytvořil tyto oči.“

„Vytvořila je jeho simulace úrovně beta,“ opravil ho Sylveste.

„Samozřejmě, samozřejmě.“ Představil si, jak Falkender mávnutím ruky přechází tento zanedbatelný rozdíl. „Dokonce ani ne alfa. Všichni víme, že už před lety zmizela.“

„Daroval jsem ji Přetvářečům,“ řekl Sylveste bezvýrazně. Po tolika letech, co tohle tajemství držel v sobě, mu pravda sama vklouzla do úst jako malé hořké jadérko.

Falkender vydal zvláštní hrdelní zvuk, Sylveste usoudil, že by to mohl být smích. „Samozřejmě, samozřejmě. Jsem překvapen, že vás z toho dosud nikdo neobvinil. Ale patrně i vůči vám by to bylo příliš cynické.“

Příšerné bzučení naplnilo celu, následovaly vibrace pronikající až do nervů.

„Myslím, že se můžete rozloučit s barvami,“ řekl Falkender. „Dokážu obnovit nanejvýš černobílé vidění.“

***

Kuriová doufala, že bude mít čas na jakési duševní nadechnutí, během něhož by si mohla urovnat myšlenky a jen tiše naslouchat dechu nevítané osobnosti ve své hlavě. Ale Mademoiselle pořád mluvila.

„Domnívám se, že se o to Krádce slunce už jednou pokusil,“ řekla. „Pochopitelně mluvím o vašem předchůdci.“

„O Nagorném? Černý pasažér se dostal i jemu do hlavy?“

„Přesně tak. Až na to, že v případě Nagorného nebyli žádní ohaři, na nichž by se svezl. Krádce slunce musel sáhnout k drastičtější metodě.“

Kuriová vzpomínala, co se dozvěděla o celém incidentu od Voljovové. „K metodě natolik drsné, že Nagornyj zešílel?“

„Očividně ano,“ souhlasila její nechtěná společnice. „Krádce slunce se mu pravděpodobně snažil vnutit svou vůli. Nemohl uniknout ze střeleckého prostředí, a tak se prostě pokusil udělat si z Nagorného loutku. Možná mu dával příkazy prostřednictvím podvědomé sugesce, zatímco byl na střeleckém stanovišti.“

„Můžete upřesnit, jak velký je ten průšvih, do kterého jsem se dostala?“

„Prozatím malý. Ohařů nebylo dost na to, aby Krádce slunce mohl způsobit velké škody.“

„Co se stalo se psy?“

„Když jsem je dekódovala a třídila kořist, otevřela jsem se Krádci slunce. Jeho útok zdaleka nebyl jemný, ale psi ho nejspíš nějakým způsobem omezili. Naštěstí, protože jinak bych nemusela včas rozmístit obranu. Nebylo nijak zvlášť těžké ho porazit, jenže já jsem pochopitelně měla co dělat jen s jeho malou částí.“

„Jsem tedy v bezpečí?“

„Ne tak docela. Vytlačila jsem ho, ale pouze z implantátu, v němž sídlím. Mé obrany se však nevztahují na vaše ostatní implantáty, včetně těch, které do vás vložila Voljovová.“

„Mám ho pořád v hlavě?“

„Na to by ani nepotřeboval ohaře,“ řekla Mademoiselle. „Mohl vstoupit do střeleckého implantátu, jakmile vás Voljovová poprvé posadila do křesla střelce. Psi však pro něj představovali výhodu. Kdyby se mne nepokusil jejich prostřednictvím napadnout, ani bych nemusela jeho přítomnost ve vašich ostatních implantátech vycítit.“

„Já si připadám pořád stejně.“

„To je dobře. Znamená to, že má obrana je účinná. Vzpomínáte si, že jsem použila jistá opatření k neutralizaci procesu upevnění loajality, jemuž vás podrobila Voljovová?“

„Ano.“ Kuriová si však nebyla jistá, že ta opatření fungují opravdu tak skvěle, jak si Mademoiselle představuje.

„Tato jsou v podstatě stejná. Jediný rozdíl je v tom, že je směruji proti místům ve vašem mozku, která zabral Krádce slunce. Během posledních dvou let jsme spolu vedli jakousi…“ Zarazila se, jako by uviděla zjevení. „Myslím, že bych to mohla nazvat studenou válkou.“

„Studená byla určitě.“

„A pomalá,“ dodala Mademoiselle. „Chlad nás oloupil o energii na cokoli důraznějšího. A pochopitelně jsme museli být opatrní, abychom neublížili vám. Kdybychom vás zranili, neprospělo by to ani mně, ani Krádci slunce.“

Kuriová si připomněla, proč je v prvé řadě tato konverzace možná. „Ale teď jste teplotu zvýšila…“

„Dobře jste to pochopila. Naše válečné úsilí se také vystupňovalo. Myslím, že Voljovová by mohla dokonce získat nějaké podezření. Hloubkový skener čte váš mozek i teď. Mohl by zachytit neurální válku, kterou vedeme. Ustala bych s tím, ale okamžitě by toho využil, aby překonal mou obranu.“

„Ale vy ho dokážete udržet na uzdě…“

„Věřím, že ano. Domnívala jsem se však, že byste měla vědět, co se děje, pro případ, že by se mi nepodařilo Krádce slunce zastavit.“

To bylo rozumné. Bylo lepší vědět, že má v sobě černého pasažéra, než trpět falešnou představou, že je čistá.

„Také jsem vás chtěla varovat. Největší část Krádce slunce zůstala ve střeleckém prostředí. Nepochybuji o tom, že se do vás pokusí vstoupit naplno, nebo alespoň natolik, jak to bude možné, až k tomu najde příležitost.“

„Chcete říct, až budu příště na střeleckém stanovišti?“

„Má jen skromné možnosti,“ řekla Mademoiselle, „ale myslím, že je nutné, abyste znala celou situaci.“

Kuriová si pomyslela, že jí k pochopení celé situace chybí ještě dlouhá cesta. Ale Mademoiselle měla pravdu. Bylo lepší uvědomovat si nebezpečí, než je ingorovat.

„Víte, jestli je opravdu Sylveste zodpovědný za tu bytost, nebude mi dělat příliš velké problémy ho zabít.“

„Výborně. Ale všechny zprávy nejsou jen špatné, to vás ujišťuji. Když jsem vyslala psy do střeleckého prostředí, poslala jsem s nimi také můj avatar. Ohaři mi potvrdili, že avatar nebyl Voljovovou objeven, alespoň ne tehdy. Je to už samozřejmě déle než dva roky, ale nemám důvod k podezření, že se od té doby něco změnilo.“

„Za předpokladu, že ho nezničil Krádce slunce.“

„Rozumný postřeh,“ připustila Mademoiselle. „Ale pokud je Krádce slunce tak inteligentní, jak se domnívám, neudělá nic, čím by k sobě přitáhl pozornost. Nemůže si být jistý, zda avatar nevyslala do systému Voljovová. Koneckonců, sama má dost pochyb.“

„Proč jste to udělala?“

„Abych mohla převzít kontrolu nad střeleckým prostředím, pokud to bude nezbytné.“

***

Kdyby měl Calvin hrob, myslel si Sylveste, pak by se v něm nad takovýmto hanobením svého díla obracel rychleji, než Kerberos krouží kolem neutronové hvězdy. Jenže Calvin byl dávno mrtvý, nebo alespoň neměl tělo dlouho před tím, než jeho simulace tyto oči vytvořila. Sylveste si však s touhle představou pohrával, aby aspoň částečně odpoutal myšlenky od bolesti. Po pravdě, od okamžiku, kdy byl zajat, nepoznal ani okamžik bez bolesti. Falkender si lichotil, pokud si představoval, že svým zásahem může jeho utrpení zmírnit.

Avšak postupně, jakoby zázrakem, bolest začala polevovat.

Připadalo mu, jako by se v jeho mozku otevíralo vzduchoprázdno, studená prázdná komora, která tam dřív nebyla. Jakmile bolest ustala, měl dojem, že ztratil jakousi vnitřní oporu. Cítil, jak se hroutí, celé bloky jeho psýché se drolily vlastní váhou. Stálo ho značné úsilí, než svou vnitřní rovnováhu znovu obnovil.

A náhle uviděl bezbarvé, prchavé duchy.

Vteřinu po vteřině se zhmotňovali do zřetelnějších tvarů. Stěny cely, stejně holé, jak si představoval, a postava s rouškou, jež se nad ním skláněla. Falkender měl na ruce jakousi lesklou rukavici. Nebyla zakončena prsty, ale vypadala jako račí klepeto, z něhož trčely drobné a nablýskané nástroje. Na jednom oku měl soustavu čoček propojenou s rukavicí pochromovaným článkovaným kabelem. Jeho kůže byla sinalá jako břicho ještěrky, nezastřené oko, které Sylveste viděl, bylo šedivé. Na čele měl zaschlé kapky krve. Měly sice šedozelenou barvu, ale Sylveste dobře věděl, co to je.

Ve skutečnosti si teprve teď uvědomil, že vše je šedozelené.

Rukavice se složila a Falkender si ji stáhl ze zápěstí. Ruka se mu leskla lubrikantem.

Začal balit nástroje. „No, žádné zázraky jsem vám nesliboval, tak jste ani neměl žádné očekávat.“

Pohyboval se trhaně, Sylvestovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že jeho oči vnímají pouze tři obrazy ze čtyř. Celý svět mu připadal jako obrázky, které si děti nakreslí na kraj sešitu a pak je rozhýbou tím, že je pustí mezi palcem a ukazovákem. Každých pár sekund se nepříjemně převrátila hloubka obrazu, takže Falkender vypadal jako díra ve tvaru člověka vysekaná do zdi, a občas se část zorného pole zasekla a neměnila se deset či víc vteřin, přestože se mezitím už díval někam jinam.

Ale viděl, i když to byla jen ubohá náhražka vidění.

„Děkuji vám,“ řekl Sylveste. „Je to… lepší.“

„Raději bychom měli jít,“ vyzval ho Falkender. „Už jsme o pět minut přetáhli limit.“

Sylveste přikývl, a ten pohyb hlavy stačil, aby ho zachvátila pulzující bolest. Přesto to nebylo nic ve srovnání s tím, co vytrpěl před Falkenderovým zásahem.

Zvedl se z postele a nejistě vykročil. Připadalo mu, jako by se znovu učil chodit. Pomalu šel ke dveřím, které po tak dlouhé době viděl poprvé, jako by stoupal do strmého svahu. Potácel se, jako kdyby si jeho vnitřní rovnováha přivykla na slepotu a nyní byla návratem vidění zcela rozhozena. Závrať však pominula, jakmile se z chodby vynořili dva strážní Pravé cesty a vzali ho za lokty.

Falkender se ploužil za nimi. „Buďte opatrný, můžou nastat poruchy vnímání…“

Sylveste sice jeho slova slyšel, ale nevěnoval jim pozornost. Teď už věděl, kde je, a to poznání ho na okamžik ohromilo. Byl zpátky doma, skoro po dvaceti letech vyhnanství.

Věznili ho ve Výspě, kterou neviděl – a stěží se k ní ve vzpomínkách vracel – od Girardieauova převratu.

10

Nedaleko Delty Pavonis, 2564

Voljovova byla v ohromné kouli velitelského můstku sama. Seděla pod hologramem soustavy Delty Pavonis. Křesla byla připevněna na teleskopických ramenech, takže se mohla nechat zvednout do libovolného místa. S rukou pod bradou studovala Obrodu a planety kroužící kolem slunce, celé hodiny hleděla na to planetárium jako dítě fascinované třpytivou hračkou.

Delta Pavonis trůnila uprostřed jako teple červený žeton, jedenáct větších planet soustavy bylo rozmístěno kolem na příslušných orbitách ve stávajících pozicích, šmouhy úlomků asteroidů a kusů komet plynuly po vlastních elipsách. Kuiperův oblak vypadal jako svatozář, mlhavé mračno zmrzlého odpadního materiálu protahovala do mírné asymetrie přítomnost neutronové hvězdy, temného dvojčete Delty Pavonis. Byla to simulace, nikoli zvětšená soustava, jež se nacházela před světlohoncem. Lodní detektory měly dostatečnou citlivost, aby shromažďovaly data i na tuto vzdálenost, ale obraz by jednak zdeformovaly relativistické účinky, jednak by byl několik let starý. Polohy planet by neodpovídaly současné situaci. Strategie přibližování Nostalgie rozhodujícím způsobem závisela na využití obřích planet jako gravitačních brzd či kvůli maskování, proto Voljovova potřebovala vědět, jak bude soustava vypadat, až jí budou prolétat, nikoli jak vypadala před pěti lety. A nejen kvůli tomu. Než tam světlohonec dorazí, kolem Obrody již proletí jeho neviditelní vyslanci; naprogramovat podle postavení planet jejich ideální dráhy bylo rovněž velice důležité.

Když Voljovova konečně provedla dost simulací, aby byla spokojená, řekla: „Vyšli oblázky.“

Nostalgie vypustila tisíc drobných sond, vystřelila je dopředu před brzdící loď. Voljovova si otevřela na sféře okno s obrazem snímaným vnější kamerou. Vějíř oblázků postupně mizel v dálce, jako by je shrabovala neviditelná ruka. Hejno se zmenšovalo, jak se víc a víc vzdalovalo od světlohonce, až viděla jen nezřetelný obláček, který se rychle ztratil. Oblázky se pohybovaly téměř rychlostí světla, soustavy Delty Pavonis měly dosáhnout o několik měsíců dříve než loď. To už bude vějíř širší než oběžná dráha Obrody kolem Delty Pavonis. Jednotlivé sondy, schopné zaregistrovat jakékoli fotony celého elektromagnetického spektra, se přiblíží k planetě v různých časech a pod různými úhly. Získané údaje vyšlou zpět na loď úzkým laserovým impulzem. Jakmile Voljovova spojí dílčí informace dohromady, dostane jasný a detailní obraz Obrody. Nepoví jim sice, kde je Sylveste, ale budou mít představu o pravděpodobných mocenských centrech a jaké obrany je planeta schopna, což bylo ještě důležitější.

To byla jedna z mála věcí, na nichž se Sadžaki a Voljovova dokonale shodli. I když najdou Sylvesta, bude nepravděpodobné, že přijde na palubu dobrovolně.

***

„Nevíte, co udělali s Pascale?“ zeptal se Sylveste.

„Je v bezpečí.“ Falkender vedl Sylvesta úzkými kamennými chodbami v hlubinách Výspy. „Tak jsem to aspoň slyšel,“ dodal, čímž zmenšil Sylvestův pocit úlevy. „Ale můžu se mýlit. Nemyslím, že by ji Sluková zabila bez pádného důvodu, ale mohla ji uložit do mrazáku.“

„K čemu jí bude Pascale v mrazáku?“

„Ještě by jí mohla být užitečná. Jistě jste již pochopil, že Sluková myslí hodně dopředu.“

Měl neustálé návaly slabosti, chvílemi hrozilo, že ho přemůžou. Oči ho bolely, ale pořád si připomínal, že zase vidí. Aspoň nějaký pokrok. Bez zraku byl bezmocný, dokonce ani nebyl schopen účinného odepření poslušnosti. Nyní měl naději na útěk, a navíc byl ušetřen nedůstojného klopýtání slepce. Ovšem za takový zrak, jaký teď měl, by se styděli i nejnižší bezobratlí. Prostorové vidění bylo nespolehlivé a barvy mohl pouze odhadovat podle šedozelených odstínů.

Sylveste neviděl Výspu od té noci bezmála před dvaceti lety, kdy došlo k převratu. K prvnímu převratu, opravil se. Když byl nyní Nils Girardieau svržen, pohlížel na své sesazení již jen jako na historickou událost. Girardieauv režim to tady okamžitě nezavřel, přestože výzkum Amarantů byl v rozporu s programem Vodonošů. Pět šest let po převratu pracoviště ve Výspě pořád fungovalo, ale Sylvestovy nejlepší archeology přesouvali jednoho po druhém do Cuvieru a nahrazovali je ekoinženýry, botaniky a planetárními energetiky. Nakonec byla zdejší činnost zredukována na testovací stanici s malou osádkou, celé sekce byly zakonzervované nebo opuštěné. Mělo to tak zůstat, ale objevily se skupiny, které začaly dělat potíže. Celá léta se šuškalo, že vůdci Pravé cesty v Cuvieru či Obrodě, nebo jak teď vlastně město nazývali, jsou řízeni osobami zvenčí, klikou složenou z bývalých Nilsových stoupenců, kteří po prvním převratu upadli v nemilost. Pomocí biotechnologie, zakoupené od kapitána Remillioda, měli tito odbojáři údajně změnit své fyziologické pochody natolik, že se dokázali vyrovnat s prašnou atmosférou chudou na kyslík i mimo ochranné kupole či podzemní základny.

Takové historky se daly očekávat. Ale po několika útocích na odlehlé základny začaly vypadat pravděpodobněji. Sylveste věděl, že Výspa byla nakonec oficiálně opuštěna, což znamenalo, že její současní obyvatelé tady mohli být mnohem déle než od Nilsova zavraždění. Možná měsíce, možná roky.

Chovali se, jako by jim to tady patřilo.

Vstoupili do velké místnosti. Sylveste vytušil, že sem ho přivlekli po letu vznášedlem, že právě zde na něj Gillian Sluková promluvila, ať už to bylo jakkoli dávno. Nepoznával to tam však. Bylo docela možné, že to tady za časů, kdy žil a pracoval ve Výspě, docela dobře znal, nic mu však nebylo ani vzdáleně povědomé. Zařízení bylo naprosto vyměněno.

Sluková stála čelem ke stěně, ruce v rukavicích spojené za zády. Plášť z vroubkované tkaniny jí sahal až po kolena, na ramenou měla kožené nášivky. Sylvestovy oči tvrdily, že látka je tmavě olivová. Vlasy měla spletené do copu, který jí visel mezi lopatky. Nevysílala žádné optikomy. Vlevo a vpravo podél zdí byly ve stojanech, vytvarovaných jako štíhlé labutí krky, upevněny geografické glóby. Štěrbinami v kovových žaluziích dovnitř pronikalo něco denního světla, ale jeho oči je zbavily jakéhokoli tepla.

„Když jsme spolu nedávno mluvili,“ pravila hrdelním hlasem, „měla jsem dojem, že mě nedokážeš zařadit.“

„Myslel jsem, že jsi mrtvá.“

„Girardieauova klika si přála, aby sis to myslel. Lhali, když tvrdili, že transportér strhl sesuv půdy. Zaútočili na nás – pochopitelně předpokládali, že jedeš s námi.“

„Proč mě nezabili, když mě našli na vykopávkách?“

„Nejspíš Girardieauvi mezitím došlo, že jsi užitečnější živý než mrtvý. Nebyl to žádný hlupák, dokázal tě využít.“

„Kdybys zůstala na vykopávkách se mnou, nic by se ti nestalo. Jak jsi to vlastně přežila?“

„To bych taky ráda věděla. Pobrali jsme, co jsme unesli, a podařilo se nám vylézt z transportéru dřív, než ho Girardieauovi nohsledi obklíčili. Utekli jsme do kaňonu u Ptačího spáru a nafoukli stany. Nic jiného jsem pak celý rok neviděla, jen vnitřek stanu. Byla jsem vážně zraněná.“

Sylveste přejel prsty po skvrnitém povrchu nejbližšího glóbu. Teprve teď si povšiml, že představují Obrodu v různých etapách terraformovacího programu Vodonošů. „Proč ses nepřidala k Nilsovi?“

„Byli jsme ve spojení, ale přerušil je. Nechal nás sice na pokoji, když se dozvěděl, že jsme naživu, protože by naším zlikvidováním nic nezískal, ale ani nás nemohl v Cuvieru přivítat s otevřenou náručí. Byl bezradný a nechtěl vzbudit zbytečnou pozornost.“ Odmlčela se. „Naštěstí jsme měli pár Remilliodových drobností. Nejužitečnější jsou čisticí enzymy. Prach nám už tolik neškodí.“

Prohlížel si glóby. Zřejmě znázorňovaly fáze přechodu k modrozelené planetě, ačkoli mohl barvy jen odhadovat. Z náhorní roviny se stala pevnina obklopená oceánem, pouště zaplavily lesy. Poslední glóby v řadě nejspíš ukazovaly budoucí tvář Obrody za pár století. Na jednom se na noční polokouli třpytily ostrůvky měst, nad planetou kroužily drobounké habitaty, od rovníku se k orbitálním komplexům vzpínaly křehké mosty. Napadlo ho, jak tato krásná vize budoucnosti dopadne, pokud slunce znovu vybuchne jako před devíti sty devadesáti tisíci lety, zrovna když se amarantská civilizace blížila současné lidské úrovni.

Moc slavně asi ne, odhadoval.

„Co všechno vám Remilliod prodal, kromě biotechnologie?“ zeptal se. „Jistě máš radost, že jsem tak zvědavý.“

Nevypadalo to, že by se Sluková chystala jeho zvědavost uspokojit. „Ani ses nezeptal na Cuvier. To mě překvapuje.“ Pak dodala: „Ani na svou ženu.“

„Falkender mě informoval, že Pascale je živá a zdravá.“

„To je. Možná vám později umožním setkání. Prozatím chci, abys veškerou pozornost věnoval mně… Celá Obroda je naše, ale hlavní město dosud drží Girardieauovi lidé.“

„Nechali jste Cuvier na pokoji?“

„Ani ne.“ Pohlédla přes rameno na Falkendera. „Přiveďte Delaunaye. Ať nám přinese ukázat ten nejzajímavější Remiiliodův dárek.“

Falkender odešel, zůstali sami.

„Dozvěděla jsem se, žes měl s Nilsem nějakou dohodu. Jenže pověsti, které jsem slyšela, jsou natolik protichůdné, že mi uniká smysl. Mohl bys mi v tom udělat jasno?“

„Nevím, kam chodíš na drby, ale žádná oficiální dohoda neexistovala.“

„Prý neváhal využít vlastní dceru, aby tě vylíčila v nelichotivém světle.“

„Bylo to celkem pochopitelné,“ řekl Sylveste unaveně. „Pro členku rodiny, která mě držela ve vězení, to znamenalo jistou prestiž, když vytvořila můj životopis. Pascale byla mladá, ale ne zas tak mladá, aby se nemohla proslavit. Nikdo na tom neprodělal. Nemohla neuspět, ačkoli poctivě řečeno, zvládla ten úkol znamenitě.“

Zachvěl se, když si vzpomněl, jak blízko se dostala k pravdě o Calvinově simulaci úrovně alfa. Byl přesvědčen, že uhodla, co s ní provedl, ale v biografii to schválně vynechala. Nyní však věděla, co se stalo u Lascailleova záhalu, že se smrt Carine Lefevrové neodehrála přesně tak, jak to vylíčil po návratu na Žlutozem. Od své zpovědi však s Pascale nemluvil.

„A Girardieau byl spokojený, že jeho dcera pracuje na skutečně důležitém projektu. Ani se nemusím zmiňovat o tom, že jsem se tím otevřel světu k bližšímu prozkoumání. Byl jsem nejcennější motýl v jeho sbírce, ale až do té biografie pro něj nebylo snadné se mnou chlubit.“

„Sestup do temnot jsem si vychutnala. Nejsem přesvědčená, že Girardieau dostal přesně to, co chtěl.“

„Přesto slíbil, že dané slovo dodrží.“ Jeho vidění zakolísalo, Sluková na okamžik vypadala jako díra ve zdi, díra do nekonečna.

Nepříjemný okamžik pominul. „Chci se dostat k soustavě Kerberos-Hádes. Ke konci už byl Nils víceméně ochoten mi vyhovět, pokud bude mít kolonie dostatek prostředků.“

„Předpokládáš, že tam něco je?“

„Je to logický závěr mé teorie, pokud jsi s ní seznámena.“

„Připadá mi poutavá jako každá jiná pohádka.“

Otevřely se dveře, vešel Falkender a muž, kterého Sylveste neznal. Usoudil, že je to zmíněný Delaunay. Byl podsaditý jako buldok, na tváři měl několikadenní strniště, na hlavě purpurový baret a na nohou okrové kožené boty. Kolem očí měl červené kruhy od ochranných brýlí, které mu visely na krku.

„Ukaž nám tu ošklivou hračku,“ řekla Sluková. Delaunay držel evidentně těžký černý válec. „Vezmi to,“ přikázala Sylvestovi.

Uchopil válec za pevné držadlo. Byl opravdu těžký. Opatrně ho postavil na stůl. Pod držadlem bylo na víku zelené tlačítko.

„Otevři to,“ poručila Sluková.

Stiskl tlačítko, protože bylo očividné, že k tomu slouží, a válec se otevřel jako matrjoška, vršek se zvedl na čtyřech ocelových táhlech. Uvnitř seděl o něco menší válec, který se otevřel podobně a odhalil další a ten zas další, až se objevilo šest nebo sedm pouzder.

V posledním byl tenký stříbrný váleček. V boku měl drobounké okénko a za ním osvětlenou dutinu. Předmět v dutině vypadal jako špendlík s velkou hlavičkou.

„Předpokládám, že jsi už pochopil, co to je,“ řekla Sluková.

„Na Obrodě to vyrobeno nebylo,“ poznamenal Sylveste, „a nevím o tom, že bychom něco podobného přivezli ze Žlutozemě. Takže zbývá skvělý dobrodinec Remilliod. Prodal vám tenhle zázrak?“

„Tenhle a devět dalších. Vlastně máme už jen osm dalších, protože jsme jeden použili proti Cuvieru.“

„Je to zbraň?“

„Říká se tomu horký prach.“ Sluková pyšně dodala: „Antihmota. V hlavičce je pouze dvacetina gramu antilithia, ale pro naše účely to pohodlně stačí.“

„Nevěděl jsem, že taková zbraň existuje. Tak neuvěřitelně malá.“

„To je pochopitelné. Tahle technologie je postavena mimo zákon už tak dlouho, že si téměř nikdo nepamatuje výrobní postupy.“

„Jakou to má sílu?“

„Asi dvě kilotuny. Dost na pořádnou díru do Cuvieru.“

Sylveste si zkusil představit, co museli prožívat lidé v hlavním městě, když proti nim Pravá cesta horký prach použila. Muselo být hodně mrtvých a také oslepených. Když se vyrovnával tlak mezi kupolí a vnější atmosférou, prudký vichr zpustošil úhledné město. Představil si stromy a rostliny v arboretu, vyvrácené z kořenů a rozmetané nelítostnou silou, mrtvé ptáky a zvířata zvednuté do vzduchu hurikánem. Netušil, kolik lidí útok a proražení kupole přežilo, ale museli zůstat ukrytí v domech, protože by se udusili. Atmosféra byla nepochybně mnohem dýchatelnější než před dvaceti lety, pořád však byla řídká. Bez náležité průpravy bylo téměř nemožné ji dýchat déle než několik minut. Většina obyvatel hlavní město nikdy neopustila. Usoudil, že na ulicích neměli příliš velkou šanci. „Proč?“

„Byla to…“ Odmlčela se. „Chtěla jsem říct chyba, ale určitě bys namítl, že ve válce nejsou chyby, jen šťastné a méně šťastné události. Neměli jsme v úmyslu špendlík použít. Doufali jsme, že nám Girardieauovi nohsledi město vydají, jakmile jim oznámíme, že máme horký prach. Ale nevyšlo to. Girardieau o horkém prachu věděl, ale nikomu se o něm nezmínil. Neuvěřili, že špendlíky skutečně máme.“

Zbytek mu ani nemusela říkat. Co se dělo dál, bylo jasné jako facka. Povstalce rozlítilo, že je v Cuvieru neberou vážně, a tak antihmotu použili. Hlavní město však dosud bylo obydlené, to Sluková jasně naznačila, stále je drželi Girardieauovi stoupenci. Představil si, jak řídí obranu z podzemních bunkrů, zatímco pod poškozenou kupolí řádí mezi kostrami zničených domů prašné bouře.

„Stará Girardieauova vláda se aspoň přesvědčila, že se nevyplácí nás podceňovat,“ prohlásila Sluková.

„K čemu použijete ty ostatní?“

„Tajně tam pronikneme. Špendlíky jsou dost malé, aby se daly schovat do zubu. Najít by je mohly pouze důkladné lékařské skeny.“

„Tak si to plánuješ?“ zeptal se hořce. „Vybereš devět dobrovolníků, zavrtáš jim prach do zubů a vypustíš je do Cuvieru? Tentokrát ti určitě uvěří.“

„Až na to, že nepotřebujeme dobrovolníky,“ řekla Sluková. „Možná by byli vhodnější, ale není to nezbytné.“

Navzdory tomu, co mu radil rozum, Sylveste poznamenal: „Gillian, myslím, že jsem tě měl raději před patnácti lety.“

„Odveďte ho zpátky do cely,“ přikázala Falkenderovi. „Dnes už mě znudil dost.“

Ucítil, jak ho chirurg tahá za rukáv.

„Můžu věnovat ještě trochu času jeho očím, Gillian? Za cenu přiměřených obtíží bych dokázal obnovit víc funkcí.“

„Rozhodněte se sám, doktore Falkendere,“ zabručela Sluková, „ale nepovažujte to za svou povinnost. Když ho teď konečně mám, musím přiznat, že mě trochu zklamal. Taky jsem ho měla raději v minulosti, než z něho Girardieau udělal mučedníka.“ Pokrčila rameny. „Beze všeho bych se ho zbavila, ale prozatím má pro nás značnou cenu. Pokud mě nenapadne, jak ho využít, dám ho zmrazit. Třeba na něco přijdu za rok nebo za pět let. Chci tím jen naznačit, abyste zbytečně neplýtval časem pro někoho, kdo nás může brzo omrzet.“

„Pro lékaře není jeho práce nikdy plýtvání časem,“ pravil chirurg.

„Vidím už docela dobře,“ ozval se Sylveste.

„Ale kdepak,“ oponoval mu Falkender. „Můžu pro vás udělat mnohem víc, doktore Sylveste. Mnohem, mnohem víc. Vždyť jsem teprve začal.“

***

Voljovová byla na kapitánově palubě, když ji údržbová krysa informovala, že loď zachytila zprávy vyslané oblázky. Právě odebírala z okrajových výběžků kapitána Brannigana kousky kovu, neboť ji povzbudily nedávné úspěchy s jedním kmenem retrovirů. Upravila virus z vojenského kyberviru, který kdysi Nostalgii zasáhl; byl přiměřeně kompatibilní s tavomorem. Překvapilo ji, že opravdu účinkuje, přinejmenším proti malým vzorkům, na kterých ho zkoušela. Rozladilo ji, že ji vyrušují sondy, které vyslala před devíti měsíci a mezitím na ně téměř zapomněla. Na okamžik se jí nechtělo věřit, že uplynulo tolik času. Přesto byla zvědavá, co se dozví.

Jela výtahem nahoru. Ano, bylo to devět měsíců. Zdálo se to nemožné, ale to se jí při práci vždycky stávalo. Měla to čekat. Věděla sice, že uplynulo tolik času, ale doposud nad tím nijak zvlášť nepřemýšlela. Náznaky tu však byly po celou dobu. Loď teď letěla pouze čtvrtinou rychlosti světla. Asi za sto dní bude zapotřebí udělat závěrečné úpravy kurzu. A musí mít nějakou strategii, až se tam dostanou. Informace oblázků jim přijdou vhod.

Útržky dat o Obrodě a nejbližším okolí se shromažďovaly na můstku, hovořily o různých emisích elektromagnetického záření a exotických částic.

Byl to první aktuální pohled na možného nepřítele. Voljovová se snažila vrýt si všechna důležitá fakta do paměti, aby si je mohla v případě krize snadno vybavit. Oblázky prolétly kolem Obrody ze všech stran, takže měla údaje jak z denní, tak z noční polokoule, navíc mezi průletem první a poslední sondy uběhlo patnáct hodin, proto mohla vidět celý povrch Obrody jak za světla, tak za tmy. Sondy nad denní polokoulí snímaly Obrodu ze směru od Delty Pavonis a slídily po úniku neutrin z fúzních a antihmotových reaktorů. Oblázky nad noční stranou vyhledávaly známky úniku tepla z obydlených středisek a orbitálních zařízení. Další detektory zkoumaly atmosféru, měřily úroveň kyslíku, ozonu a dusíku a zjišťovaly, do jaké míry kolonisté upravili původní biosféru.

Vzhledem k tomu, že kolonisté žili na Obrodě déle než půl století, zarazilo ji, bez čeho všeho se dokázali obejít. Na orbitě nebyly žádné větší konstrukce, nenašla ani žádné stopy meziplanetárních letů v rámci slunečního systému. Kolem planety kroužilo jenom několik komunikačních satelitů, a protože na povrchu nebyl odhalen rozsáhlejší průmysl, bylo otázkou, zda by je lidé dokázali nahradit či opravit, kdyby se poškodily. Nebylo těžké družice zneškodnit nebo vyřadit, pokud by se to Voljovové hodilo do plánu, který se jí teprve rodil v hlavě.

Přesto kolonisté nezaháleli. Atmosféra vykazovala známky rozsáhlé modifikace, množství kyslíku bylo mnohem vyšší, než Voljovová čekala. Infračervené detektory odhalily v planetární kůře podél subdukujících kontinentálních desek únik tepla. Emise neutrin z polárních oblastí naznačovala, že tam jsou továrny s fúzními reaktory, které rozkládají vodu na kyslík a vodík. Kyslík vypouštějí do atmosféry nebo přečerpávají do zastřešených komunit, zatímco vodík se vrací zpátky do reaktorů. Voljovová nalezla asi padesát komunit, většinou natolik malých, že se nedaly srovnat s hlavní osadou. Předpokládala, že jsou tam i další, mnohem menší základny, rodinné stanice a usedlosti, ale oblázky je nedokázaly zachytit.

Takže co vlastně bude hlásit? Žádná obrana na orbitě, pravděpodobně žádné vesmírné lety, většina obyvatel se pořád tísní na jednom místě. Z hlediska rozložení sil by nemělo být těžké kolonisty přesvědčit, aby jim Sylvesta vydali.

Jenže tu bylo ještě něco. Delta Pavonis byla dvojhvězda. Životodárná hvězda, ozařující Obrodu, měla vyhaslé dvojče, jak Voljovová dobře věděla. Temným společníkem byla neutronová hvězda vzdálená deset světelných hodin od Delty, dost daleko na to, aby mohly kolem obou hvězd existovat planety na stabilních orbitách. Neutronová hvězda si skutečně zajala vlastní planetku. O její existenci věděla Voljovová z lodní databáze, odkud si vytáhla řádky a řádky odkazů a husté sloupce čísel. Asteroidy tohoto typu byly setrvale chemicky nezajímavé, bez atmosféry a biologicky inertní, jakoby sterilizované zářením neutronové hvězdy, když ještě byla pulzarem. Je to jenom hrouda strusky, pomyslela si Voljovová, a stejně tak nezajímavá.

Sondy však hlásily, že se nedaleko planetky nachází zdroj neutrin. Sice slabý, málem na hranici zjistitelnosti, ale nemohla ho ignorovat. Chvíli jí trvalo, než tuhle informaci přežvýkala a strávila, než získala jistotu. Takovou signaturu mohl vydávat pouze stroj.

A to jí dělalo starosti.

***

„Vy jste byla celou tu dobu opravdu vzhůru?“ zeptala se Kuriová, když nedlouho po svém probuzení jela s Voljovovou za kapitánem.

„Pořád ne,“ řekla Voljovová. „Dokonce i moje tělo potřebuje tu a tam spát. Zkoušela jsem se s tím kdysi vyrovnat. Můžeš třeba užívat jisté léky. Nebo si nechat vložit implantát do ARAS.“ Ošila se. „To je ascendentní retikulární aktivační systém, který řídí rytmus spánku a bdění. Ale pořád je zapotřebí zbavit se únavových metabolitů.“

Kuriové bylo jasné, že Voljovové připadá téma implantátů asi stejně příjemné jako bolest zubů. „Stalo se něco zajímavého?“ zeptala se.

Voljovová zabafala z cigarety. „Nic, s čím by sis musela dělat starosti.“

Kuriová předpokládala, že tím to skončilo, ale pak se na ni její instruktorka znepokojeně zahleděla.

„No, když ses o tom zmínila, něco by tu přece jen bylo. Vlastně dvě věci, ačkoli nevím, které mám přikládat větší význam. Ta první se tě bezprostředně netýká. Ale ta druhá…“

Kuriová hledala v obličeji Voljovové nějakou známku sedmi let, o něž od jejich posledního setkání zestárla. Nenašla však nic, ani vrásku, což znamenalo, že roky vyrovnávala infuzemi léků proti stárnutí. Vypadala jinak, ale jen proto, že nosila delší vlasy. Pořád byly dost krátké, ale bohatší, což vyrovnávalo ostré linie její brady a lícních kostí. Pomyslela si, že Voljovová vypadá spíš o sedm let mladší než starší. Nebylo to poprvé, co se snažila odhadnout její fyzický věk, ale pokaždé beznadějně propadla.

„Oč jde?“

„Když jsi byla v mrazáku, objevilo se v tvé neuronové aktivitě něco neobvyklého. V prvé řadě žádná být neměla. A za druhé to, co jsem viděla, nevypadalo normální ani pro někoho, kdo je vzhůru. Vypadalo to, jako by v tvé hlavě probíhala malá válka.“

Výtah dorazil na kapitánovu palubu.

„Zajímavé přirovnání.“ Kuriová vystoupila do ledové chodby.

„Pokud to je přirovnání. Pochybuju, že by sis byla něčeho vědoma.“

„Nic si nepamatuju,“ řekla Kuriová.

Voljovová mlčela, až došly k třpytivému, jakoby houbovitému oblaku, který byl či býval kapitánem Branniganem. Nepřipomínal lidskou bytost, spíš anděla spadlého z nebe na betonovou plochu. Starodávná kryogenická jednotka byla rozlámaná a popraskaná. Pořád sice mrazila, ale jen tak tak, dávno nebyla schopna zadržet neúnavné rozšiřování moru. Kapitán zapustil do lodi desítky úponků podobných kořínkům. Voljovová je sice sledovala, ale nedokázala je zastavit. Mohla je přeříznout, ale jaký by to mělo účinek na kapitána? Pokud věděla, pouze tyto kořínky ho udržovaly naživu, pokud se ovšem jeho stav dal nazvat tímto slovem. Až kořínky proniknou celým světlohoncem, bude pošetilé dělat mezi lodí a kapitánem rozdíl. Vysvětlila Kuriové, že kdyby chtěla, docela jednoduše by mohla rozšiřování zastavit – stačilo tuto sekci odhodit, odříznout ji od zbytku lodě, jako to pradávní chirurgové dělali se zhoubnými nádory. Úsek, který Brannigan zabral, byl v podstatě malý, Nostalgii by vůbec nechyběl. Jeho transformace by pochopitelně pokračovala, pokud by mu nedošel vyživovací materiál, pak by se nákaza obrátila sama proti sobě a začala by se požírat, dokud by entropie nevysála z toho, čím by se stal, veškerý život.

„Uvažujete, že to uděláte?“ zeptala se Kuriová.

„Uvažuju, ale doufám, že k tomu nedojde. Testovala jsem už hromadu vzorků… Zdá se, že se konečně k něčemu dostávám. Našla jsem protilátku, retrovirus, který vypadá silnější než mor. Rozvrací soukolí nákazy rychleji než nákaza jeho. Jenže zatím jsem ho zkoušela jenom na malých kouscích. Víc opravdu udělat nemůžu, protože nemám lékařskou kvalifikaci, abych mohla začít retrovirus testovat na kapitánovi.“

„To jistě,“ řekla Kuriová rychle, „ale když to nemůžete udělat vy, znamená to, že spoléháte na Sylvesta?“

„Neměla bys podceňovat jeho schopnosti. Nebo bych spíš měla říct, Calvinovy schopnosti.“

„Opravdu vám pomůže? Prostě jen tak?“

„Poprvé nám taky nepomohl dobrovolně, a přesto jsme našli způsob.“

„Způsob, jak ho přesvědčit?“

Voljovové chvilku trvalo, než upálila kousek z jednoho úponku těsně nad místem, kde se zavrtával do lodního potrubí. „Sylveste je muž posedlý svou prací. A s takovými lidmi se dá manipulovat snáz, než tuší. Jsou tak zaujatí cílem, který mají před očima, že si většinou vůbec nevšimnou, když je někdo ohýbá podle své vůle.“

„Třeba podle vaší.“

Odebraný vzorek, tenký jako tříska, strčila do zkumavky. „Jen si vzpomeň, jak ti Sadžaki vyprávěl o jeho pobytu na Nostalgii během toho měsíce, co byl nezvěstný.“

„Třicet dní na poušti.“

„To je ale hloupé pojmenování.“ Voljovová zaťala zuby. „Museli to nazvat tak biblicky? Jako by už tak neměl dost velký mesiášský komplex. Ale máš pravdu. Stalo se to třicet let před tím, než jeho expedice opustila Žlutozem a odletěla na Obrodu, a to je právě zajímavé. Teď tě zasvětím do tajemství. Než jsme se vrátili na Žlutozem a naverbovali tě, o té expedici jsme nevěděli. Předpokládali jsme, že Sylvesta najdeme v Kaldeře.“

Kuriová věděla dost dobře z vlastní zkušenosti s Fazilem, jaké těžkosti musela posádka Nostalgie nekonečna překonávat, ale usoudila, že bude přesvědčivější, když si bude hrát na nevědomou. „To bylo lehkomyslné, že jste si to předem neověřili.“

„Ale vůbec ne. Ověřili jsme si to, jenže nejčerstvější informace, kterou jsme získali, byla už desítky let stará. A než jsme dorazili ke Žlutozemi, byla stará dvakrát tolik.“

„Zas tak špatná spekulace to nebyla. Jeho rodina byla vždy spojená se Žlutozemí, a tak se dalo očekávat, že se ten bohatý spratek bude pořád potloukat po své planetě.“

„Zmýlili jsme se. Jenže nejzajímavější na tom je, že jsme si tenhle omyl mohli ušetřit. Sylveste plánoval expedici na Obrodu už tenkrát, když jsme ho prvně přivedli na palubu. Kdybychom mu pořádně naslouchali, mohli jsme tam letět rovnou.“

Cestou od kapitána na paseku použily řadu výtahů a prošly spoustou chodeb. Voljovová tiše mluvila do náramku, který ze zápěstí nikdy nesundávala. Kuriová věděla, že hovoří s některou z mnoha umělých osobností lodi, ale triumvir Voljovová ani nenaznačila, co má za lubem.

Po šerém chladu kapitánovy chodby byla jasná zeleň hotovou pastvou pro oči. Teplý vzduch voněl jako poupě a pestrobarevní ptáci, kterým patřilo povětří této sekce, byli najednou až přespříliš křiklaví. Svěží prostředí Kuriovou na okamžik zahltilo, takže si ani nevšimla, že nejsou samy. Pak uviděla další tři osoby, seděly ve šťavnaté trávě kolem pařezu. Poznala Sadžakiho, ačkoli měl vyholenou hlavu a na temenu jenom malou čupřinu copánků. Vedle něj dřepěla Voljovová, krátké vlasy zdůrazňovaly hranatou lebku, takže vypadala starší než ta Voljovová, která stála vedle ní. Třetí člověk byl sám Dan Sylveste.

„Poslechneme si je?“ Voljovová zamířila po příkrých schůdkách na trávník.

Kuriová šla za ní. „Tohle je…“ Zarazila se, vzpomínala, kdy Sylveste zmizel z Kaldery. „Někdy kolem 2460, nemám pravdu?“

„Přesně.“ Voljovová se otočila a pobaveně se podívala na Kuriovou. „Co jsi vlastně zač? Expert na život a dobu doktora Sylvesta? To nic. Důležité je, že jsme celou jeho návštěvu zaznamenali. Uklouzla mu poznámka, která je ve světle toho, co teď víme… Zkrátka je dost zvláštní.“

„Nesmírně zajímavé.“

Kuriová nadskočila, protože to nepromluvila ona. Hlas jako by přicházel zezadu. Teprve teď si uvědomila, že je tam také Mademoiselle, která se zastavila uprostřed schodiště.

„Mělo mě napadnout, že brzo uvidím tu vaši vlezlou tvář,“ řekla Kuriová. Ani se neobtěžovala promluvit v myšlenkách, neboť vytrvalé skřehotání ptáků přehlušilo její slova, takže je Voljovová, která už vykročila přes trávník, neslyšela. „Jste jako falešný pětník.“

„Alespoň jste se ujistila, že jsem stále tady,“ řekla Mademoiselle. „Kdybych nebyla, měla byste pádný důvod ke starostem. Znamenalo by to, že Krádce slunce zničil mou obranu. Potom by přišel na řadu váš zdravý rozum, a nechci ani pomyslet, jak by Voljovová ukončila váš plodný vztah.“

„Raději bych si poslechla Sylvesta než vás.“

„Jak je libo,“ pravila Mademoiselle odměřeně, aniž by se pohnula ze svého výhodného místa.

Kuriová se připojila k Voljovové, která stála vedle trojice.

„Mohla jsem samozřejmě tuhle konverzaci přehrát kdekoli jinde,“ řekla Voljovová, „ale odehrála se tady, a tak jsem se rozhodla, že se tady odehraje znovu.“ Zatímco mluvila, sáhla do kapsy bundy, vytáhla kouřově zbarvené brýle a nasadila si je.

Kuriová si uvědomila, že Voljovová nemá implantáty, proto si musí vypomáhat přímou sítnicovou projekcí. Dokud si nevzala brýle, žádné postavy neviděla.

„Jistě chápete,“ říkal Sadžaki, „že je také ve vašem zájmu udělat to, co chceme. Již v minulosti jste Ultry potřeboval, například při výletu k Lascailleovu záhalu, a je velmi pravděpodobné, že je budete potřebovat i v budoucnosti.“

Sylveste se loktem opřel o pařez. Kuriová si ho prohlížela. Viděla už řadu Sylvestových záznamů, ale tenhle vypadal skutečnější než všechny, s nimiž se setkala. Domnívala se, že je to tím, že Sylveste rozmlouvá s dvojicí lidí, které zná, nikoli s anonymními postavami z dějin Žlutozemě. Právě v tom byl podstatný rozdíl. Sylveste byl hezký, což se nesrovnávalo s její představou, ale pochybovala, že byl tenhle záznam upravován. Dlouhé vlasy mu splývaly kolem čela diktátora, oči měl pronikavě zelené. Kdyby mu do nich musela pohlédnout, než ho zabije – podle požadavků Mademoiselle to bylo pravděpodobné – byl by to zážitek, vidět tyhle oči ve skutečnosti.

„Buď špatně slyším, nebo se mě opravdu pokoušíte vydírat.“ Sylvestův hlas byl z těch tří nejtišší. „Musím vás zklamat. Tváříte se, jako by všichni Ultranauti táhli za jeden provaz. Někoho jiného by se vám možná podařilo oklamat, Sadžaki, ale mne rozhodně ne.“

„Přesto se můžete dočkat překvapení, až se příště budete snažit získat pomoc Ultrů.“ Sadžaki si ledabyle pohrával s kouskem dřeva. „Povězme si to na rovinu. Jestli odmítnete, ujišťuji vás, že kromě bezprostředních důsledků, které tím na sebe přivoláte, navíc nikdy neopustíte domovskou planetu.“

„A vy si myslíte, že by mi to vadilo?“

Voljovová kývla hlavou. „Ano, aspoň podle toho, co nám řekli naši agenti. Prý se snažíte sehnat prostředky na expedici do soustavy Delty Pavonis, doktore Sylveste.“

„Na Obrodu?“ Sylveste si odfrkl. „Máte špatné informace. Co bych tam, prosím vás, hledal?“

Skutečná Voljovová řekla: „Teď jasně lže. Dnes je to zřejmé, ačkoli tehdy jsem si jen pomyslela, že pověsti, které jsem slyšela, nebyly pravdivé.“

Sadžaki mezitím Sylvestovi něco odpověděl, nyní znovu mluvil Sylveste, jako by se bránil: „Ale jděte, je mi úplně jedno, co jste slyšeli. Nechápu, jak tomu můžete věřit. To bych nesměl mít v hlavě ani ždibec rozumu, abych se tam vypravil. Vždyť si to můžete snadno ověřit v databázi.“

„A to je taky divné,“ řekla skutečná Voljovová. „Přesně to jsem udělala, a ať se propadnu, jestli neměl pravdu. Podle tehdejších záznamů nebyl absolutně žádný důvod zvažovat vyslání expedice na Obrodu.“

„Ale právě jste řekla, že lhal…“

„Taky že lhal, samozřejmě – z dnešního pohledu je to dokonale prokázáno.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem se nad tím do hloubky nezamýšlela, ale je to opravdu hodně podivné. Dokonce paradoxní. Třicet let po tomto setkání odletěla expedice na Obrodu, což znamená, že ty pověsti byly nakonec pravdivé.“ Kývla k Sylvestovi zaujatému vzrušenou diskusí s jejím sedícím obrazem. „Tehdy přece ještě nikdo o Amarantech nic nevěděl! Takže odkud, k čertu, vlastně dostal nápad letět na Obrodu?“

„Musel vědět, že tam něco najde.“

„Ano, ale odkud tu informaci měl? Před jeho expedicí byly v soustavě pouze automatické sondy, ale neprováděly průzkum nijak zvlášť důkladně. Pokud vím, žádná neprozkoumala povrch planety natolik podrobně, aby našla důkaz, že na Obrodě kdysi existoval inteligentní život. Přesto to Sylveste věděl.“

„Což ovšem nedává smysl.“

„Já vím,“ povzdechla si Voljovová, „věř mi, že to dobře vím.“

Přistoupila ke svému dvojčeti u pařezu a naklonila se tak blízko k projekci Sylvesta, že Kuriová viděla odraz jeho pronikavých zelených očí v kouřových sklech jejích brýlí.

„Co jste vlastně věděl?“ zeptala se Voljovová. „A co víc, odkud jste to věděl?“

„Ten vám to nepoví,“ řekla Kuriová.

„Možná ne teď.“ Voljovová se usmála. „Ale zanedlouho tady bude sedět skutečný Sylveste, pak bychom mohli nějaké odpovědi získat.“

Než to dořekla, začal její náramek hlasitě zvonit. Ten zvuk Kuriová neznala, ale zjevně znamenal poplach. Umělé denní světlo se náhle změnilo na krvavě rudé a začalo blikat ve stejném rytmu jako zvonění.

„Co je?“ zeptala se Kuriová.

„Pohotovost.“ Voljovová si strhla projekční brýle a pozorně hleděla na malý displej vsazený do náramku. Také červeně blikal v dokonalém souladu s rudým světlem a zvoněním.

Kuriová viděla, jak přes displej běží slova, ale nedokázala je přečíst. „Jaká pohotovost?“ Dávala si pozor, aby Voljovovou příliš nerušila. Přestože si nevšimla, kdy se to stalo, postavy bez hlesu zmizely, vrátily se zpět do lodní paměti, která je prve přivedla k životu.

Voljovová vzhlédla, tvář měla náhle bledou. „Jde o jeden ze zbraňových kompletů.“

„Ano?“

„Odjistil se.“

11

Nedaleko Delty Pavonis, 2565

Běžely klikatou chodbou od paseky k nejbližší příčné výtahové šachtě.

„Jak to?“ hulákala Kuriová, aby ji bylo slyšet přes výstražné houkání. „Jak to, že se odjistil?“

Voljovová neplýtvala dechem na odpověď, dokud se nedostaly do čekající kabiny zdviže, pak přikázala lodi, aby je přepravila přímo do podélné výtahové šachty, aniž by dbala na obvyklé akcelerační omezení. Když se kabina pohnula, přetížení je obě přitisklo ke skleněné stěně, až jim málem vymáčklo vzduch z plic. Světla v kabině červeně blikala, Voljovová měla pocit, že i její srdce tepe ve stejném rytmu.

Přesto se jí podařilo promluvit: „Vím jen to, co jsem ti řekla. Všechny komplety jsou monitorovány. Ve zkázonosném jádru jednoho kompletu bylo zrovna zaznamenáno zvýšení energetického příkonu.“

Už nedodala, že důvod, proč vlastně monitorovací systém nainstalovala, spočívá v tom, že se víceméně nedávno jeden ze zbraňových kompletů pohnul. Dřív to žádný neudělal. Držela se naděje, že si ten přesun jen představovala, že to třeba byla halucinace způsobená osamělostí. Nyní však věděla, že o nic takového nešlo.

„Jak se může komplet odjistit?“

Dokonale rozumná otázka a natolik přímá, že Voljovové došly vyhýbavé odpovědi. „Jenom doufám, že závada je v monitorovacím systému,“ řekla, aby vůbec něco řekla, „nikoli ve zbrani.“

„Proč by se měla sama odjistit?“

„Nevím! Nevšimla sis, že to neberu zrovna na lehkou váhu?“

Výtah prudce zabrzdil, zajel do svislé šachty řadou nepříjemných škubnutí. Pak rychle padaly, tak rychle, že jejich hmotnost jako by zmizela.

„Kam se tak ženeme?“

„Samozřejmě do depozitáře.“ Voljovová se zabodla pohledem do rekruta Kuriové. „Nevím, co se děje, ale ať je to cokoli, chci se o tom přesvědčit na vlastní oči. Chci vidět, co ta zatracená bestie doopravdy udělala.“

„Odjistila se. Co ještě mohla udělat?“

„To právě nevím,“ řekla Voljovová tak klidně, jak jen bylo možné. „Zkusila jsem už všechny protokoly pro vyřazení z provozu – nic nezabralo. Takovou situaci jsem nepředvídala.“

„Přece nemůže zaujmout bojové postavení? Přece si sama nemůže vybrat cíl a vypálit?“

Voljovová se zahleděla na náramek. Možná je rozbitý, možná je závada opravdu v hlídacích psech. Doufala, že přesně tak to je, protože fakta, která teď náramek hlásil, byla opravdu hodně zlá.

Zbraňový komplet se dal do pohybu.

***

Falkender dodržel slovo. Ale nechat si od něj operovat oči opravdu nebylo nic příjemného, Sylveste chvílemi prožíval hotová muka. Chirurg zkoušel svou dovednost již celé dny, neboť slíbil, že obnoví základní funkce jako barevné vnímání, plynulý pohyb a schopnost vycítit hloubku, avšak Sylvesta zrovna nepřesvědčil, že na to má potřebné nástroje a zkušenosti. Sylvestovy oči nikdy nebyly dokonalé, Calvinovy možnosti byly tenkrát značně omezené, ale dal by přednost i nedokonalému vidění, jež mu Cal umožnil, před fádními barvami a trhanými pohyby. Den po dni však pochyboval, zda všechno to utrpení vyváží výsledek.

„Raději byste to měl vzdát, doktore.“

„Vyléčil jsem Slukovou,“ chlubil se Falkender, který mu zrovna tančil před očima jako křiklavě zbarvená deska vzdáleně připomínající člověka. „Vaše oči pro mě nejsou žádný problém.“

„A co z toho, i kdybyste mi je opravil. Nemůžu vidět mou ženu, protože Sluková nám nedovolí, abychom byli spolu. Stěny cely jsou pořád stěny cely, ať je vidím rozmazaně nebo zřetelně.“ Zmlkl, když mu vlna bolesti prošlehla za spánky. „Vlastně si nejsem jistý, jestli by mi nebylo líp, kdybych byl slepý. Tak by se mi alespoň skutečnost netlačila do hlavy prostřednictvím optických nervů pokaždé, kdykoli otevřu oči.“

„Vy nemáte oči, doktore Sylveste.“ Falkender otočil šroubováčkem a Sylvestovi vykvetly v hlavě růžové rozety bolesti. „Tak se laskavě přestaňte litovat. Nehodí se to k vám. Navíc je pravděpodobné, že zanedlouho budete mít příležitost zírat na něco jiného než jen na tyhle holé stěny.“

Sylveste ožil. „Snažíte se mi něco naznačit?“

„Jen to, že se události můžou dát do pohybu, pokud je aspoň zpolovice pravda, co jsem slyšel.“

„Nemohl byste se snažit trochu podrobněji?“

„Slyšel jsem, že sem brzy dorazí návštěva.“ Falkender doplnil svou poznámku dalším bolestivým rýpnutím.

„Nebuďte tak zatraceně tajemný. Tou návštěvou jistě nemáte na mysli tetu z třetího kolena.“

„Zaslechl jsem jen nějaké zvěsti, doktore Sylveste. Sluková vám určitě všechno včas řekne sama.“

„Na to bych nespoléhal.“

Sylveste si o svém významu pro Slukovou nedělal iluze. Dospěl již k nezvratnému přesvědčení, že si ho drží jen proto, aby jí poskytoval krátkodobé pobavení, že je cosi jako bájný netvor, neobvyklý a neokoukaný, ale naprosto neužitečný. Nebrala ho vážně, a pokud s ním hovořila, tak pouze ze dvou důvodů. Buď proto, že ji nebavilo mluvit do zdi, nebo že vymyslela nový způsob, jak ho verbálně mučit. Nejednou se zmínila, že ho uloží do mrazáku, dokud nevymyslí, co s ním.

„Udělala jsem dobře, když jsem tě nezabila, ale zajala,“ prohlašovala, „a netvrdím, že k ničemu nejsi, jenom momentálně nevím k čemu. Nelíbilo by se mi, kdyby z tebe měl mít prospěch někdo jiný.“

Sylveste si brzy uvědomil, že Slukové pramálo záleží na tom, zda je živý nebo mrtvý. Dokud existovala možnost, že by se jí mohl hodit, až se rovnováha sil v kolonii změní, nechávala ho naživu. Kdyby se rozhodla, že ho zlikviduje, aby se nemohl obrátit proti ní nebo aby se prostě zbavila nepohodlné přítěže, nedělala by si s tím těžkou hlavu.

Návaly bolesti postupně ustávaly, světlo přestalo blikat a spatřil téměř hodnověrné barvy. Zvedl před oči ruku a pomalu ji otočil dlaní nahoru. Na kůži měl rýhy a jemné vrásky, na něž se už nepamatoval, přesto to nemohlo být víc než několik desítek dní, nejvýš pár týdnů, co byl v labyrintu Amarantů oslepen.

„Jako nové.“ Falkender rovnal nástroje do dřevěné bedýnky. Podivnou rukavici ukládal jako poslední. Když si ji stáhl z drobné, žensky útlé ruky, splaskla jako medúza vyplavená na břeh.

***

„Rozsviť světlo,“ přikázala Voljovová do náramku, sotva výtah zpomalil v depozitáři.

Kabina zastavila a halu s mohutnými zbraněmi ozářilo tak ostré světlo, až musely přivřít oči.

„Který to je?“ zeptala se Kuriová.

„Počkej, musím se zorientovat.“

„Nezdá se, že by se něco pohybovalo.“

„Mně taky ne. Zatím.“

Voljovová se přitiskla ke skleněné stěně kabiny a snažila se dohlédnout na největší zbraň. Zaklela a poručila výtahu, aby klesl dalších dvacet třicet metrů, pak si konečně vzpomněla na kód, kterým se vypínalo poplašné blikání a houkání.

„Podívejte,“ řekla Kuriová do relativního ticha, které nastalo. „Tam se něco hýbe!“ Ukázala téměř svisle dolů.

Voljovová vyštěkla do náramku: „Zapnout všechny reflektory – depozitář zbraňových kompletů, kvadrant pět.“ Kuriová oznámila: „Podíváme se, co má ten svínskij něgodáj za lubem.“

„Vy jste to celou dobu věděla, že?“

„A co?“

„Že chyba není v monitorovacím systému.“

„Vlastně jo.“ Rozzářila se další světla. „Zatím jsem byla plná optimismu, Kuriová, ale už mi rychle dochází.“

Zbraňový komplet patřil k ničitelům planet. Voljovová neměla konkrétní představu, jak funguje, a nebyla si jistá, čeho je schopen. Před lety ho otestovala na nejnižší výkon proti malému měsíci. Podle odhadu – a ona byla na odhady velmi dobrá – by zbraň měla bez problémů zlikvidovat velkou planetu na vzdálenost stovek astronomických jednotek. Obsahovala jádro, které vykazovalo gravitační signaturu černé díry, přesto se naprosto nepochopitelně odmítalo vypařit. Naopak, jakýmsi záhadným způsobem vytvářelo soliton, stacionární vlnu v časoprostorové struktuře.

Právě tato zbraň nyní ožila, aniž by dostala příkaz. Pomalu se sunula halou po kolejnicích, které vedly do kosmu. Vypadala jako mrakodrap na projížďce městem.

„Musíme něco udělat, triumvire!“

„Tebe snad něco napadlo? Ráda tě vyslechnu.“

„No, neměla jsem moc času si to pořádně rozmyslet…“

„Tak už to vyklop, Kuriová.“

„Co takhle komplet zablokovat?“ Kuriová svraštila čelo, jako by ke všemu zrovna teď dostala migrénu. „Máte přece v téhle plechovce nějaké čluny, ne?“

„Tolik, kolik chceš –“

„Zablokujte výpust. Nebo vám to připadá moc brutální?“

„Výraz brutální nemám právě teď ve slovníku.“ Voljovová pohlédla na náramek.

Zbraň se pohybovala podél stěny jako obrněný slimák po slizké stopě. V podlaze haly se právě otevíral obrovský irisový uzávěr. Koleje tam končily, aby pokračovaly o patro níž. Komplet se blížil k otvoru.

„Zkusím vyslat jeden člun, jenže bude dlouho trvat, než odstartuje. Mám strach, že se tam nedostane včas…“

„Udělejte to!“ vykřikla Kuriová, každičký sval v její tváři svědčil o tom, jaké prožívá napětí. „Jestli se s tím budete ještě chvilku párat, přijdeme i o tuhle možnost!“

Voljovová přikývla, ale podezřívavě mrkla na Kuriovou. Co o tom ví? Zdálo se, že ji to vyvedlo z míry mnohem míň, než mělo, přesto byla nervóznější, než by čekala. Ale nápad s člunem nebyl špatný, ačkoli pochybovala, že bude mít úspěch.

„Potřebujeme ještě něco.“ Voljovová začala vydávat příkazy nižší osobnosti ovládající čluny.

Zbraň již napůl klesla do spodní haly.

„Co ještě?“

„Pro případ, že by to nevyšlo. Problém bude ve střeleckém prostředí. Právě odtamtud bychom měly na zbraňový komplet zaútočit.“

Kuriová zbledla. „To snad ne!“

„Chci tě mít v křesle.“

Řítily se k palubě se střeleckým stanovištěm, až je zrychlení málem přimáčklo na strop. Kuriová měla pocit, že se jí žaludek obrátí naruby. Voljovová zadávala příkazy do náramku. Několik strašlivě dlouhých vteřin jí trvalo, než získala přístup k té správné podosobnosti, další vyplýtvala, než překonala bariéru bránící neoprávněnému dálkovému ovládání člunu.

Trvalo celou věčnost, než se zahřály motory, než se uvolnilo ukotvení a než člun vyletěl z hangáru do kosmu. Voljovová klela, že ten zatracený krám ještě spí. Manévr byl dvojnásob složitý, neboť světlohonec stále zpomaloval.

„Pořád se snažím přijít na důvod, proč chce komplet ven,“ řekla Kuriová. „Má něco na dostřel?“

„Nejspíš Obrodu.“ Voljovová zvedla oči od náramku. „Ale v tom mu zabráníme.“

Právě tuto chvíli si vybrala Mademoiselle, aby se objevila v kabině výtahu, záhadně se tam vešla, aniž by jí Kuriová či triumvir Voljovová překážely. „Mýlí se. Nezabrání. Ovládám mnohem víc než jednu zbraň.“

„V tomhle máte prsty vy?“

„Proč bych to měla popírat?“ Mademoiselle se hrdě usmála. „Vyslala jsem svůj avatar do střeleckého prostředí, nevzpomínáte si? Teď řídí zbraňový komplet. Jeho jednání nemohu nijak ovlivnit. Nemám s ním kontakt, stejně jako pravá Mademoisellle na Žlutozemi nemá kontakt se mnou.“

Výtah brzdil, Voljovová studovala složité údaje na displeji náramku. Schematický hologram zobrazoval drobounký člun plující podél obrovského světlohonce, jako kdyby to byl štítovec, který si vybírá místo, kde se přisaje k boku žraloka.

„Ale vy jste mu dala příkaz,“ řekla Kuriová. „Víte zatraceně dobře, co má za lubem.“

„Příkaz byl velmi prostý. Pokud můj avatar získá ve střeleckém prostředí jakékoli prostředky, jimiž by mohl uspíšit ukončení naší mise, jeho prvořadým úkolem je tyto prostředky použít.“

Kuriová nevěřícně zavrtěla hlavou. „Sylvesta mám přece zlikvidovat já.“

„Zbraňový komplet dosáhne stejného výsledku mnohem dříve, než jsem předpokládala.“

„Ne,“ řekla Kuriová, když jí význam těch slov konečně došel. „Přece nezničíte celou planetu, abyste zabila jednoho chlapa?“

„Copak, zjistila jste, že máte svědomí?“ Mademoiselle stiskla rty a zavrtěla hlavou. „Zabít Sylvesta vás do rozpaků neuvádělo. Proč by vás měla znepokojovat smrt dalších lidí? Nebo je to jen otázka počtu?“

„Je to zkrátka…“ Kuriová zaváhala, protože věděla, že Mademoiselle je to úplně jedno. „Je to nelidské. Ale vlastně ani nečekám, že byste to pochopila.“

Kabina zastavila, dveře se otevřely do přístupové chodby ke střeleckému stanovišti, na podlaze bylo po kolena vody. Kuriové chvíli trvalo, než se zorientovala. Ve výtahu, jehož pohyb se podobal spíš volnému pádu, trpěla strašnou bolestí hlavy, ale teď začala ustupovat. Raději ani nemyslela na to, co ji mohlo způsobit.

„Rychle.“ Voljovová se začala brodit vodou.

„To vy naprosto nechápete,“ prohlásila Mademoiselle, „proč se obtěžuji zničit kolonii, jen abych zabila jediného muže.“

Kuriová spěchala za Voljovovou zaplavenou chodbou. „Zatraceně, v tom máte pravdu. Ale ať už to chápu nebo ne, pokusím se vás zastavit.“

„Kdybyste znala všechna fakta, drahé děvče, nedělala byste to. Naopak byste mě ještě pobízela.“

„Vaše chyba, že jste mi je neprozradila.“

Protáhly se průchodem v lodní přepážce, na druhé straně se na hladině rozhoupaly chcíplé údržbové krysy. Voda je vyplavila z potrubí, do něhož zalezly.

„Triumvire, kde je člun?“ zavolala Kuriová.

„Parkuje venku před výpustí.“ Voljovová se otočila a podívala se Kuriové do očí. „Zbraň se ještě neobjevila.“

„Znamená to, že jsme vyhrály?“

„Znamená to, že jsme ještě neprohrály. Přesto tě chci na střeleckém stanovišti.“

Mademoiselle sice zmizela, ale její netělesný hlas bez ozvěny zněl chodbou. „Je to naprosto zbytečné. Není tam jediný obvod, který bych nedokázala ovládnout. Nebudete k ničemu, Kuriová.“

„Tak proč se mi to tak usilovně snažíte rozmluvit?“

Mademoiselle neodpověděla.

Voljovová s Kuriovou běžely dál, voda šplouchala o stěny. Za dvojicí přepážek se konečně dostaly ke stropnímu poklopu na střelecké stanoviště. Když se hladina uklidnila, Voljovová se zamračila. „Slyšíš ten rachot?“

„Něco se tam děje.“

Obě zvedly hlavy.

„Vychází to ze střeleckého stanoviště.“

Vysoké svištění připomínalo řev přetíženého soukolí prastarého stroje.

„Co je to?“

„Nevím.“ Voljovová se odmlčela. „A pokud vím, doufám, že se mýlím. Podíváme se dovnitř.“

Voljovová sáhla nahoru a trhla poklopem. Sprška lodního slizu jim pokropila ramena a dolů sjel litinový žebřík. Hluk zesílil. Ze střeleckého stanoviště vycházela jasná záře, ale chvěla se, jako by se uvnitř něco pohybovalo. A pohybovalo se to hodně rychle.

„Iljo, vůbec se mi to nelíbí.“

„Vítej do klubu.“

Světlohoncem projel mohutný otřes a současně náramek zazvonil. Obě spadly do vody, narazily na kluzké stěny. Kuriová se snažila dostat na nohy, když ji spláchla vlna kalu. Pořádně si toho svinstva lokla a vzpomněla si na blátivé zákopy na Skyově vítězství. Voljovová ji chytila za lokty a zvedla. Kuriová kašlala a plivala, ale té příšerné pachuti se nezbavila.

Náramek opět zazvonil.

„Zatraceně, co se zase –“

„Člun,“ řekla Voljovová. „Právě jsme o něj přišly.“

„Komplet ho odstřelil?“

Voljovová zakašlala. Obličej měla mokrý. Sama se musela pořádně nalokat. „Pokud tomu rozumím, zbraňový komplet se k němu ani nedostal. Zvládl to obranný systém. Loď se obrátila proti člunu.“

Ze střeleckého stanoviště nad nimi se pořád ozývaly děsivé zvuky.

„Opravdu tam mám jít?“

Voljovová přikývla. „Jediná možnost, která nám teď zůstala, je dostat tě do křesla. Ale nedělej si starosti. Jsem za tebou.“

„Dobře ji poslouchejte,“ řekla zničehonic Mademoiselle. „Máte udělat něco, k čemu sama nemá odvahu.“

„Nebo implantáty!“ vykřikla Kuriová nahlas.

„Cos říkala?“ zeptala se Voljovová.

„Ale nic.“ Kuriová položila nohu na nejnižší příčku. „Jen jsem poradila mému vnitřnímu hlasu, ať se jde vycpat.“ Noha jí sklouzla. Vytáhla se nahoru a nakoukla do krátkého průlezu na střelecké stanoviště.

„Nedostanete se tam,“ řekla Mademoiselle. „Ovládám křeslo. Jakmile do kabiny strčíte hlavu, přijdete o ni.“

„Doufám, že zahlédnu, jak se při tom budete tvářit vy.“

„Kuriová, copak jste to ještě nepochopila? Ztráta vaší hlavy by znamenala jen drobnou nesnáz.“

Postoupila o další příček už viděla na křeslo. V šílených výkyvech se zmítalo v kardanovém závěsu. Na takovou akrobacii nebylo zkonstruováno. Kabina páchla ozonem a rozpáleným olejem z kluzných ložisek.

„Iljo!“ zavolala, aby překřičela rámus. „Když jste to postavila, určitě víte, jak tomuhle kolotoči odříznout energii.“

„Samozřejmě že vím, ale nemůžu to vypnout, když potřebuju, aby ses napojila na střelecké prostředí.“

„Stačí, když odříznete to zatracené křeslo.“ Voljovová se zamyslela, a Kuriová si představila, jak si vybavuje schéma rozvaděče střeleckého stanoviště, který nejspíš sestrojila před desítkami let subjektivního času. Od té doby zřejmě nebylo nutné přívod elektrické energie modernizovat. „No,“ řekla Voljovová po chvíli. „Myslím, že bych mohla přerušit hlavní přívod energie…“

Otočila se a kvapně se brodila chodbou. Znělo to prostě, přerušit přívod energie, ale Kuriová si pomyslela, že Voljovová nejspíš spěchá pro nějaký speciální nástroj. Určitě nezbývalo mnoho času. Ale ne, vždyť triumvir u sebe má malý laser na odebírání vzorků z kapitána Brannigana.

Vteřiny míjely. Kuriová v duchu viděla, jak se zbraňový komplet vynořuje z lodního trupu a odlétá do kosmu, jak se zaměřuje na Obrodu a chystá se vyslat smrtící gravitační pulz. Rachot ustal, světlo se uklidnilo.

Křeslo nehybně spočívalo v kardanovém závěsu jako trůn uvězněný v elegantní kruhové kleci.

Voljovová vykřikla: „Je tady sekundární zdroj energie. Střelecká kabina se na něj napíchne, jakmile zaregistruje pokles příkonu z hlavního rozvaděče. Asi nemáš zrovna moc času, aby ses dostala do křesla…“

Kuriová se protáhla průlezem do kabiny. Hrany litinových kruhů jí náhle připadaly nějak ostřejší. Přeskočila elektrické kabely a prosmýkla se mezi závěsy kardanu. Křeslo se pořád nehýbalo, ale čím blíž byla, tím míň prostoru měla, pokud by se znovu roztočilo. Kdyby se to stalo teď, pomyslela si, stěny by byly na jeden ráz vymalovány lepkavou červení.

Konečně seděla v křesle. Připoutala se, a sotva zacvakla sponu, křeslo zakvílelo a pohnulo se. Kruhy kardanu svištěly, měnily směr otáčení, házely křeslem dozadu, dopředu a do stran, až ztratila orientaci. Cítila, jak jí při každém dalším krkolomném zhoupnutí lezou oči z důlků, nicméně křeslo se určitě natřásalo méně divoce než prve.

Nechce mě zabít, ještě ne, pomyslela si Kuriová, jenom zastrašit.

„Nesnažte se připojit,“ pravila Mademoiselle.

„Protože by vám to mohlo pokazit váš roztomilý plán?“

„Ale to vůbec ne. Dovolte, abych vám připomněla, že tam na vás čeká Krádce slunce.“

Křeslo dosud jančilo jako divoká klisna, ale ne natolik, aby Kuriové překáželo v myšlení. „Možná vůbec neexistuje,“ odpověděla v duchu. „Třeba jste si ho jen vymyslela, abyste měla na mě další páku.“

„Tak do toho.“

Kuriová si spustila na hlavu přilbu, vířící kabina zmizela. Položila dlaň na spínač rozhraní. Stačil by mírný stisk, aby se obvod uzavřel a její psýché bylo vtaženo do abstraktního světa vojenských manévrů, známého jako střelecké prostředí.

„Nedokážete to, že? Protože mi věříte. Jakmile navážete spojení, nebude cesty zpátky.“

Zvýšila tlak a ucítila, jak se spínač pohnul, málem se sepnul. Potom, ať už to způsobil nevědomý vzruch v nervové tkáni, postsynaptické vybuzení svalu, nebo proto, že částí mysli věděla, že to musí udělat, zmáčkla spínač na doraz. Obklopilo ji střelecké prostředí, jak to už nejmíň tisíckrát zažila při taktických simulacích. Nejprve přišly prostorové údaje – přestala vnímat své tělo, nahradilo je zobrazení světlohonce a jeho bezprostředního okolí, které následně překryla posloupnost takticko-strategických hodnot, jež se neustále aktualizovaly, opravovaly vlastní prognózy a v reálném čase bleskurychle extrapolovaly simulace.

Přizpůsobila se.

Zbraňový komplet zaujal postavení několik set metrů od trupu Nostalgie nekonečna. Hrot mířil ve směru letu, přímo na Obrodu. Kuriová věděla, že při klesající rychlosti světlohonce kalkuluje s nepatrným relativistickým ohybem paprsků. Nedaleko výpusti, kterou komplet použil, si všimla poškozeného lodního pláště a tmavé šmouhy, která tam zbyla po zničeném člunu. Vnímala jemné mravenčení, když se zapojily samoopravovací systémy. Detektory zaregistrovaly gravitační vlny vyzařující ze zbraňového kompletu. Přes Kuriovou se začaly přelévat periodické, ale stále se zrychlující emise. Černé díry ve zbrani rotovaly čím dál zběsileji, až vznikl torus.

Cosi ji zvětřilo, nikoli zvenčí, ale přímo uvnitř střeleckého prostředí.

„Krádce slunce ví, že jste se připojila,“ řekla Mademoiselle.

„Nevadí.“ Kuriová zastrčila abstraktní ruce do kyberneticky znázorněných rukavic. „Vstupuju do lodní obrany. Nepotřebuju víc než několik vteřin.“

Ale něco nebylo v pořádku. Tentokrát vnímala zbraně jinak než při simulacích. Odmítaly ji poslouchat. Instinktivně pochopila, že se připojila k probíhající bitvě.

Mademoiselle, nebo spíš její avatar se snažil zablokovat obranu na trupu, aby se neobrátila proti zbraňovému kompletu. Komplet sám byl mimo dosah Kuriové, zahalený množstvím ohnivých stěn. Ale kdo klade Mademoiselle odpor a pokouší se tyto zbraně použít? Samozřejmě Krádce slunce.

Už ho dokázala vycítit. Ohromný, mocný, ale také neviditelný a prohnaný, pečlivě maskující své kroky jako rutinní přesuny dat. Po léta to fungovalo a Voljovová o jeho přítomnosti nevěděla. Jenže teď neměl na maskovací manévry čas, jako když vysoká vlna přinutí kraba, aby opustil skrýš a rozběhl se do jiné. Tato třetí osobnost ve střeleckém prostředí vůbec nebyla ani přibližně lidská, ani nebyla tak přízemní jako běžné simulované osobnosti. Kuriová měla pocit, že Krádce slunce je čistá myšlenka, jako by nikdy nebyl ničím jiným než existencí zakódovanou v datech a jako by se ani ničím jiným nemohl stát.

Byl jako absolutní nic, ale ta nicota naprosto nepochopitelným způsobem dosáhla děsivého stupně organizace.

Skutečně vážně uvažuje, že s ním spojí své síly?

Možná. Pokud to zastaví Mademoiselle.

„Ještě pořád můžete vycouvat,“ ozvala se Mademoiselle. „V této chvíli je zaměstnán, nemůže mrhat energií na to, aby vás napadl. Ale za okamžik už to může být jiné.“

Teď měla Kuriová zaměřovači systémy alespoň pod kontrolou, přestože reagovaly pomalu. Uzavřela celou hmotu zbraňového kompletu potenciálním polem anihilace. Stačilo, aby se Mademoiselle vzdala ovládání zbraní, i kdyby jen na mikrosekundu, aby je mohla otočit, zamířit a vypálit.

Cítila, jak odpor Mademoiselle slábne. Zdálo se, že Kuriová – nebo spíš Krádce slunce – vyhrává.

„Nedělejte to,“ zašeptala Mademoiselle. „Nevíte, co je v sázce…“

„Tak mi to prozraďte, vy potvoro. Prozraďte mi, proč je to tak strašně důležité.“

Zbraňový komplet se začal vzdalovat od lodi, Mademoiselle se nepochybně obávala o jeho bezpečí. Ale pulzy gravitačních vln se zrychlovaly, nyní už byly příliš rychlé na to, aby se daly od sebe odlišit.

Kuriová netušila, za jak dlouho může zbraňový komplet vypálit, ale předpokládala, že jde jenom o vteřiny.

„Poslouchejte, Kuriová,“ řekla Mademoiselle. „Chcete se dozvědět pravdu?“

„Zatraceně, to si pište, že chci.“

„Tak se na ni raději připravte. Zanedlouho se všechno dozvíte.“

A potom ucítila, jak ji něco vytahuje ze střeleckého prostředí někam úplně jinam. Zvláštní bylo, že to vypadalo, jako by se dostala do nějaké části své osobnosti, o níž až do této chvíle nevěděla.

Ocitla se za frontovou linií nedaleko bublin chameleoních stanů, v nichž byly lazarety a předsunuté velitelství. Azurovou oblohou nad táborem pluly mraky, nad nimi se ve stratosféře rozplývaly kondenzační stopy jako sekret obrovské olihně. Po nebi se míhala proudová letadla s šípovými křídly. Pod nimi poletovaly výzvědné bezpilotní letouny a ještě níž kroužily nad bojištěm bachraté dopravní helikoptéry, které se občas snesly na zem a vyvrhly obrněná vozidla, pěší jednotky, ambulance nebo ozbrojené servuly. Na okraji tábora byla přistávací plocha porostlá žlutou trávou, na blocích parkovalo šest deltovitých samokřídel, letounů bez oken, jejichž povrch dokonale napodoboval sluncem sežehlou zem, ústrojí pro svislý start a přistání odkryté kvůli technické kontrole.

Kuriová zakopla a upadla do trávy. Měla na sobě chameleóni stejnokroj, který hned přijal skvrnité maskovací zbarvení. Nesla lehkou pušku, slitina pažby se vytvarovala přesně podle její dlaně. Na plochém stínítku sklopeném z okraje přilby, kterou měla na hlavě, viděla aktuální termogram bojiště v nepravých barvách, přenášený z výzvědného letounu. „Tudy, prosím.“

Vojenský policista ukázal na jeden stan. Uvnitř jí pobočník odebral zbraň, dotkl se identičipu a odložil ji na polici k osmi dalším, které se lišily palebnou silou, od projektilové pušky, jako byla její, až po útočné automaty středního dosahu a AH zbraně natolik nebezpečné, že by si žádný voják nepřál, aby je nepřítel použil na stejném kontinentu, na němž se právě nachází. Údaje z výzvědných letounů zablikaly a zmizely, odříznuty ochranným štítem kolem stanu. Zvedla ruku, otočila stínítko nad okraj přilby a současně si odhrnula z očí pramen zpocených vlasů.

„Projděte stanem, Kuriová.“

Vedli ji do odděleného zadního prostoru uličkou mezi skládacími lůžky se zraněnými vojáky, roboti-zdravotníci tiše bzučeli a natahovali se nad pacienty jako zelené mechanické labutě. Zvenčí uslyšela zavytí proudových motorů a pak řadu výbuchů, až se zem zatřásla, ale ve stanu jako by si toho nikdo ani nevšiml.

Nakonec se dostala do malého čtvercového oddělení vybaveného pouze psacím stolem. Stěny byly ověšeny vlajkami národů Severní koalice a na rohu stolu stál na bronzovém podstavci veliký fyzický glóbus Skyova vítězství. Glóbus znázorňoval pouze pevniny a typy terénu, nikoli zuřivě soupeřící strany a politické hranice. Ale Kuriová mu věnovala pouze zběžný pohled, protože veškerou její pozornost zaujal člověk za stolem, muž v nevýrazně šedé vojenské blůze plné knoflíků, se zlatými nárameníky a nápadnou řadou medailí SK na prsou, černé vlasy měl ulízané dozadu ve zřetelných pruzích. „Omlouvám se,“ řekl Fazil, „že se to muselo odehrát takhle. Ale teď jsi tady…“ Gestem obsáhl prostor. „Posaď se, musíme si promluvit. Vypadá to, že velmi naléhavě.“

Kuriová si mlhavě vzpomněla na jiné místo. Vybavila si kovovou kabinu s křeslem, a přestože ji ta vzpomínka znervózňovala, jako by ji tlačil čas, připadala jí nereálná ve srovnání s tímhle stanem. Fazil vypadal přesně tak, jak si ho pamatovala (odkud si ho pamatuju? napadlo ji), ačkoli na líci měl jizvu, na kterou si nevzpomínala, a nechal si narůst knír nebo na něm něco změnil (nebyla si tím jistá), buď byl širší, nebo delší, ale rozhodně si nevybavovala ty frajerské špičky nad koutky rtů.

Poslechla a usedla na skládací židli.

„Mademoiselle se obávala, že by k tomu mohlo dojít,“ řekl Fazil, rty pod knírem se mu stěží pohybovaly. „A tak přijala jistá opatření. Ještě na Žlutozemi ti implantovala řadu uzavřených pamětí. Měly být aktivovány – zpřístupněny tvé vědomé mysli – pouze dojde-li k závěru, že to bude užitečné.“ Natáhl ruku a roztočil glóbus, po chvíli ho prudce zastavil. „Proces otevírání těchto pamětí začal již ve výtahu. Vzpomínáš si na ten záchvat migrény?“

Kuriová hledala nějaký záchytný bod, nějakou objektivní realitu, jíž by mohla věřit. „Co má tohle znamenat?“

„Čas navíc,“ řekl Fazil. „Tohle všechno vybrala Mademoiselle z tvých vzpomínek, například naše setkání. Nepřipadá ti to jako tenkrát, když jsme se viděli poprvé na Pahorku 78, zlato? Bylo to za tažení centrálních provincií před druhou ofenzívou na Poloostrov. Poslali tě ke mně, protože jsem potřeboval na infiltraci schopného vojáka, který zná nechráněné sektory na území SK. Byli jsme skvělý tým, ne? A to v nejednom ohledu.“ Přihladil si knír a poklepal na glóbus. „Samozřejmě jsem tě sem nepřivedl – nebo spíš Mademoiselle – jen kvůli vzpomínání. Již samotný fakt, že ti byla tato vzpomínka zpřístupněna, znamená, že se máš dozvědět jisté skutečnosti. Otázka zní – jsi na ně připravena?“

„Pochopitelně jsem.“ Kuriová se zarazila. Příliš Fazilovi nerozuměla, navíc ji pořád obtěžovala vzpomínka na jakési křeslo v kovové kabině. Měla pocit, že tam zůstalo něco nedořešeného, že je opustila během řešení. Cítila, že ať už ta kabina je kdekoli, ona by měla být právě tam a měla by se zapojit do boje. Tušila, že mnoho času nezbývá, že tato situace je jen odvrácení pozornosti.

„S tím si nedělej starosti,“ řekl Fazil, jako by jí četl myšlenky. „Tohle se neodehrává v reálném čase, dokonce ani ne v urychleném čase střeleckého prostředí. Copak se ti ještě nestalo, že tě někdo prudce probudil ze sna, a přesto bylo to, co udělal, včleněno do tvého snu dlouho před tím, než ses doopravdy probudila? Víš, jak to myslím – tvůj pes ti olizuje obličej, aby tě probudil, ale ve snu spadneš z lodě do moře. A přesto jsi byla na té lodi během celého snu.“ Odmlčel se. „Vzpomínky, Anno, vzpomínky se vybavují okamžitě. Ten sen ti připadal skutečný, ale vytvořil se teprve v okamžiku, kdy ti pes začal olizovat obličej. Vznikl zpětně. Nikdy jsi ho doopravdy neprožila. Stejné je to i s těmito vzpomínkami.“

Díky Fazilově zmínce o střeleckém prostředí si uvědomila, co je to za kabinu. Naléhavě cítila, že by se tam měla vrátit. Detaily boje, který se tam odehrával, jí sice stále unikaly, ale věděla, že je velmi důležitý.

„Mademoiselle mohla vybrat kterékoli místo z tvé minulosti,“ pokračoval Fazil, „nebo vytvořit úplně nové. Ale měla pocit, že bude lepší, když se ocitneš v prostředí, kde se rozhovor o vojenských záležitostech bude zdát přirozený.“

„O vojenských záležitostech?“

„Přesněji řečeno o válce.“ Usmál se, takže se špičky jeho kníru na okamžik pozvedly jako části konzolového zvedacího mostu. „Jenže o téhle válce jsi určitě nikdy ani nečetla. Na to se odehrála příliš dávno.“ Nečekaně vstal, urovnal si blůzu a upravil si opasek. „Ale bude lepší, když podrobnosti odložíme, dokud se nepřesuneme do instruktážní místnosti.“

12

Planeta Skyovo vítězství, soustava 61 Cygni A, 2483 (simulace)

V instruktážní místnosti, kam ji Fazil zavedl, se ocitla poprvé v životě. Byla tak velká, že se očividně nemohla vejít do stanu. Našíř měla asi dvacet metrů, podél stěny vedl ochoz s kovovým zábradlím. A přestože projekční aparáty nebyly pro Kuriovou nic nového, tenhle dokázal něco neuvěřitelného. Projekce pokrývala celou podlahu.

Byla to mapa Galaxie.

Ale žádné přístroje, které znala, by ji tak nedokázaly zobrazit. Nejenže viděla celou Galaxii, ale doslova vnímala každičkou hvězdu, od nejchladnějšího černého trpaslíka, v němž už prakticky ustala nukleární reakce, až po nejjasnějšího, doběla rozžhaveného veleobra. Nezdálo se, že by se hvězdy objevovaly, teprve když se na ně podívala. Připadalo jí, jako by celou Galaxii obsáhla jediným pohledem, vnímala ji jako celek.

Počítala hvězdy.

Bylo jich čtyři sta šedesát šest miliard tři sta jedenáct milionů devět set dvacet dva tisíc osm set jedenáct. Zatímco je pozorovala, jeden z bílých obrů vzplál a proměnil se v supernovu, proto jednu hvězdu odečetla.

„Je to trik,“ řekl Fazil. „Racionalizace. V Galaxii je víc hvězd než buněk v lidském mozku, takže kdybys je měla znát všechny, zaměstnaly by nepřijatelně velkou oblast tvé paměti. Což neznamená, že se pocit vševědoucnosti nedá simulovat.“

Zobrazení Galaxie bylo ve skutečnosti příliš podrobné, aby mohlo být označeno za galaktickou mapu. Nejenže každá hvězda věrně odpovídala svým astrofyzikálním veličinám, ať už šlo o barvu, magnitudu, svítivost, polohu, prostorovou rychlost a jednoduchý či dvojhvězdný systém, ale byly tam i sféry vznikajících hvězd, mračna jemně zářících kondenzujících plynů se žhnoucími uhlíky hvězdných zárodků. Byly tam také mladé hvězdy obklopené disky protoplanetárního materiálu a na místech, na něž se zahleděla, celé planetární soustavy kroužící kolem centrálních sluncí jako hodně zrychlená miniaturní planetária. Nechyběly ani velmi staré hvězdy, které odhodily slupky fotosfér a obohatily o další prvky řídkou mezihvězdnou látku – rezervoár příštích pokolení hvězd, planet a civilizací, které jednou vzniknou. Byly tam rovněž pravidelné i beztvaré zbytky supernov, expandující chladnoucí mlhoviny vyzařující energii do mezihvězdného prostoru. Občas v nitru těchto hvězdných zániků spatřila čerstvý pulzar vysílající rádiové impulzy, jejichž periody se vytrvale, leč naprosto přesně zpomalovaly jako hodiny v nějakém zapomenutém císařském paláci, které budou od posledního natažení tikat, dokud nezmlknou, a intervaly mezi tiknutími se budou prodlužovat až k mrazivé věčnosti. Jinde nalezla na místech vychladlých hvězd černé díry, a jednu zvlášť masivní (ačkoli momentálně dřímající) ve středu Galaxie, obklopenou houfem hvězd odsouzených k záhubě, které do ní budou po spirálovité dráze padat tak dlouho, až se jednoho dne zřítí pod kritický poloměr, a než budou zcela rozdrceny, rozpoutají apokalyptický výtrysk paprsků X.

V tomto obrazu Galaxie však bylo víc zajímavých věcí než jen astrofyzika. Nové vzpomínky se naprosto tiše rozprostřely přes ty předchozí. Kuriová náhle věděla, že Galaxie je plná života, že miliony kultur jsou jakoby náhodně rozesety po celém obrovském, pomalu rotujícím disku.

Jenže to byla minulost, dávná, velmi dávná minulost.

„Tak to vypadalo přibližně před miliardou let,“ poznamenal Fazil. „Vzhledem k tomu, že vesmír je pouze patnáctkrát starší, je to docela pořádný kus času, zvláště podle galaktických časových souřadnic.“ Opíral se o zábradlí na ochozu vedle ní, jako by byli dvojice zahleděná na své odrazy na tmavé hladině kachního rybníčku poseté kousky chleba. „Abych ti to trochu přiblížil, představ si, že před miliardou let lidstvo ještě neexistovalo. Vlastně ani dinosauři ne, vyvinuli se teprve před necelými dvěma sty miliony roky, což je asi pětina doby, o níž mluvíme. Kdepak, jsme hluboko v čase před kambriem. Na Zemi sice byl život, ale nic mnohobuněčného, nanejvýš nějaké houby.“ Fazil se znovu zahleděl na zobrazení Galaxie. „Ale tak tomu nebylo všude.“

Zhruba milion kultur (ačkoli by dokázala zjistit naprosto přesné číslo, připadalo jí náhle dětinsky puntičkářské vůbec se o to pokoušet, jako by počítala Fazilův věk nikoli na roky, ale na měsíce) nepovstal ve stejný čas, ani neměly stejně dlouhé trvání. Podle Fazila (přestože i ona to na nějaké základní rozumové úrovni chápala) teprve před čtyřmi miliardami let dosáhla Galaxie potřebného stavu, v němž mohly vzniknout inteligentní civilizace. Jakmile byl tento stupeň minimální galaktické vyzrálosti jednou dosažen, neobjevily se všechny kultury současně, ale inteligence se vynořovala postupně. Některé civilizace vznikly na světech, kde byla z nějakého důvodu rychlost evolučních změn pomalejší, než bylo běžné, nebo tam byly formy života vystaveny většímu počtu katastrofických zvratů než jinde.

Avšak pozvolna, dvě tři miliardy let poté, co se na mateřských planetách objevil život, začaly některé civilizace létat vesmírem. Jakmile bylo dosaženo tohoto bodu, většina druhů se rychle šířila po Galaxii, přestože zde vždy existovalo několik kultur, které se raději držely doma a kolonizovaly pouze vlastní sluneční soustavu či bezprostřední okolí své planety. Převážně však byla expanze hodně prudká, něco mezi desetinou až setinou rychlosti světla. Možná se to zdá pomalé, ale ve skutečnosti to bylo závratné tempo, uvážíme-li, že Galaxie je miliardy let stará a pouze sto tisíc světelných let široká. Kdyby cestovatele nic neomezovalo, mohli by ji ovládnout v zanedbatelném čase několika desítek milionů let. A pokud by Galaxii ovládla jediná imperiální moc, možná by bylo všechno jinak.

Namísto toho se první civilizace rozpínala pomalu, a narazila na expanzní vlnu druhé, mladší kultury. Mladší civilizace na tom nebyla technicky hůř než ta první, ani nebyla o nic méně rozpínavá, když přišlo na věc. Došlo k něčemu, co lze z nedostatku lepších výrazů nazvat galaktickou válkou – dvě rozpínající se impéria o sebe škrtla jako obrovité setrvačníky, až to zajiskřilo. Postupně se do boje zapojilo na tisíc dalších kultur na vzestupu, které létaly kosmem. Kolik bylo mateřských jazyků bojovníků, tolik existovalo pro ten konflikt názvů. Některé ani nelze významově převést do lidské řeči, ale několik kultur ho pojmenovalo stejným jménem, které lze víceméně přesně přeložit, byť s ohledem na problémy mezidruhové komunikace, jako Soumračná válka.

Tato válka zahrnula celou Galaxii (a dvě menší satelitní galaxie poblíž Mléčné dráhy) a stravovala nejen planety, ale kompletní sluneční a hvězdné soustavy, skupiny hvězd i celá spirální ramena. Kuriová si všimla, že pozůstatky této války jsou stále patrné, pokud člověk ví, kam se dívat. V některých oblastech Galaxie existovalo nezvyklé nahromadění mrtvých hvězd, jinde se nacházela dosud zářící slunce v nezvyklých seskupeních. Zbytky zbraní byly rozesety na světelné roky daleko. V rozsáhlých pustinách zbyla místo hvězd a planetárních systémů jen vychladlá drť. Soumračná válka trvala velmi dlouho, dokonce déle než vývoj nejžhavějších hvězd. Ale na časové ose Galaxie byla milosrdně krátká jako náhlá křeč.

Je pochopitelné, že z toho žádná kultura nevyšla nedotčena. Žádný soupeř, který se do Soumračné války zapojil, z ní nevyšel stejný, ať vítěz či poražený. Přestože válka byla podle galaktického měřítka krátká, pro jednotlivé druhy trvala příšerně dlouho. Byla dost dlouhá na to, aby se vyvinuly, upadly, spojily se nebo asimilovaly s jinými druhy, aby se přetvořily k nepoznání, nebo dokonce přeskočily z organického do strojového života. Některým se to podařilo i zpětně, staly se stroji a pak se vrátily k organické formě, když to vyhovovalo jejich záměrům. Jiné úplně zmizely z válečné scény. Další přetvořily svou podstatu na data a našly nesmrtelnost v pečlivě skrytých počítačových maticích. A některé se obětovaly.

Ale nakonec se objevila jedna civilizace silnější než ostatní. Možná to byl původně bezvýznamný druh, který měl jen štěstí a na troskách po tom velkém boji získal nadvládu. Nebo možná byl výsledkem koalice, sloučením několika druhů unavených bojem. Vlastně na tom ani nezáleží, sami nejspíš neměli přesné údaje o svém původu. V té době už to byl strojově chimérický druh s reziduálními znaky obratlovců. Ani se neobtěžoval dát si nějaké jméno.

„Přesto jméno získali,“ řekl Fazil, „ať se jim líbilo či ne.“ Kuriová pohlédla na svého manžela. Zatímco jí vyprávěl příběh o Soumračné válce, konečně vyrozuměla, kde vlastně je a jak je to všechno nereálné. Fazilova zmínka o Mademoiselle se jí konečně spojila se vzpomínkou na skutečnost. Zcela zřetelně si nyní vybavila střeleckou kabinu a pochopila, že tyto falešné útržky její minulosti jsou pouze krátkou přestávkou. Vedle ní nestál pravý Fazil, přestože byl tak skutečný jako manžel z jejích vzpomínek. „Jak se jim říkalo?“ zeptala se.

Chvíli váhal, pak odpověděl téměř s teatrální vážností: „Zmarové. A to z důvodu, který ti bude zanedlouho jasný.“

A potom jí řekl zbytek. Jakmile jí to došlo, jakmile vstřebala to obrovité poznání, mrazivé jako ledovec, věděla, že už to nikdy nezapomene. A věděla ještě něco, co mělo být hlavním cílem této odbočky, jak předpokládala. Pochopila, proč Sylveste musí zemřít.

A pokud při tom vezme za své i celá planeta, že je to rozumná cena.

***

Strážní vešli dovnitř, právě když Sylveste zadřímal, vyčerpán poslední operací.

„Probuďte se, ospalče,“ řekl vyšší, rozložitý muž se svěšeným šedým knírem.

„Co chcete?“

„Přece vám nezkazíme překvapení,“ řekl druhý strážný s tváří lasičky, který držel pušku.

Vedli ho záměrně tak, aby ztratil orientaci, příliš často odbočovali, aby šlo o náhodu. Brzy uspěli. Sektor, kam dorazili, Sylveste neznal, Sluková buď dala starou Výspu zrenovovat, nebo vyhloubili úplně nové tunely. Napadlo ho, že jej stěhují do jiné cely, ale pak si uvědomil, že je to nepravděpodobné, protože v té staré měl čerstvě povlečenou postel a nechal tam všechny svršky. Ale Falkender mu prozradil, že se jeho postavení změní, neboť se blíží návštěva, takže už je možná tady.

Zanedlouho však zjistil, že jeho přesun nemá s návštěvníky nic společného.

Strážní otevřeli celu, která nebyla o nic méně spartánská než ta jeho, stěny měla stejně holé a ve dveřích podobný otvor na jídlo. Zaplavil ho tentýž zdrcující pocit, že zdi jsou nekonečně tlusté a sahají do hlubin stolové hory. Na okamžik se mu zdálo, že ho šálí smysly a že ho strážní oklikou zavedli do původního vězení. Alespoň se prošel…

Sotva však vstoupil dovnitř, bylo jasné, že to není jeho cela. Na posteli seděla Pascale, a když vzhlédla, pochopil, že je stejně překvapená jako on.

„Máte hodinu.“ Strážný s knírem rozverně plácl svého kolegu po zádech.

Pak se dveře zavřely a Sylveste přistoupil k Pascale.

Když ji viděl naposledy, měla na sobě svatební šaty, lesklé vlasy vyčesané vzhůru, kolem vířily optikomy jako armáda pohádkových bytostí. Mohl to být klidně i sen. Teď nosila šedivou beztvarou kombinézu stejně jako Sylveste. Černé vlasy měla zplihlé, oči zarudlé bezesnými nocemi nebo pláčem, možná obojím. Vypadala hubenější a menší, než si ji pamatoval, možná proto, že se choulila na posteli, bosé nohy zkřížené pod sebou, a bílá místnost kolem ní se zdála tak velká.

Nepamatoval si, že by působila tak křehce, a stěží dokázal uvěřit, že tato krásná žena je jeho manželka. Vzpomněl si na noc, kdy došlo k prvnímu převratu. Zůstala s ním na vykopávkách a dál zkoušela jeho trpělivost zvědavými otázkami, kterými později otevřela všechny jeho staré rány, takže si uvědomil, čeho všeho je vlastně schopen. Připadalo mu velmi zvláštní, že je okolnosti nakonec svedly dohromady v této pusté cele.

„Ubezpečili mě, že jsi naživu,“ řekl Sylveste, „ale bál jsem se, že lžou.“

„Já se dozvěděla, že jsi zraněný.“ Pascalin hlas byl velmi tichý, jako by nechtěla roztříštit sen tím, že by promluvila nahlas. „Odmítali mi prozradit, co se ti stalo, a já se stejně příliš nevyptávala, protože jsem se na rozdíl od tebe bála, že by mi mohli říct pravdu.“

„Oslepili mě.“ Sylveste se dotkl tvrdého povrchu svých očí. Udělal to poprvé od operace. Místo výbuchu bolesti, na niž si zvykl, pocítil jen slabé bodnutí, které okamžitě zmizelo.

„Ale teď už zase vidíš?“

„Ano, jenže teprve při pohledu na tebe mě to těší.“

Vstala z postele, vklouzla mu do náruče a ovinula svou nohu kolem jeho stehna. Cítil, jak je lehká a jemná, téměř se bál ji také obejmout, aby ji nerozdrtil. Přesto si ji přitiskl k sobě, vyšla mu vstříc, stejně nejistě, jako by měli oba strach, že se ten druhý rozplyne. Připadalo jim, že se objímají celé hodiny, ne proto, že by se čas vlekl, ale protože nebyl důležitý, zdálo se, že se zastavil, jako by ho dokázali zadržet svou vůlí. Sylveste se vpíjel pohledem do její tváře a ona nečekaně objevila cosi lidského i v jeho bezvýrazných umělých očích. Bývaly doby, kdy neměla odvahu podívat se mu do obličeje, natož přímo do očí, ale ty doby dávno minuly. Sylveste ji naopak často pozoroval, přestože si toho většinou nebyla vědoma. Nyní si však přál, aby pochopila, jak je pohledem na ni zmámen.

Políbili se a usedli na postel. Vmžiku se zbavili kombinéz, odhodili je na podlahu. Sylvesta napadlo, že jsou nejspíš sledováni. Bylo to pravděpodobné. Rozhodl se, že na to nebude myslet. Na celou jednu hodinu budou s Pascale naprosto sami, stěny cely budou skutečně nekonečné, tato místnost bude jediným reálným prostorem v celém vesmíru. Nemilovali se poprvé, ačkoli dřív měli jen zřídka dostatek soukromí. Nyní byli manželé, a tak by nemuseli vymýšlet žádné úskoky, a přesto měli pro sebe zase jen kratičkou chvilku. Snažili se jí využít.

Cítil se provinile a dlouho nemohl přijít na to, z čeho to pramení. Později, když leželi vedle sebe, hlavu měl položenou na jejích prsou, si uvědomil, čím to je. Museli si toho tolik sdělit, a místo toho plýtvali vzácným časem na horečné objevování svých těl. Ale nedokázal odolat.

„Škoda, že nemáme víc času.“ Snažil se odhadnout, kolik jim z té hodiny ještě zbylo.

„Během těch posledních chvil, které jsme strávili na svobodě, ses mi s něčím svěřil,“ řekla Pascale.

„Prozradil jsem ti, jak to bylo s Carine Lefevrovou. Teď to zní komicky, ale nechtěl jsem zemřít bez zpovědi. Musel jsem to po všech těch letech ze sebe dostat.“

Pascalino chladné stehno se tisklo k jeho. Položila mu ruku na hruď a začala ho hladit. „Ať už se tam stalo cokoli, nemohu tě já ani nikdo jiný soudit.“

„Zachoval jsem se zbaběle.“

„Ne, pouze jsi podlehl základnímu lidskému instinktu. Odehrálo se to na tom nejděsivějším místě ve vesmíru, Dane, na to nezapomínej. Philip Lascaille se tam vypravil bez přeměny Přetvařeči – a sám víš, co se s ním stalo. Zachoval sis zdravý rozum a to bylo vlastně hrdinství. Šílenství by pro tebe bylo mnohem snazší.“

„Mohla žít. Ksakru, nechat ji zemřít tak, jak jsem to udělal já… Bylo by snesitelné, kdybych měl aspoň odvahu říct potom pravdu. Kdybych se přiznal, nic bych tím už nenapravil, ale bůh ví, že si nezasloužila, abych takhle lhal. Vlastně jsem ji zabil.“

„Tys ji nezabil. To udělal Záhal.“

„Potíž je v tom, že to nevím jistě.“

„Cože?“

Lehl si na bok a chvíli si Pascale prohlížel. Dřív mohl zrakem zaznamenat její obraz pro pozdější chvíle. Ale tento program už nefungoval. „Nevím, zda tam zemřela. Lépe řečeno, zda zahynula hned na začátku. Já přežil, přestože jsem přišel o transformaci Přetvářečů. Carine měla větší šanci. Co když to přežila jako já? Co když zůstala naživu, ale neměla jak mi to sdělit? Mohla se dostat ze Záhalu dřív, než jsem přišel k sobě. Vůbec mě nenapadlo, abych ji hledal. Nedošlo mi, že by mohla být živá.“

„A to z velmi pádného důvodu,“ řekla Pascale. „Protože nebyla. Dnes sice můžeš zpochybňovat to, cos tehdy udělal, ale intuice ti napověděla, že je mrtvá. Kdyby nezemřela, určitě by našla způsob, jak o sobě dát vědět během té dlouhé doby, cos opravoval světlohonec.“

„Tím si právě nejsem jist.“

„Tak se tím přestaň trápit. Jinak nikdy neunikneš minulosti.“

„Poslyš,“ začal, protože si vzpomněl na Falkendera, „mluvila jsi s někým kromě strážných? Třeba se Slukovou –“

„Kde by se tady vzala Sluková?“

„Ty to nevíš? Právě Sluková nás vězní.“ Uvědomil si, že Pascale nic neřekli. „Nemáme dost času, vylíčím ti to jenom v hrubých obrysech. Tvého otce zavraždili Vodonoši Pravé cesty nebo nějaká jiná frakce. Jsme ve Výspě.“

„Že to není Cuvier, to jsem pochopila.“

„Dozvěděl jsem se, že na Cuvier zaútočili.“ Zamlčel jí, že město nad zemí je pravděpodobně neobyvatelné. Nemusela to vědět, alespoň ne hned, vždyť je to jediné místo, které dobře zná. „Nevím přesně, kdo teď městu vládne, zda lidé loajální tvému otci nebo opoziční skupina Pravé cesty. Když mě tvůj otec sesadil a ovládl Cuvier, nepřivítal Slukovou, jak mi naznačila, zrovna s otevřenou náručí. Zdá se, že svou nenávist mohla zhojit pouze jeho zavražděním.“

„Tak dlouho v sobě držela tolik zášti?“

„Proto se domnívám, že slavná Gillian Sluková zrovna nepatří k nejvyrovnanějším osobám na této planetě. Zřejmě vůbec neplánovala, že nás dva zajme, a teď neví, co si s námi počít. Potenciálně máme určitou cenu, takže se nás nezbaví alespoň prozatím…“ Sylveste se odmlčel. „Ale pravděpodobně se naše situace brzy změní. Doktor, který mi opravoval oči, se zmínil, že zaslechl zvěsti o nějakých návštěvnících.“

„Kdo by to mohl být?“

„Taky mě to zajímalo, jenže buď víc nevěděl nebo o tom nesměl mluvit.“

„Je to pokušení k úvahám, že?“

„Pokud něco může naši situaci zásadně změnit tak přílet Ultrů.“

„Na návrat Remillioda je příliš brzy.“

Sylveste přikývl. „Jestli sem opravdu letí světlohonec, vsadím se, že jeho kapitánem není Remilliod.“

„Kdo jiný by chtěl s Obrodou obchodovat?“

„Třeba sem neletí kvůli obchodu.“

***

Možná to byla známka domýšlivosti, ale Voljovová nedokázala nechat někoho jiného, aby udělal všechnu práci, byť se třeba pustila do úkolu zdánlivě neproveditelného. Naprosto jí vyhovovalo, že Kuriová ve střeleckém křesle dělá, co umí, zejména pokud se jí podaří sestřelit zbraňový komplet. Rovněž byla ochotna připustit, že použít Kuriovou je jediná rozumná možnost. Neznamenalo to však, že bude čekat se založenýma rukama, jak to dopadne. Znala se příliš dobře, aby věděla, že nebude mít klid, dokud nenajde způsob, jak na problém zaútočit z jiné strany.

„Svinskij negoďáj,“ zaklela, protože ať se snažila sebevíc, nic kloudného ji nenapadalo.

Několikrát se již domnívala, že našla řešení, jak zbraňový komplet přelstít, ale jiná část její mysli pokaždé okamžitě zjistila, že ta myšlenka vede do slepé uličky. Jako by si její mozek vybral zrovna tuto chvíli na prověření vlastní rychlosti, logiky i praktické kontroly ve vztahu k realitě, protože kritizoval své závěry již v okamžiku, kdy je předložil k porozumění, někdy dokonce i o chlup dřív. Měla naprosto šílený pocit, že se její divergentní myšlení pokouší sabotovat samo sebe tím, že jí nedává žádnou naději na úspěch.

A navíc se musela vyrovnat s pomatením střeleckého prostředí.

Nazvala to pomatením, protože tohle slovo zahrnovalo jak vyvedení z rovnováhy a pozbytí soudnosti, tak zmatek a pochybnosti, které cítila, když v duchu nakousla tohle téma. Ústředním bodem tohoto tématu bylo, co se děje střelci v hlavě. A protože teď byla Kuriová mentálně ponořena do abstraktní krajiny střeleckého prostředí, pomatení nezbytně zahrnovalo i je. Nemluvě o samotné Voljovové, neboť je vytvořila.

Sledovala situaci na svém náramku, po displeji přebíhaly neurální hodnoty Kuriové. Nepochybovala, že v hlavě střelce doslova běsní bouře. A ta bouře jako tornádo natahovala vířivé choboty do střeleckého prostředí.

Voljovová tušila, že všechno nějak souvisí, počínaje Nagorného šílenstvím a Krádcem slunce, přes samočinnou aktivaci zbraňového kompletu a konče potížemi se střeleckým prostředím. Zapadala do toho také bouře v hlavě Kuriové, to pomateni, i když neměla představu jak. Jenže poznání, že to vše tvoří jeden celek, jí ani trochu nepomohlo nalézt řešení.

Nejprotivnější na tom bylo, že část její mysli byla stále zaneprázdněna tímto problémem, takže se v podobných okamžicích, jaký teď nastal, nemohla zcela věnovat naléhavějším záležitostem. Měla pocit, že její mozek je třída plná předčasně vyspělých žáků, jednotlivě velice chytrých, kteří však nedávají pozor, zasněně civí z okna a ignorují ji namísto toho, aby se soustředili na její otázky, protože jim jejich vlastní myšlenky připadají intelektuálně mnohem atraktivnější než nudné učivo, které se jim snaží vysvětlit.

Pak se v jejím mozku pohnula myšlenka, vlastně vzpomínka na řadu systémů, které fungovaly jako jednosměrné stěny. Nainstalovala je asi před čtyřiceti lety lodního času. Teoreticky se daly využít jako poslední obrana proti invazi zhoubných kybervirů, až nebude zbytí. Vůbec ji nenapadlo, že je bude někdy doopravdy potřebovat, určitě ne za takovýchto okolností.

Ale přesto si na ně vzpomněla.

„Voljovová,“ řekla váhavě do náramku a snažila se vydolovat z paměti potřebné příkazy. „Zpřístupnit kontrainvazní protokoly. Stupeň lambda plus, maximální bojová pohotovost prováděcích i kontrolních systémů, zrušit autonomní příkazy, otevřít nastavení pro kritický stav devět Armageddon, bezpečnostní okruh rudá-jedna-alfa, oprávnění triumvirátu uvolnit na všech úrovních, zrušit veškerá oprávnění nečlenů triumvirátu.“ Nabrala dech a doufala, že ten řetěz příkazů jí otevřel dostatek dveří, aby se dostala do nitra operační matice. „Teď aktivovat program pod kódem Paralýza.“

Pro sebe zamumlala: „A udělej to sakra rychle!“

Paralýza se jmenoval program, který spouštěl neprodyšné uzavření stěn, jež nainstalovala. Napsala Paralýzu sama, ale bylo to tak dávno, že už si téměř nepamatovala, co všechno provádí, ani jak velkou část Nostalgie může zasáhnout. Byl to risk, chtěla dosáhnout takového ochromení, aby způsobila těžkosti zbraňovému kompletu, ale neměla v úmyslu klást překážky sama sobě při pokusech komplet zastavit.

„Svínskij, svínskij, svínskij něgodáj…“

Chybová hlášení se jí hrnula po náramku. Říkala jí, velmi ochotně, že různé systémy, k nimž se Paralýza pokusila dostat a vyřadit je, již nejsou Paralýze přístupné, že jsou mimo možnosti programu. Alespoň většina z nich, především hlubší systémy lodě. Kdyby Paralýza fungovala správně, měla by na loď stejný účinek jako úder do hlavy na člověka – okamžité zastavení provozu nedůležitých systémů a celkové zhroucení až do stadia ozdravné nehybnosti. Způsobila by vážné poškození, ale většinou jen na povrchových úrovních, která by Voljovová snadno opravila a zamaskovala, nebo by si aspoň vymyslela důvěryhodné lži pro posádku, až se probudí. Jenže Paralýza fungovala jinak. Kdyby se to mělo připodobnit lidskému traumatu, loď utrpěla pouze mírné znecitlivění epidermu. Vůbec to neodpovídalo plánům Voljovové. Ale uvědomila si, že znehybnila automatickou obranu trupu, která nebyla přímo ovládána střeleckým prostředím a která již zničila člun. Nyní se může aspoň pokusit ještě jednou o tentýž manévr. Komplet mezitím pochopitelně odletěl dál, nemohla mu jednoduše zatarasit cestu. Ale kdyby se jí podařilo dostat ven další člun, naskýtaly se jisté možnosti.

O vteřinu později se její optimismus roztříštil na tisíc žalostných kousků. Možná měla Paralýza fungovat právě takhle, nebo se během uplynulých čtyřiceti let systémy Nostalgie propletly a propojily, protože Paralýza uzavřela některé úseky, které Voljovová chtěla nechat přístupné. Ať už byl důvod jakýkoli, čluny byly znehybněny, uzavřeny stěnami. Zběžně vyzkoušela obvyklé příkazy na úrovni triumvirátu, ale žádný nezabral. Nebylo to nijak zvlášť překvapivé, neboť Paralýza vytvořila reálná přerušení v komunikační síti, hotové propasti, která nemohla přemostit prostřednictvím softwaru. Aby získala přístup ke člunům, musela by fyzicky resetovat všechna tato přerušení, jenže k tomu by musela mít plán instalací, který vytvořila před čtyřiceti lety, ale ten by musela napřed najít. V každém případě to znamenalo přinejmenším několikadenní práci.

Měla však pouze minuty.

Propadla malomyslnosti, stahovala jí dolů, jako by letěla bezednou gravitační studnou. Když však zapadla hluboko do jejího chřtánu – a uběhlo několik drahocenných minut – na něco si vzpomněla, na něco tak zřejmého, že na to měla pomyslet rovnou.

Voljovová se rozběhla.

***

Kuriová se náhle probrala ve střelecké kabině.

Rychle si na hodinách ověřila, že Fazil nelhal, neboť v reálném čase neminul ani okamžik. Měla však pocit, jako by v iluzorním stanu strávila skoro hodinu, ačkoli ve skutečnosti celý zážitek vstřebala ve zlomku vteřiny. Nic z toho doopravdy neprožila, přesto jí všechno připadalo opravdové. Nyní však nemohla odpočívat, události se zběsile řítily kupředu již před tím, než se v ní otevřely falešné vzpomínky. Situace neztratila nic na své naléhavosti.

Zbraňový komplet se chystal k palbě. Gravitační emise se nedaly lodními senzory zjistit, jako nelze slyšet hvizd, který přešel do ultrazvuku. Možná už je zbraň připravena k výstřelu. Zadržuje ji Mademoiselle? Je pro ni tak důležité, aby přešla na její stranu? Kdyby zbraň neuspěla, byla by Kuriová opět jejím jediným želízkem v ohni.

„Nechte toho,“ řekla Mademoiselle, „nechte toho, Kuriová. Už jste si musela uvědomit, že Krádce slunce je nepřítel. A vy mu pomáháte!“

Duševní vypětí, které bylo nutné pro odpověď v myšlenkách, jí v tomto okamžiku připadalo zvlášť vyčerpávající. „Jistě, souhlasím s vámi. Je to nepřítel. Jenže je to váš nepřítel.“

„Kuriová, nemáme čas.“

„Kašlu na to. Musíme si to vyjasnit a tahle chvíle je stejně vhodná jako kterákoli jiná.“ Zatímco Kuriová v duchu mluvila, stála pořád na stejné straně probíhajícího zápasu, ačkoli část, ovlivněná falešnou vzpomínkou, ji nabádala, aby to vzdala a umožnila Mademoiselle plně ovládnout zbraňový komplet. „Snažíte se mě přesvědčit, že Krádce slunce je bytost, kterou přitáhl Sylveste od Zahalených.“

„Já vás o ničem nepřesvědčuji. Sama jste došla k tomuto logickému závěru, když jste byla seznámena s fakty.“

„Ale houby.“ Kuriová našla novou sílu, ačkoli stále nestačila na to, aby zvrátila rovnováhu. „To vy mě neustále štvete proti Krádci slunce, a to tak okatě, až je to podezřelé. Třeba je opravdu pořádně zlý mizera, jenže vaše úsilí nutně vyvolává jednu otázku. Jak to můžete vědět? Nemůžete. Nemůžete, pokud nejste stejná jako on.“

„Pro tuto chvíli předpokládejme, že tomu tak je…“

Náhle zaujala pozornost Kuriové nová okolnost. Přestože vedla tuhý boj, tento nový prvek byl natolik důležitý, že se od zápasu na okamžik odpoutala, aby mohla vyhodnotit situaci.

Do bitvy se zapojil další účastník.

Nepohyboval se ve střeleckém prostředí, nebyla to další kybernetická bytost, ale hmotný objekt, který se dosud na bojišti nevyskytoval, nebo si ho alespoň nevšimla. V okamžiku, kdy ho zaznamenala, se nacházel velmi blízko světlohonce, podle jejích propočtů až nebezpečně blízko, takže to vypadalo, že je k němu přilepený jako parazit.

Nebyl delší než deset metrů, velikostí odpovídal malému vesmírnému plavidlu. Připomínal tlusté žebrované torpédo, z něhož trčelo osm pohyblivých noh. Kráčel po lodním plášti. Jakoby zázrakem ho neodstřelily stejné obranné systémy, které zničily člun.

„Iljo…“ vydechla Kuriová. „Iljo, co to vyvádíš? Zatraceně! Jsi to ty?“

„Jaká pošetilost,“ poznamenala Mademoiselle.

Pavoučí modul se odpojil od trupu, všech osm noh se uvolnilo současně. Vzhledem k tomu, že loď pořád zpomalovala, zdálo se, jako by pavoučí modul padal stále rychleji dopředu. Běžně, tak jí to alespoň vysvětlila Voljovová, by modul v tomto okamžiku vystřelil úchyty a znovu získal kontakt s lodí. Voljovová je musela vyřadit, protože modul padal dál, pak se zažehly trysky. Kuriová sledovala celou scénu z mnoha rozličných vstupů, některé režimy mohla vnímat pouze prostřednictvím střeleckých implantátů. Jen malý úsek dostávala od vnějších lodních kamer jako optická data. Právě díky nim však viděla, jak trysky fialově zahořely, plameny vyrazily z otvorů kolem středu pavoučího modulu, kde byla připojena gondola, z níž trčely nohy, nyní volně visící v prostoru. Rychlé záblesky nohy krátce ozářily, když modul upravoval kurz, začal zpomalovat a přibližovat se k lodi. Ale Voljovová nechtěla modul znovu přichytit k trupu světlohonce. Po několika vteřinách váhání se modul otočil a zamířil ke zbraňovému kompletu.

„Iljo… Opravdu jsi přesvědčená –“

„Věř mi.“ Hlas triumvira Voljovové se ozval ve střeleckém prostředí, jako by přicházel odněkud z dalekého vesmíru, nikoli ze vzdálenosti několika kilometrů od Kuriové. „Vymyslela jsem něco, co bys mohla při troše shovívavosti nazvat plánem. Nebo alespoň chabým pokusem zasáhnout do boje.“

„Ani trochu se mi to nelíbí.“

„Mně taky ne, pokud tě zajímá můj názor.“ Voljovová se odmlčela. „Mimochodem, Kuriová, až tohle všechno skončí a jestli to obě přežijeme, což, přiznávám, v tomto kritickém okamžiku není zrovna zaručeno…, měly bychom si spolu sednout a trochu si poklábosit.“ Nejspíš mluvila jen proto, aby nemusela myslet na strach, který určitě cítila.

„Jasně, poklábosíme. Máš na mysli něco konkrétního?“

„Tuhle situaci. Problémy se střeleckým prostředím. Taky by ses mohla při té příležitosti zbavit některých… nepříjemných břemen, o která ses měla se mnou podělit mnohem dřív, jak bych ti bývala poradila.“

„Například?“

„Pro začátek bys mi třeba mohla prozradit, kdo jsi.“

Pavoučí modul rychle překonal vzdálenost ke zbrani, pak pomocí trysek zpomalil, udržoval si však stejnou polohu vůči lodi, která nadále brzdila při přetížení jedno gé. I kdyby modul roztáhl nohy, nebyl by větší než třetina zbraňového kompletu. Teď už ani nevypadal jako pavouk, spíš jako nešťastná oliheň, která zanedlouho zmizí v tlamě velryby.

„To bychom si na to klábosení měly vzít pořádně dlouhou dovolenou,“ řekla Kuriová trochu provinile, neboť pochopila, že již nemá smysl skrývat před Voljovovou pravou identitu.

„Výborně. Teď mě, prosím tě, na chvíli omluv, pokusím se o něco skoro nemožného.“

„Chce říct sebevražedného,“ ozvala se Mademoiselle.

„Bavíte se, že?“

„Nesmírně. O to víc, že nemám žádný vliv na vývoj situace.“

Voljovová zastavila pavoučí modul nedaleko špice zbraňového kompletu, přestože byla tak daleko, že se mechanické nohy nemohly zachytit na omšelém povrchu. Zbraň se nyní přesouvala, kývala se ze strany na stranu podle divokých zášlehů trysek a snažila se vyhnout setkání s Voljovovou. Těžkopádnému kompletu však ztěžovaly situaci vlastní omezené možnosti pohybu, takže to vypadalo, jako kdyby tu obrovitou zbraň pekelné třídy vyděsil drobounký pavouk. Kuriová uslyšela čtyři rány, téměř tak rychle za sebou, že se bezmála nedaly odlišit jedna od druhé, jako by někdo vyprázdnil zásobník palné zbraně.

Z těla pavoučího modulu vystřelila čtyři ukotvovací lana a bez sebemenšího zvuku dopadla na špici zbraňového kompletu. Průnikové kotvy byly sestrojené tak, aby se zanořily několik desítek centimetrů do trupu plavidla, než se rozevřou, a jakmile se jednou zanoří, nelze je žádným způsobem odtrhnout. Chytrá lana, osvětlená tryskami, se napnula a pavoučí modul se začal přitahovat, přestože komplet i nadále pokračoval v nemotorném úniku.

„Skvělé,“ zabručela Kuriová. „Už jsem se chystala toho prevíta sestřelit, ale co mám dělat teď?“

„Vystřelíš, jakmile se naskytne příležitost,“ řekla Voljovová. „Jestli se dokážeš zaměřit co nejdál ode mne, zkusíme to risknout. Tenhle modul je líp obrněný, než si myslíš.“ Po chvilce ticha dodala: „Výborně, mám tě, ty proradný parchante.“

Nohy pavoučího modulu se ovinuly kolem špice. Zdálo se, jako by se už komplet vzdal veškerých nadějí, že se uvolní, a možná k tomu měl dobrý důvod. Kuriovou napadlo, že Voljovová ničeho vlastně nedosáhla, navzdory tomuto statečnému pokusu. Pavouci modul s největší pravděpodobností zbraňovému kompletu vůbec nepřekážel.

Boj o ovládnutí zbraní na trupu Nostalgie mezitím nabyl na vážnosti. Kuriová občas ucítila, jak se Mademoiselle trochu poddala tlaku a na okamžik začala prohrávat, ale tato mírná sklouznutí nikdy nestačila, aby stihla zamířit a vypálit. A pokud jí Krádce slunce pomáhal, necítila to, ačkoli bylo možné, že nevěděla o jeho přítomnosti jen díky jeho neuvěřitelné prohnanosti. Kdyby tam Krádce slunce nebyl, možná by celý zápas dávno prohrála, a kdyby přestal Mademoiselle zaměstnávat, nejspíš by už uvolnila síly zbraňového kompletu. Ale právě teď jí tahle otázka vůbec nepřipadala důležitá. Ověřila si, co dělá Voljovová. Trysky pavoučího modulu žhnuly a překonávaly odpor větší, ale nemotornější zbraně.

Voljovová táhla komplet na konec lodi k proudu modrobílého záření, jež chrlil nejbližší motor světlohonce. Chce toho zatraceného prevíta zneškodnit tím, že ho zavleče do toho nelítosného výtrysku částic z motoru Spojených, pomyslela si Kuriová.

„Iljo,“ řekla opatrně, „rozvážila sis to?“

„Rozvážila?“ Tentokrát nebylo pochyb, že se Voljovová zasmála, přestože to znělo zkresleně. „Je to ten nejneuváženější čin, jakého jsem se kdy dopustila, Kuriová. Jenže právě teď nevidím jinou možnost. Pokud ovšem zatraceně rychle nezískáš vládu nad zbraněmi.“

„Pracuju na tom.“

„No, tak ještě chvilku popracuj a přestaň mě otravovat. Jestli sis nevšimla, mám zrovna trochu napilno.“

„Umím si představit, jak se jí teď před očima odvíjí celý život.“

„Ale ne, zase vy.“ Kuriová Mademoiselle ignorovala, neboť si uvědomila, že její poznámky vychytrale slouží pouze k tomu, aby odvedly její pozornost, takže ve skutečnosti zasahuje do průběhu boje a není jen pouhopouhý divák, jak se snaží předstírat.

Voljovové zbývalo nejméně pět set metrů, aby odtáhla zbraňový komplet před trysky motoru. Snažil se jí klást odpor i za cenu, že přetíží motory, jejichž tah byl nižší než výkon motorů pavoučího modulu. Kuriová si pomyslela, že to je pochopitelné. Když konstruktéři vymýšleli pomocné raketové systémy pro dopravu zbraně na bojovou pozici, určitě je nenapadlo, že se zúčastní soutěže v přetahování.

„Kuriová,“ řekla Voljovová, „asi za třicet vteřin uvolním toho svínskogo něgodaja. Jsou-li mé výpočty správné, žádnými dalšími korigující zášlehy se už nevyhne proudu paprsků.“

„To je dobře, ne?“

„V jistém ohledu ano, ale měla bych tě varovat…“ Hlas Voljovové se ztišil a zkreslil, neboť vysílání teď narušovala žhnoucí energie paprsků z pohonu, k němuž se přiblížila na vzdálenost, která obvykle nebyla pro organické tvory považována za rozumnou. „Napadlo mě, že i kdyby se mi podařilo zbraňový komplet zničit, část exotických částic by se mohla odrazit a dostat do motorů.“ Nastala pauza, která byla určitě záměrná. „Jestli k tomu dojde, výsledek asi nebude zrovna… ideální.“

„Tak díky,“ řekla Kuriová. „Oceňuju tuhle morální podporu.“

„K čertu,“ zaklela Voljovová tiše a klidně. „Drobná chyba v plánu. Komplet musel zasáhnout pavouci modul obranným elektromagnetickým pulzem nebo záření z motoru ovlivnilo hardware.“ Následoval zvuk, jako by se někdo opakovaně pokoušel cvakat starožitnými kovovými spínači. „Zdá se, že se nedokážu uvolnit. Uvízla jsem na tom parchantovi.“

„Tak vypni ten zatracený motor, to přece můžeš, nebo ne?“

„Samozřejmě. Jak si myslíš, že jsem zabila Nagorného?“ Neznělo to však příliš optimisticky. „Nět, mám k motoru uzavřený přístup. Musel se zablokovat, když jsem spustila Paralýzu…“ Teď už vlastně mumlala. „Kuriová, začíná to být poněkud bezvýchodné… Jestli už máš ty zbraně…“

Mademoiselle pronesla patřičně samolibě: „Je mrtvá, Kuriová. Navíc máte špatný úhel. Kdybyste chtěla vypálit, polovina zbraní se vyřadí z činnosti, aby nedošlo k poškození lodi. Při troše štěstí se vám s těmi zbylými nanejvýš podaří ožehnout trup zbraňového kompletu.“

Měla pravdu. Aniž by si toho Kuriová povšimla, celé bloky potenciálně dostupné palebné síly se zajistily, neboť se je snažila zaměřit nebezpečně blízko důležitých lodních sekcí. Zůstaly pouze nejlehčí zbraně, které rozhodně nedokázaly způsobit kompletu vážnější poškození.

Možná to někdo vycítil, a proto odpor povolil.

Náhle měla Kuriová zbraně pod kontrolou a současně si uvědomila, že omezená palebná síla dostupných systémů je vlastně výhodou. Změnila plán. Nyní potřebovala přesnost chirurga, nikoli brutální sílu.

V přestávce, než Mademoiselle znovu ovládne zbraně, zrušila předchozí zaměření a zadala nový cíl. Instrukce byly naprosto přesné. Zbraně se otáčely do příslušné polohy pomalu, jako kdyby uvízly v karamelu, ale zaujaly palebné postavení. Nemířily však na zbraňový komplet, ale na něco jiného…

„Kuriová,“ ozvala se Mademoiselle, „opravdu si myslím, že byste se ještě jednou měla důkladně zamyslet…“

Ale to už Kuriová stiskla spoušť.

Proud plazmy vystříkl ke zbraňovému kompletu a úhledně oddělil všech osm noh i čtyři ukotvovací lana pavoučího modulu. Modul odlétl od žhnoucího kopí motoru Spojených, nohy uříznuté přímo pod středními klouby.

Zbraňový komplet byl dál unášen do svazku paprsků jako můra přitahovaná rozzářenou lampou.

Následující události se odehrály v nelidsky rychlém sledu, takže Kuriová pochopila, co se stalo, teprve když bylo po všem. Plášť zbraňového kompletu se vypařil v jediné milisekundě, vyvřel ve výdechu převážně kovových par. Nedalo se odhadnout, zda to, co následovalo, bylo způsobeno dotekem proudu paprsků, nebo zda v okamžiku destrukce už byla zbraň připravena vypálit.

Ať to bylo jakkoli, stalo se něco, co konstruktéři kompletu nezamýšleli.

Současně nebo téměř současně to, co zbylo ze zbraňového kompletu pod zničeným pláštěm, vychrlilo dlouhou gravitační erupci, jakési říhnutí zhrouceného časoprostoru. Cosi děsivého se dělo se strukturou reality v bezprostřední blízkosti zbraně. Kolem odraženého plazmatu se zamihotala duha ohnutých paprsků hvězd. Na milisekundu byla ta duha kruhová a stabilní, ale pak se začala chvět a kolísat jako mýdlová bublina, než praskne. O zlomek milisekundy později se zhroutila a exponenciální rychlostí zmizela.

V následujícím okamžiku tam nebylo nic, dokonce ani žádné trosky, jen zcela běžné vesmírné pozadí tečkované hvězdami.

Pak se objevil záblesk ultrafialového světla. Záře se zvětšovala a zesilovala, rozrostla se do intenzivní zhoubné koule. Expandující vlna plazmy zasáhla loď a zatřásla s ní tak prudce, že to Kuriová ucítila dokonce i přes kardanový závěs křesla. Proudila k ní data, která jí sdělovala, aniž by o to nějak zvlášť stála, že záblesk nepoškodil systémy na trupu lodi a že krátké zesílení doprovodného záření bylo v přijatelné normě. Gravimetry se prudce vrátily k normálu.

Časoprostor byl protržen, proražen na kvantové úrovni, uvolnil nepatrný záblesk Planckova záření. Nepatrný ve srovnání s běžnými energiemi časoprostorové pěny. Z této strany to vypadalo, jako kdyby za dveřmi vybuchla atomová bomba. Časoprostor se okamžitě zacelil, spojil se dřív, než mohlo dojít k vážnější škodě, a jako důkaz o tom, že se stalo něco neobvyklého, tady zanechal pouze několik nadbytečných výbojů, černých děr s nízkou hmotností a dalších nezvyklých exotických částic.

Zbraňový komplet selhal.

„Výborně,“ řekla Mademoiselle velmi zklamaně. „Doufám, že jste na to, co jste právě provedla, hrdá.“

Ale pozornost Kuriové nyní zaujala prázdnota, která se řítila střeleckým prostředím a mířila k ní. Snažila se včas vycouvat, snažila se přerušit spojení, ale –

Nebyla dost rychlá.

13

Na orbitě kolem Obrody, 2566

„Křeslo,“ poručila si Voljovová, jakmile vstoupila na velitelský můstek.

Křeslo se k ní dychtivě natáhlo. Zapnula si pás a zvedla se nad kruhová patra můstku až k velké holografické projekci koule, která zabírala střed můstku.

Koule znázorňovala Obrodu, ačkoli člověk mohl snadno dojít k závěru, že je to vysušené oko prastaré mumie, oko dvěstěkrát zvětšené. Voljovová věděla, že hologram není záznam vytažený z lodní databáze. Byl to současný obraz planety zachycený kamerami na trupu světlohonce.

Obroda vůbec nebyla hezká planeta, ať už se na ni pohlíželo podle jakýchkoli měřítek. Kromě špinavě bílých polárních čepiček přerušovalo jednotvárnou šeď jen pár rezavých strupů starých kráterů a několik vzácných šedomodrých ostrůvků kolem rovníku. Většinu masy oceánu dosud pokrývala vrstva ledu a malé střípky odkryté hladiny byly určitě uměle ohřívané proti zámrzu buď termálními rošty, nebo pečlivě navrženými metabolickými procesy. Troposféře chyběla hustá oblačnost typická pro ovzduší obydlených planet, mlhavé chomáčky houstly pouze nad osídlením, kde vypouštěly páru továrny přeměňující polární led na vodu a tu na kyslík a vodík. Několik skvrnek vegetace se dalo rozeznat i pouhým okem, jinak nebyly bez přiblížení patrný žádné větší známky lidské přítomnosti, až na pár světel, když se každých devadesát minut dostali nad noční polokouli. Kromě hlavního města byla sídliště bez zvětšení zorného úhlu stěží rozeznatelná, neboť byla zbudována v podzemí.

Nad povrch většinou vystupovaly jen antény, přistávací plochy a zaprášené skleníky. Ale hlavní město…

Pohled na hlavní město Voljovovou znepokojil. „Kdy se otevře okno s triumvirem Sadžakim?“ Rychle se podívala na ostatní členy posádky rozesazené kolem obrazu bledé planety.

„Za pět minut,“ odpověděl Hegazi. „Pět mučivých minut, než se dozvíme, o jaké radostné zážitky se s námi Sadžaki podělí, pokud jde o naše nové přátele kolonisty. Víš určitě, že ta muka čekání dokážeš vydržet?“

„Zkus hádat, svínskij něgodáj.“

„To by bylo příliš těžké.“ Hegazi se usmíval, přinejmenším se snažil úsměv napodobit, což bylo velmi odvážné, vzhledem k chimérickým doplňkům, které pokrývaly jeho obličej. „Je to směšné, ale kdybych tě tak dobře neznal, řekl bych, že vůbec nejsi touto situací fascinována.“

„Jestli nenašel Sylvesta…“

Hegazi zvedl ruku v rukavici. „Sadžaki nám ještě nepodal zprávu. Nemá smysl házet flintu do žita…“

„Jsi tedy přesvědčen, že ho našel?“

„Ale ne, to jsem neřekl.“

„Jestli něco skutečně nenávidím,“ Voljovová se ledově zahleděla na druhého triumvira, „tak je to bezmyšlenkovitý optimismus.“

„Ale vzchop se, Iljo, už se staly horší věci.“ Ano, musela přiznat, že staly. A s nepříjemnou pravidelností se stávaly právě jí. Po nedávných zkušenostech došla k závěru, že její smůla narůstá s každou novou katastrofou. Dospěla tak daleko, že nostalgicky vzpomínala na mrzutosti s Nagorným, kdy to jediné, s čím se musela vypořádat, byl šílenec, který se ji pokoušel zabít. Ráda by věděla, ačkoli bez valného nadšení, jestli jednou přijde den, kdy se bude právě tak toužebně ohlížet na tohle období.

Problémy s Nagorným byly pochopitelně jen předehra. Dnes to bylo zřejmé, ale tehdy celou záležitost považovala za ojedinělý incident, i když se ve skutečnosti jednalo o první příznaky mnohem horších komplikací v budoucnosti, jako srdeční nedostatečnost je předzvěstí infarktu. Zabila Nagorného, ale tím se nedostala o nic blíž k pochopení problému, který ho k šílenství přivedl. Pak naverbovala Kuriovou, jenže potíže se opakovaly jako hlavní téma ve druhé větě nějaké pochmurné symfonie. Kuriová zjevně nebyla šílená. Prozatím. Stala se však katalyzátorem pro mnohem horší a méně vymezené šílenství. V její hlavě se odehrávaly bouře, jaké dosud neviděla. A potom přišel incident se zbraňovým kompletem, během něhož Voljovová málem přišla o život, a nejen ona, protože docela dobře mohli přijít o život všichni na lodi, možná také značný počet obyvatel Obrody.

„Přišel čas na otázky,“ řekla Voljovová, ještě než byli ostatní oživeni.

„Na něco bych se opravdu potřebovala zeptat, triumvire.“

„Přestaň si hrát na neviňátko. Na to jsem příliš unavená, a ujišťuju tě, že se dozvím pravdu tak nebo tak. Během krize se zbraňovým kompletem jsi toho na sebe moc prozradila. Jestli jsi doufala, že na jisté věci, které jsi řekla, zapomenu, tak ses spletla.“

„Vůbec si nepamatuju, že bych něco říkala.“ Byly v zadní sekci lodě, v zóně zamořené krysami. Voljovová předpokládala, že je stejně bezpečná před Sadžakiho odposlechem jako pavoučí modul.

Přimáčkla Kuriovou ke stěně natolik tvrdě, až jí vyrazila dech, aby pochopila, že nemůže podceňovat její sílu, ani příliš napínat její trpělivost. „Něco si teď vyjasníme, Kuriová. Zabila jsem Nagorného, tvého předchůdce, protože mě zradil. Velmi úspěšně se mi podařilo skrýt pravdu o jeho smrti před posádkou. Nedělej si žádné iluze, že neprovedu totéž s tebou, pokud mi poskytneš dostatečný důvod.“

Kuriová se odstrčila od stěny a znovu nabyla trochu barvy. „Co přesně chceš vědět?“

„Můžeš začít tím, že mi prozradíš, kdo jsi. Ale o tom, že jsi tajný agent už vím.“

„Jak bych mohla být tajný agent? Sama jsi mě naverbovala.“

„Jistě,“ řekla Voljovová, neboť tohle si už promyslela. „Tak to mělo pochopitelně vypadat… Ale byl to podvod, že? Agentuře, která za tebou stojí, se podařilo zmanipulovat můj vyhledávací program tak, abych byla přesvědčená, že jsem tě sama vybrala, zatímco volba vůbec nebyla moje.“ Musela si přiznat, že nemá přímé důkazy, ale byla to nejlogičtější hypotéza, do níž zapadala další fakta. „Chceš to popřít?“

„Proč tě vůbec napadlo, že jsem agent?“

Voljovová si zapálila cigaretu, jednu z těch, které koupila od Žlutozemců na karuselu, kde naverbovala Kuriovou – lépe řečeno, kde se Kuriová objevila, aby se vetřela do posádky. „Protože víš příliš mnoho o střeleckém prostředí. Zdá se, že víš také něco o Krádci slunce… A to mi dělá velké starosti.“

„O Krádci slunce ses zmínila sama nedlouho po tom, co jsi mě přivedla na palubu, nebo si už nevzpomínáš?“

„Jistě, ale tvé znalosti jsou natolik hluboké, že se to nedá vysvětlit pouhou zmínkou jeho jména. Chvílemi mám pocit, že víš o celé situaci mnohem víc než já.“ Odmlčela se. „A pak jsou tu další záhady. Neurální aktivita tvého mozku v mrazáku… Měla jsem líp prozkoumat implantáty, s nimiž ses nalodila. Je zřejmé, že nejsou tím, čím se zdají. Nechtěla bys mi tohle všechno vysvětlit?“

„Tak dobře…“ Kuriová změnila tón, jako by se vzdala naděje, že se z toho dokáže vylhat. „Ale jedno si ujasněme hned, Iljo. Taky máš malá tajemství a určitě by tě nepotěšilo, kdyby se o nich dozvěděl Sadžaki a ostatní. Co se stalo s Nagorným, jsem uhodla už dávno. Ale ještě je tady ta drobnost se zbraňovým kompletem. Nepřeješ si, aby to vešlo ve známost, jinak by sis nedávala tolik práce, abys zahladila stopy.“

Voljovová přikývla, neboť věděla, že by bylo zbytečné to popírat. Možná už Kuriová vytušila něco o jejím vztahu s kapitánem. „A co chceš za mlčení?“

„Mlčení. Ať už ti prozradím cokoli, zůstane to mezi námi. Není to rozumná cena?“

„Před chvilkou jsem tě upozornila, že tě klidně můžu zabít, Kuriová. Nejsi zrovna v takové pozici, abys mohla vyjednávat.“

„Tak mě klidně zabij, ale navzdory tomu, co tvrdíš, pochybuju, že se ti podaří zakrýt mou vraždu stejně snadno jako u Nagorného. Ztratit jednoho střelce je smůla. Ale ztratit dva, to už je podezřelá nedbalost, nemyslíš?“

Kolem proběhla krysa a postříkala je lodním slizem. Voljovová po ní podrážděně cvrnkla nedopalek cigarety, ale krysa už zmizela v potrubí. „Domníváš se, že ostatním neřeknu ani to, že jsi agent?“

Kuriová pokrčila rameny. „Dělej, jak chceš. Ale jsem hrozně zvědavá, jak se bude tvářit Sadžaki. Čí je to vina, že se agent vůbec dostal na palubu?“

Voljovová si dala s odpovědí na čas. „Už sis to všechno důkladně promyslela, že?“

„Čekala jsem, že mi dřív nebo později položíš pár otázek, triumvire.“

„Tak začněme s tou nejjednodušší. Kdo jsi a pro koho pracuješ?“

Kuriová si povzdechla a odevzdaně odpověděla: „Všechno nebyla lež. Jsem opravdu Anna Kuriová a sloužila jsem jako voják na Skyově vítězství, jenže asi o dvacet let dřív, než si myslíš. A pokud jde o to ostatní…“ Odmlčela se. „Teď bych si skutečně ráda dala kafe.“

„Nemáme, tak si na to rychle zvykni.“

„Tak dobře. Najala si mě jiná posádka. Neznám jména, nikdy jsme nebyli v přímém kontaktu, ale už nějakou dobu se snaží dostat ke zbraňovým kompletům.“

Voljovová zavrtěla hlavou. „Nesmysl. Nikdo o nich neví.“

„To si jenom myslíš. Přece jsi je už použila, ne? Někdo to musel přežít, svědek, o kterém nevíš. Postupně se rozneslo, že na lodi vozíte pořádně nebezpečné svinstvo. Možná si nesložili celý obraz, ale vědí dost na to, aby chtěli svůj díl tvého depozitáře.“

Voljovová mlčela. Prohlášení Kuriové ji šokovalo, jako kdyby zjistila, že kdekdo zná její nejtajnější zlozvyky, ale musela připustit, že to není nemožné. K úniku informací mohlo dojít. Posádka koneckonců opouštěla loď, ne vždy dobrovolně, a přestože ti, co se už nevrátili, neměli mít přístup k citlivým informacím, rozhodně ne k těm, které se týkaly zbraňových kompletů, vždycky existovala možnost, že došlo k chybě. Nebo byl někdo opravdu svědkem zkoušky kompletu, jak tvrdila Kuriová, přežil to a předal informaci dál.

„Tahle další posádka – třeba neznáš jejich jména, ale víš, jak se jmenuje jejich loď?“

„Ne. To by přece byla stejná nedbalost, jako kdyby se mi rovnou představili.“

„Tak co v tom případě víš? Jak nám chtěli komplety ukrást?“

„Na to je tady Krádce slunce. Je to vojenský virus, který vám propašovali na palubu, když jste byli minule v soustavě Žlutozemě. Je to chytrý, adaptabilní infiltrační software. Vetře se do nepřátelského zařízení a vede psychologickou válku proti jeho uživatelům, přivede je k šílenství pomocí podprahových sugescí.“ Kuriová se odmlčela, aby dala Voljovové čas to strávit. „Ale vaše obrana je zatraceně dobrá. Krádce slunce byl oslaben a ta jejich strategie nikdy doopravdy nefungovala. Proto čekali na vhodnou příležitost. Žádná se jim nenaskytla, dokud jste se bezmála za sto let nevrátili na Žlutozem. Tehdy nastala druhá fáze útoku – dostat na palubu lidského agenta.“

„Jak provedli ten původní virový útok?“

„Prostřednictvím Sylvesta. Věděli, že ho potřebujete, aby vám opravil kapitána. Vložili do něj ten software, aniž by to tušil. Jakmile se napojil na vaše lékařské zařízení, aby mohl kapitána spravit, nakazil lodní systémy.“

Voljovová si pomyslela, že na tomhle příběhu je něco hluboce a znepokojivě hodnověrného. Byl to jen důkaz, že také jiná posádka dokáže jednat stejně bezohledně jako oni. Byla by vrcholná domýšlivost předpokládat, že jenom Sadžakiho triumvirát je schopen podobné lsti. „Jaký je tvůj úkol?“

„Posoudit rozsah poškození, které způsobil Krádce slunce vašim zbraňovým systémům. A získat kontrolu nad lodí, jestli to bude možné. Na to byla Obroda dobrý cíl – je dost stranou a nespadá do jurisdikce žádné planetární policie. Kdyby se povedlo převzít loď, nikdo by si toho nevšiml, možná kromě několika kolonistů.“ Kuriová si povzdechla. „Ale věř mi, ještě jsem neviděla tak špatně připravený plán. Program Krádce slunce je vadný, příliš nebezpečný a příliš adaptabilní. Přitáhl na sebe zbytečně mnoho pozornosti, když dohnal Nagorného k šílenství, ale na druhé straně se nemohl dostat k nikomu jinému. A tak si začal pohrávat se samotným kompletem…“

„Ta zdivočelá zbraň.“

„Přesně. Mě to taky vyděsilo.“ Kuriová se zachvěla. „Krádce slunce je příliš silný i na mě. Nedokázala jsem ho ovládnout.“

Během několika následujících dnů Voljovová položila Kuriové ještě další otázky a ověřovala různé aspekty jejího příběhu v souvislosti se známými fakty. Krádce slunce opravdu mohl být typ infiltračního softwaru, přestože byl mnohem rafinovanější, mnohem zákeřnější než všechny, o kterých se za léta svých zkušeností byť jen doslechla. Ale mohla to proto vyloučit? Ne, pochopitelně ne. O jeho existenci přece věděla. Vyprávění Kuriové bylo ve skutečnosti první rozumné vysvětlení, které tomu všemu dávalo aspoň trochu smysl. Vysvětlovalo, proč pokusy vyléčit Nagorného neuspěly. K šílenství ho nepřivedla kombinace účinků, které by měly původ ve střeleckých implantátech. Zkrátka a jasně ho k němu dohnal program vytvořený právě pro tento účel. Nebylo divu, že nedokázala najít příčinu Nagorného problémů. Zůstávala ještě pochopitelně nepříjemná otázka, proč se Nagorného šílenství projevovalo právě takovým vyhraněným způsobem – všechny ty horečné náčrty podivných ptáků a rytiny na rakvi – ale kdo může vědět, zda Krádce slunce prostě jen nezesílil již existující psychózu a neumožnil tak Nagorného podvědomí, aby se projevilo zobrazením, jaké mu vyhovovalo?

Tajuplnou další posádku rovněž nemohla snadno vyloučit. Lodní záznamy jí odhalily další světlohonec, Galateiu, který parkoval u Žlutozemě v obou případech, kdy ji navštívili. Mohla by tohle být posádka, která k nim poslala Kuriovou?

Prozatím to bylo stejně dobré vysvětlení jako každé jiné. A jedna věc byla naprosto jasná. Kuriová měla pravdu v tom, že se žádná z těchto informací nesmí dostat k oběma triumvirům. Sadžaki by skutečně z tohoto žalostného selhání bezpečnosti obvinil Voljovovou. Pochopitelně by potrestal Kuriovou, ale i Voljovová mohla čekat svůj díl. Jejich vztahy byly v poslední době tak napjaté, že by se ji Sadžaki možná pokusil dokonce zabít. A mohlo by se mu to podařit, byl nejméně tak silný jako Voljovová. Nelámal by si hlavu, že by ztratil hlavního zbrojmistra a jedinou osobu, která rozumí zbraňovým kompletům. Jeho argumentem by nepochybně bylo, že už dostatečně předvedla svou neschopnost. A ještě nad jednou věcí Voljovová rozhodně nemohla mávnout rukou. Bez ohledu na to, jak to skutečně bylo se zbraňovým kompletem, nemohla popřít, že jí Kuriová zachránila život.

Přestože jí to nebylo ani trochu příjemné, stala se dlužníkem agenta Kuriové.

Když celou situaci střízlivě uvážila, zjistila, že má pouze jednu možnost. Chovat se, jako by se nic nestalo. Kuriová už v žádném případě nemohla splnit úkol, pokus o převzetí lodi nadále nepadal v úvahu. Tajný důvod, proč pronikla na loď, nemůže nijak ohrozit jejich úsilí dostat opět na palubu Sylvesta, a v mnoha směrech budou Kuriovou potřebovat prostě jako člena posádky. Když teď Voljovová znala pravdu a když původní poslání Kuriové bylo zmařeno, bude se Kuriová určitě snažit, aby si zabezpečila postavení. Vůbec nezáleželo na tom, zda proces upevnění loajality funguje nebo ne, bude se muset chovat, jako kdyby fungoval, a postupně se předstírání stane pravdou. Třeba ani nebude chtít opustit Nostalgii, pokud se jí naskytne příležitost. Konečně, jsou přece horší místa. Během měsíců či let subjektivního času se stane opravdovým členem posádky a její bývalé pokrytectví zůstane tajemstvím, které bude sdílet s Voljovovou. Po nějaké době by na to Voljovová mohla v podstatě zapomenout.

Postupně sama sebe přesvědčila, že je celá záležitost s agentem vyřízena. Krádce slunce bude problém i nadále, ale nyní jí bude pomáhat Kuriová, aby to před Sadžakim udržely v tajnosti. Mimoto jsou tady jiné věci, které je zapotřebí před triumvirem utajit. Voljovová si dala za úkol vymazat každý ždibec důkazů, že se incident se zbraňovým kompletem vůbec stal. Měla v úmyslu provést to dřív, než budou Sadžaki a ostatní oživeni, ale ukázalo se, že to nebude tak snadné. Prvním úkolem bylo zahladit škody na samotném světlohonci, opravit oblast trupu zasaženou výbuchem zbraně. Z větší části to spočívalo v jemném vedení samoopravovacích rutin, aby pracovaly rychleji, ale musela rovněž zajistit naprosté napodobení všech starých šrámů a nedokonalých oprav. Pak se musela nabourat do paměti samoopravovacích systémů a vymazat veškeré informace o tom, že nějaké opravy prováděly, aby nezbyla ani sebemenší stopa. Musela spravit pavoučí modul, přestože Sadžaki ani ostatní neměli o jeho existenci vědět. Ale bylo lepší to udělat, než potom honit bycha, a tohle byla jedna z těch snadnějších správek. Nakonec musela vymazat důkazy, že spustila Paralýzu, což byla práce aspoň na týden.

Zatajit ztrátu člunu nebylo vůbec jednoduché. Chvíli zvažovala, že posbírá drobné kusy materiálu po celé lodi, aby mohla vyrobit nový. Musela by použít pouze devadesát tisícin celé lodní hmoty. Bylo to však příliš zdlouhavé a pracné, navíc pochybovala, že by se jí podařilo vytvořit autentické opotřebování člunu, aby vypadal starý. Místo toho zvolila snadnější řešení a upravila lodní databázi, jako by na palubě bylo odjakživa o jeden člun míň. Sadžaki si toho může všimnout, celá posádka si toho může všimnout, ale nebudou mít žádný důkaz. Nakonec samozřejmě vytvořila zbraňový komplet. Byla to jen fasáda, maketa, která měla pouze stát v depozitáři a vypadat nebezpečně, pokud Sadžaki zase jednou navštíví její království. Dalších šest dnů horečné práce jí zabralo, než smazala vlastní stopy. Sedmého dne odpočívala a dávala se dohromady, aby nikdo neuhodl, jakou dřinu má za sebou. Osmého dne se probudil Sadžaki a zajímal se, co dělala celé ty roky, co byl v mrazáku.

„Ále,“ řekla, „vlastně nic, o čem by stálo za to napsat domů.“ Sadžakiho přezíravou reakci si nedovedla vysvětlit, stejně jako nechápala jeho chování za celé poslední období. Pomyslela si, že i když se jí ho tentokrát podařilo oklamat, nemůže si už dovolit udělat další chybu. Navíc se nemilé události začínaly hromadit, a to ještě nedošlo ke kontaktu s kolonisty. Myšlenkami se vrátila ke zdroji neutrin, který zaznamenala nedaleko neutronové hvězdy, a k nepříjemnému pocitu, jenž ji od té doby neopouštěl. Zdroj tam pořád byl, a přestože byl stále slabý, zabývala se jím důkladněji. Zjistila, že neobíhá jen temnou hvězdu, ale také kamenitou planetku velikosti měsíce, která ke hvězdě patří. Před desítkami let, když byl systém mapován, tam po něčem takovém nebylo vidu ani slechu. Dospěla k závěru, že to má něco společného s Obrodou. Ale jak tam mohli kolonisté něco vyslat? Zdálo se, že nejsou schopni vzlétnout ani na orbitu, natož vypustit sondu na okraj soustavy. Chyběla dokonce i loď, kterou sem přiletěli, očekávala, že najde Lorean zaparkovaný u Obrody, ale nebylo po něm ani stopy. Takže nezávisle na důkazech si kdesi v koutku mysli ponechávala otevřenou možnost, že by ji kolonie mohla něčím překvapit. Bylo to další břemeno, které si naložila k narůstající hromadě starostí.

„Iljo,“ řekl Hegazi, „připrav se. Hlavní město se co nevidět vynoří na denní stranu.“

Přikývla. Lodní kamery s vysokým rozlišením, rozeseté po trupu, se zaměří na konkrétní místo, které bylo určeno ještě před Sadžakiho odletem, několik kilometrů za hranicí města. Pokud ho nepotkalo neštěstí, bude nyní čekat na vrcholu stolové hory a dívat se přímo k vycházejícímu slunci. Přesné načasování bylo rozhodující, ale Voljovová nepochybovala, že Sadžaki bude na dohodnutém místě a včas.

„Máme ho,“ hlásil Hegazi. „Stabilizátory obrazu zapojeny…“

„Ukaž nám ho.“

Na glóbu nedaleko hlavního města se otevřelo okno a rychle se zvětšovalo. Zpočátku byl záběr nejasný, jen rozmazaná skvrna, která mohla být člověkem stojícím na skále. Ale obraz se rychle zaostřoval, až jednoznačně poznali Sadžakiho. Namísto těžkého adaptivního skafandru, v němž ho Voljovová viděla naposledy, měl na sobě popelavý svrchník a dlouhé šosy se mu plácaly kolem nohou, což dokazovalo, že na vrcholku stolové hory vane vítr. Límec měl vyhrnutý až na uši, ale obličej nezakrytý.

Tvář nebyla tak docela jeho. Než opustil loď, dal si Sadžaki mírně pozměnit rysy podle průměru odvozeného z genetického profilu původních členů expedice, kteří odletěli na Obrodu, aby i jeho obličej odrážel románsko-asiatské geny obyvatel Žlutozemě. Kdyby se procházel v pravé poledne po ulicích, pravděpodobně by si ho nikdo nevšiml. Příprava byla důkladná, nic nemohlo prozradit, že je cizinec, dokonce ani jeho akcent. Lingvistický software analyzoval asi desítku žlutozemských nářečí, jimiž hovořili členové expedice, a vytvořil lexikálněstatistický model, který slučoval všechny dialektické zvláštnosti do jediného jazyka, o němž se dalo předpokládat, že je užíván na celé Obrodě. Ať už se Sadžaki rozhodne hovořit s kýmkoli, jeho vzhled, krycí příběh i způsob řeči osadníky přesvědčí, že přichází z některého vzdálenějšího sídliště, nikoli z vesmíru.

Tak to alespoň měli v plánu.

Kromě podkožních implantátů s sebou neměl žádné přístroje, které by ho mohly prozradit. Kdyby byl z nějakého důvodu zadržen, těžko by vysvětloval, kde vzal a nač potřebuje komunikační zařízení povrch-orbita.

Sadžaki však už začal mluvit, opakoval stále dokola jednu větu, zatímco infračervené lodní detektory se zaměřily na proudění krve v okolí jeho úst a modelovaly pohyb svalů a čelisti. Loď porovná tyto pohyby s rozsáhlým archivem zaznamenaných hovorů a určí zvuky, které triumvir vydává. Nakonec začlení jeho obvyklé gramatické kategorie, syntaktické vztahy a sémantické struktury. Znělo to složitě a také to složité bylo, ale Voljovová nezaznamenala mezi pohyby úst a syntetickým hlasem žádnou časovou prodlevu. Slyšela Sadžakiho naprosto jasně a zřetelně.

„Musím předpokládat, že mě slyšíte,“ řekl. „Pro záznam, tohle je mé první hlášení z povrchu Obrody po přistání. Jistě mi prominete, pokud tu a tam odbočím od hlavního tématu nebo se vyjádřím poněkud méně elegantně. Nenapsal jsem si hlášení předem, neboť by to znamenalo příliš velké bezpečnostní riziko, kdyby je u mě našli, když jsem opouštěl hlavní město. Všechno je komplikovanější, než jsme čekali.“

To je pravda, pomyslela si Voljovová. Přinejmenším někteří kolonisté už vědí, že k Obrodě dorazil světlohonec. Tajně na loď zaměřili paprsek radiolokátoru, ale nepokusili se navázat spojení, podobně jako to neučinila ani Nostalgie. To jí dělalo stejné starosti jako záhadný zdroj neutrin. Svědčilo to o podezíravosti a skrytých záměrech – a nejen o jejich. Ale donutila se na to teď nemyslet, protože Sadžaki pořád mluvil a ona nechtěla přijít o jediné slovo.

„Je toho hodně, co bych o kolonii mohl říct,“ pokračoval Sadžaki, „a toto okno je krátké. Tak začnu s novinkami, na které nepochybně čekáte. Vypátral jsem Sylvesta. Už jenom zbývá dostat ho do naší péče.“

***

Sluková seděla u černého obdélníkového stolu a upíjela kávu. Pootevřenými žaluziemi se dovnitř prodíraly ranní paprsky Delty Pavonis a kreslily jí na pokožku pruhy světla a stínu.

„Chtěla bych znát tvůj názor na jistý problém,“ řekla Sylvestovi.

„Návštěvníci se ukázali být problémem?“

„Jak rafinované.“ Pokynula ke křeslu a nalila mu šálek. Sylveste se posadil a svezl se na sedadle dolů tak, že měl hlavu níž než Gillian.

„Odpusť mi mou zvědavost, velevážený doktore Sylveste, ale mohl bys mi říct přesně, cos slyšel?“

„Neslyšel jsem nic.“

„Aspoň ti to nezabere moc času.“

Unaveně se pousmál. Té noci ho strážní už podruhé probudili a ještě rozespalého a popleteného vytáhli z postele. Dosud cítil Pascalino teplo a její vůni, rád by věděl, zda ještě spí ve své cele kdesi na opačném konci Výspy. Připadal si osamělý, ale ten pocit byl poněkud zmírněn radostí, že je živá a zdravá. Přestože ho o tom Falkender a strážní ujišťovali, neměl důvod jim věřit. Koneckonců, jak mohla být Pascale Pravé cestě užitečná? Ještě míň než on. Mezitím už stačil pochopit, že Sluková zvažuje, zda má cenu nechat ho naživu.

Ale teď se zdálo, že se situace zásadně změnila. Umožnili mu pobýt chvíli s jeho ženou a věřil, že to nebyla jediná a poslední příležitost. Pramení snad tento vývoj z nějaké neznámé lidské stránky Slukové, nebo to naznačuje něco úplně jiného – že by je mohla potřebovat, a proto si je chce zavázat?

Sylveste do sebe nalil kávu, aby se zbavil zbytku ospalosti. „Slyšel jsem pouze to, že nás někdo navštíví, ale dospěl jsem k jistým závěrům.“

„O které se teď se mnou podělíš, jak doufám.“

„Možná bychom si mohli napřed promluvit o Pascale.“

Chvíli na něj hleděla nad okrajem šálku, než přikývla, stroze jako mechanická hračka. „Co bys rád získal výměnou, jestliže mi ty závěry prozradíš? Volnější režim pro oba?“

„No vidíš, to se mi zdá docela rozumné.“

„Dobrá, čím smysluplnější myšlenky, tím víc volnosti.“

„Tebe zajímají mé myšlenky? Výborně, kterou oblastí mám začít?“

„Třeba tím, kdo by mohli být naši návštěvníci.“ Sluková pohlédla k vycházejícímu slunci za lištami žaluzií a přimhouřila oči proti rubínové záři. „Cením si tvého názoru, ačkoli jen pánbůh ví proč.“

„Nejprve mi prozraď, co víš ty.“

„K tomu se dostaneme.“ Sluková se ušklíbla. „Musím přiznat, že jsem proti tobě v jisté nevýhodě.“

„Málem bys mě rozesmála. Jakou mám proti tobě výhodu?“

„Čí je ta loď, když ne Remilliodova?“

Tato poznámka znamenala, že nejen jeho rozmluva s Pascale byla monitorována. Zaskočilo ho to méně, než by čekal. Vlastně si to myslel celou dobu, ale jednodušší bylo podobná podezření ignorovat.

„Výborně, Sluková, výborně. Nařídilas Falkenderovi, aby se přede mnou o návštěvnících nenápadně zmínil, že? To bylo docela chytré.“

„Díky za poklonu. Kdo to tedy je? Remilliod už s Obrodou obchodoval. Není snad logické, že si chce zase přijít na své?“

„To by se vrátil příliš brzy, sotva by měl dost času naložit v jiné soustavě nové zboží a otočit to zpátky k Deltě Pavonis.“ Sylveste se zvedl z křesla, přistoupil k oknu a vyhlédl mezi železnými žaluziemi na svahy stolových hor, které oranžově zářily jako hromady knih krátce před tím, než vzplanou. Náhle si povšiml, že obloha již není čistě karmínová, ale má modřejší odstín. Buďto se ovzduší opravdu zbavilo megatun prachu a nahradila jej vodní pára, anebo to byla jen porucha jeho barevného vidění.

Dotkl se prsty skla a řekl: „Remilliod se nemohl vrátit tak rychle. Až na několik výjimek nebývají obchodníci tak zdatní.“

„Kdo je to?“

„Právě ty výjimky mi dělají starosti.“

Sluková přivolala pobočníka, aby odnesl šálky, a vyzvala Sylvesta, ať se znovu posadí. Potom vytiskla dokument, který vyjel přímo ze stolu, a podala mu ho.

„Informace, s nimiž se teď seznámíš, jsme získali před třemi týdny od naší spojky na sluneční observatoři ve Východním Nechbetu.“

Sylveste přikývl. O slunečních observatořích věděl, sám se postaral, aby byly na Obrodě založeny stanice pro pozorování slunce, zda nedojde k abnormální emisi.

Čtení dokumentu mu připadalo spíš jako luštění amarantského písma, namáhavě se plazil od písmenka k písmenku, dokud se mu celé slovo nesložilo v mozku. Calvin dobře věděl, jak je čtení závislé na stavbě oka a přesném otáčení bulbu, aby se dal pohled udržet na řádku. Proto zabudoval Sylvestovi zrakové rutiny, které tuto schopnost zajišťovaly, jenže Falkender nedokázal obnovit úplně všechno.

Přesto vyrozuměl aspoň tohle:

Pracovníci observatoře ve Východním Nechbetu zaznamenali výron energie o mnoho jasnější, než jaký byl dosud pozorován. Na chvíli se zděsili možnosti, že se Delta Pavonis chystá zopakovat erupci, při níž žhavá sluneční hmota smetla Amaranty, mohutnou koronální ejekci známou jako Událost. Ale bližší průzkum ukázal, že k erupci nedošlo na slunci, nýbrž o několik světelných hodin dál na hranici planetární soustavy.

Spektrální analýza záblesku gama paprsků naznačovala, že tam dochází k nepatrnému, nicméně měřitelnému Dopplerovu posunu, který činil několik procent rychlosti světla. Závěr byl jednoznačný. Emise pochází z lodě v závěrečné fázi zpomalování mezihvězdné cestovní rychlosti.

„Porucha?“ Sylveste se snažil nestranně zhodnotit situaci, zda opravdu došlo k zániku lodě. „Snad závada na motoru.“

„Taky nás to napadlo. Jenže o několik dní později jsme usoudili, že muselo dojít k něčemu jinému.“ Sluková poklepala nehtem na papír. „Pořád tam totiž byla, nezřetelná, ale nezaměnitelná.“

„Loď explozi vydržela?“

„Ano, ať už ji způsobilo cokoli. Zachytili jsme měřitelný modrý posun v plamenech motorů. Brždění pokračovalo zcela normálně, jako kdyby k explozi nikdy nedošlo.“

„Předpokládám, Gillian, že máš nějakou teorii.“

„Tak napůl. Domnívám se, že záblesk pocházel ze zbraně. Ale nemám tušení z jaké. Nic jiného nemohlo uvolnit tolik energie.“

„Zbraň?“ Sylveste se snažil, aby jeho hlas zněl dokonale klidně a objevila se v něm pouze přirozená zvědavost, nikoli pocity, které skutečně měl, jimiž byly různé variace na čistý děs.

„Zvláštní, doktore, nemyslíš?“

Sylveste se předklonil, po zádech mu přejel mráz. „Návštěvníci nejspíš pochopili, jaká je zde situace.“

„Myslíš politická? Nepravděpodobné.“

„Pokusili se o kontakt s Cuvierem?“

„Vůbec ne. I to je zvláštní. Ani pípnutí.“

„Kdo o nich ví?“ Jeho hlas bylo stěží slyšet, sám si připadal, jako by mu někdo stál na krku.

„Asi dvacet zaměstnanců observatoří, deset lidí tady a zhruba tolik v hlavním městě.“

„Remilliod to není zcela určitě.“

Sluková zastrčila list do štěrbiny ve stole, a stiskla tlačítko, aby ho zničila. „Napadá tě, kdo to může být?“

Sylveste doufal, že jeho smích nezní příliš hystericky. „Jestli mám pravdu – a já se příliš často nemýlím – není to pohroma jen pro mě. Je to pohroma pro všechny.“

„Pokračuj.“

„To je dlouhá historie.“

Pokrčila rameny. „Nikam nespěchám. Pokud je mi známo, ani ty ne.“

„Prozatím.“

„Cože?“

„Jen takové tušení.“

„Přestaň si zahrávat, Sylveste.“

Přikývl, neboť nemělo smysl dál mlčet. Už se podělil o své nejhlubší obavy s Pascale, takže jenom zaplní zbývající mezery, pokud si to Sluková nedomýšlela při odposlouchávání. Kdyby jí odporoval, našla by si způsob, jak se dozvědět, co chce, od něj nebo od Pascale, což by bylo horší.

„Stalo se to hodně, hodně dávno,“ začal. „Stalo se to nedlouho po tom, co jsem se vrátil od Zahalených na Žlutozem. Vzpomínáš si, že jsem tehdy zmizel?“

„Vždycky jsi popíral, že by se něco zvláštního přihodilo.“

„Unesli mě Ultrové.“ A hned pokračoval: „Dopravili mě na palubu světlohonce, který kroužil kolem Žlutozemě. Jeden z členů posádky potřeboval… opravit, dá-li se to tak říct.“

„Unesli tě, abys opravil člověka?“

„Kapitán byl extrémní chimerik.“

Sluková se otřepala. Jako většina kolonistů znala radikálně pozměněné členy společenství Ultranautů pouze z kýčovitých holodramatů. Sylveste neviděl důvod, proč by ji měl zbytečně trápit, proto hned navázal:

„Nejednalo se o běžné Ultry. Příliš dlouho se potloukali vesmírem, příliš dlouho byli vytrženi ze způsobu života, který považujeme za normální lidskou existenci. Dokonce i podle měřítek Uhrů byli izolovaní, paranoidní, militarističtí…“

„Ale přesto…“

„Vím, co si myslíš. Přestože šlo o extravagantní výhonek jejich kultury, ještě to neznamenalo, že nutně museli být také zlí.“ Sylveste se pohrdavě usmál a zavrtěl hlavou. „Zpočátku jsem si myslel totéž. Brzy jsem se však o nich dozvěděl víc.“

„Například o zbraních?“

„Například. Jejich zbraně by dokázaly zcela snadno odstranit celou tuhle planetu, kdyby si to umanuli.“

„Ale přece by je nepoužili bezdůvodně.“

Usmál se. „To zjistíme, až přiletí k Obrodě.“

„Jistě…“ Sluková to pronesla klesajícím hlasem. „Vlastně je už máme tady. K explozi došlo před třemi týdny, ale její – ehm – význam nám nebyl hned zřejmý. Za ty tři týdny loď zpomalila, takže teď jsou na orbitě kolem Obrody.“

Sylvestovi chvíli trvalo, než zklidnil dech. Napadlo ho, jestli mu Sluková podává informace po kouskách záměrně. Zda se o tomto malém detailu skutečně jen opomněla zmínit, nebo zda mu fakta předkládá promyšleným způsobem, aby ho neustále mátla.

Pokud ano, tak se jí to skvěle povedlo.

„Tak moment. Právě jsi mi tvrdila, že o nich ví jen pár lidí. Přece nepřehlédneš světlohonec obíhající kolem planety?“

„Snadněji než si myslíš. Jejich loď je nejtmavší objekt v celé soustavě. Samozřejmě vyzařuje v infračerveném pásmu, to ani jinak nejde, ale zdá se, že jsou schopni své emise upravit natolik, že je zadrží pára v atmosféře, takže neproniknou na povrch. Kdybychom uplynulých dvacet let nepumpovali do ovzduší tolik vody…“ Sluková skepticky zavrtěla hlavou. „Na tom teď stejně nezáleží. Dneska obloha nikoho nezajímá. Mohli přiletět ověšení neony a stejně by si toho nikdo nevšiml.“

„Navíc ani neohlásili svou přítomnost.“

„Hůř než to. Udělali všechno možné, abychom nevěděli, že tady jsou. Nebýt toho zatraceného záblesku…“ Odmlčela se a zahleděla se na okno, než obrátila pozornost zpět k Sylvestovi. „Jestli je to opravdu posádka, kterou znáš, musíš mít nějakou představu o tom, co chce.“

„Tak to je prosté. Chce mě.“

***

Voljovová pozorně naslouchala Sadžakiho hlášení z povrchu: „Jen málo zpráv z Obrody se dostalo na Žlutozem, a ještě míň po první vzpouře. Víme, že Sylveste vzpouru přežil, ale při převratu o deset let později, tedy před patnácti roky, byl zbaven moci. Byl uvězněn – musím dodat, že v jistém přepychu – novým režimem, který v něm spatřoval užitečný politický nástroj. Taková situace by se nám výtečně hodila. Jednak by nebylo těžké Sylvesta najít a jednak bychom měli výhodu pro další vyjednávání, pokud by se ho zdráhali vydat. Stávající poměry jsou však značně složitější.“

Sadžaki zmlkl a Voljovová si všimla, že se trochu pohnul, takže se za ním objevilo nové pozadí. Zorný úhel se postupně měnil, jak světlohonec přelétal nad triumvirem k jihu, avšak Sadžaki si toho byl vědom, proto se obracel tak, aby jeho tvář setrvávala v záběru lodních kamer. Náhodný pozorovatel na sousední stolové hoře by si řekl, že se chová jako tichý blázen – stojí tam, civí na oblohu, drmolí si nějaké modlitby a přesně jako hodinové ručičky se otáčí na podpatcích. Že se ve skutečnosti zabývá jednostrannou komunikací s vesmírným plavidlem na orbitě, by nikdo neuhodl.

„Jak jsme zjistili již lodními skenery, hlavní město bylo poškozeno několika velkými explozemi. Ze stupně rekonstrukcí jsme správně vydedukovali, že se to podle místního času stalo poměrně nedávno. Vypátral jsem, že druhý převrat, při němž byla zničena ochranná kupole, se odehrál asi před osmi měsíci. Tento převrat však nebyl tak úplně úspěšný. Stará vláda dosud drží to, co z Cuvieru zbylo, ačkoli její vůdce Nils Girardieau byl během nepokojů zabit. Vodonoši Pravé cesty, kteří mají tyto útoky na svědomí, ovládají mnoho odlehlých osad, jenže nejsou jednotní, vypadá to, že se rozpadli na několik frakcí, které se mezi sebou hádají. Za ten týden, co jsem tady, devětkrát na město zaútočili a zřejmě došlo i k několika sabotážím, které mají na svědomí agenti Pravé cesty.“

Sadžaki jako by si srovnával myšlenky, a Voljovovou napadlo, zda si při zmínce o agentech neuvědomil nějakou souvislost. Jestli ano, na jeho výrazu to nebylo znát.

„Pokud jde o mé působení, mým prvním úkolem pochopitelně bylo odstranit skafandr. Byl jsem v pokušení použít ho na cestu do Cuvieru, ale riziko by bylo neúměrné. Cesta však proběhla bez potíží. Na předměstí jsem se svezl se skupinou montérů, kteří se vraceli ze severu, kde kontrolovali dálkové potrubí. Díky jejich společnosti jsem se dostal do Cuvieru. Zpočátku byli podezřívaví, ale vodka je brzy přesvědčila, aby mě vzali až do města. Řekl jsem jim, že ji destilujeme ve Fénixu, odkud pocházím. O tomhle sídlišti nikdy neslyšeli, ale vodku velice ochotně vypili.“

Voljovová přikývla. Vodku a vše potřebné vyrobila loď krátce před tím, než Sadžaki odletěl.

„Kvůli neustálým bojům teď lidé většinou žijí v podzemí, v katakombách vykopaných před padesáti až šedesáti roky. Je sice poznat, že se pokoušejí atmosféru upravit, ale musím vás upozornit, že dýchání není nic jednoduchého a že člověk má neustále velice blízko k hypoxii. Námaha, kterou jsem vynaložil, abych se dostal na tuto stolovou horu, byla značná.“

Voljovová se pousmála. Jestli Sadžaki něco takového přiznal, musel výstup na vrcholek představovat hotová muka.

„Říká se, že Pravá cesta má přístup k marťanské biotechnologii,“ pokračoval triumvir, „která usnadňuje dýchání, ačkoli jsem neviděl nic, co by to dokazovalo. Moji přátelé potrubáři mi pomohli najít pokoj v ubytovně pro přespolní horníky, což se dokonale hodilo k mé krycí historce. Ubytování bych neoznačil jako zdraví prospěšné, ale dostatečně posloužilo mému záměru – sbírat informace. Během pátrání jsem narazil na mnoho rozporných údajů, nebo přinejmenším nejasných.“

Sadžaki se mezitím otočil téměř z jedné strany na druhou. Slunce měl nyní za rameny, takže nebyl dobře vidět. Loď však jednoduše přepnula na infračervenou detekci a odečítala slova podle změn proudění krve v jeho tváři.

„Očití svědci tvrdí, že Sylveste a jeho manželka nepřišli o život, když byl spáchán atentát na Girardieaua, avšak již osm měsíců se neobjevili na veřejnosti. Tajné informační kanály, které se mi podařilo zachytit, mě přivedly k závěru, že Sylveste je opět ve vězení, ale tentokrát ho některá frakce Pravé cesty drží mimo město.“

Voljovová byla napjatá. Věděla, k čemu Sadžakiho informace směřují, a již dlouho tušila, že to bude nevyhnutelné. Uvědomila si však, že pravou příčinou je Sadžaki, nikoli muž, kterého hledají.

„Podle mého soudu je zbytečné vyjednávat s oficiálními představiteli, ať už je to kdokoli,“ dodal Sadžaki. „Pochybuji, že by nám mohli Sylvesta vydat, i kdyby chtěli, což by samozřejmě nechtěli. Naneštěstí nás situace nutí k jedinému řešení.“

Voljovová se naježila. Už to je tady.

„Musíme to zařídit tak, aby na vydání Sylvesta měla zájem celá kolonie.“ Sadžaki se znovu usmál, v jeho zastíněné tváři blýskly zuby. „Nemusím snad zdůrazňovat, že už jsem tady začal vytvářet podmínky.“ A pak oslovil přímo Voljovovou: „Iljo, proveď podle vlastního uvážení nezbytnou formální předehru.“

Jindy by ji potěšilo, že tak přesně uhodla jeho záměr. Tentokrát však cítila pouze plíživou, doutnající hrůzu, že po ní chce, aby to udělala znovu. A největší díl té hrůzy pramenil ze zjištění, že nejspíš poslechne.

„Pokračuj,“ řekla Voljovová, „nekousne tě.“

„Znám skafandry, triumvire.“ Kuriová se odmlčela a vstoupila do bílého skladiště. „Jen mě nenapadlo, že ještě nějaký uvidím. Natož že ten krám budu mít skutečně na sobě.“

Čtyři těžké ochranné obleky stály u stěny těsného skladiště šest set palub pod můstkem, hned vedle Haly 2, kde se odbývaly tréninky.

„Jen si ji poslechněte,“ řekla jedna ze dvou dalších žen. „Mluví, jako kdyby měla udělat nějaký zázrak, a ne ho mít jen pár minut na sobě. Ty přece neletíš s námi dolů, prcku, tak si nenadělej do kalhot.“

„Dík za radu, Sudžiková, určitě si ji budu pamatovat.“

Sudžiková pokrčila rameny – úšklebek by byl pro ni příliš velký projev emocí, jak si Kuriová uvědomila – a zamířila ke skafandru, který byl určen pro ni, následovaná svou přítelkyní Sulou Kdžarvalovou. Adaptivní skafandry, připravené k uvítání svých uživatelů, připomínaly žáby zbavené krve, vykuchané, rozpitvané, natažené a připíchnuté na destičku. Byly nastaveny na lidskou postavu, měly vytvarované nohy a roztažené paže, jen na koncích nebyly prsty, vlastně ani žádné zjevné ruce, ale aerodynamické ploutve. Na přání uživatele se však mohly vysunout potřebné manipulátory nebo i prsty.

Kuriová skutečně skafandry znala, jak tvrdila. Na Skyově vítězství patřily mezi vzácný dovozní artikl, kupovali je od Ultrů, kteří se zastavili u planety zmítané válkou, ale neměli dostatek odborných znalostí, aby je dokázali okopírovat. Znamenalo to, že adaptivní skafandry byly pohádkově cenné – mocné totemy zhotovené bohy.

Skafandr ji proskenoval, vyhodnotil rozměry jejího těla a pak přizpůsobil vnitřní prostor tak, aby přesně odpovídal její velikosti. Kuriová mu potom dovolila, aby vykročil dopředu a obklopil ji, zatímco se snažila potlačit záchvěv klaustrofobie. Během několika vteřin se skafandr vzduchotěsně uzamkl a naplnil aerogelem, který umožňoval manévry, jež by jinak uživatele rozdrtily. Osobnost skafandru položila Kuriové několik otázek, zda si nepřeje změnit drobné detaily, umožnila jí připravit zbraně a seřídit autonomní rutiny. V Hale 2 se sice budou používat pouze nejlehčí zbraně, a přestože scénář boje bude kombinací skutečné akce a simulované střelby, důležitý bude výsledek. Celé cvičení musely brát nesmírně vážně, včetně nesčetných taktických modelů, jež skafandry nabízely jako nejvhodnější způsoby usmrcení nepřítele, který by měl tu smůlu, že by zabloudil do jejich dosahu.

Trénink vedla Voljovová a kromě Kuriové se ho měly zúčastnit Sudžiková a Kdžarvalová. S Kuriovou se však pro operaci na Obrodě nepočítalo. Z rozhovorů věděla, že se Ilja narodila ve vesmíru, ale při několika příležitostech navštívila planety a získala důležité, téměř instinktivní reflexy, které zvyšovaly šanci na přežití na povrchu planety. Nezanedbatelná byla pochopitelně znalost gravitačních zákonů.

Také Sudžiková se narodila na lodi či na habitatu, ale navštívila dostatek světů, aby si osvojila správné pohyby. Byla tenká jako stéblo, zdálo se, že na velké planetě neudělá jediný krok, aby si nepolámala všechny kosti, ale Kuriovou ani na okamžik neoklamala. Sudžiková byla jako budova navržená vynikajícím projektantem, který do svého díla zahrnul všechny požadavky na pevnost, pružnost a rovnováhu sil a tlaků a který si mohl odpustit jakékoli tolerance, protože nemusel brát zřetel na estetickou hodnotu stavby.

Kdžarvalová, ačkoli nerozlučná přítelkyně Sudžikové, byla úplně jiná. Přestože na ní nebyly vidět žádné významné chimérické znaky a na rozdíl od Sudžikové měla všechny čtyři údy vlastní, nepřipomínala žádnou lidskou modifikaci, kterou Kuriová znala. Úzký hladký obličej byl jakoby uzpůsobený pro blíže neurčené vodní prostředí. Oči měly kočičí tvar, ale červeným duhovkám chyběly zornice, nosní dírky připomínaly žaberní štěrbiny a její ústa, ačkoli se na nich usadil trvalý výraz mírné euforie, byla pouhá tenká puklina, která se při řeči sotva pohybovala. Zásadně nenosila šaty, dokonce ani v relativním chladu skladiště, přesto nevypadala doopravdy nahá, spíš jako nahá žena, kterou ponořili do pružného, rychleschnoucího polymeru. Jinými slovy, byla skutečný Ultranaut nejistého, pravděpodobně nedarwinovského původu. Kuriová slyšela pohádky o lidech vyklonovaných bioinženýry pod ledovými krami na Europě nebo o člověku adaptovaném pro život na totálně zaplavených vesmírných plavidlech. Sula jako by byla živoucím ztělesněním bizarních hybridů z těchto mýtů. Anebo taky mohla být něčím úplně jiným.

Možná si všechny úpravy nechala udělat jenom z rozmaru. Možná žádný účel neměly, nebo sloužily k zamaskování její pravé identity. Ať už to bylo jakkoli, znala planety, a na tom jediném v této chvíli záleželo.

Sadžaki samozřejmě také znal planety, ale ten už byl na Obrodě a nebylo jasné, jakou roli sehraje při získání Sylvesta, pokud k tomu vůbec někdy dojde. O triumviru Hegazim mnoho nevěděla, ale z náhodných poznámek zjistila, že se nikdy nedotkl nohou ničeho, co by nebylo uměle vyrobeno. Nebylo proto divu, že Sadžaki a Voljovová svěřili Hegazimu spíš administrativní záležitosti triumvirátu. Až nastane čas, letu na povrch Obrody se nezúčastní, což si pochopitelně ani nepřál.

Zbývala Kuriová. Na rozdíl od posádky se narodila a vyrostla na planetě, kde navíc prošla vojenským výcvikem a bojem, což bylo ještě důležitější. Ve válce na Skyově vítězství se nejspíš dostala do mnohem vážnějších situací, než jaké kdy posádka Nostalgie mimo loď zažila, a podle toho, co slyšela, neměla důvod o tom pochybovat. Ultrové podnikali výlety na planety kvůli obchodu nebo jako turisté, pro prchavě krátké životy planeťanů měli jen pohrdání. Kuriová se ocitla v situacích, kdy nebylo příliš pravděpodobné, že přežije. Přestože byla velmi zkušený voják, měla také štěstí, takže vždycky vyvázla bez vážných zranění.

Nikdo na lodi její zkušenosti nezpochybňoval.

„Nejde o to, že bychom tě nechtěly vzít s sebou,“ řekla Voljovová nedlouho po incidentu se zbraňovým kompletem. „To vůbec ne. Nepochybuju, že bys zvládla skafandr stejně jako my a že by tě trocha střílení nevylekala.“

„Tak mi to vysvětli!“

„Nemůžu riskovat, že bych zase ztratila střelce.“ Hovořily spolu v pavoučím modulu, ale Voljovová přesto mluvila tiše. „Dole na Obrodě potřebuju pouze dva lidi, to znamená, že tě nemusím použít. Mimo mě dokážou řídit skafandry Sudžiková a Kdžarvalová. Už jsme začaly trénovat.“

„Přiber mě aspoň na cvičení.“

Voljovová zvedla ruku, zjevně chtěla návrh odmítnout, ale vzápětí se nechala obměkčit. „Dobře, Kuriová. Budeš trénovat s námi. Ale nic jiného to neznamená, rozumíš?“

Jistěže rozuměla. Od chvíle, kdy Voljovové zalhala, že je agentem jiné posádky, všechno se mezi nimi změnilo. Mademoiselle ji na takový rozhovor dávno připravila, zdálo se, že to dokonale vyšlo, včetně rafinovaného detailu, že se záměrně nezmínila o Galatei, která byla pochopitelně naprosto mimo hru. Voljovová si závěr musela udělat sama, čímž jí umožnily pocítit vnitřní uspokojení. Byla to přirozeně falešná stopa, ale Voljovová uvěřila, stejně jako spolkla povídačku o tom, že Krádce slunce je infiltrační software vytvořený konkurenční posádkou. Zdálo se, že její zvědavost je uspokojena. Teď si byly téměř rovny, obě měly před ostatními co skrývat, ačkoli se většina toho, co Voljovová věděla na Kuriovou, ani zdaleka neblížila pravdě.

„Rozumím,“ řekla Kuriová.

„Přesto je ti to trochu líto, že?“ Voljovová se usmála. „Vždycky jsem měla dojem, že by ses ráda se Sylvestem setkala. Ještě budeš mít příležitost, až ho přivedeme na palubu…“

Kuriová se také usmála. „Takže mi stačí jenom počkat, ne?“

Velikostí byla Hala 2 dvojče depozitáře zbraňových kompletů. Na rozdíl od depozitáře zela prázdnotou, ale tlak vzduchu tam dosahoval jedné standardní atmosféry. Nebyla to jenom marnotratnost. Tato největší kapsa dýchatelného vzduchu sloužila jako rezervoár, z něhož se daly zásobovat sekce, kde bylo běžně vzduchoprázdno, pokud bylo zapotřebí, aby do nich posádka vstoupila bez dýchacích přístrojů.

Obvykle by tah motorů Nostalgie vytvářel iluzorní gravitaci působící podél dlouhé lodní osy lodi, jež byla také osou válcovité haly. Jenže na orbitě kolem Obrody byly motory vypnuty, proto přetížení nahrazovala odstředivá síla radiálně narůstající směrem k plášti otáčejícího se válce. Uprostřed panoval téměř beztížný stav, předměty se tam mohly celé minuty volně vznášet, než je odstředivá síla začala nevyhnutelně unášet ke stěně, čím vyšší hustota rotujícího vzduchu a čím těžší těleso, tím rychleji. V hale nepadalo nic po přímce, přinejmenším ne z pohledu pozorovatele stojícího u stěny.

Vstoupily do haly pancéřovanými zasouvacími dveřmi v kruhové podstavě válce. Stěny byly poďobané střelami a ožehlé paprsky, kamkoli Kuriová pohlédla (skafandr poskytoval takové zvětšení, že mohla vidět libovolně daleko), nespatřila jediný čtvereční metr, aby nebyl odřený, poškrábaný, spálený, zprohýbaný, natavený nebo rozleptaný účinky nejrůznějších typů zbraní. Kdysi byl vnitřní plášť pravděpodobně stříbřitý, dnes vypadal jako obrovská fialová modřina. Světlo nevycházelo z pevného zdroje, ale ze silných reflektorů na desítce poletujících sršňů. Ustavičně se přemisťovali sem a tam jako roj rozčilených světlušek. Protože žádný světelný kužel nezůstal na místě déle než sekundu, nedalo se ani déle hledět jedním směrem. Pokud chtěl člověk uspět, musel se vyhnout oslnění.

„Určitě to zvládneš?“ zeptala se Sudžiková, sotva se za nimi dveře zavřely. „Hlavně bys neměla poškodit skafandr. Když ho zničíš, zaplatíš nový, je to jasné?“

„Nerozptyluj se, abys nakonec nemusela platit ten svůj.“ Kuriová přepnula na soukromý kanál a oslovila přímo Sudžikovou. „Třeba se mi to jenom zdá, ale mám dojem, že mě nemáš zrovna v lásce.“

„Tebe přece musí milovat každý, tak proč ne já?“

„Nejspíš to má něco společného s Nagorným.“ Kuriová zmlkla. Napadlo ji, že soukromé kanály třeba vůbec nejsou soukromé, ale pak si uvědomila, že se nechystá říct nic, co by nebylo jasné všem, kdo by naslouchali, zvláště Voljovové. „Nevím, co se s ním stalo, ale zaslechla jsem, že jste si byli blízcí.“

„Blízcí není správné slovo, prcku.“

„Tak tedy milenci. Nechtěla jsem se tě dotknout.“

„Nedělej si starosti, že by ses mě dotkla, prcku. Na to už je příliš pozdě.“

Přerušil je hlas Voljovové: „Dost řečí. Všechny tři ke stěně!“

Aby se odlepily od kruhové podstavy, zapnuly nakrátko trysky. Jak se blížily k zaoblenému plášti haly, postupně se stával podlahou, beztížný stav mizel a pocit tíhy narůstal. Změna byla malá, odstíněná aerogelem, ale stačila, aby získaly orientaci, kde je nahoře a kde dole.

„Chápu, proč mě nesnášíš,“ řekla Kuriová.

„To se vsadím, že jo.“

„Zabrala jsem jeho místo. Plním jeho úkoly. Po jeho smrti ses musela vyrovnat s mou přítomností.“ Kuriová se snažila, mluvit klidně, jako by to nebrala osobně. „Na tvém místě bych asi cítila totéž. Vlastně určitě. Ale přesto to není v pořádku. Nejsem tvůj nepřítel, Sudžiková.“

„Nedělej si iluze, prcku.“

„O čem?“

„Že rozumíš jedné desetině toho, oč jde.“

Skafandr Sudžikové popoletěl ke Kuriové, bílé bezešvé brnění se jasně rýsovalo proti poškozené stěně. Kuriová si vybavila obrázky bílých kytovců, kteří žijí nebo žili, to nevěděla jistě, v arktických oceánech na Zemi. Nazývali se běluhy a teď si na ně vzpomněla.

„Zapamatuj si,“ řekla Sudžiková, „že nejsem takový prosťáček, abych tě nenáviděla jenom proto, žes vyplnila prostor po Borisovi. Neurážej mě, prcku.“

„To bych nerada, věř mi.“

„Jestli tě nenávidím, prcku, tak mám pro to pádný důvod. Patříš jí.“ Poslední slovo řekla s ryzím nepřátelstvím. „Voljovové. Jsi její hračka. Nenávidím ji, a tak přirozeně nenávidím i její majetek. Zvlášť ten, kterého si cení. Kdybych našla způsob, jak ublížit jejímu vlastnictví, nepochybuj, že bych to udělala.“

„Nejsem ničí majetek,“ ohradila se Kuriová. „A Voljovové už vůbec ne.“ Okamžitě se začala nenávidět, že tak energicky protestuje, a pak začala nenávidět Sudžikovou, neboť ji donutila překročit hranici a bránit se. „Stejně ti po tom nic není. Chceš něco slyšet, Sudžiková?“

„Nemůžu se dočkat.“

„Pokud vím, Nagornyj zrovna nepatřil mezi lidi se zdravým rozumem. Prý z něho neudělala cvoka Voljovová, jenom se pokusila využít jeho pomatenost k něčemu konstruktivnímu.“ Ucítila, jak skafandr zpomaluje a zlehka se snáší nohama napřed k pomačkané stěně. „Jenže to nevyšlo. To je toho. Nejspíš jste si jeden druhého zasloužili.“

„Jo, možná jo.“

„Aspoň v něčem se shodneme.“

„Netvrdím, že se mi líbí všechno, cos právě řekla, prcku. Kdybychom neměly společnost a nebyly ve skafandrech, možná bych obětovala pár minut, abych ti předvedla, jak snadno ti dokážu zlomit vaz. Stejně bych to mohla v nejbližších dnech udělat. Ale jedno ti musím přiznat. Umíš se navztekat. Většina jejích mazlíčků to nesvede, pokud je rovnou neodpraví.“

„Že bys mě špatně odhadla? Promiň, jestli to nezní dost nadšeně.“

„Napadá mě, že možná nejsi taková hračka, jak si představuje.“ Sudžiková se zasmála. „To není poklona, prcku, jen konstatování. Nemuselo by se ti vyplatit, kdyby to jednou zjistila. Což ovšem neznamená, že jsem tě vyškrtla ze seznamu lidí, na které mám pifku.“

Kuriová chtěla odpovědět, ale přerušila ji Voljovová, jež znovu promluvila do hlavního kanálu skafandrů z výhodného postavení vysoko nad nimi, téměř uprostřed haly. „Tohle cvičení nemá žádný scénář. Aspoň ne takový, který byste měly znát. Vaší jedinou povinností je zůstat naživu až do konce. To je vše. Cvičení začne za deset vteřin. Během akce neodpovídám na otázky.“

Kuriová ji vyslechla bez zvláštních obav. Na Vítězství zažila spoustu cvičení bez scénáře, a ještě víc na střeleckém stanovišti. Znamenalo to pouze, že hlubší smysl scénáře byl skrytý, nebo šlo jen o cvičení pro zvládnutí dezorientace, obvyklé při válečných akcích, které se nevyvíjejí zrovna dobře.

Začaly se zahřívacím cvičením. Voljovová je pozorovala z výšky, zatímco se pestrá paleta sršňů vynořovala z dosud skrytých padacích dveří ve stěně. Tyto terče nebyly příliš velkou výzvou, alespoň ne zpočátku. Skafandry samy je dokázaly objevit a zareagovat dřív, než si jich uživatel vůbec všiml, stačilo pouze udělit souhlas ke zničení. Ale bylo to stále tvrdší. Terče přestaly pasivně kroužit a začaly střílet, většinou namátkou, palebná síla narůstala, takže i nepřesné výstřely znamenaly hrozbu.

Přilétaly stále menší a rychlejší terče, vyskakovaly z padacích dveří stále častěji. Současně s narůstajícím nebezpečím ze strany nepřítele skafandry ztrácely jednotlivé funkce. Při šestém sedmém kole už byla většina autonomních okruhů narušena a síť snímačů, kterou byl každý skafandr vybaven, se začala hroutit, takže uživatelé museli čím dál víc spoléhat pouze na to, co sami viděli. Přestože cvičení nabývalo na složitosti, Kuriová už prodělala tolik podobných scénářů, že neztrácela klid. Musela si jenom pamatovat, kolik funkcí skafandru zůstalo. Dosud měla zbraně, energii a možnost létat.

Během úvodních cvičení spolu tři bojovnice nekomunikovaly, příliš se zaměstnávaly vybuzením mentální síly. Později však jako by nabraly druhý dech, dosáhly stavu vyrovnanosti, jímž překročily omezení, které zpočátku tvořilo hranice běžného výkonu. Dostat se do takového stavu skoro připomínalo trans. Znaly všemožné cviky soustředění, mechanicky opakované mantry, které zprostředkovávaly přechod do požadovaného stavu. Nebylo možno do něj vstoupit tak, že by si to člověk prostě přál a už tam byl, spíš to vypadalo, jako by lezl po nebezpečné římse. Čím častěji to opakoval, tím se stával pohyb jistější a římsa se nezdála tak vysoko, tak nedosažitelná. Bez značného duševního úsilí to zkrátka nešlo.

Kuriová se právě přenesla do tohoto stavu, když se jí zazdálo, že spatřila Mademoiselle.

Nebylo to ani letmé zahlédnutí, spíš jen mlhavý dojem, že na okamžik byl v hale další člověk a že to mohla být Mademoiselle. Ale ten pocit zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Mohla to být ona?

Kuriová Mademoiselle neviděla ani neslyšela od incidentu na střeleckém stanovišti. Mademoisellino poslední prohlášení bylo dost příkré. Poté, co Kuriová pomohla Voljovové zničit zbraňový komplet, ji suše varovala, že svou přítomností ve střeleckém prostředí k sobě přitáhla Krádce slunce. A skutečně, v okamžiku, kdy se Kuriová pokusila opustit střelecké prostředí, ucítila, jak se k ní něco řítí. Blížilo se to jako prodlužující se stín, když ji však pohltil, nic necítila. Připadalo jí, jako by se v tom stínu otevřela díra a ona jí prošla nedotčená, ale pochybovala, že se to tak doopravdy stalo. Skutečnost byla určitě méně příjemná. Nemínila si připustit, že by stín mohl být Krádce slunce, ale ani nemohla tuto alternativu ignorovat. V tom případě ovšem musela uznat za možné, že se jí do lebky dostal pořádně velký kus Krádce slunce.

Už tak bylo dost zlé, že se v ní usídlila malá část, která se vrátila s ohaři, ale tu dokázala Mademoiselle udržet na uzdě. Po tom kolotoči v křesle se Mademoiselle neobjevila, až nyní. Každý normální člověk by si řekl, že si s ním jenom zahrává představivost, přičetl by to na vrub pohyblivým stínům a pustil by to z hlavy. Jenže tohle nemohla Kuriová udělat.

Jestliže to opravdu byla Mademoiselle, proč se ukázala po tak dlouhé době a právě teď?

První fáze cvičení skončila, některé funkce skafandrů se obnovily. Sice ne všechny, ale dost na to, aby si bojovnice uvědomily, že splnily první část plánu a že nyní přejdou k další, s jinými pravidly.

„Celkem by to šlo,“ ozvala se Voljovová. „Už jsem viděla horší.“

„Beru to jako kompliment,“ řekla Kuriová v naději, že u svých společnic vyvolá aspoň trochu kamarádství. „Ale problém s Iljou je v tom, že to myslí doslova.“

„Alespoň jedna z vás to pochopila,“ řekla Voljovová. „Ale ne aby ti to stouplo do hlavy, Kuriová. Zvlášť ne teď, kdy začneme doopravdy.“

Na druhé straně haly se zvedl další poklop. Světla se neustále přesouvala, a tak Kuriová viděla to, co se děje, spíš jako sérii zmrzlých obrazů než jako skutečný pohyb. Dovnitř se hrnula spousta elipsovitých objektů, každý možná půl metru dlouhý, kovově lesklý, s různými výstupky, hlavněmi, manipulátory a štěrbinami po celém povrchu. Bojoví sršni.

Znala je z Vítězství, kde se jim říkalo vlci, protože útočili divoce a ve smečkách. Přestože jejich hlavní vojenské využití spočívalo v demoralizaci nepřítele, Kuriová věděla, že před nimi není ani skafandr zárukou bezpečí. Hlavním rysem vlků byla krutost, nikoli inteligence. Měli relativně lehké zbraně, ale nesli jich spousty, a co bylo horší, jednali ve shodě. Smečka vlků dokázala kolektivně zaměřit palbu proti jednomu člověku, pokud si jejich propojené procesory spočítaly, že taková akce bude strategicky užitečnější. Děsivá byla právě schopnost soustředit se na společný cíl.

Avšak z padacích dveří vylétaly také jiné objekty, větší, bílé, a ne tak symetrické jako vlci. Mezi smečkami vlků a v přerušovaných nesouvislých záblescích světla se nedaly snadno rozeznat, ale Kuriová se domnívala, že ví, co to je. Další skafandry – a pravděpodobně nepřátelské.

Skafandry a vlci se vzdalovali od středové osy a šikmo se snášeli na tři bojovnice. Možná uběhly dvě minuty, co se poklop otevřel, leč Kuriové se to zdálo mnohem déle, neboť její mysl byla přepojena na modus urychleného vědomí, který boj vyžadoval. Mnoho vyšších autonomních funkcí skafandru bylo vyřazeno, ale zaměřovači rutiny byly stále použitelné. Přikázala skafandru, aby se zaměřil na vlky a zatím nestřílel, pouze je držel na mušce. Věděla, že se skafandry poradí a budou společně okamžik po okamžiku konzultovat strategii a rozdělovat si terče, tohoto procesu si však uživatel téměř nebyl vědom.

Zatraceně, ale kde je Voljovová?

Mohla se přesunout z jednoho konce haly na druhý natolik rychle, aby se objevila ve vlčí smečce? Mohla, skafandr byl schopný tak rychlého pohybu, alespoň na krátkou vzdálenost, takže to vypadalo, jako by v jednom bodě zmizel a víceméně současně se objevil o několik set metrů dál. Jenže nepřátelské skafandry přiletěly jinými dveřmi, což znamenalo, že by Voljovová musela opustit halu a obejít ji lodními chodbami a průlezy. Nemohla by to však tak rychle zvládnout, ani kdyby měl skafandr předem naprogramovanou dráhu, aniž by se cestou roztekla. Pokud nezná nějakou zkratku, nějakou šachtu, kterou se může přemístit rychleji…

Zatraceně!

Kuriová se ocitla pod palbou.

Vlci po ní stříleli lehkými lasery, které se vysunuly jako dvojice zlovolných očí na horních částech elipsovitých pancířů. Chameleóní oplášťování se přizpůsobilo barvám stěny, takže vypadali jako fialové bonbony, které se jí každou chvíli ztrácely. Povrch skafandru Kuriové se změnil na dokonalé zrcadlo a odrážel většinu energie, ale první salva způsobila jednotce vážné poškození integrity. Ztratí kvůli tomu body, příliš se zaměstnávala úvahami o zmizení Voljovové a nedávala pozor na útok. Rozptýlení pozornosti Voljovová nejspíš provedla záměrně.

Kuriová se rozhlédla, aby si potvrdila, co hlásily displeje – Sudžiková i Kdžarvalová přežily. Jejich skafandry připomínaly kapky rtuti, ale byly nepoškozené a střílely.

Nastavila eskalační protokoly, takže jednotka automaticky volila o stupeň vyšší palebnou sílu než nepřítel. Z obou ramen se jí vysunuly nízkoenergetické lasery na otáčivých kloubech. Paprsky se před ní sbíhaly v ostrém úhlu jako bodce, po každém záblesku zbyla jasně fialová stopa ionizovaného vzduchu. Bojovnice udeřily a purpuroví vlci se rozprskávali jako ohňostroj nebo padali na zem jako žhavé vločky. Setrvávat v Hale 2 bez skafandru by teď rozhodně nebylo moudré.

„Bylas pomalá,“ ozvala se Sudžiková na hlavním kanálu, přestože útok pokračoval. „Kdyby to bylo doopravdy, musely bychom tě umýt ze zdi.“

„Kolikrát jsi zažila boj zblízka, Sudžiková?“ Kdžarvalová, která dosud nepromluvila, se do toho vložila: „Všechny jsme se už zúčastnily boje, prcku.“

„Opravdu? A dostala ses někdy tak blízko k nepříteli, abys slyšela, jak prosí o slitování?“

„Myslela jsem… Sakra!“ Kdžarvalová právě dostala zásah. Její skafandr na okamžik zakolísal, procházel sérií nesprávných chameleoních programů – vesmírná čerň, sněhově bílá, pak růžová a nakonec tropické listí, takže vypadal jako okno do džungle. Potom opět získal zrcadlový lesk.

„Dělají mi starosti ty další skafandry.“

„Proto tady jsou. Aby ti dělaly starosti a abys to zvorala.“

„Copak potřebujeme, aby nám to někdo pomáhal zvorat? To je pro mě novinka.“

„Zmlkni, prcku. Prostě se jenom soustřeď na tu zatracenou válku.“

Udělala to. Bylo to snadné.

Asi třetina útočících vlků byla sestřelena, poklop žádné nové ozbrojené automaty nevpustil. Vtom se tři nepřátelské skafandry, které dosud otálely uprostřed haly, začaly pomalu snášet dolů, korigovaly sestup opatrnými zášlehy trysek na patách a postupně se maskovaly barvami skvrnité podlahy. Nedalo se odhadnout, zda v nich někdo je.

„Skafandry jsou součástí scénáře. Musejí mít nějaký význam.“

„Řekla jsem, abys zmlkla, prcku.“

Kuriová přesto pokračovala: „Máme bojový úkol, ne? Alespoň to musíme předstírat. Potřebujeme nějaký scénář, jinak nebudeme vědět, kdo je tu kruci nepřítel!“

„To je kruci dobrý nápad,“ řekla Sudžiková. „Svoláme schůzi a dáme hlasovat.“

Mezitím už vlci i bojovnice sáhli po částicových zbraních. Lasery mohly být pravé, ale všechny silnější energetické výboje musely být simulované. Koneckonců by to nebyl příliš úspěšný konec cvičení, kdyby některá vypálila do stěny díru a vypustila všechen vzduch do vesmíru.

„Předpokládejme,“ řekla Kuriová, „že víme, na čí straně stojíme a proč jsme tady. Další otázka je – známe ty mizery v těch třech skafandrech?“

„Tvoje řeči na mě začínají být moc filozofické.“ Kdžarvalová uskočila bokem, aby se vyhnula palbě.

„Když už si o tom tak hezky povídáme,“ pokračovala tvrdošíjně Kuriová, aby přehlušila poznámky Sudžikové, „musíme si připustit, že nevíme, kdo to je. Prostě nepřítel. A to znamená, že musíme na ty neřády střílet jako první, než nám stačí udělat to, co mají v úmyslu.“

„Ty umíš být kruci zábavná, prcku.“

„Jo, jak jsi laskavě poznamenala, já nejsem ten, kdo poletí dolů.“

„Amen.“

„Teda, lidi…“ Kdžarvalová si všimla něčeho, co vzápětí uviděly také Sudžiková a Kuriová. „Tohle se mi vůbec nelíbí.“

Ze zápěstí tří nepřátelských skafandrů se začaly vysouvat dosud nezformované zbraně. Proces byl nepříjemně rychlý, jako by se jim před očima nafukovaly dětské balónky.

„Palte na ty mizery,“ řekla Kuriová tak klidně, až ji to samotnou málem vyděsilo. „Salva na skafandr vlevo, minimální AH impulzy, kuželový rozptyl, křížová palba.“

„Odkdy nám velíš?“

„Kruci, prostě to udělej, Sudžiková!“

Kuriová a Kdžarvalová střílely, stály asi deset metrů od sebe a usměrňovaly palbu svých jednotek proti nepříteli. Impulzy urychlené antihmoty byly pochopitelně simulované, jinak by z haly nezbyl ani natolik velký kus, aby se na něj mohly postavit.

Vtom se tak prudce zablýsklo, až měla Kuriová pocit, jakoby se jí do očí zasekly ostré drápy… Přišel náraz, příliš silný náraz, aby šlo o simulaci. Přestože byl třesk výbuchu ve srovnání s intenzitou záblesku tichý, tlaková vlna ji srazila zády na flekatou podlahu, ale nebylo to o nic horší, než svalit se na měkkou matraci v drahém hotelu. Skafandr na okamžik vypadl. Když se jí rozptýlily mžitky před očima, zjistila, že údaje buď zmizely, nebo se změnily na tajemnou, nesrozumitelnou změť. Trvalo několik příšerných vteřin, než záložní mozek jednotky váhavě naskočil a propojil, co se dalo. Displej, který oživil, byl mnohem jednodušší, nicméně na něm bylo alespoň srozumitelně uvedeno, co je zničeno a co jí zůstalo. Většina těžkých zbraní nefungovala. Integrita skafandru poklesla o padesát procent, osobnost začala sklouzávat ke strojovému autismu. Na třech místech došlo k významnému snížení servopodpory a pohonné agregáty byly vyřazeny přinejmenším na dvě hodiny, než autonomní opravovací funkce provedou přemostění.

A podle biokybernetické indikace chyběl skafandru kus horní končetiny a Kuriové pravé předloktí.

Podařilo se jí posadit se, a přestože jí všechny instinkty radily, aby se co nejrychleji dostala do bezpečí a co nejdřív vyhodnotila situaci, neudělala nic, jenom zírala na odstřelenou ruku. Paže jí končila přesně tam, kde podle zdravotní indikace měla, končila jakousi zmuchlanou hmotou, sežehlou kostí obalenou masem smíchaným s kovem. O kousek výš na pahýlu měl ztuhnout aerogel, aby zabránil ztrátě krve, ale to mohla pouze předpokládat. Pochopitelně necítila žádnou bolest, což byla další stránka, v níž byla simulace naprosto realistická, neboť skafandr by jí odstavil centra bolesti.

Vyhodnotit situaci, vyhodnotit situaci…

Při zásahu zcela ztratila orientaci. Rozhlédla se, ale otáčení přilby se zaseklo. Náhle bylo všude plno kouře, visel v chuchvalcích ve vzduchu a vycházel ze samotné haly. Neklidné osvětlení, které poskytovali kroužící sršni, nyní připomínalo stroboskopické efekty. O kus dál se povalovaly vraky dalších dvou skafandrů, postihlo je všeobecné poškození, zřejmě je zasáhly spojené AH impulzy. Byly však natolik poničené, že se nedalo poznat, zda v nich jsou uživatelé. Třetí skafandr příliš škody neutrpěl, asi byl jen ochromený jako ten její, zhroutil se nějakých patnáct metrů daleko v oblouku zjizvené stěny. Vlci byli pryč, ale nedokázala ani odhadnout, zda odletěli nebo všechny rozstřílely.

„Sudžiková? Kdžarvalová?“

Ticho, ani svůj hlas pořádně neslyšela, a rozhodně se neozvalo nic, co by mohla považovat za odpověď. Komunikace mezi skafandry byla přerušena, jenže tohoto detailu si na displeji povšimla teprve teď. Špatné, Kuriová, zatraceně špatné.

Stále netušila, kdo na ni zaútočil.

Zničená končetina jednotky se vteřinu po vteřině opravovala, ožehnuté kusy se olupovaly a padaly na zem, zatímco plášť se pomalu plížil po ruce, aby obalil pahýl. Kuriové se z toho trochu zvedal žaludek, přestože podobná zranění již mnohokrát viděla během simulací, které absolvovala na Vítězství. Opravdu zle jí však bývalo z vědomí, že zranění jejího těla nelze tak rychle opravit, že bude muset počkat, dokud ji saniťáci neodnesou z bitevní zóny.

Vstala. O patnáct metrů dál se začal hýbat ochromený skafandr. Měl všechny údy a z různých štěrbin mu trčely zbraně, navíc zřejmě pořád funkční. Otáčely se ke Kuriové jako desítky zmijí připravených zaútočit.

„Kdo je to?“ zeptala se, než si připomněla, že komunikace vypadla, pravděpodobně nadobro. Koutkem oka zahlédla, jak se jí po boku vynořují z malátného, jako uhel temného kouře další dvě jednotky. Kdo v nich dřepí? Patří k trojici nepřátel, kteří přiletěli s vlky, nebo to jsou její spolubojovnice?

Osamělý skafandr s namířenými zbraněmi se pomalu a ostražitě přibližoval, jako kdyby Kuriová byla bomba, která může kdykoli vybuchnout. Zastavil se a pokusil se napodobit skvrnitou stěnu i závoje kouře současně, ale pouze s malým úspěchem. Ráda by věděla, co dělá její skafandr. Má průzor neprůhledný nebo průhledný? Zevnitř to nebylo poznat a ta trocha údajů jí nic neřekla. Když protivník uvidí lidský obličej, vystřelí nebo palbu zastaví? Kuriová na něj zaměřila všechny dosud použitelné zbraně, ale netušila, zda míří na nepřítele či na oněmělou spolubojovnici.

Zvedla zdravou paži a ukázala si na předek přilby, čímž chtěla naznačit, aby protivník zprůhlednil průzor. Jenže druhý skafandr vypálil.

Kuriová odletěla na stěnu, neviditelné beranidlo ji udeřilo do žaludku. Jednotka začala pištět, před očima jí běžely zmatené informace. Než dopadla na stěnu, ozvalo se zarachocení jejích zbylých zbraní.

Zatraceně, pomyslela si, to opravdu bolelo. A bolelo to natolik uvnitř, aby pochopila, že nejde o simulaci.

Sotva se vztyčila, útočník znovu vypálil, druhá dávka ji minula, ale třetí dostala do stehna. Začala se točit, obě paže sebou házely na okraji jejího zorného pole. Něco nebylo v pořádku s rukama, lépe řečeno, byly v pořádku, naprosto nedotčené, přestože neměly být. Ani stopa po tom, že pravá končetina byla před chvílí odstřelena.

„Zatraceně, co se to tady kruci děje?“

Útok pokračoval, každý výstřel ji zasáhl a odhodil.

„Mluví Voljovová!“ Hlas, který se znenadání ozval, vůbec nezněl klidně a vyrovnaně. „Poslouchejte mě pozorně. Všechny! Ve scénáři se něco zvrtlo. Okamžitě přestaňte střílet!“

Kuriová znovu padla na podlahu, tentokrát tak prudce, že to ucítila i přes polštář aerogelu jako úder do zad. Věděla, že má zraněné stehno, ale skafandr nedělal nic, aby její situaci zlepšil.

Tohle je doopravdy, pomyslela si.

Zbraně teď jsou skutečné, nebo alespoň ty, které má útočící skafandr.

„Kdžarvalová!“ zavolala Voljovová, „Kdžarvalová! Okamžitě přestaň střílet! Vždyť Kuriovou zabiješ!“

Ale Kdžarvalová, pokud tím útočníkem byla, neposlechla nebo nemohla poslechnout. Nebo nemohla přestat.

„Kdžarvalová,“ vykřikla triumvir Voljovová, „jestli nepřestaneš, budu tě muset odzbrojit!“

Kdžarvalová nepřestala, střílela dál. Kuriová cítila každý zásah jako úder bičem, plazila se pryč, zoufale se snažila uniknout mukám, pokoušela se dostat do útočiště za dveřmi.

A pak se Voljovová snesla ze středu válce, odkud zřejmě celý trénink sledovala, aniž by ji viděly. Při sestupu pálila na Kdžarvalovou lehkými zbraněmi, ale zvyšovala energii záření. Kdžarvalová odpověděla tím, že obrátila část zbraní proti triumvirovi. Zásahy nadělaly Voljovové na skafandru černé šmouhy, odštíply z pružného pláště drobné kousky a uřízly nové zbraně, které se jednotka snažila vysunout. Přesto si Voljovová udržovala převahu. Jednotka Kdžarvalová zakolísala a začala ztrácet integritu, zbraně přestávaly fungovat, míjely cíl a střílely nazdařbůh po hale.

Když Kdžarvalová padla na zem, neuplynula ještě ani minuta od chvíle, co se otočila proti Kuriové. Kde neměla skafandr sežehlý, tam se pokryl cákanci psychedelických barev a přeblikávajícími geometrickými vzory. Končetiny se začaly zmítat a vysouvaly a zase zatahovaly zpola zformované zbraně, různé manipulátory a špatně vytvarované prsty, jako by zešílely.

Kuriová se vyhrabala na nohy a potlačila zasténání, když její noha zaprotestovala. Skafandr na ní ztuhle visel jako mrtvá váha, ale nějak se jí podařilo jít či šourat k místu, kde ležela Kdžarvalová.

Voljovová a další jednotka – musela v ní být Sudžiková – se už skláněly nad tím, co ze skafandru zbylo, a snažily se něco vyčíst z indikátorů tělesného stavu.

„Je mrtvá,“ řekla Voljovová.

kniha druhá

TRITON

14

Výspa, Severní Nechbet, Obroda, 2566

Toho dne, kdy návštěvníci navázali kontakt, probudilo Sylvesta nelítostné bílé světlo. Zvedl ruku před oči a čekal, až projdou řadou iniciačních rutin. V těchto okamžicích bylo zbytečné na něho mluvit, Sluková si to evidentně uvědomovala. Vzhledem k tomu, že pozbyl tolik původních zrakových funkcí, trvalo nyní mnohem déle, než byly jeho oči schopny činnosti. Sylveste zaznamenával pomalé odvíjení chybových hlášení a varování, drobná bodnutí bolesti, zatímco programy zkoumaly poškozené režimy.

Pascale na posteli vedle něj se posadila s přikrývkou zvednutou na prsa.

„Oba se raději co nejrychleji probuďte,“ řekla Sluková. „Počkám venku, než se oblečete.“

Nasoukali se do kombinéz. Před celou na ně trpělivě čekala Sluková s dvojicí strážných, kteří viditelně nebyli ozbrojeni. Odvedli je do společné jídelny, kde se před ranní směnou shromažďovali Vodonoši Pravé cesty. Termosky s kávou a tácy s příděly potravin zůstaly nedotčené na stolech. Sylveste odhadl, že se muselo stát něco vážného, jestliže jim to vzalo chuť k jídlu. Klíčem byla evidentně velká obdélníková obrazovka. Z reproduktoru promlouval tvrdý hlas. Kolem však bzučela vzrušená konverzace, takže se mu podařilo zachytit pouze jediné slovo – své jméno. Ten, kdo hřímal z obrazovky, je opakoval podezřele často.

Lidé uhýbali Sylvestovi z cesty, náhle si uvědomil, že mu projevují mnohem víc úcty, než kolik se mu dostalo za posledních patnáct let. Nebo to byla jenom lítost k odsouzenci?

Pascale se mu držela u boku. „Poznáváš tu ženu?“ zeptala se.

„Kterou ženu?“

„Na obrazovce. Vždyť stojíš před ní.“

Sylveste však viděl jen obdélník plný stříbrošedých bodů. „Nedokážu vnímat televizní obraz,“ řekl současně Slukové i Pascale. „A kvůli tomu hluku neslyším ani slovo. Třeba bys mi mohla prozradit, o co jsem přišel.“

Z davu vystoupil Falkender. „Připojím vás neurálně, doktore, jestli chcete. Zabere to jenom chvilku.“

Zavedl Sylvesta stranou diváků do výklenku v rohu jídelny, Pascale a Sluková šly za nimi. Tam otevřel brašnu a vyňal několik lesklých nástrojů.

„Teď mě ujistíte, že to vůbec nebude bolet,“ řekl Sylveste.

„To by mě ani nenapadlo,“ prohlásil Falkender. „Nebyla by to ostatně tak docela pravda, že?“ Luskl prsty, ale Sylveste neviděl na koho. „Přineste doktorovi hrnek kafe, aby měl aspoň nějakou radost ze života. Až uvidí, co je na obrazovce, nerozveselí ho ani něco silnějšího.“

„Je to tak zlé?“

„Je mi líto, ale Falkender nežertuje,“ řekla Sluková.

„Vidím, že se nikdo nebaví.“ Sylveste se kousl do rtu, když přišel první nápor bolesti, naštěstí se během Falkenderova zásahu nezhoršila. „Chcete mě navždy zbavit trápení? Měl byste mě raději vzkřísit, protože to vypadá, že jsem najednou nějak důležitý.“

„Ohlásili se Ultrové,“ řekla Sluková.

„To jsem si domyslel. Co provedli? Přistáli uprostřed Cuvieru?“

„Nic tak nápadného. Doposud. Ale může to být horší.“

Někdo mu strčil do ruky hrnek kávy. Falkender na chvíli ustal v práci, aby se Sylveste mohl napít. Káva byla trpká a jenom vlažná, ale stačila ho přivést o kousek blíž k bdělému stavu.

Uslyšel Slukovou: „Už třicet minut opakují pořád dokola stejný audiovizuální vzkaz.“

„Vysílají přímo z lodě?“

„Ne, nějak se jim podařilo napíchnout na náš komsat a vyřadili obvyklé vysílání.“

Sylveste přikývl, ale ihned zalitoval, že se vůbec pohnul. „Stále se snaží, abyste neobjevili jejich polohu.“ Anebo spíš předvádějí technickou převahu, pomyslil si. Chtějí nás upozornit, že se mohou kdykoli napojit na naše datasystémy a po libosti s nimi manipulovat. Dalo se to čekat. Odpovídalo to arogantnímu chování Ultrů, zvláště jedné konkrétní posádky. Proč by měli oznámit svou přítomnost běžným způsobem, když lze ohromit domorodce tím, že rovnou zapálí celý buš? Nepotřeboval další potvrzení, že je zná. Stejně to pochopil již v okamžiku, kdy se o světlohonci dozvěděl.

„Další důležitá otázka,“ řekl. „Komu je vzkaz určen? Domnívají se, že máme planetární vládu, s níž mohou jednat?“

„Ne,“ odpověděla Sluková. „Mluví ke všem obyvatelům Obrody bez ohledu na politickou či kulturní příslušnost.“

„Velmi demokratické,“ poznamenala Pascale.

„Silně pochybuji, že to má něco společného s demokracií,“ zabručel Sylveste. „Tohle slovo nejspíš nikdy neslyšeli.“

„Právě mě napadá,“ řekla Sluková, „žes mi dosud pořádně nevysvětlil, proč by tahle posádka měla –“

Sylveste ji přerušil: „Než se pustíme do detailní analýzy, rád bych viděl ten vzkaz. Zvláště když se mě osobně týká.“

„Hotovo.“ Falkender zavřel brašnu s rázným cvaknutím a ustoupil. „Slíbil jsem, že to bude trvat jenom chvilku. Teď se můžete napojit přímo na obrazovku.“ Chirurg se usmál. „Ale udělejte mi laskavost a nezabíjejte posla.“

„Nejprve se podívám na zprávu, kterou mi přinesl,“ řekl Sylveste. „Pak se teprve rozhodnu.“

Bylo to mnohem horší, než se obával.

Protlačil se k obrazovce. Diváků ubylo, váhavě se rozcházeli za každodenními povinnostmi někde ve Výspě. Jídelna ztichla natolik, že poznal intonaci ženského hlasu, který opakoval vzkaz. Nebyl dlouhý, což samo o sobě působilo zlověstně. Kdo překročí světelné roky mezihvězdného prostoru, aby tak stroze oznámil kolonii svůj přílet? Jenom ten, kdo nestojí o přízeň, ale má naprosto jasné požadavky. Opět to dokonale zapadalo do obrazu, který si udělal o posádce, jež pro něho přiletěla. Nikdy nebyli hovorní.

Ten hlas k němu promlouval z hluboké minulosti. Jakmile Falkender dokončil neurální propojení a Sylveste mohl uvidět obličej, okamžitě si vzpomněl. „Kdo je to?“ zeptala se Sluková.

„Když jsme se posledně setkali, říkala si Ilja Voljovová.“ Sylveste pokrčil rameny. „Může, ale nemusí to být pravé jméno. Vím jen to, že ať už hrozí čímkoli, je naprosto schopná své hrozby splnit.“

„Tahle Voljovová je kapitán?“

„Ne,“ řekl Sylveste nepřítomně. „Ne, to není.“ Voljovová nebyla ničím pozoruhodná. Vlasy měla černé a pleť tak bledou, že obraz působil černobíle, stavbu obličeje něco mezi elfem a kostlivcem, zapadlé šikmé oči prozrazovaly, že nezná slitování. Skoro vůbec se nezměnila. Ale na tom si přece Ultrové dávali záležet. Pro Sylvesta od jejich minulého setkání uplynuly desítky let subjektivního času, ale pro Voljovovou to mohla být hrstka roků, desetina nebo dvacetina celé té doby. Jejich setkání se pro ni odehrálo v nedávné minulosti, zatímco pro Sylvesta to byla již zaprášená vzpomínka. Znamenalo to pro něj nevýhodu. Voljovová má stále ještě v živé paměti jeho chování a předvídatelné reakce. Kdežto Sylveste stěží poznal její hlas, a když si chtěl vybavit, zda se k němu chovala vlídně nebo ne, paměť ho zklamala. Jistě si na vše zase vzpomene, ale než k tomu dojde, může Voljovová své výhody využít.

Zarazilo ho, proč tohle prohlášení neproslovil Sadžaki. Kapitán v žádném případě, protože to by pro něj nepřiletěli. Kapitán Brannigan musí být zase nemocný.

Ale kde tedy je Sadžaki?

Snažil se umlčet otázky, jež mu dotíraly na mysl, a soustředit se na Voljovovou.

Vyslechl si její monolog třikrát a zapamatoval si ho do poslední slabiky, takže by ho dokázal slovo od slova zopakovat. Tón byl skutečně strohý. Ultrové věděli, co chtějí. A taky věděli, jak to dostat.

„Jsem triumvir Ilja Voljovová ze světlohonce Nostalgie nekonečna.“ To byl celý úvod. Žádné pozdravy, dokonce ani obvyklé poděkování osudu, že bezpečně přiletěli až k Obrodě.

Sylveste však věděl, že takové společenské jemnůstky nejsou ve stylu Ilji Voljovová. Vždycky ji považoval za zdrženlivou, pořád jen oprašovala ty své děsivé zbraně a běžný život na lodi ji vůbec nezajímal. Nejednou zaslechl, jak ostatní členové posádky žertují – ne že by žertovali příliš často – že Voljovová si lépe rozumí s lodními krysami než s lidmi.

Možná to ani nebyl žert.

„Hovořím z oběžné dráhy,“ pokračovala. „Prozkoumali jsme vaše technické možnosti a usoudili jsme, že pro nás nejste rovnocenným soupeřem.“ Odmlčela se, pak nasadila tón učitele, který kárá žáky za drobné nepřístojnosti, za nepozornost nebo špatný úkol v kompadu. „Přesto na jakýkoli pokus o nepřátelskou akci odpovíme tvrdým odvetným úderem.“ Téměř se pousmála. „Tedy nikoli oko za oko, ale město za oko, Jsme schopni zničit z oběžné dráhy kterékoli vaše sídliště. Nebo všechna, záleží na vás.“

Voljovová se předklonila a její šedé lví oči vyplnily celou obrazovku. „A co víc, jsme rozhodnuti to provést, nastane-li potřeba.“ Znovu udělala dramatickou pauzu, neboť si byla nepochybně vědoma, že v tomto okamžiku už má pozorné posluchače. „Jestliže mě k tomu donutíte, zničím vás během několika minut. Nedomnívejte se, že bych pak nedokázala usnout.“

Sylvestovi bylo jasné, kam míří.

„Ale nechme stranou vyhrůžky, alespoň pro tuto chvíli.“ Teď se opravdu pousmála, ačkoli úsměv to byl mrazivý. „Nepochybně jste zvědaví, proč jsme tady.“

„Já ne,“ řekl Sylveste natolik hlasitě, aby ho zaslechla Pascale.

„Hledáme jednoho muže. Naše odhodlání nalézt ho je naprosto nezvratné a natolik naléhavé, že jsme se rozhodli vynechat obvyklé…“ Úsměv byl tentokrát ještě ledovější ozvěna toho předchozího,

„…diplomatické cesty. Jmenuje se Sylveste a žádné další vysvětlování není zapotřebí, pokud od našeho minulého setkání neztratil nic na své pověsti.“

„Možná jen poněkud vybledla,“ poznamenala Sluková a obrátila se k Sylvestovi: „Opravdu mi budeš muset prozradit víc o vašem setkání. To ti přece nic neudělá.“

„Budeš-li znát všechna fakta, k ničemu ti to nebude,“ odpověděl a dál věnoval pozornost vysílání.

„Obvykle bychom navázali kontakt s příslušnými úřady a vyjednali s nimi předání Sylvesta,“ řekla Voljovová, „alespoň jsme to původně měli v úmyslu. Ale zběžný sken vašeho hlavního sídliště Cuvieru z oběžné dráhy nás přesvědčil, že takový postup by byl předurčen k nezdaru. Usoudili jsme, že tady není žádná moc, s níž by se dalo vyjednávat. Obávám se, že nemáme dost trpělivosti smlouvat s rozhádanými frakcemi.“

Sylveste zavrtěl hlavou. „Lže. Nikdy neměli v úmyslu vyjednávat, ať je politická situace jakákoli. Znám je. Je to krutá verbež.“

„To tvrdíš pořád,“ řekla Sluková.

„Vaše možnosti jsou proto poněkud omezené,“ pokračovala Voljovová. „Chceme Dana Sylvesta. Získali jsme informace, že není – jak bych to nazvala – volný.“

„Tohle všechno zjistili z oběžné dráhy? Tomu se říká setsakra dobré informace.“

„Příliš dobré,“ souhlasil Sylveste.

„Postup bude následující,“ prohlásila Voljovová. „Během čtyřiadvaceti hodin nám Sylveste rádiovým vysíláním oznámí místo svého pobytu. Buď se vynoří ze skrýše, nebo ho jeho věznitelé propustí. Podrobnosti nás nezajímají. Pokud je Sylveste mrtvý, poskytnete nám nezvratné důkazy o jeho smrti, zda je však přijmeme, to závisí zcela na našem rozhodnutí.“

„Měla by sis gratulovat, Sluková, žes mě nezabila. Pochybuji, že bys mohla Voljovové poskytnout důkaz, který by ji přesvědčil.“

„Je tak nesmlouvavá?“

„Nejen ona. Celá posádka.“

Voljovová mluvila dál: „Máte tedy čtyřiadvacet hodin. Budeme na příjmu. Jestli se neozvete nebo se nás pokusíte podvést, potrestáme vás. Pochybujete-li o možnostech naší lodi, zeptejte se Sylvesta. Když o něm během dne neuslyšíme, použijeme tyto možnosti proti menšímu sídlišti na povrchu planety. Cíl operace jsme již vybrali a povaha útoku bude taková, že v komunitě nikdo nepřežije. Je to jasné? Nikdo. Jestli se ani za následujících čtyřiadvacet hodin nedozvíme nic o tajemném doktoru Sylvestovi, zaměříme se na větší cíl. Po dalších čtyřiadvaceti hodinách zničíme Cuvier.“ Voljovová se odměřeně usmála. „Přestože se zdá, že jste na něm už sami odvedli pozoruhodný kus práce.“

Jakmile domluvila, audiovizuální vzkaz se rozběhl zase od začátku: „Jsem triumvir Ilja Voljovová ze světlohonce Nostalgie nekonečna…“

Sylveste si v hlubokém soustředění vyslechl zprávu ještě dvakrát, pak se ho Sluková odvážila vyrušit: „Neudělají to. Určitě ne.“

„Je to barbarské,“ dodala Pascale, čímž vyvolala přikývnutí své věznitelky. „Ať tě potřebují sebevíc, Dane, nemůžou svou hrozbu opravdu provést. Přece nezničí celé město!“

„Mýlíš se,“ řekl Sylveste. „Už to jednou udělali. A nepochybuji, že to udělají znovu.“

***

Voljovová netušila, zda je Sylveste naživu či zda je dosud na Obrodě, ale snažila se na to nemyslet, protože důsledky by byly příliš nepříjemné. Nezáleželo na tom, že pátrání vede Sadžaki. Kdyby nevyšlo, potrestal by ji stejně tvrdě, jako kdyby celou akci vymyslela sama, jako by to byla ona, kdo přivedl loď k téhle nehostinné planetě.

Nedoufala, že se něco stane v průběhu prvních hodin, to by bylo příliš optimistické. Musela by předpokládat, že Sylvestovi věznitelé její požadavky okamžitě zachytili. Střízlivě vzato, mohl uplynout pořádný kus dne, než se výstraha dostane příslušným postupem až k vůdcům, a další čas uplyne, než bude ověřena. Jenže když uplynula většina dne, byla přinucena k závěru, že svou hrozbu bude muset splnit.

Kolonisté pochopitelně nebyli zcela zticha. Před deseti hodinami oznámila bezejmenná skupina, že má Sylvestovy pozůstatky. Zanechala je na vrcholu stolové hory, potom ustoupila do jeskyní, které lodní detektory nedokázaly prozkoumat. Voljovová poslala dolů sršně, ale přestože pozůstatky byly geneticky podobné, nesouhlasily se vzorky tkáně, které získali při Sylvestově pobytu na palubě Nostalgie. Byla v pokušení kolonisty potrestat, ale po zralé úvaze se rozhodla, že to ještě neudělá. Jednali ze strachu bez vyhlídky na osobní prospěch, nepočítáme-li přežití. Rozhodně nechtěla odradit další skupiny, pokud se ještě nějaké přihlásí. Podobně zadržela ruku, když se za Sylvesta nezávisle na sobě vydávali dva lidé, neboť bylo zřejmé, že nelžou, nýbrž jsou upřímně přesvědčeni, že jím doopravdy jsou.

Ale pomalu už nezbýval čas ani na další podvod.

„Musím přiznat, že jsem trochu zklamaná,“ řekla. „Myslela jsem, že ho v tuto chvíli už budeme mít. Jedna strana evidentně podcenila druhou.“

„Teď nemůžeš couvnout,“ upozornil ji Hegazi.

„Ovšemže ne.“ Voljovová to řekla překvapeně, jako by jí jakákoli shovívavost vůbec nepřišla na mysl.

„Naopak!“ zvolala Kuriová. „Nesmíš to udělat.“

Byla to první slova, která za celý den pronesla. Možná má potíže vyrovnat se s tím netvorem, v něhož jsem se proměnila, pomyslela si Voljovová, s proměnou čestné Voljovové v tyrana. Kuriová s nimi pochopitelně soucítí. Když se na sebe podívala, skutečně vypadala jako zrůda, přestože to vůbec nebyla pravda.

„Jakmile byla hrozba jednou vyslovena,“ řekla Voljovová, „je v našem zájmu ji vyplnit, jestliže nebyla dodržena lhůta.“

„A co když ji nemohli dodržet?“ namítla Kuriová.

Voljovová pokrčila rameny. „To není můj problém.“

Otevřela spojení s Obrodou, zopakovala požadavky a vyjádřila hluboké zklamání, že se Sylveste neobjevil. Zamyslela se nad tím, zda to znělo dostatečně přesvědčivě, aby kolonisté opravdu uvěřili jejím hrozbám, ale najednou dostala nápad. Odepjala si náramek a šeptla do něj příkaz, aby přijal omezený vstup dalšího účastníka, aniž by ho zranil.

Podala náramek Kuriové. „Chceš si uklidnit svědomí? Tak si posluž.“

Kuriová hleděla na náramek, jako by z něj měly vyrůst tesáky nebo jí mohl plivnout do obličeje jed. Nakonec ho zvedla k ústům, aniž si ho nasadila na ruku.

„Do toho,“ pobídla ji Voljovová. „Myslím to vážně. Řekni jim co chceš, ale ujišťuju tě, že to stejně k ničemu nebude.“

„Mám promluvit ke kolonistům?“

„Jistě, jestli si myslíš, že je dokážeš přesvědčit líp než já.“

Kuriová chvíli mlčela. Pak rozpačitě začala: „Jmenuji se Anna Kuriová. Nevím, zda mi uvěříte, ale chci, abyste věděli, že nestojím na straně posádky. Nesouhlasím s tím, co chtějí udělat.“ Velkýma vyděšenýma očima přelétla po můstku, jako by čekala každým okamžikem trest. Nezdálo se však, že by Ilju či Hegaziho zajímalo, co říká.

„Naverbovali mě,“ pokračovala nesměle, „aniž bych věděla, co jsou zač. Chtějí Sylvesta. Nelžou. Viděla jsem zbraně na téhle lodi a nepochybuju, že je použijí.“

Voljovová na ni znuděně a lhostejně hleděla, jako kdyby přesně tohle očekávala a unavovalo ji to.

„Škoda, že jste ještě Sylvesta nevydali. Voljovová vás za to potrestá. Věřte jejím hrozbám. Možná ještě není příliš –“

„Dost.“ Voljovová si vzala zpátky náramek. „Prodlužuji lhůtu o jednu hodinu.“

Ale hodina minula.

Voljovová vyštěkla do náramku nesrozumitelné příkazy a nad severní polokoulí Obrody se objevil zaměřovač cíle. Rudý nitkový kříž přejížděl sem a tam výhružně jako žralok, až se uzamkl na určitém bodě nedaleko severní ledové čepičky. Pak zapulzoval krvavou červení a stavové hlášení informovalo Voljovovou, že orbitální donucovací prostředky – nejmírnější zbraňové systémy, které měli – jsou aktivovány, odjištěny, zamířeny a připraveny.

Potom pronesla své prohlášení ke kolonistům: „Lidé na Obrodě, naše zbraně se právě zaměřily na malé sídliště Fénix, padesát čtyři stupňů severně a dvacet západně od Cuvieru. Za necelých třicet vteřin přestane Fénix a jeho bezprostřední okolí existovat.“

Špičkou jazyka si olízla rty, než pokračovala: „Tohle je poslední prohlášení pro dalších čtyřiadvacet hodin. Buď do té doby vydáte Sylvesta, nebo zvolíme větší terč. Považujte se za šťastné, že jsme začali s cílem tak nepatrným jako Fénix.“

Kuriová si uvědomila, že Voljovová promluvila jako učitel, který žákům trpělivě vysvětluje, že je trestá v jejich vlastním zájmu a že si to způsobili sami. Neřekla „mrzí mě to víc než vás“, ale Kuriovou by to vůbec nepřekvapilo. Napadlo ji, zda Voljovová ještě může udělat něco, co by ji překvapilo. Připadalo jí, že ji nejen špatně odhadla, ale rovnou špatně určila její živočišný druh. A nejen Voljovové, ale celé posádky. Kuriová se až zachvěla odporem, když si vzpomněla, jak si ještě nedávno představovala, že k nim patří. Měla dojem, jako by si náhle stáhli masky z tváří a pod nimi se objevili hadi.

Voljovová stiskla spoušť.

Okamžik, dlouhý napjatý okamžik se nedělo nic. Kuriová si začala pohrávat s myšlenkou, že to celé byl přece jenom bluf. Ale její naděje trvala jen do té doby, než se můstek zachvěl, jako kdyby světlohonec byl jen prastarou námořní lodí, která se otřela o ledovec. Kuriová otřes vlastně necítila, protože křeslo pohotově ztlumilo vibrace. Ale neměla pochyb o tom, co viděla, a o vteřinu později uslyšela vzdálené zahřmění.

Zbraně na trupu Nostalgie vystřelily.

Na projekci Obrody se změnila hlášení o zbraních, rozsvítily se údaje o palebné síle, která byla nasazena. Hegazi je srovnával s informacemi na svém křesle, jeho okulár při přenášení údajů cvakal a bzučel.

„Donucovací prostředky použity,“ řekl úsečně. „Zaměřovaci systémy potvrzují cíl.“ Pak pomalu jako diktátor přenesl svůj pohled na projekci planety.

Kuriová hleděla stejným směrem.

Nedaleko okraje severní polární čepičky, kde dřív nebylo nic, žhla rudá skvrna jako zlé krysí oko. Pomalu tmavla jako jehla vytažená z ohně. Přesto byla stále až bodavě jasná, ale postupně ji zahalovaly titánské závoje zvednutého prachu a trosek. V oknech, která se nakrátko otevřela, zahlédla vířící temnou bouři plnou tančících blesků, které ozařovaly krajinu na stovky kilometrů kolem. Téměř kruhová tlaková vlna se řítila od místa exploze. Její pohyb se dal pozorovat díky mírným změnám v lomivosti vzduchu, jako když se vlní mělká voda, takže kamení na dně na okamžik rovněž vypadá jako tekuté.

„Dostávám první údaje z místa zásahu,“ řekl Hegazi, jako by otrávený akolyta předčítal ty nejnudnější texty. „Výkon zbraní – nominální. Totální neutralizace cíle – pravděpodobnost devadesát devět celých čtyři desetiny procenta. Na sedmdesát devět procent v okruhu sta kilometrů nikdo nepřežil, pokud ho nekryl kilometrový pancíř.“

„Docela slušné výsledky.“ Voljovová si prohlížela šrám v planetární kůře a očividně si pohrávala s představou destrukce celé Obrody.

15

Výspa, Severní Nechbet, Obroda, 2566

„Blufovali.“ Sotva to Sluková vyslovila, severovýchodní obzor ozářil falešný úsvit a nad krajinou prudce vyvstaly černé siluety zubatých horských hřebenů lemované purpurem. Hořčíkově jasná záře Sylvestovy oči nakrátko přetížila, takže tam, kde vzplála, viděl jen prázdné místo.

„Nechceš hádat ještě jednou?“ zeptal se.

Sluková výjimečně nebyla schopna odpovědi. Stála tam jako zhypnotizovaná, ohromená tak bezpříkladnou krutostí.

„Dan tě přece varoval, že to udělají,“ řekla Pascale. „Měla jsi mu lépe naslouchat. Zná je natolik, aby věděl, že jejich hrozby nejsou plané.“

„Ani ve snu by mě nenapadlo, že jsou toho schopni,“ zašeptala Sluková tak tiše, jako by mluvila sama k sobě. Odpoledne bylo navzdory ostrému světlu stále klidné, dokonce i vytrvalý vichr ustal. „Jejich hrozba byla natolik absurdní, že jsem ji prostě nemohla brát vážně.“

„Absurdní bylo považovat ji za absurdní.“ Sylvestův zrak se vrátil alespoň natolik k normálu, že dokázal rozeznat výrazy obou žen, které stály vedle něj na vrcholku stolové hory, v níž byla skryta Výspa. „Napříště už budeš brát Voljovovou za slovo. Opravdu nežertuje. Jestli mě nevydáš, Sluková, za čtyřiadvacet hodin to udělá znovu.“

„Jdeme dolů.“ Víc neřekla, jako by ho ani neslyšela.

Sylveste trval na tom, aby nejprve obětovali čas a zhruba určili směr, odkud záblesk přiletěl. „Víme, kdy se to stalo, a když budeme vědět, odkud to přišlo, vypočítáme vzdálenost, až dorazí tlaková vlna. Jednotlivá sídliště jsou od sebe natolik daleko, že bez problému zjistíme, které to bylo.“

„Vždyť Voljovová oznámila jeho název,“ řekla Pascale.

Sylveste přikývl. „Věřím jejím hrozbám, nikoli jí.“

„Nikdy jsem o Fénixu neslyšela,“ poznamenala Sluková během jízdy nákladním výtahem. „Domnívala jsem se, že znám většinu nových sídlišť, jenže je to už hodně dávno, co jsem byla v sídle vlády.“

„Začala s malou osadou,“ řekl Sylveste, „jinak by neměla dost prostoru k vystupňování útoků. Fénix musí být vědecká nebo geologická základna, na které kolonie není materiálně závislá. Jinými slovy, byli tam jen lidé.“

Sluková zavrtěla hlavou. „Už o nich mluvíme v minulém čase, aniž bychom o nich někdy hovořili v přítomném. Jako by jediným důvodem jejich existence byla smrt.“

Sylvestovi se zvedl žaludek. Uvědomil si, že je to poprvé, co ho tak hluboce zasáhla událost, jíž se přímo neúčastnil. Necítil se tak ani tehdy, když zahynula Carine Lefevrová. Tentokrát neudělal chybu on. Varoval přece Slukovou, že posádka hrozbu vyplní. Musel si však přiznat, že rovněž doufal, že k tomu nedojde, že se tentokrát výjimečně mýlí a pravdu má Sluková. Na jejím místě by varování pravděpodobně také ignoroval. I sebelepší karty vypadají najednou jinak, když je člověk na tahu a musí se rozhodnout jen pro jednu z mnoha možností.

Tlaková vlna dorazila o tři hodiny později. Zmírnila se do pouhého poryvu, který byl přesto patrný, neboť noc byla výjimečně klidná. Následovaly atmosférické turbulence, jako by přicházela břitvice. Podle doby, kdy tlakovou vlnu zaznamenali, a seizmických údajů vypočítali, že se místo zásahu nachází přes pět tisíc kilometrů daleko. A na vlastní oči viděli, že k tomu došlo na severovýchodu.

Stráže je doprovodily do soukromých pokojů Slukové, kde zahnali spánek silnou kávou a vyvolali z archivu Výspy celkovou mapu Obrody.

Sylveste nervózně upíjel kávu. „Tvrdilas, že Fénix musí být nový. Jak staré jsou tyhle mapy?“

„Centrální kartografické oddělení v Cuvieru je doplnilo asi před rokem, než se naše vztahy poněkud zhoršily.“

Sylveste se zahleděl na výřez mapy promítnutý na stůl jako přízračný topografický ubrus. Zahrnoval dva tisíce čtverečních kilometrů, takže na něm musela být i zničená kolonie, přestože směr výbuchu určili jen přibližně. Ale po Fénixu nebylo ani stopy.

„Potřebujeme novější mapu,“ řekl. „Základna mohla vzniknout během minulého roku.“

„To nebude tak snadné.“

„Prostě to zařiď. Do čtyřiadvaceti hodin se musíš rozhodnout. Pravděpodobně to bude nejdůležitější rozhodnutí v tvém životě.“

„Nelichoť si. Jsem skoro rozhodnuta tě vydat.“

Sylveste pokrčil rameny, jako by to pro něj nemělo žádný význam. „Nemyslíš, že bys měla znát fakta, než budeš jednat s Voljovovou? Musíš mít jistotu, že nevyhrožuje zbůhdarma, jinak bys mohla být znovu v pokušení považovat ji za podvodnici.“

Dlouho na něj pronikavě hleděla. „Máme jisté spojení s Cuvierem prostřednictvím toho, co zbylo z komunikační sítě. Ale nepoužili jsme je od té doby, co jsme vyhodili do vzduchu kupoli. Bylo by to příliš riskantní, protože by je informační kanál zavedl přímo k nám.“

„V této chvíli je nějaký kanál nejspíš to poslední, co Cuvier zajímá.“

„Má pravdu,“ ozvala se Pascale. „Po tak hrozné zkušenosti se nikdo nebude starat o drobné narušení bezpečnostního systému. Domnívám se, že by stálo za to mapy doplnit.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Hodinu nebo dvě. Proč? Chystáte se někam?“

„My ne.“ Sylveste se záměrně neusmál. „Ale obávám se, že o tom nerozhoduji já.“

Znovu vyjeli na vrchol hory, protože nedokázali nečinně čekat, než přijdou aktualizované mapy. Na severovýchodě nebylo vidět jedinou hvězdu, jen obrovský černý hrb, jako by nad obzorem vyhlížela gargantuovská postava. Musela to být stěna zvednutého prachu.

„Přikryje planetu na celé měsíce,“ povzdechla si Sluková. „Jako by vybuchla obrovitá sopka.“

„Vítr sílí,“ řekl Sylveste.

Pascale přikývla. „Mohlo by se změnit počasí tak daleko od místa výbuchu? Co když ta zbraň způsobila radioaktivní zamoření?“

„Nějaký druh termodynamického úderu úplně postačil,“ pravil Sylveste. „Voljovová neudělala víc, než co bylo nezbytně nutné, aspoň jak ji znám. Je však rozumné dělat si starosti s radiací. Pravděpodobně udělali díru skrze litosféru. Můžeme jen hádat, co všechno se z planetární kůry uvolnilo.“

„Neměli bychom zůstávat na povrchu.“

„Mám týž názor. Patrně se to týká kolonie jako celku.“

„Už máte mapy?“ zeptala se Sluková pobočníka, jenž se objevil ve dveřích.

„Potřebujeme ještě půl hodiny,“ odpověděl. „Data už máme, ale rozšifrování je pořádně těžké. Zrovna jsme zachytili veřejné vysílání z Cuvieru.“

„Mluvte!“

„Zdá se, že útočníci udělali snímky – ehm – následků. Poslali je do hlavního města a teď jsou rozšiřovány po celé planetě.“ Pobočník vytáhl z kapsy odřený kompad, obrazovka ozářila jeho tvář šeříkovou barvou. „Mám je tady.“

„Ukažte.“

Pobočník položil kompad na větrem obroušený pískovec. „Museli použít infračervenou kameru.“

Záběry vypadaly hrůzostrašně. Z hlavního kráteru se kaskádovitě plazila roztavená hornina, kolem soptily desítky nově zrozených vulkánů. Základna zmizela, nezbyla po ní ani stopa, pohltil ji kotel kráteru širokého kilometr či dva. Na dalších snímcích se uprostřed vytvářelo rozsáhlé, sklovitě hladké jezero černé jako noc – tuhnoucí asfalt.

„Pořád jsem doufala, že se mýlíme.“ Sluková si povzdechla. „Doufala jsem, že záblesk i tlakovou vlnu jenom napodobili, že nám předvedli pouhý teatrální efekt. Ale tohle vypadá, že doopravdy udělali do planety díru.“

„Za chvíli se všechno dozvíme,“ řekl pobočník. „Můžu mluvit otevřeně?“

„Ať si to Sylveste poslechne, vždyť se to týká především jeho.“

„Cuvier tam poslal letoun. Potvrdí, zda jsou snímky exploze pravé, ne jen vykonstruovaný důkaz.“

Jakmile se vrátili do podzemí, odebrali se rovnou do soukromých pokojů Slukové. Mapy se již podařilo rozluštit, nahradily v archivu Výspy staré kopie. Průvodní doložka potvrzovala, že byly aktualizovány před několika týdny.

„Vedou si dobře,“ řekl Sylveste. „Pořád se věnují kartografii, přestože se město rozpadá. Obdivuji jejich odhodlání.“

„Kdo ví, jaké mají pohnutky.“ Sluková přejela prsty po jednom glóbu u stěny, jako by chtěla zastavit planetu, která se řítila do neznámé budoucnosti. „Zajímá mě, jestli tam je zakreslený Fénix nebo jak mu vlastně říkali.“

„Opravdu tady je.“ Pascale propíchla prstem promítanou krajinu a ukázala na drobnou tečku v jinak neosídlených severovýchodních oblastech. „Je to jediná základna tak daleko na severu. A jediné osídlení alespoň přibližně v tom správném směru. A také se skutečně jmenuje Fénix.“

„Co o něm ještě víme?“

Pobočník Slukové, malý muž s pečlivě upraveným knírem a kozí bradkou, promluvil tiše do svého interkomu v rukávu a přikázal, aby se výsek mapy se základnou zvětšil. Nad stolem se objevila řada demografických ikon. „Nic moc. Jen několik povrchových rodinných kupolí a podzemních pracovišť propojených tunely. Žádné pozemní komunikace, ale měli přistávací plochu pro vznášedla.“

„Populace?“

„Nemyslím, že populace je to správné slovo,“ odpověděl pobočník. „Asi stovka, kolem osmnácti rodinných jednotek. Vypadá to, že většinou byli z Cuvieru.“ Pokrčil rameny. „Jestli tohle je představa Ultrů o úderu proti kolonii, vyšli jsme z toho pozoruhodně dobře. Sto lidí – to je opravdu tragédie. Ale překvapuje mě, že nezaútočili na lidnatější cíl. Skutečnost, že nikdo z nás vlastně ani nevěděl, že Fénix existoval, anuluje význam jejich činu, nemyslíte?“

„Je to opravdu směšné, že?“ Sylveste pokýval hlavou.

„Co?“

„Lidský žal. Jakmile počet mrtvých překročí několik desítek, nejsme schopni náležité citové odezvy. Ne že by jenom poklesla, prostě se neobjeví. Přiznejme si to. Nikdo z nás k těm lidem necítí vůbec nic.“ Sylveste hleděl na mapu a přemýšlel, jaké to muselo být pro obyvatele Fénixu, když uslyšeli z úst Voljovové, že za několik sekund zničí jejich základnu. Napadlo ho, jestli někdo vůbec vyšel ven a pohlédl k obloze, aby nepatrně urychlil svou záhubu. „Jedno je jisté. Máme důkaz, který jsme potřebovali, že Voljovová drží slovo. A to znamená, že mě musíte vydat.“

„Nerada bych o tebe přišla,“ řekla Sluková, „ale nevypadá to, že mám na vybranou. Jistě budeš chtít s Ultry navázat kontakt.“

„Přirozeně,“ prohlásil Sylveste. „A Pascale jde pochopitelně se mnou. Ale rád bych, abys před tím pro mě něco udělala.“

„Laskavost?“ Sluková to řekla pobaveně, jako by to byla ta poslední věc na světě, kterou by od něj očekávala. „Co pro tebe můžu udělat, když jsme se teď stali tak blízkými přáteli?“

Sylveste se pousmál. „Ty vlastně nic, Sluková. Potřebuju doktora Falkendera. Rád bych, aby mi trochu vylepšil oči.“

***

Z výhodného postavení v křesle, zvednutém na teleskopických ramenech, pozorovala triumvir Voljovová dílo zkázy. Na kouli uprostřed můstku byly účinky útoku zřetelně znázorněny. Během uplynulých deseti hodin přihlížela, jak se od středu malé rány rozpínají tmavá chapadla cyklonů, což byl důkaz, že se počasí regionu – a následně na celé planetě – vychýlilo z rovnováhy. Na základě informací posbíraných na Obrodě věděla, že podle nemilosrdně řezavého prachu hnaného větrem nazývají kolonisté takový úkaz „břitvice“. Fascinovalo ji to, jako by přihlížela pitvě neznámého zvířecího druhu.

Přestože měla víc zkušeností s planetami než většina posádky, spousta věcí ji stále překvapovala a nemálo znepokojovala. Neudělala nic víc než malou díru do slupky planety, a přesto způsobila tak vážné důsledky nejen v bezprostředním okolí cíle, ale na tisíce kilometrů daleko. Věděla, že postupem času nebude na planetě ani jediné místo, které by její čin znatelným způsobem nepoznamenal. Zvednutý prach se usadí jako jemná, zčernalá, lehce radioaktivní blána roztažená stejnoměrně kolem celé planety. V mírných pásech ji brzy smyjí změny počasí, které podporovali kolonisté, samozřejmě za předpokladu, že tyto procesy budou pořád fungovat. Ale v arktických oblastech nikdy neprší, a tak tam lehký poprašek zůstane neporušen po celá staletí. Postupně ho překryjí další nánosy a stane se součástí nezrušitelné paměti planety. Možná, přemítala triumvir Voljovová, za několik milionů let dorazí na Obrodu jiné bytosti a budou stejně zvědavé jako lidé. Aby poznaly historii planety, odeberou vzorky a nahlédnou do hluboké minulosti Obrody. Tahle vrstva prachu nebude jediným tajemstvím, které se pokusí rozluštit, ale přesto se nad ní budou muset zamyslet, i když třeba jen krátce. Nepochybovala, že tito hypotetičtí budoucí průzkumníci dojdou k naprosto špatnému závěru o původu vrstvy. Nikdy je nenapadne, že byla způsobena záměrně…

Během posledních třiceti hodin toho Voljovová moc nenaspala, ale připadalo jí, že má bezmezné zásoby energie. Samozřejmě za to v blízké budoucnosti zaplatí, ale nyní měla pocit, jako by ji hnala nevyčerpatelná síla. Přesto hned nezpozorněla, když se Hegazi ve vedlejším křesle pohnul.

„Co se děje?“

„Mám kontakt. Tentokrát je to s největší pravděpodobností náš doktůrek.“

„Sylveste?“

„Nebo to někdo úspěšně předstírá.“ Hegazi upadl do jednoho ze svých krátkých transů, Voljovová poznala, že se plně napojil na loď. „Nejsem schopen vysledovat, odkud vysílá. Přichází to z Cuvieru, ale klidně se vsadím, že právě tam Sylveste není.“

Nepozvedla hlas, i když byli na můstku sami dva. „Co říká?“

„Jenom žádá, aby s námi mohl promluvit. Pořád dokola.“

***

Kuriová zaslechla pravidelné šplouchání několik centimetrů hlubokého kalu, který zaplavoval kapitánovu palubu.

Nedokázala si rozumně vysvětlit, proč sem dolů šla. Třeba právě to bylo vysvětlení. Voljovové, o níž se domnívala, že jí může zcela důvěřovat, už nyní nevěřila, Mademoiselle se od incidentu se zbraňovým kompletem neukázala, a tak se možná začíná chovat iracionálně. Jediná osoba na lodi, která ji dosud nezradila nebo nevzbudila její nenávist, byla právě ta, která jí nemohla dát žádnou odpověď.

Okamžitě poznala, že kroky nepatří Voljovové. Příchozí však kráčel natolik cílevědomě, že musel přesně vědět, kam má namířeno, a nezabloudil do této oblasti jen náhodou.

Kuriová vstala ze špinavé podlahy. Zadek kalhot měla studený a mokrý od slizu, ale na tmavé látce to skoro nebylo poznat.

„Dej si pohov.“ Ze zatáčky vyšla žena, těžkými botami rozhrnovala břečku. Zablýskly se proměnlivé pestrobarevné optikomy vysílané kovovými pažemi.

„Sudžiková,“ zavrčela Kuriová, „co tu kruci –“

Sudžiková zavrtěla hlavou a usmála se, aniž pootevřela rty. „Co tu kruci dělám? To je prosté, prcku. Šla jsem za tebou. Jakmile jsem zjistila, kterým směrem ses vydala, bylo mi jasné, kde tě najdu. Napadlo mě, že bychom si měly trochu popovídat.“

„O čem si my dvě můžeme povídat?“

„O situaci na lodi.“ Sudžiková máchla doširoka pažemi. „Přesněji řečeno, o tom podělaném triumvirátu. Nemohlo ti uniknout, že mám důvody ke stížnostem.“

„Štve tě Voljovová.“

„Ano, naše společná přítelkyně Ilja.“ Sudžikové se podařilo vyslovit její jméno jako obzvlášť sprosté slovo. „Jak víš, zabila mi milence.“

„Pochopila jsem, že s ním byly jisté… problémy.“

„Problémy? Aha, to je ale dobré. Když z někoho uděláš cvoka, tak tomu říkáš problém, prcku?“ Zmlkla, přistoupila o trochu blíž, pořád si však udržovala uctivou vzdálenost od beztvaré hmoty kapitána. „Nebo ti můžu říkat Anno, když jsme se tak hezky sblížily?“

„Říkej mi jak chceš. Nic to nezmění. Můžu Voljovovou nenávidět až do morku kostí, ale to ještě neznamená, že ji zradím. Neměly bychom o ní spolu vůbec mluvit.“

Sudžiková chápavě pokývala hlavou. „Ten její proces upevnění loajality ti opravdu pronikl až do kostí, že? Podívej, Sadžaki ani Hegazi nemají všechno pod dohledem natolik, jak si myslíš. Můžeš se mi klidně svěřit.“

„Tady jde o mnohem víc.“

„Jako třeba o co?“ Sudžiková si elegantně opřela ruce v rukavicích o úzké boky. Byla křehká a štíhlá, což měli společné všichni lidé narození ve vesmíru, a navíc krásná. Vypadala jako duch, a kdyby její kosterní a svalová soustava nebyla chimericky posílena, nepochybně by se v normální gravitaci nedokázala pohybovat. Jenže s posilovači byla Sudžiková silnější a rychlejší než kterýkoli normální člověk. Byla dvojnásob nebezpečná, protože vypadala křehce jako panenka, jako origami poskládané z papíru tenkého jako žiletka.

„To ti nemůžu prozradit,“ řekla Kuriová, „ale máme s Iljou společná tajemství.“ Okamžitě svých slov zalitovala, ale chtěla té domýšlivé ženské srazit hřebínek.

„To chce ona, abys měla tenhle pocit. Ale zeptej se sama sebe, kolik z toho, co si pamatuješ, je skutečné? Nepohrála si Voljovová trochu s tvými vzpomínkami? Zkoušela to s Borisem. Snažila se ho vyléčit tím, že mu vymaže minulost, ale nefungovalo to. Pořád slyšel hlasy. A co ty? Neslyšíš nějaké hlasy?“

„Jestli ano,“ řekla Kuriová, „nemají nic společného s Voljovovou.“

„Takže to přiznáváš.“ Sudžiková se upjatě usmála jako odvážná školačka, která vyhrála soutěž, ale doufá, že nikdo nepozná, jak je na to hrdá. „No, stejně na tom nezáleží. Hlavně, že se ti otevřely oči a došlo ti, jaká je nejen Voljovová, ale celý triumvirát. Nevykládej, že se ti líbí, co právě udělali.“

„Nevím, jestli chápu, co udělali, Sudžiková. Ještě jsem si to pořádně nesrovnala v hlavě.“ Kuriové bylo chladno, mokré kalhoty se jí lepily na kůži. „Proto jsem taky přišla sem. Chtěla jsem být sama a v klidu si to rozmyslet.“

„Čekáš, že se s tebou podělí o nějakou moudrost?“ Sudžiková kývla směrem ke kapitánovi.

„Kdepak, ten je mrtvý. Možná si to tady nikdo jiný neuvědomuje, ale to na věci nic nemění.“

„Třeba ho Sylveste vyléčí.“

„I kdyby mohl, dovolí to Sadžaki?“

Sudžiková přikývla. „Jistě, jistě, dokonale ti rozumím.“ Ztišila hlas do spikleneckého šepotu, přestože je mohly slyšet pouze krysy. „Mají Sylvesta. Zaslechla jsem to těsně před tím, než jsem šla za tebou.“

„Už je na palubě?“

„Samozřejmě že ne. Teprve s námi navázal kontakt. Ani nevědí, kde právě dřepí. Ale je naživu. Musí toho parchanta dostat na palubu. A tady přicházíš na řadu ty.“

„Co s tím mám společného?“

„Nedělej, že nechápeš, jak to bylo s Kdžarvalovou v tréninkové hale, prcku. Na téhle lodi jsem byla jediná, kdo ji znal, a tak vím, že se nezbláznila. Dej na mě, byla to jen záminka, aby ji mohla Voljovová zabít. Nenapadlo mě, že ji ta potvora tak nenávidí.“

„Voljovová za to přece nemohla.“

„To je jedno.“ Sudžiková zavrtěla hlavou. „Není to důležité. Prozatím. Ale teď tě bude potřebovat na Obrodě. My dvě, prcku, a ta potvora všech potvor poletíme dolů pro Sylvesta.“

„To nemůžeš vědět.“

Sudžiková znovu zavrtěla hlavou. „Oficiálně ne. Ale kdybys tady byla tak dlouho jako já, taky by ses uměla dostat k neoficiálním zdrojům.“

Na okamžik zavládlo ticho, přerušované jen vzdáleným kapáním prosakujícího potrubí.

„Sudžiková, proč mi to vlastně říkáš? Myslela jsem, že mě nenávidíš.“

„Možná. Dřív určitě. Ale teď potřebuju všechny spojence, které můžu získat. Myslela jsem, že dokážeš ocenit pár dobrých rad. Pokud ti zbyla aspoň špetka rozumu a víš, komu věřit.“

***

Voljovová přikázala do náramku: „Nostalgie, porovnej vysílání z Obrody s hlasovými vzorky doktora Dana Sylvesta. Pokud neprokážeš shodu, okamžitě mi to oznámíš na uzavřeném okruhu.“

Přepnula na záznam, Sylvestův hlas spustil uprostřed věty: „…zda mě slyšíte. Opakuji, potřebuji vědět, zda mě slyšíte. Žádám, abyste to potvrdili, vy prevíti. Žádám vás, abyste to zatraceně rychle potvrdili!“

„Je to on,“ mínila Voljovová. „Tenhle arogantní tón poznám vždycky. Musíme ho odtamtud dostat. Předpokládám, že pořád nevíš, kde je?“

„Lituji.“ Hegazi se tvářil bezvýrazně. „Budeš muset promluvit k celé kolonii a doufat, že tě uslyší i on.“

„Určitě takový detail nezanedbal.“ Voljovová pozorovala náramek. Loď stále neprokázala, že hlas patří Sylvestovi. Odchylka mohla být velká, neboť Sylveste, který kdysi vstoupil na palubu, byl mnohem mladší než ten, kterého hledali. Nečekala, že shoda bude stoprocentní, nicméně měla pocit, že konečně našli pravého Sylvesta, že se jim neozval jenom další nešťastník, který se rozhodl „spasit“ kolonii. „Zkusíme to. Spoj mě. Sylveste? Tady Voljovová. Slyšíte mě?“

Hlas zazněl zřetelněji: „Už bylo na čase!“

„Domnívám se, že to můžeme považovat za souhlas,“ řekl Hegazi.

„Potřebujeme prodiskutovat detaily, jak vás vyzvedneme. Bylo by vhodné domluvit se na bezpečném kanále. Sdělte mi, kde se nacházíte. Zachytíme vaše vysílání přímo ze zdroje a vyhneme se zpoždění přes Cuvier.“

„Toužíte se mi snad svěřit s něčím, co nesmí vědět ostatní?“ Sylveste se odmlčel, a Voljovová si představila, jak se ušklíbl. „Nijak jste se neostýchala doručit mi pozvánku na večírek prostřednictvím celé kolonie.“ Další pauza. „Mimochodem, překvapuje mě, že jednám s vámi, nikoli se Sadžakim.“

„Je indisponován,“ řekla Voljovová. „Udejte vaši pozici.“

„Lituji, ale to není možné.“

„Nekomplikujte situaci.“

„Proč bych si měl lámat hlavu? Palebnou sílu máte vy. Najděte nějaké řešení sami.“

Hegazi mávl rukou a naznačil Voljovové, aby přerušila audiospojení. „Třeba nám svou pozici ani nesmí prozradit.“ Poťukal si ocelovým ukazováčkem na kovový nosní můstek. „Věznitelé mu to nedovolí. Nechají ho odejít, ale souřadnice neprozradí.“

Voljovová přikývla, musela uznat, že Hegazi je velmi blízko pravdě. Obnovila spojení. „Tak dobrá, Sylveste. Chápu vaši situaci. Navrhuji následující dohodu, protože předpokládám, že vám bude umožněn pohyb po povrchu. Vaši – řekněme – hostitelé vám jistě poskytnou potřebný dopravní prostředek.“

„Vznášedlo máme, pokud míníte tohle.“

„V tom případě vám dáváme šest hodin. To je dost času, abyste odletěl dostatečně daleko a mohl nám oznámit polohu, aniž byste někoho ohrozil. Ale jestli o vás po těch šesti hodinách neuslyšíme, začneme s druhým útokem. Je to dokonale jasné všem zúčastněným?“

„Zajisté,“ řekl Sylveste kousavě, „dokonale jasné.“

„Ještě jedna věc.“

„Ano?“

„Vezměte s sebou Calvina.“

16

Severní Nechbet, Obroda, 2566

Sylveste cítil, jak se vznášedlo nadzvedlo, nejprve se pohybovalo vodorovně, než vylétlo z hangáru vytesaného do skály, pak rychle nabralo výšku, aby nenarazilo do svahu protější stolové hory. Zprůhlednil si okno, ale přes houstnoucí prach zahlédl v jasu plazmy pod obloukem křídla pouze horu, v níž byla základna vyhloubena. Byl si jistý, že se už nevrátí. Vidí naposled nejen Výspu, ale i Obrodu, ačkoli nedokázal přesně vyjádřit, proč je o tom přesvědčen.

Seděl v tom nejmenším a nejméně hodnotném vznášedle, jaké na základně měli, stěží větším než stroje, s nimiž létal nad Kalderou před půlkou života. Bylo dostatečně rychlé, aby se za těch milostivě vymezených šest hodin dostalo do vhodné vzdálenosti od Výspy. Vešli by se do něj čtyři pasažéři, ale letěl pouze s Pascale. Přesto byli stále zajatci Slukové. Trasa byla naprogramována před odletem ze základny, změnu letového plánu mohl provést pouze autopilot v případě zvláště nepříznivého počasí. Pokud to podmínky umožní, vysadí Sylvesta a jeho manželku na stanoveném místě, které Voljovová dosud nezná. Nebude-li přistání možné, vysadí je v náhradním prostoru. Jakmile Sylveste a Pascale vystoupí a vyloží vybavení nutné na přežití bouře, vznášedlo se okamžitě vydá na zpáteční cestu. Potom Sylveste oznámí Voljovové svou polohu, přestože ho stejně snadno zaměří, neboť bude vysílat přímo. Od té chvíle bude všechno v rukou Voljovové. Neměl představu, co se bude dít, jak ho dostane na palubu světlohonce, ale to nebyl jeho problém. Byl si však jistý, že se nejedná o léčku. Ultrové se sice potřebovali dostat především ke Calvinovi, ale bez Sylvesta jim nebyl k ničemu. Nepochyboval, že se o něj přiměřeně postarají. A pokud by to automaticky neplatilo i pro Pascale, Sylveste podnikl jisté opatření, aby tento nedostatek museli napravit.

Stroj začal klesat. Letěl pod vrcholky stolových hor, aby se skryl před dosud existujícími radiolokátory, které by hlavnímu městu prozradily jeho trasu, a tudíž i domovskou základnu. Musel často měnit směr, neboť prolétal úzkými kaňony. Viditelnost byla téměř nulová. Sylveste doufal, že terénní mapa, podle níž vznášedlo manévruje, odpovídá skutečnosti i po nedávných sesuvech půdy, aby let nebyl mnohem kratší než šest hodin určených Voljovovou.

„Kde to k čertu…“ Calvin se právě objevil v kabině a rychle se rozhlížel kolem sebe. Seděl jako obvykle v obrovském, bohatě čalouněném křesle. V trupu vznášedla nebylo dost místa, proto jeho okraje tajuplně mizely ve stěnách. „Kde k čertu jsem? Cos to se mnou provedl? Mluv! Co se k čertu stalo?“

Sylveste se otočil k manželce: „Když je probuzen, vždycky nejprve proslídí místní síť, aby zjistil, kde se nachází, jaké je datum a podobně. Potíž je v tom, že tady k ní nemá přístup, proto je poněkud dezorientovaný.“

„Přestaň o mně laskavě mluvit, jako bych tu nebyl. Tohle už je hotové peklo!“

„Tohle je vznášedlo,“ řekl Sylveste.

„Vznášedlo? To je mi novinka.“ Cal přikývl a získal zpět něco ze své vyrovnanosti. „To je skutečně novinka. Nevzpomínám si, že bych se v takovém stroji někdy ocitl. Doufám, že tě nebude příliš obtěžovat, když seznámíš svého starého otce s klíčovými fakty.“

„Proto jsem tě taky probudil.“ Sylveste se odmlčel, aby zrušil okénka. Stejně nebylo nic vidět a neměnný příkrov prachu mu pouze připomínal, co je čeká, až je vznášedlo vyloží. „Doufám, že tě ani na okamžik nenapadlo, že se mi zastesklo po přátelském popovídání, Cale.“

„Vypadáš starší, synu.“

„Ano, někteří z nás ještě pořád musejí čelit životu v entropickém vesmíru.“

„Au. To tedy bolelo.“

Pascale řekla: „Nechte toho, prosím. Na hašteření není čas.“

„Já nevím,“ řekl Sylveste. „Pět šest hodin mi připadá docela dost. Co myslíš ty, Cale?“

„Naprosto správně. A stejně, co tvá žena ví?“ Cal se na Pascale zahleděl. „Je to tradice, moje milá. Osvědčený způsob naší vzájemné – mohu to prozradit, Dane? – naší komunikace. Kdyby můj syn vůči mně projevil sebemenší známku srdečnosti, začal bych si dělat vážné starosti. Znamenalo by to, že ode mě chce mimořádně náročnou laskavost.“

„Ne,“ řekl Sylveste. „Kdybych chtěl pouze mimořádně náročnou laskavost, jednoduše bych ti pohrozil, že tě vymažu. Doposud jsem od tebe nepotřeboval nic, co by mě nutilo být k tobě přívětivý, a doufám, že ani nebudu.“

Calvin mrkl na Pascale. „Samozřejmě má pravdu. Jsem to ale hlupák.“

Zjevil se v dlouhém, popelavě šedém plášti s vysokým límcem a rukávy lemovanými zlatými prýmky. Měl přehozenou nohu přes nohu, cíp pláště mu splýval z kolena jako jemně nařasená opona. Vousy měl delší, knír i bradku puntičkářsky zastřižené, jako by o ně pečovala celá armáda lazebnických servulů. Jedno oko mu zakrýval jantarový informační monokl (protože měl od narození implantáty pro přímé napojení, šlo o pouhou pózu), naolejované vlasy (tentokrát dlouhé) měl někde nad šíjí svázané do ohonu. Sylveste se pokusil zařadit jeho vzhled do správného období, ale nepodařilo se mu to. Mohl sice souviset s konkrétním úsekem Calvinova života na Žlutozemi, ale bylo stejně tak možné, že jej od hlavy až po paty vymyslela simulace, aby zabila čas, než se nastartovaly všechny funkce.

„Ale stejně bych rád…“

„Letíme na setkání s Voljovovou,“ řekl Sylveste. „Jistě se na ni pamatuješ.“

„Jak bychom mohli zapomenout.“ Calvin si sundal monokl a zamyšleně ho leštil o rukáv. „Jak nás dopadla?“

„To je dlouhá historie. Zmáčkla celou kolonii. Neměli jinou možnost, než mě vydat. Vlastně i tebe.“

„Chce mě?“

„Netvař se tak překvapeně.“

„Nejsem překvapený, spíš zklamaný. Přiznávám, je toho na mě trochu mnoho najednou.“ Calvin si znovu nasadil monokl, za jantarovým sklem zazářilo zvětšené oko. „Myslíš, že nás chce oba jen jako bezpečnostní opatření, nebo má na mysli něco konkrétního?“

„Pravděpodobně to druhé. Ne že by nějak zvlášť výrazně projevila své záměry.“

Calvin zamyšleně přikývl. „Takže jsi byl v kontaktu pouze s Voljovovou, je to tak?“

„Připadá ti to divné?“

„Očekával bych, že nám ukáže svou tvář také přítel Sadžaki.“

„Já rovněž, ale Voljovová se o důvodu jeho nepřítomnosti blíže nešířila.“ Sylveste pokrčil rameny. „Záleží na tom doopravdy? Jeden je za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet.“

„To jistě, ale se Sadžakim alespoň víme, na čem jsme.“

„Chceš říct nahraní?“

Calvin neurčitě pokýval hlavou. „Říkej si o tom chlapovi co chceš, ale vždycky drží slovo. Měl tolik slušnosti, že tě až dosud neobtěžoval. Jak je to dávno, co jsme byli na palubě té strašidelné nestvůry s romantickým jménem Nostalgie nekonečna?“

„Asi sto třicet let. Pro ně je to pochopitelně pouze několik desítek.“

„Raději bychom měli očekávat jen to nejhorší.“

„A to nejhorší je co?“ zeptala se Pascale.

„Jistý úkol,“ začal Calvin se strojenou trpělivostí, „který má co do činění s jistým váženým pánem.“ Mrkl po očku na Sylvesta. „Kolik toho vlastně ví?“

„Řekla bych, že ne tolik, kolik jsem si myslela.“ Pascale nevypadala zrovna vesele.

„Prozradil jsem jí co nejmíň,“ odpověděl Sylveste a hleděl střídavě na svou ženu a na simulaci úrovně beta. „Pro její vlastní dobro.“

„To ti pěkně děkuji.“

„Samozřejmě jsem měl jisté pochybnosti…“

„Dane, prostě mi řekni, co posádka Nostalgie žádá od tebe a tvého otce!“

„Bojím se, že tato historie je skutečně příliš dlouhá.“

„Máš na to pět hodin, sám jsi to říkal. Pochopitelně za předpokladu, že vy dva přerušíte projevy vzájemného obdivu.“

Calvin pozvedl jedno obočí. „Ještě jsem neslyšel, že by to tak někdo nazval. Ale tvé ženě asi leccos došlo, nemám pravdu?“

„Došlo jí, že celou situaci naprosto nechápe.“

„Nicméně bys jí měl povědět aspoň tolik, aby se dostala do obrazu.“

Vznášedlo prudce zatočilo, Calvin byl jediný, komu to nevadilo.

„Pro Pascale bude lepší, bude-li vědět raději míň než víc.“

„Dovolíš, abych o tom rozhodla sama?“ zeptala se Pascale.

Calvin se usmál. „Jestli ti mohu poradit, začni drahým kapitánem Branniganem.“

A tak jí Sylveste všechno řekl. Doposud se záměrně vyhýbal konkrétnímu důvodu, proč ho Sadžakiho posádka vlastně chce. Pascale měla právo to vědět, jenže Sylvestovi se o tom těžko hovořilo. Ne snad proto, že by choval vůči kapitánu Branniganovi osobní zášť či neměl dostatek soucitu s jeho strašlivým osudem. Kapitán byl výjimečný tvor postižený naprosto výjimečným utrpením. Přestože si toho v současnosti pravděpodobně nebyl vědom, alespoň pokud Sylveste věděl, uvědomoval si to v minulosti a mohl by si to uvědomovat i v budoucnosti, pokud by byl vyléčen, což bylo nepravděpodobné. A co na tom, že Branniganova temná minulost nejspíš skrývá i zločiny? Nepochybně své hříchy tisíckrát odpykal současným stavem. Každý chtěl pro kapitána jen dobro a většina lidí by jistě nešetřila energií, aby mu pomohli, za předpokladu, že by tím neohrozili sebe. Malé riziko by snad bylo přijatelné, jenže Ultrové po Sylvestovi nežádali jen zanedbatelné osobní riziko.

Bude se muset poddat Calvinovi, bude mu muset dovolit, aby pronikl do jeho mysli a převzal vládu nad jeho motorickými funkcemi. Již pouhé pomyšlení na takový proces bylo Sylvestovi odpudivé. Stačilo, že se stýkal s Calvinovou beta-simulací, připadalo mu, jako by ho strašil otcův duch. Zničil by betu již před lety, kdyby se neukázala tu a tam užitečná, ale vědomí, že simulace existuje, mu nebylo příjemné. Calvin byl příliš vnímavý, měl příliš bystré… mělo to příliš bystré úsudky. Vědělo to, co provedl se simulací úrovně alfa, přestože se o tom nikdy nikomu nezmínil. Ale pokaždé, když to vpustil do své mysli, jako by to do něj zapouštělo chapadla stále hlouběji. Jako by ho to znalo líp a líp a bylo to schopné přesněji předpovídat jeho reakce. Je vůbec člověkem, když jeho svobodná vůle může být tak snadno napodobena softwarem, který teoreticky nemá žádné vlastní vědomí? Ale bylo to mnohem horší než prosté odlidštění při procesu propojení. Tělesné pocity nebyly ani trochu příjemné, neboť jeho motorické impulzy byly blokovány přímo u zdroje, znehybněny směsí neuroinhibitorů. Byl paralyzován, ale přesto se pohyboval. Pokaždé to byl příšerný zážitek, skoro jako by byl posedlý ďáblem, takže nespěchal, aby si jej zopakoval.

Ne. Pokud jde o něj, kapitán může jít ke všem čertům. Proč by měl ztrácet své lidství, aby zachránil někoho, kdo žil déle než většina lidí za celou historii? Soucit ať jde do háje. Měli Brannigana nechat zemřít už před lety. Větším zločinem nebylo kapitánovo utrpení, ale nátlak posádky, aby Sylveste prošel takovým martyriem a kapitánovi ulevil.

Calvin to však viděl jinak… Pro něj to nebyl nepříjemný zážitek, ale příležitost…

„Léčil jsem ho jako první,“ řekl Calvin. „Tenkrát jsem měl ještě tělo.“

„A uzdravil jste ho?“

„Již tehdy byl těžký chimerik. Některé součástky, které ho držely pohromadě, pocházely z doby před Vrcholným prozřením. Jen pánbůh ví, jak staré byly jeho tělesné části.“ Prohrábl si prsty vous, jako by si potřeboval připomenout, jak důmyslně byl propojený. „To bylo samozřejmě ještě před Osmdesáti. Ale už tehdy jsem proslul jako experimentátor v oblasti radikálních chimerických disciplin. Nespokojil jsem se jenom s renovací dílů vyvinutých před Vrcholným prozřením. Chtěl jsem celý systém povýšit. Chtěl jsem zahanbit původní konstruktéry. Měl jsem v úmyslu porušené tělo rozebrat na kusy a zase je složit objevným způsobem.“

„Už jsi toho o sobě napovídal dost, Cale,“ zasáhl Sylveste. „Chtěli jsme hovořit o Branniganovi, jestli ti ještě slouží paměť.“

„Milý hochu, tomu se říká seznámit posluchače s pozadím.“ Calvin zamrkal na Pascale. „Takže Brannigan byl extrémní chimerik a já byl ochoten použít extrémní postupy. Když onemocněl, jeho přátelé neměli jinou možnost, než si najmout mé služby. Všechno se pochopitelně drželo přísně pod pokličkou – šlo o něco naprosto nového, dokonce i pro mě. Přestávaly mě zajímat tělesné modifikace, stále více jsem byl fascinován neurotransformacemi. Zejména jsem chtěl nalézt způsob, jak přenést cerebrální aktivitu přímo do –“ Zmlkl a kousl se do dolního rtu.

„Cal ho zkrátka využil,“ navázal Sylveste, „a kapitán mu na oplátku zprostředkoval konktat s kalderskými boháči, což byli potenciální klienti pro program Osmdesáti. Kdyby tehdy práci na Branniganovi odvedl dobře, celý příběh by skončil. Jenže to zkazil, provedl jen to nejnutnější, aby se zbavil Branniganových kolegů. Kdyby se obtěžoval udělat to pořádně, nebyli bychom teď v takovém průšvihu.“

„Tím chce říct,“ vložil se do toho Calvin, „že mé opravy kapitána se nedají považovat za trvalé. Vzhledem k povaze jeho chimerismu se dalo očekávat, že některé podstatné kusy těla budou později opět potřebovat naši pozornost. V té době skutečně neexistoval jiný člověk, na něhož by se mohli s tak složitým zásahem obrátit.“

„A tak se vrátili,“ řekla Pascale.

„Tenkrát už velel lodi.“ Sylveste pohlédl na simulaci. „Cal byl mrtvý, Osmdesátka veřejně odsouzená jako zvěrstvo. Nezůstalo z něj víc než simulace úrovně beta. Není třeba zdůrazňovat, že Sadžaki, který již patřil k posádce, nebyl nijak zvlášť potěšen. Ale přesto si poradili.“

„Našli řešení?“

„Ano, zjistili, že Calvin může pracovat na kapitánovi mým prostřednictvím. Beta dodala odborné znalosti chimerické chirurgie. Já dodal maso, které potřebovala, aby se mohla hýbat. Ultrové tomu říkají propojení.“

„Vždyť jsi to vůbec nemusel být ty. Když měli betu nebo její kopii, nemohl některý z nich být tím masem, jak jsi to líbezně nazval?“

„Ne, přestože by jim to pravděpodobně lépe vyhovovalo. Nebyli by na mně závislí. Ale propojení funguje pouze tehdy, je-li mezi betou a osobou, jejímž prostřednictvím pracuje, blízká příbuznost. Jako rukavice, která přesně padne na ruku. Fungovalo to s Calvinem a se mnou, protože je můj otec a máme spolu geneticky hodně společného. Otevři nám hlavy a budeš mít problém odlišit naše mozky.“

„A co teď?“

„Teď jsou zase zpátky.“

„Kdyby se obtěžoval udělat to pořádně…“ Calvin doplnil svou poznámku spokojeným pousmáním.

„Obviňuj sebe, ty jsi seděl v pilotním křesle. Já dělal jen to, cos mi řekl.“ Sylveste se zamračil. „Vlastně jsem většinou ani nebyl ve stavu, který by se dal nazvat plné vědomí, což ovšem neznamená, že bych každou minutu o to míň nenáviděl.“

„A teď se ti to chystají provést znovu,“ řekla Pascale. „O to jim jde? Proto zaútočili na Fénix? Zabili tolik lidí, jen aby tě přiměli pomoci kapitánovi?“

Sylveste přikývl. „Pro případ, že by to uniklo tvé pozornosti, nejsou Ultrové, pro které máme pracovat, tak docela normální. Jejich hodnoty a pojem času jsou poněkud… abstraktní.“

„V takovém případě bych to nenazvala prací. Nazvala bych to vydíráním.“

„V tom se právě mýlíš,“ řekl Sylveste. „Tentokrát se totiž Voljovová trochu přepočítala. Věděl jsem o jejich příletu, a proto mě nezaskočili nepřipraveného.“

Voljovová hleděla na projekci Obrody. V této chvíli ještě netušila, kde se Sylveste nachází, jako nelze znát polohu a rychlost částice, dokud do něčeho nenarazí. Avšak jakmile přesně zaměří jeho vysílám, bude to jako posvítit si na částici – srážka s kvantem světla sice prozradí její polohu, ale současně bude částice postrčena způsobem, který nelze předvídat.

„Máš ho?“

„Signál je slabý,“ řekl Hegazi. „Bouře, kterou jsi vyrobila, způsobuje v ionosféře spoustu rušení. Vsadím se, že jsi na to pořádně hrdá, že?“

„Prostě ho zaměř, svínskij něgoďáj.“

„Trpělivost, trpělivost.“

Voljovová sice nepochybovala, že se Sylveste ozve včas, přesto se jí ulevilo, když ho uslyšela. Znamenalo to, že udělali další krok při řešení složitého hlavolamu, jak ho dostat na palubu. V žádném případě si nenamlouvala, že tím je všechno hotovo. Sylveste se choval arogantně, jako by rozhodoval o celém průběhu akce, proto začala zvažovat, zda mají skutečně navrch. Jestli měl v úmyslu vzbudit pochybnost, tak v jejím případě skutečně uspěl. Do háje s ním! Připravila se na to, neboť věděla, že si doktor Sylveste umí obratně pohrávat s druhými, ale zřejmě se nepřipravila dostatečně. Pak si položila otázku, jak se celá záležitost vyvíjí. Sylveste bude zanedlouho v jejich péči. Pravděpodobně po tom nijak netouží, protože si bezpochyby uvědomil, co od něj chtějí. Kdyby mohl svůj osud řídit, určitě by se jim raději vyhnul…

„Mám spojení,“ řekl Hegazi. „Chceš si toho parchanta poslechnout?“

„Pusť to.“

Znovu se ozval známý hlas, stejně jako před šesti hodinami, ale nyní zde byl velmi zřetelný rozdíl. V pozadí neustále vyla břitvice, takže mu skoro nebylo rozumět.

„Jsem tady – a kde jste ksakru vy? Voljovová, slyšíte mě? Ptám se, jestli mě slyšíte! Odpovězte! Dám vám své souřadnice vůči Cuvieru, tak raději dobře poslouchejte.“ Potom pro jistotu několikrát za sebou odříkal řadu čísel, které určovaly jeho pozici s přesností na sto metrů, což byla zbytečná informace, protože ho už zaměřili. „Hned sem naklusejte! Nemůžeme dlouho čekat přímo uprostřed břitvice, a jestli nepohnete kostrou, zahyneme.“

„Hmm, myslím, že by nebylo od věci tomu chudákovi odpovědět,“ pravil Hegazi.

Voljovová si zapálila cigaretu a pomalu vyfoukla kouř. „Ale kdepak. Ať si hodinku dvě počká. Neuškodí mu, když si začne dělat doopravdy starosti.“

***

Kuriová zaslechla jen tiché šoupání, když se k ní blížil otevřený skafandr. Ucítila jemný, ale vytrvalý tlak na zádech a zadní straně stehen, paží a hlavy. Periferním viděním zahlédla, jak se jí přes ramena skládají boční díly – vypadaly jako vlhké – potom pocítila, jak jí skafandr obaluje nohy a ruce. Když se hrudní dutina vzduchotěsně uzavírala, vydala zvuk, jako by někdo vysrkával z misky zbytky rosolu.

Přestože měla omezený rozhled, mohla pozorovat, jak se na rukávech uzavírají švy. Vteřinu dvě byly spoje viditelné, potom zmizely, rozplynuly se v bílém a pružném plášti. Přilba se jí zformovala kolem hlavy, na okamžik nastala tma, než před očima spatřila průhledný ovál orámovaný měkce svítícími displeji s technickými údaji a provozními parametry. Později se skafandr zaplaví aerogelem, aby uživatele ochránil před následky zrychlení, ale zatím Kuriová dýchala stejný vzduch jako na palubě.

„Testy bezpečnosti a funkčnosti ukončeny,“ informoval ji skafandr. „Potvrďte prosím, zda si přejete převzít ovládání této jednotky.“

„Ano, jsem připravena.“

„Vypínám základní díl autonomních řídicích rutin. Dokud osobnost jednotky neobdrží jiný příkaz, zůstává v provozu, aby uživatel mohl využít poradenské a informační funkce. Plné autonomní ovládání jednotky může být obnoveno –“

„Já to vím, děkuju. Jak jsou na tom ostatní?“

„Ostatní jednotky hlásí připravenost.“

Ozvala se Voljovová: „Jsme hotovy, Kuriová. Já vedu skupinu, trojúhelníková sestupová formace. Jakmile řeknu, skočíš. Bez mého schválení neuděláš jediný pohyb.“

„Bez starosti, stejně to nemám v úmyslu.“

„Má tě pořádně pod palcem, co?“ popíchla ji Sudžiková na otevřeném kanálu. „Taky ti přikazuje, kdy máš jít na záchod?“

„Zmlkni, Sudžiková. Jsi tady jenom proto, že znáš planety. Stačí jeden krok z řady…“ Voljovová se odmlčela. „No, řeknu to takhle – nebude tam Sadžaki, aby mohl zasáhnout, kdyby mi došla trpělivost, a kdyby mi došla, mám dostatečnou palebnou sílu.“

„Když už mluvíme o palebné síle,“ ozvala se Kuriová, „nevidím na displejích žádná data o zbraních.“

„Nemáš oprávnění, prcku. Ilja se bojí, že začneš střílet na první stín, který se pohne, že jo, Iljo?“

„Pokud nastanou problémy, zbraně ti zpřístupním, to mi můžeš věřit, Kuriová,“ ujistila ji Voljovová.

„Proč ne hned?“

„Protože je nepotřebuješ. Jsi jenom doprovod, zasáhneš pouze v případě, že by se akce nevyvíjela podle plánu. Což se samozřejmě nestane…“ Hlasitě se nadechla. „Ale kdyby ano, dostaneš své milované zbraně. Pokud je budeš muset použít, snaž se držet na uzdě, to je všechno.“

Jakmile se dostaly ven, lodní vzduch byl ze skafandru odčerpán a nahrazen aerogelem, dýchatelnou kapalinou. Kuriová měla na okamžik dojem, že se utopí, ale takový přechod už několikrát zažila, takže ten pocit překonala. Normální řeč byla nyní nemožná, přilba skafandru však dokázala zachytit příkazy a interpretovat je. Reproduktory posouvaly zvuky na příslušnou frekvenci a kompenzovaly zkreslení způsobené aerogelem, takže hlasy zněly naprosto obyčejně. Ačkoli sestup byl tvrdší a těžší než pomocí člunu, připadal jí jednodušší, až na občasný tlak na oční bulvy. Pouze z údajů na displejích věděla, že tíhové zrychlení je většinou šest gé; jednotka měla na zádech a na patách umístěny malé raketové motory poháněné antilithiem.

Vytvořily trojúhelník. Voljovová vedla formaci, následovaly dva obsazené skafandry a tři prázdné letěly za nimi. Během první části sestupu si skafandry podržely stejnou podobu jako na palubě světlohonce, zhruba připomínaly lidskou postavu, ale jakmile kolem zazářily první stopy atmosféry Obrody, transformovaly se. Ačkoli to nebylo zevnitř poznat, mezi pažemi a tělem se napnula silná membrána nahrazující křídla. Ruce svíraly s hrudníkem pětačtyřicetistupňový úhel. Přilba získala tvar polokoule a hladkým obloukem plynule navazovala na ramena, zatímco sloupovité nohy se spojily do dlouhého ocasu. Průzor bez příkazu ztmavl, aby chránil oči před ostrou září. Skafandry vlétly do atmosféry hrudí napřed, s ocasem trochu níž než hlava, účinky tlakové vlny byly sníženy tvarem jednotky. Přestože přímé vidění nebylo možné, skafandr i nadále registroval okolí v celém elektromagnetickém pásmu a získaná data upravoval pro lidský zrak. Kuriová viděla ostatní skafandry, připomínaly létající ryby v kapkách narůžovělého ionizovaného plynu.

Ve výšce dvaceti kilometrů se zapnuly pohonné agregáty, rychlost klesání se zbrzdila na hypersonickou rychlost. Skafandry se opět přetvarovaly, aby se přizpůsobily houstnoucí atmosféře, změnily se na letouny velikosti člověka. Vzadu vysunuly stabilizační ploutve a zprůhlednily hledí. V měkkém objetí aerogelu Kuriová tyto proměny téměř necítila, jenom občas zaznamenala mírný tlak, když ji skafandr nutil měnit polohu rukou.

V patnácti kilometrech zvolila šestá jednotka aerodynamicky optimální tvar ostrého šípu, v němž by nemohl existovat žádný člověk, aniž by byl podroben drastické chirurgii, a trojnásobnou rychlostí zvuku opustila formaci. Než zmizela za obzorem, na zádech se jí zažehly trysky, aby neodlétla z atmosféry. Pravděpodobně to bylo nejrychlejší umělé těleso, jaké se kdy pohybovalo ovzduším Obrody. Kuriová věděla, že míří na místo, odkud Sadžaki naposledy komunikoval s lodí, neboť triumvirův úkol na Obrodě byl splněn.

Cestou mlčely, přestože komunikační laserové propojení mezi obleky bylo naprosto bezpečné. V deseti kilometrech narazily na první projevy břitvice. Z vesmíru vypadala bouře černá a neprůhledná jako vrstva popela. Uvnitř však bylo jasněji, než Kuriová čekala. Nahnědlé světlo, protože vzduch byl plný písku, jí připomnělo obzvlášť špatné odpoledne v Kaldeře. Blátivá duha kolem slunce zmizela, jakmile klesly hlouběji do břitvice. Světlo neproudilo dolů, jen tu a tam se mezi jednotlivými vrstvami zvednutého prachu rozjasnilo, jako by se opile potácela ze schodů. Protože Kuriová neměla v aerogelu pocit tíhy, rychle ztratila představu, kde je nahoře a kde dole, ale instinktivně důvěřovala osobnosti jednotky, že to posoudí správně. Přestože se pohonné agregáty snažily vyrovnávat let, občas cítila trhání, když skafandr narazil na vzdušný vír. Jakmile rychlost klesla pod rychlost zvuku, skafandry se znovu přetvarovaly, takže připomínaly sochy. Země byla pouze několik kilometrů pod nimi, nejvyšší štíty horského pásma jen pár stovek metrů, přestože je dosud neviděla.

Stále hůř rozeznávala ostatní skafandry ve formaci, objevovaly se a zase ztrácely v prachu.

Kuriová začala být trochu znepokojená. Nikdy nepoužila skafandr za podobných podmínek. „Jednotko,“ zeptala se, „víš určitě, že tuhle metelici dokážeš zvládnout? Nerada bych se o něco rozplácla.“

„Uživateli,“ odpověděl skafandr tak, že to znělo skoro povýšeně, „pokud by prach působil sebemenší potíže, okamžitě bych vás informoval.“

„Dobrá, jen jsem se ptala.“

Už nebylo vidět skoro vůbec nic. Připadalo jí, že plave v bahně. Občas mezi oponami bouře zahlédla kaňon a příkré stěny stolové hory, ale většinou ji obklopoval jen jednotvárný prach. „Nic nevidím,“ postěžovala si.

„Teď je to lepší?“

Bylo. Bouře zničehonic přestala existovat. Viděla kolem sebe na desítky kilometrů, až k relativně blízkému horizontu, kde ho nezakrývaly nedaleké skalní stěny. Náhle jako by se vznášela v oslnivě jasném dni, až na to, že se celá krajina koupala v různých odstínech zelené barvy.

„Je to montáž,“ pochlubil se skafandr, „sestavená z infračerveného záření prostředí, sonarových impulzů a gravimetrických údajů.“

„Velmi hezké, ale proto ještě nemusíš být domýšlivý. Když mi začnou jít stroje na nervy, dokonce i ty vysoce inteligentní, mám nepříjemný zvyk je týrat.“

„Zaznamenáno,“ řekla osobnost jednotky a zmlkla.

Vyvolala si mapu okolí, aby měla představu, kde se nachází. Skafandr přesně věděl, kam má letět, zaměřil se na souřadnice, z nichž se Sylveste spojil s lodí, ale připadala si jako větší profesionál, když se o všechno aktivně zajímala. Minuly už tři a půl hodiny od rozhovoru Voljovové se Sylvestem, což mu neumožňovalo dostat se příliš daleko od dohodnutého místa setkání, pochopitelně za předpokladu, že nemá dopravní prostředek. I kdyby se jim nyní z nějakého důvodu pokusil vyhnout, detektory skafandrů by ho bez problémů zaměřily, leda by se skryl v pořádně hluboké jeskyni, ale pak by detekční systém analyzoval termální a biochemické stopy, které po sobě musel nevyhnutelně zanechat, aby ho vysledoval.

„Za dvě minuty budeme na místě kontaktu.“ Voljovová použila komunikaci mezi jednotkami poprvé od chvíle, co vstoupily do atmosféry. „Právě jsem dostala signál z oběžné dráhy. Skafandr úspěšně vyzvedl triumvira Sadžakiho. Je na cestě k nám, ale protože se už nemůže pohybovat tak rychle, nebude tady dřív než za deset minut.“

„Proč se jednoduše nevrátí rovnou na loď?“ zeptala se Kuriová. „Nevěří, že to zvládneme, musí nám šlapat na paty?“

„Žertuješ, prcku?“ řekla Sudžiková. „Sadžaki čekal na tenhle moment desítky let. Nenechal by si to ujít ani za celý vesmír.“

„Sylveste se nebude bránit, že ne?“

„Ne, pokud by se pro něho situace nevyvíjela zvlášť slibně, což se nevyvíjí,“ prohlásila Voljovová. „Ale nespoléhejte na to. Já už jsem se s tímhle parchantem setkala, vy dvě ne.“

Kuriová ucítila, že se skafandr vrací do tvaru, který měl na palubě světlohonce. Membrána nahrazující křídla zmizela a všechny končetiny se řádně vytvarovaly. Konce paží se rozdvojily do jakýchsi palčáků, a kdyby bylo zapotřebí jemnější manipulace, zformovaly by se prsty. Jednotka se převrátila do víceméně svislé polohy a udržovala výšku pomocí trysek bez ohledu na prašnou bouři.

„Jedna minuta,“ řekla Voljovová. „Výška dvě stě metrů. Každým okamžikem čekejte vizuální kontakt se Sylvestem. A nezapomeňte, že hledáme taky jeho ženu, ale pochybuju, že budou daleko od sebe.“

Kuriovou unavila nepravá světlezelená krajina, zvolila normální obraz. Stěží dokázala rozeznat ostatní skafandry. Kaňony či průrvy ve skalách zůstaly daleko za nimi. Terén byl na tisíce metrů kolem plochý, až na podivný balvan nebo díru. Nad zemí se neustále točily prašné víry. Dokonce i když se v bouři otevřely klidné oázy, neviděla dál než na deset metrů. Ale uvnitř skafandru byl klid a ticho, takže celá situace měla nebezpečný přídech neskutečna. Kdyby si přála, skafandr by jí přenášel okolní zvuky, ale zjistila by jen to, že venku pořádně fičí, což už stejně věděla.

Vrátila se k zelenému zobrazení. „Iljo, pořád nemám zbraně. Začínám si připadat nesvá.“

„Dej jí něco, ať si má s čím hrát,“ řekla Sudžiková. „To přece nemůže uškodit, ne? Mohla by si odskočit a postřílet pár balvanů, než se my dvě postaráme o Sylvesta.“

„Trhni si nohou.“

„Zkus někdy pro změnu myslet, prcku. Třeba by ti došlo, že se ti snažím prokázat laskavost. Nebo si myslíš, že dokážeš přesvědčit Voljovovou sama?“

„Dobrá, Kuriová,“ řekla Voljovová, „povoluji minimální obranné protokoly. Stačí ti to?“

Vlastně ani ne. Přestože skafandr nyní získal právo na autonomní obranu proti vnějšímu ohrožení, dokonce mohl do určité míry jednat aktivně, Kuriová stále neměla prst na spoušti. A to byl zásadní problém, neboť se dosud nevzdala plánu zabít Sylvesta.

„Tak díky,“ zabručela. „Promiň, že neskáču nadšením.“

„Rádo se stalo…“

Vzápětí přistály měkce jako pírka. Kuriová cítila chvění, když skafandr vypnul trysky a prováděl úpravy. Stavové údaje se přepnuly z letového modu do pěšího, mohla by nyní jít po svých, kdyby chtěla. Mohla by se jednotky úplně zbavit, ale bez ochrany by v břitvici dlouho nevydržela. Neměla v úmyslu vzdát se ticha a klidu, přestože to znamenalo, že si připadala trochu odtržená od skutečnosti.

„Rozdělíme se,“ řekla Voljovová. „Kuriová, tobě přiděluji řízení obou prázdných skafandrů, budou tě sledovat, kamkoli půjdeš. Všechny tři se rozestoupíme na vzdálenost sto kroků, aktivujte detektory pro celé elektromagnetické pásmo a doplňková pásma. Jestli je Sylveste někde nedaleko, my už toho svínskogo něgodája najdeme.“

Oba prázdné skafandry se dobelhaly ke Kuriové a připojily se k ní jako zaběhlí psi. Pochopila, že si vytáhla krátkou slámku. Voljovová jí přenechala péči o záložní jednotky jako náhradu za to, že není ozbrojená. Ale nemělo smysl naříkat. Potřebovala zbraně pouze z jediného důvodu, aby mohla zabít Sylvesta. Jenže tenhle důvod by určitě Voljovovou nepřesvědčil. Přesto měla na paměti, že skafandry jsou smrtelně nebezpečné i bez palebné síly. Během výcviku na Skyově vítězství jí předvedli, jak voják ve skafandru může nepřítele zneškodnit pouhým užitím hrubé síly a protivníka doslova roztrhat na kusy.

Následovala Sudžikovou a Voljovovou v příslušné vzdálenosti, kráčely těžkopádně a pomalu, jak to umožňoval pěší modus. Zdání neohrabanosti však bylo klamné, neboť pokud by toho bylo zapotřebí, skafandry se dokázaly pohybovat rychlostí gazely. Když přepnula ze zeleného obrazu na normální, nepřekvapilo ji, že Sudžiková a Voljovová zmizely. Mezi závoji prachu většinou neviděla dál než na konec natažené paže.

Trhla sebou, neboť zahlédla nějaký pohyb. Byl to jen okamžik, a tak si tím nebyla jistá. Už si začínala myslet, že to byl jen prašný vír, který na chvíli vypadal přibližně jako člověk. Ale pak to uviděla znovu.

Postava byla jasnější, výsměšně stála v bouři. Potom vykročila z víru do kapsy klidnějšího povětří.

„Dlouho jsme se neviděly,“ řekla Mademoiselle. „Myslela jsem, že budete mít z mé návštěvy větší radost.“

„Kde jste kruci byla?“

„Uživateli,“ ozval se skafandr, „nejsem schopen interpretovat poslední vnitřní prohlášení. Mohl byste je laskavě opakovat?“

„Přikažte mu, aby to ignoroval,“ řekl přízrak Mademoiselle. „Nemám mnoho času.“

Kuriová nařídila skafandru, aby si nevšímal jejích myšlenek, dokud nezmění příkaz. Osobnost jednotky svolila se zřetelnou nelibostí, jako by vyslovila žádost natolik urážlivou, že bude muset zvážit podmínky další spolupráce.

„Tak jo, Mademoiselle, už jsme samy. Mohla byste mi prozradit, kde jste byla?“

„Za okamžik.“ Obraz Mademoiselle už byl stabilizován, nebyl však tak dokonalý, jak Kuriová čekala. Vypadal spíš jako hrubý náčrt nebo rozmazaná fotografie, přebíhaly přes něj vlny, které ho deformovaly. „Nejprve pro vás něco udělám, jinak budete nucena provést nějakou hloupost, třeba roztrhat Sylvesta na kusy. Tak se na to podíváme. Zpřístupňuji základní systémy skafandru… Přemosťuji omezovací kódy Voljovové… Vlastně je to pozoruhodně jednoduché, jsem trochu zklamaná, že mi to o něco neztížila, zvláště když tohle je pravděpodobně naposledy –“

„Co si to povídáte?“

„Zpřístupňuji vám palebnou sílu, drahé děvče.“

Údaje na displejích se změnily a hlásily, že zablokované zbraně byly právě zapojeny. Kuriová nevěřila vlastním očím, když počítala arzenál, který najednou měla na povel.

„A je to,“ prohlásila Mademoiselle. „Ještě něco byste ráda, než odejdu?“

„Měla bych vám poděkovat…“

„Neobtěžujte se, Kuriová. Vděčnost je to poslední, co bych od vás očekávala.“

„Jistě. Teď totiž nemůžu udělat nic jiného, než toho mizeru zabít. Mám vám poděkovat i za to?“

„Viděla jste – řekněme – důkazy. Nebo obžalobu, jestli chcete.“

Kuriová vehementně přikývla a narazila hlavou na vnitřní výplň. Přilba nebyla pro takový pohyb vhodná. „Ano, ta povídačka o Zmarech. Jenže pořád ještě nevím, kolik je na tom pravdy.“

„Tak se zamyslete nad tou druhou možností. Upustíte od zabití Sylvesta, ale ukáže se, že jsem vám nelhala. Představte si, jak zle se budete cítit, zvláště pokud Sylveste…“ Mlhavé zjevení se hrozivě usmálo. „Pokud Sylveste naplní své záměry.“

„Ale svědomí budu mít čisté, ne?“

„Nepochybně, pokud vás nebude tížit, že vaší vinou vyhladí stroje Zmarů celé lidstvo. Ale toho se s největší pravděpodobností stejně nedožijete, a tak nebudete muset litovat své chyby. Zmarové jsou skutečně důslední. Ovšem to sama v příslušném čase zjistíte.“

„Tak díky za radu.“

„Ještě jsem neskončila, Kuriová. Nenapadlo vás, že může existovat velmi dobrý důvod, proč jsem se až do této chvíle neobjevila?“

„Sem s ním.“

„Umírám.“ Mademoiselle nechala to slovo chvíli viset ve vzduchu, než pokračovala. „Po incidentu se zbraňovým kompletem se Krádci slunce podařilo dostat do vašeho mozku svou další část, ale toho jste si pochopitelně vědoma. Cítila jste, jak do vás vstupuje, že? Pamatuji si váš výkřik. Byl velmi výmluvný. Jak zvláštní to musel být pocit. Jaká agrese!“

„Zatím se nijak neprojevil.“

„Nenapadlo vás zeptat se proč?“

„A vy mi to objasníte?“

„Jistě, drahé děvče. Protože jsem se ho posledních pár týdnů ze všech sil snažila zastavit, aby se ve vaší hlavě dál nerozšiřoval. Proto jste o mně také neslyšela. Příliš mě zaměstnávalo úsilí ho zadržet. Už tak bylo dost zlé vypořádat se s částí, kterou jsem nechtěně vpustila s ohaři. Ale tehdy jsme alespoň dospěli k jakémusi mrtvému bodu. Tentokrát to však bylo poněkud jiné. Krádce slunce sílil, zatímco já s každým útokem slábla.“

„Chcete říct, že ho tam mám pořád?“

„Pochopitelně. Neprojevil se pouze z toho důvodu, že také on byl zaměstnán válkou, kterou jsme spolu vedli uvnitř vaší lebky. Rozdíl je v tom, že on po celou dobu postupoval, ničil mne, přebíral mé systémy, využíval mé vlastní obrany proti mně. Je pořádně lstivý, to mi věřte.“

„Co bude dál?“

„Prohraji, o tom není pochyb. Stačí prostý matematický výpočet, založený na rychlosti jeho postupu.“ Mademoiselle se znovu usmála, jako kdyby byla zvráceně hrdá na svou analytickou objektivitu. „Mohu jeho vítězství oddálit o několik dní, pak bude po všem. Může k tomu dojít dokonce i dřív. Znatelně jsem se oslabila tímto naším setkáním. Ale neměla jsem na vybranou. Musela jsem obětovat čas, abych vám zpřístupnila zbraně.“

„Co bude se mnou, když vyhraje…“

„Nevím, Kuriová. Buďte připravena na všechno. Pravděpodobně nebude tak okouzlující obyvatel vaší hlavy, jak jsem se snažila být já. Ostatně víte, co provedl vašemu ubohému předchůdci.“ Mademoiselle o krok ustoupila a zdálo se, jako by ji zahalil plášť prachu, jako by odcházela ze scény mezi závoji. „Pochybuji, že ještě budeme mít to potěšení se setkat, Kuriová. Nejspíš bych vám měla popřát hodně štěstí. Teď však žádám pouze o jedinou věc. Udělejte to, proč jste tady. A udělejte to pořádně.“ Ustoupila ještě dál, začala se rozplývat, jako by byla jen kresba křídou, kterou rozfoukává vítr. „Máte k tomu všechny prostředky.“

Mademoiselle byla pryč. Kuriová chvíli čekala, ani se nesnažila urovnat si myšlenky, jako spíš natěsnat je do alespoň přibližně soudržného tvaru, a doufala, že vydrží pohromadě déle než několik vteřin. Potom znovu zapojila komunikaci s jednotkou. Aniž by pocítila zvláštní úlevu, zjistila, že zbraně fungují, jak Mademoiselle slíbila.

„Nerad vyrušuji,“ ozval se skafandr, „ale kdybyste ráčila znovu přepnout na vidění v plném spektru, povšimla byste si, že máme společnost. Upozornil jsem již ostatní jednotky, ale vy jste nejblíž.“

„Třeba je to Sadžaki.“

„Ne, triumvir Sadžaki to není.“ Znělo to, jako by skafandr otrávilo, že se odvážila pochybovat o jeho úsudku, ale taky si to mohla pouze představovat. „I kdyby triumvirova jednotka překročila všechna bezpečnostní omezení, nemůže dorazit dříve než za tři minuty.“

„Takže to musí být Sylveste.“

Kuriová přepnula na doporučenou frekvenci. Viděla přicházející postavu, přesněji řečeno dvě postavy. Oba obsazené skafandry k nim již mířily stále stejným pomalým krokem.

„Doktore Sylveste, předpokládám, že nás slyšíte,“ řekla Voljovová. „Zůstaňte stát na místě. Blížíme se k vám ze tří stran.“

Z reproduktorů se ozvala odpověď: „Vám to ale trvalo, Voljovová. Už jsem si myslel, že nás tu necháte zahynout. Jak roztomilé, že jste konečně dorazila.“

„Nemám ve zvyku porušit daný slib,“ řekla Voljovová, „jak nepochybně víte.“

Kuriová se připravovala na vraždu, přestože stále pochybovala, zda ji má provést. Spustila vyhledávání terče, zaměřila Sylvesta a vybrala jednu z lehčích zbraní, laser střední třídy vestavěný do přilby. Ve srovnání s ostatní výzbrojí to byla hračka určená k varování případných útočníků, aby se vzdali nekalých úmyslů a vybrali si jiný cíl. Proti nechráněnému člověku a na tak malou vzdálenost však úplně stačila.

Mrknutím oka mohly být požadavky Mademoiselle naplněny a Sylveste mohl zemřít.

Najednou se Sudžiková otočila k Sylvestovi zády a svižně vykročila k Voljovové. Pak si Kuriová povšimla na skafandru Sudžikové něčeho zvláštního. Z jedné paže trčelo cosi malého a kovového. Vypadalo to jako lehká boserová pistole – a beze spěchu, jako by ji řídil pravý profesionál, se zvedala. Kuriová na chvíli upadla do naprosto šokujícího zmatku. Připadalo jí, že se dívá sama na sebe, jak pozvedá zbraň, aby zabila Sylvesta.

Jenže něco nebylo v pořádku.

Sudžiková mířila na Voljovovou.

„Předpokládám, že máte nějaký plán –“ řekl Sylveste.

„Iljo!“ vykřikla Kuriová. „K zemi! Chystá se tě –“

Zbraň Sudžikové byla silnější, než vypadala. Záblesk laserového kontejnmentu koherentního paprsku hmoty přeťal zorné pole Kuriové a zařízl se do skafandru Voljovové. Rozblikala se varovná hlášení, že v blízkosti jednotky došlo k silnému výronu energie. Jednotka Kuriové automaticky poskočila na vyšší úroveň bojové pohotovosti, ukazatele na displejích hlásily, že příslušné zbraňové systémy spustí palbu bez jejího příkazu, pokud dojde k ohrožení.

Zásah spálil na skafandru Voljovové velký kus hrudního pancíře, z tvrzeného plastu spodních vrstev vyhřezly dráty a elektrické spoje.

Sudžiková znovu vypálila.

Tentokrát pronikl zášleh hlouběji, zařízl se do rány, kterou již otevřel. V reproduktorech se ozval hlas Voljovové, zněl slabě a vzdáleně, bylo to spíš udivené než bolestné zasténání.

„To je za Borise,“ pronesla Sudžiková až pohoršlivě klidně. „To je za to, cos mu provedla při těch tvých zvrácených experimentech.“ Opět pozvedla zbraň, rozvážně jako malíř, který se chystá udělat poslední tah štětcem na mistrovském plátně. „A tohle máš za to, žes ho zabila.“

„Sudžiková, přestaň!“ vyhrkla Kuriová.

Skafandr Sudžikové se k ní ani neotočil. „Proč, prcku? Copak jsem ti neřekla dost jasně, jak ji nenávidím?“

„Sadžaki tady bude za minutu.“

„Do té doby zařídím, aby to vypadalo, že na ni vypálil Sylveste.“ Sudžiková si výsměšně odfrkla. „Sakra, vůbec tě nenapadlo, že jsem si promyslela, jak se jí pomstím? Přece se nenechám kvůli té staré čarodějnici vycpat! Za to mi nestojí.“

„Nemůžu ti dovolit, abys ji zabila.“

„Nemůžeš mi to dovolit? To je ale směšné, prcku. Jak mě asi chceš zastavit? Nevzpomínám si, že by ti zpřístupnila zbraně. A teď už to nemůže udělat.“

Skafandr Voljovové se zhroutil a ztrácel integritu, v tom měla Sudžiková pravdu. Poškození už možná proniklo až k tělu. Kdyby byla schopna vydat nějaký zvuk, její jednotka by ho stejně nedokázala zesílit.

Sudžiková znovu zamířila. „Jeden výstřel – a je s tebou konec, Voljovová. Potom podstrčím zbraň Sylvestovi. Samozřejmě všechno popře, ale jediným svědkem bude Kuriová a ta určitě nepodpoří jeho verzi. Nemám pravdu? Přiznej to, prcku. Přiznej, že ti vlastně dělám laskavost. Sama bys tu potvoru zabila, kdybys měla čím.“

„Mýlíš se,“ řekla Kuriová. „A to hned ve dvou bodech.“

„Tak mě pouč, prcku.“

„Nezabila bych ji, navzdory všemu, co provedla. A mám čím.“ Netrvalo ani zlomek sekundy, než zaměřila laser. „Sbohem Sudžiková, nemůžu tvrdit, že mi bylo potěšením.“

A vypálila.

***

Když o půldruhé minuty později dorazil Sadžaki, nestálo to, co zbylo ze Sudžikové, ani za pohřeb.

Skafandr Sudžikové se pochopitelně bránil, stupňoval odvetné údery – po obou stranách přilby se vynořily emitory chrlící usměrněné plazmové blesky. Avšak skafandr Kuriové něco podobného čekal. Nejenže nastavil pancéřování na maximální odklonění plazmy (restrukturalizoval povrch a pro vychýlení plazmy použil vysokonapěťové elektrické pole), ale přešel do protiútoku palbou na vyšší úrovni, vynechal směšné plazmové a částicové zářiče a rozhodl se pro přesvědčivější sílu AH impulzů, z nádrží antilithia vypouštěl miniaturní kapky, každou nanostřelu obalil ablačním štítem normální hmoty a urychlil na podstatný zlomek rychlosti světla. Kuriová neměla čas se ani nadechnout. Jakmile vydala příkaz k palbě, její skafandr všechno zařídil sám.

„Nastaly jisté… potíže,“ řekla, když triumvir sestoupil na zem.

„Ale nepovídej.“ Sadžaki obhlížel masakr – rozbitou skořápku Voljovové, doširoka roztroušené radioaktivní zbytky toho, co bývalo Sudžikovou. Uprostřed, nezranění výstřely, ale očividně příliš ohromení, než aby mohli promluvit či klást odpor, stáli Sylveste a jeho manželka.

17

Místo setkání, Obroda, 2566

Sylveste si průběh setkání mnohokrát předem promýšlel.

Snažil se zvážit všechny možnosti, dokonce i ty, které se podle jeho znalostí zdály naprosto nepravděpodobné. Nic takového, k čemu nakonec došlo, však nečekal. Vůbec netušil, co se kolem něj děje, natož aby dokázal pochopit, proč se situace odchýlila tak daleko od zdravého rozumu.

„Jestli vám to poskytne útěchu,“ zahřměl do svištění větru Sadžakiho hlas zesílený reproduktory masivního skafandru, „ani já to příliš nechápu.“

„Nikoli, neutěšilo mě to,“ řekl Sylveste na stejné rádiové frekvenci, kterou používal během celého vyjednávání s posádkou, přestože nyní její zástupci, nebo spíš jejich zbytek, stáli na doslech. V nepolevujícím vytí břitvice by mu nepomohlo, ani kdyby křičel. „Můžete mě považovat za naivního, ale doufal jsem, že v této chvíli vezmete situaci do rukou s obvyklou nekompromisní výkonností, Sadžaki. Bohužel však musím konstatovat, že vypadáte, jako byste nevěděl, co dál.“

„Nelíbí se mi to o nic víc než vám,“ prohlásil Ultra. „Ale pro vaše vlastní dobro byste měl věřit, že mám všechno pod kontrolou. Hodlám se nyní věnovat zraněné kolegyni. Proto vám velmi důrazně doporučuji, abyste odolal pokušení udělat cokoli neuváženého. Vás to ale ani nenapadlo, že ne, Dane?“

„Na to mě dobře znáte.“

„Problém je, Dane, že vás znám příliš dobře. Nebudeme se však vracet k minulosti.“

„Nebudeme.“

Sadžaki přistoupil ke zraněné. Sylveste ho poznal dřív, než promluvil. Zahlédl v bouři přistávat těžký skafandr, v průzoru se ukázala známá tvář. Triumvir Júdži Sadžaki vypadal, jako by se od minulého setkání nezměnil. Pro něj uplynulo pouze několik let subjektivního času. Sylveste naproti tomu prožil délku dvou či tří dřívějších lidských životů. Na chvíli ho triumvirův vzhled zmátl.

Další dva uživatele skafandrů nedokázal identifikovat. Byl tam pochopitelně ještě třetí člověk, ale ten se nyní nacházel v takovém stavu, že se s ním už nepochybně neseznámí. Člen posádky, nad nímž se Sadžaki skláněl, očividně nebyl mrtvý, ale nejspíš k tomu neměl daleko. Druhý stál mlčky stranou. Podivné však bylo, že mířil zbraněmi na Sylvesta, přestože on sám nebyl ozbrojený a rozhodně neměl v úmyslu vzpírat se zajetí.

„Žije,“ řekl Sadžaki po chvíli, během níž musel jeho skafandr komunikovat s tím druhým na zemi. „Ale musíme ji rychle dostat na loď. Teprve potom zjistíme, co se tady skutečně stalo.“

„Sudžiková,“ ozval se ženský hlas, který Sylveste neznal. „Sudžiková se pokusila Ilju zabít.“

Takže ta zraněná byla osobně potvora všech potvor – triumvir Voljovová.

„Sudžiková?“ zeptal se Sadžaki. Jméno na okamžik viselo ve vzduchu, jako by triumvir nemohl nebo nechtěl přijmout, co ta bezejmenná žena řekla. Ještě několik dalších sekund si s tím jménem pohrával vítr, než je vyslovil znovu, tentokrát klesajícím tónem. „Sudžiková. Ano, to dává smysl.“

„Nejspíš to plánovala –“

„Řekneš mi to později, Kuriová. Ještě bude dost času. Svou roli v tomto incidentu budeš muset pochopitelně vysvětlit k mé naprosté spokojenosti. Nejprve se musíme věnovat nejdůležitější záležitosti.“ Sadžaki ukázal na zraněnou Voljovovou. „Skafandr ji udrží naživu ještě několik hodin, ale nedokáže ji dopravit na loď.“

„Předpokládám, že jste počítali také s námi,“ řekl Sylveste. „Nebo vás nenapadlo, jak nás dostanete z planety?“

„Dám vám jednu radu, Dane,“ pravil Sadžaki. „Moc mě neprovokujte. Vynaložil jsem značnou námahu, abych vás získal, ale klidně vás zabiju, i kdyby jen proto, abych si vychutnal, jaký je to pocit.“

Sylveste něco podobného od Sadžakiho očekával. Spíš by mu dělalo starosti, kdyby nezlehčil úsilí, s nímž ho hledal. Ale jestli Sadžaki věří svým slovům, což nebylo pravděpodobné, potom je blázen. Přiletěl pro něj až ze soustavy Žlutozemě, snad i z větší dálky. Sylveste netušil, jaké při tom musel Sadžaki osobně podstoupit oběti, kromě vynaloženého počtu let.

„Určitě by vám to udělalo dobře.“ Sylveste vložil do svého hlasu co nejvíc nejistoty. „Ale jako racionální muž musíte respektovat potřebu vědce experimentovat, určit hranice vaší shovívavosti.“

Vytáhl ruku v rukavici zpod pláště, který ho chránil před větrem. Zpola čekal, že na něho Kuriová, ta žena v ozbrojeném skafandru, vystřelí, neboť si bude myslet, že tasil pistoli. Rozhodl se však riskovat. Jenže nevytáhl zbraň. V ruce držel stříbrný paměťový blok.

„Požádali jste mne, abych s sebou vzal Calvinovu beta-simulaci. Potřebujete ji, Sadžaki? Ale jistě, velmi nutně ji potřebujete.“

Sadžaki na něj beze slova hleděl.

„K čertu s vámi!“ Sylveste rozdrtil paměťový blok v pěsti, a bouře odvála jeho zbytky.

18

Na orbitě kolem Obrody, 2566

Zvedli se z Obrody, rychle jako šíp proletěli do jasného nebe nad prachovou bouří. Sylveste konečně nahoře zahlédl malý objekt, viditelný vlastně jen díky tomu, že občas překryl hvězdy. Zpočátku vypadal jako tyčinka uhlu, ale pořád se zvětšoval, až ten kus naprosté černoty získal kuželovitý tvar. Pak začaly na plášti, mdle ozářeném světlem odraženým planetou, kolem níž loď obíhala, nezřetelně vystupovat detaily. Světlohonec stále rostl, až byl neuvěřitelně veliký, táhl se přes půlku oblohy a rostl pořád dál. Od Sylvestova minulého výletu na palubu se loď nijak zvlášť nezměnila. Nepřekvapilo ho to, přestože věděl, že se mezihvězdné koráby často přetvarovávají. Změny však obvykle probíhaly především uvnitř, k radikálnímu přeformování zevnějšku docházelo nejvýš jednou za sto či dvě stě let. Lekl se, že by loď nemusela mít potenciál, jaký si přál, ale pak si vzpomněl, co způsobila Fénixu. Na to se přece nedalo zapomenout, ani se to nedalo přehlédnout – důkazy o útoku teď byly zřetelně vidět, šedivý lotosový květ ležel na tváři planety tam, kde se jí dotkla zkáza.

V temném trupu lodě se otevřela vrata. Zdála se příliš malá, aby pojala jeden skafandr, natož všechny, ale když se přiblížili, ukázalo se, že jsou desítky metrů široká a že jimi docela pohodlně projdou všichni najednou. Sylveste, Pascale a dva Ultranauti, z nichž jeden nesl zraněnou Voljovovou, zmizeli uvnitř a vrata se za nimi zavřela.

Sadžaki je odvedl do skladiště, kde si svlékli skafandry a normálně se nadechli. Vzduch měl pachuť, která Sylvesta okamžitě vrátila do minulosti. Zapomněl už na pachy této lodě.

„Počkejte tady, musím se věnovat kolegyni.“ Sadžaki poklekl a rychle sundával pancíř z Voljovové, zatímco se nepoškozené skafandry přesouvaly ke stěně, kde se samy začaly dávat do pořádku.

Sylveste si pohrával s myšlenkou, že poradí Sadžakimu, aby zbytečně neplýtval energií na pomoc druhému triumvirovi, ale pak usoudil, že by to nebyl nejrozumnější krok. Nejspíš dal Sadžakiho trpělivosti již tak dost zabrat, když rozdrtil Calovu simulaci. „Co se tam vlastně stalo?“

„Nevím.“ Tohle bylo pro Sadžakiho typické. Jako všichni skutečně chytří lidé, které Sylveste kdy potkal, se nesnažil předstírat, že rozumí něčemu, čemu nerozumí. „Nevím a pro tuto chvíli – ale jen pro tuto chvíli – na tom nezáleží.“ Zkoumal údaje na rozbité jednotce. „Zranění jsou vážná, ale nikoli smrtelná. Uzdraví se. A navíc mám také vás. Všechno ostatní je pouhý detail.“ Potom pohodil hlavou k malé ženě, která s nimi přiletěla. „Přesto mi něco dělá starosti, Kuriová.“

„Ano, trumvire?“

„Ani na tom teď vlastně nezáleží.“ Pohlédl na Sylvesta. „Mimochodem, abych nezapomněl na ten váš směšný trik se simulací – nenapadlo vás, doufám, že to na mě udělalo dojem.“

„Mělo by. Jak mě teď chcete přinutit, abych vám opravil kapitána?“

„Pochopitelně s Calvinovou pomocí. Copak si nevzpomínáte, že jsem si pořídil záložní kopii, když jste posledně přišli na palubu? Připouštím, že je trochu zastaralá, ale všechny potřebné znalosti tam jsou.“

To je sice slušné blufování, pomyslel si Sylveste, ale to je taky všechno. Ve skutečnosti opravdu záložní kopii měl, jinak by Calovu simulaci nezničil. „Když už jsme se zmínili o kapitánovi, je tak těžce nemocen, že mě nemohl přivítat osobně?“

„Setkáte se s ním,“ řekl Sadžaki, „až přijde čas.“

Kuriová a Sadžaki odstraňovali z Voljovové kusy poškozeného skafandru, připomínalo to loupání kraba. Nakonec Sadžaki Kuriové něco zašeptal, a oba ustali v práci. Zjevně usoudili, že je to příliš choulostivá operace, v níž tady nemohou pokračovat. Za okamžik přijela trojice servulů. Dva roboti zvedli Voljovovou a odvezli ji, doprovázeni Sadžakim a Kuriovou. Sylveste tu ženu během poslední návštěvy neviděl, ale zdálo se, že v lodní hierarchii zaujímá docela vysoké postavení. Třetí servulus si dřepl a pozoroval Sylvesta a Pascale jediným nevlídným okem kamery.

„Dokonce mě ani nepožádal, abych si sundal brýle,“ řekl Sylveste. „Jako by mu vůbec nezáleželo na tom, že mě dostal.“

Pascale přikývla. Neustále se dotýkala prsty svého oděvu, zřejmě v obavě, že na něm zůstaly lepkavé zbytky aerogelu. „Přestřelka na Obrodě musela být tak nečekaná, že ho úplně vykolejila. Možná by dával najevo větší triumf, kdyby všechno vyšlo tak, jak si to naplánoval.“

„Sadžaki ne. To není v jeho stylu. Ale předpokládal bych, že obětuje několik minut a projeví škodolibou radost.“

„Třeba tím, že jsi zničil simulaci…“

„Ano, to ho rozladilo.“ Uvědomoval si, že každé jeho slovo robot zaznamenává. „V Calově kopii, kterou si pořídil, možná zbylo několik funkcí, navzdory autodestrukčním rutinám, ale určitě ne dost na to, aby se dalo propojení uskutečnit, jakkoli je neurální shoda mezi simulací a příjemcem ideální.“ Sylveste se rozhlédl po skladišti a přitáhl dvě bedny, aby si na ně mohli sednout. „Nepochybně se už pokusil propojit simulaci s nějakým nešťastníkem.“

„Jsme tady, takže neuspěl.“

„Muselo to být pořádné fiasko. Nicméně doufá, že já dokážu s poškozenou kopií pracovat bez propojení, spoléhá na to, že znám Calovy myšlenkové pochody a pracovní postupy.“

Pascale přikývla. Byla natolik chytrá, aby nepoložila naprosto zřejmou otázku – co udělá Sadžaki v případě, že je kopie příliš poškozená dokonce i na takové řešení. Místo toho řekla: „Co si myslíš o incidentu na Obrodě?“

„Nevím, o co tam šlo, a Sadžaki určitě nelhal, když tvrdil totéž. Něco se škaredě zvrtlo. Možná jsme byli svědky boje o moc mezi posádkou. Povrch planety zvolili právě proto, že poražený neměl šanci dostat se na palubu.“ Přestože mu jeho závěry nezněly příliš přesvědčivě, na jiné vysvětlení nepřišel. Od posledního setkání minulo příliš mnoho času, dokonce i z pohledu Sadžakiho, takže nemohl věřit svému, obvykle spolehlivému, pronikavému úsudku.

Musí postupovat velmi opatrně, dokud plně nepochopí skryté vztahy mezi členy posádky. Za předpokladu, že mu takový luxus, jako je čas, dopřejí…

Pascale poklekla vedle svého manžela a sundala si ochranné brýle proti prachu. „Jsme ve velkém nebezpečí, že? Jestli Sadžaki usoudí, že mu k ničemu nejsi…“

„Vrátí nás se zdravou kůží na planetu.“ Sylveste vzal Pascale za ruce. Řady prázdných skafandrů mu připomněly mumie, připadal si jako vykrádač egyptských pyramid. „Sadžaki nikdy nemůže vyloučit možnost, že mě bude ještě někdy v budoucnu potřebovat.“

„Doufám, že máš pravdu, protože hodně riskuješ.“ Hleděla na něj s výrazem, který u ní vídal jen zřídka. Bylo to tiché, klidné varování. „Riskuješ taky můj život.“

„Sadžaki není mým pánem. Prostě mu to jen musím připomenout, dát mu na srozuměnou, že je sice chytrý, ale já budu vždycky o krok před ním.“

„Jenže triumvir Sadžaki teď je tvým pánem, copak to nechápeš? Třeba nemá simulaci, ale má tebe. Podle mne je to on, kdo je o krok napřed.“

Sylveste se usmál a sáhl k odpovědi, kterou by Sadžaki právě teď očekával, aniž by tušil, jak je pravdivá: „Ale ne o tak velký, jak si namlouvá.“

***

Sadžaki a Kuriová se vrátili o necelou hodinu později, doprovázeni extrémním chimerikem. Sylveste si ho pamatoval jako triumvira Hegaziho, ale poznal ho jen taktak. Hegazi byl vždycky výstřední vzorek svého druhu, téměř tak důsledně kyborgizovaný jako kapitán. Během doby, co ho Sylveste neviděl, však nepřestal nahrazovat své lidské části strojovými doplňky, vyměňoval protetické díly za novější a elegantnější, pořídil si celou suitu optikomů reagujících na pohyb, takže rozložený obraz přízračných, duhově zbarvených končetin visel na vteřinu ve vzduchu, než vybledl. Sadžaki měl na sobě prostý lodní oděv bez odznaků hodnosti nebo ozdob, který zdůrazňoval křehkou stavbu jeho těla. Ale Sylveste byl dost moudrý, aby nepodceňoval jeho drobné svaly nebo spoléhal na očividný nedostatek zbraňových protéz. Nepochybně se mu pod kůží hemžily stroje, které mu dodávaly nadlidskou rychlost a sílu. Sylveste věděl, že Sadžaki je přinejmenším stejně nebezpečný jako Hegazi a o hodně rychlejší.

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že je mi potěšením,“ řekl Sylveste Hegazimu. „Musím se však přiznat k mírnému překvapení, že jste se dosud nezhroutil pod tíhou vašich protéz, triumvire.“

„Měl bys to přijmout jako kompliment,“ poradil Sadžaki druhému triumvirovi. „Větší poklony není doktor Sylveste schopen.“

Hegazi si prsty upravil knírek, který si stále pěstoval, navzdory rozsáhlé kovové náhradě pokrývající jeho lebku. „Uvidíme, jaké bude trousit moudrosti, až mu ukážeme kapitána, Júdži-sane. Třeba mu nakonec zmizí úsměv z tváře.“

„Také se na to těším,“ řekl Sadžaki, „a když už mluvíme o tvářích, proč se nám neukážete v plné nádheře, Dane?“ Dotkl se pažby zbraně v pouzdru u boku.

„Rád.“ Sylveste zvedl ruku a sundal si brýle proti prachu. Upustil je, až klaply o podlahu, a pobaveně sledoval výrazy lidí, kteří ho zajali.

Poprvé totiž uviděli jeho umělé oči. Pravděpodobně o nich už slyšeli, ale první pohled na Calvinovu práci vždycky vyvolal překvapení. Jeho zrak nebyl elegantním vylepšením originálu, ale hrubou náhražkou, která pouze přibližně plnila funkce lidského oka. V pradávných lékařských učebnicích by se daly najít modernější modely. Jeho oči se daly srovnat s dřevěnou protézou nohy.

„Určitě se vám doneslo, že jsem přišel o zrak.“ Zahleděl se na ně prázdným pohledem. „Na Obrodě to bylo natolik všeobecně známo, že už o tom vlastně nikdo nemluvil.“

„Jaké rozlišení z nich dokážete dostat?“ zeptal se Hegazi s upřímným zájmem. „Vidím, že to není zrovna umělecké dílo, ale vsadím se, že máte citlivost na plné elektromagnetické spektrum od infračervené po ultrafialovou, nemám pravdu? Možná také ozvučený záznam? Máte možnost měnit ohniskovou vzdálenost?“

Sylveste dlouho upřeně hleděl na Hegaziho. „Pokuste se pochopit jednu věc, triumvire. Když je dost světla a když nestojí příliš daleko, poznám nanejvýš svou manželku.“

„Vynasnažím se…“ Hegazi ho nepřestával fascinovaně pozorovat.

Odváděli je hlouběji a hlouběji do lodi. Při poslední návštěvě šli přímo na ošetřovnu. Kapitán byl tehdy schopen chůze, alespoň na krátké vzdálenosti. Ale místa, kudy ho tentokrát vedli, nepoznával. Což ovšem neznamenalo, že je od ošetřovny daleko, neboť loď byla stejně spletitá jako malé město a bylo těžké se v ní orientovat, přestože strávil na palubě téměř měsíc. Vycítil však, že se dostal do úplně nové oblasti či sekce, jak říkala posádka. Výtah je vezl od štíhlé lodní přídě dolů, kde se kuželovitý trup rozšiřoval do majestátní zádě.

„Menší technické defekty vašich očí mi starosti nedělají,“ prohlásil Sadžaki. „Můžeme je velmi snadno opravit.“

„Bez fungující simulace Calvina? To si nemyslím.“

„Tak vám je prostě vyjmeme a nahradíme lepšími.“

„To bych nedoporučoval. Ani potom přece nebudete mít Calvina, takže k čemu by to bylo dobré?“

Sadžaki tiše přikázal výtahu, aby zastavil. „Neuvěřil jste mi, že máme záložní kopii? No, udělal jste dobře. Naše kopie má jisté zvláštní nedostatky. Nebyla k ničemu dávno před tím, než jsme ji poprvné spustili.“

„Je to jenom software.“

„Ano… Možná bych vás měl přece jen zabít.“ Plynulým pohybem vytáhl zbraň z pouzdra a poskytl Sylvestovi dost času, aby si povšiml bronzového hada omotaného kolem hlavně. Nebylo poznat, zda je to paprskomet nebo střelná zbraň, avšak Sylvestovi bylo v podstatě jedno, čím ho chce triumvir sprovodit ze světa.

„To jste mě tak dlouho a namáhavě hledal, jen abyste mě teď zabil?“

Sadžakiho prst na spoušti se pohnul. „Podceňujete můj sklon podléhat chvilkovým rozmarům, Dane. Klidně vás zabiju, čistě jen z nebetyčné zvrácenosti takového činu.“

„Nic byste tím nezískal. Musel byste si najít někoho jiného, kdo vám opraví kapitána.“

„A co bych tím ztratil?“ Pod hadí tlamou přebliklo zelené světélko na červené. Sadžakiho prst zbělel.

„Počkejte,“ zadržel ho Sylveste. „Nezacházejme do extrémů. Skutečně si myslíte, že jsem zničil jedinou existující kopii Cala?“

Sadžakimu se očividně ulevilo. „Máte další?“

„Mám.“ Sylveste kývl na svoji ženu. „Pascale ví, kde je.“

O několik hodin později Calvin řekl: „Odjakživa jsem věděl, že jsi bezcitný vypočítavý holomek, synu.“

Sadžaki a Pascale už byli zpátky. Sešla se celá posádka, přinejmenším všichni, které Sylveste znal. Nízko nad podlahou se vznášelo zjevení jeho otce, přestože doufal, že už je nikdy neuvidí.

„Nesnesitelná, proradná… nula.“ Calvin mluvil nevzrušeně jako herec, který si prochází roli jen kvůli načasování replik, aniž by do ní vkládal emoce. „Nemyslící krysa.“

„Z nuly až ke kryse?“ řekl Sylveste. „Z jistého pohledu je to téměř pokrok.“

„Tomu nevěř, synu.“ Cal na něj upřeně hleděl, předkláněl se v křesle. „Domníváš se, že jsi neuvěřitelně chytrý? Jenže teď tě držím za koule, pokud ovšem nějaké máš. Řekli mi, cos udělal. Zamordoval jsi mě jenom proto, abys zhatil jejich plán.“ Zvedl pohled ke stropu. „Jak ubohé ospravedlnění otcovraždy! Myslel bych, že mi projevíš tolik zdvořilosti, abys mě zabil z důvodu alespoň trochu pádného. Ale kdepak. To bych žádal příliš mnoho. Řekl bych, že jsem zklamán, jenže to by naznačovalo, že jsem od tebe očekával víc.“

„Kdybych tě skutečně zničil,“ ohradil se Sylveste, „tato konverzace by nebyla možná. Přece jsem věděl, že existuje další kopie.“

„Jedno mé já jsi zavraždil, to ti nikdo neodpáře!“

„Promiň, ale takový zásadní omyl jsem od tebe ještě neslyšel. Jsi jenom software, Cale. Jestliže jsi kopírován a vymazáván, je to tvůj přirozený stav bytí.“ Sylveste se obrnil proti dalším Calvinovým námitkám, ale ten mlčel. „Neudělal jsem to proto, abych zkřížil Sadžakiho plány. Potřeboval jsem ho přimět… ke spolupráci.“

Triumvir přimhouřil oči. „Jakou spolupráci máte na mysli?“

„K tomu se dostaneme. Když jsem rozdrtil kopii, věděl jsem, že mě brzy donutíte, abych vám prozradil, že existuje další a kde je.“

„Proč jste vůbec prováděl tak bezúčelný čin?“

„Abych si dopřál to potěšení vidět váš výraz, když se vám plán zhroutil, Júdži-sane. Krátké nahlédnutí do vaší duše mi stálo za to riziko, přestože to nebyl moc hezký pohled.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se Cal. „Jak jsi zjistil, že jsem byl zkopírován?“

„Myslela jsem, že simulace nemůžete kopírovat,“ ozvala se Kuriová. Byla malá, připomínala lišku, a nejspíš se jí, stejně jako Sadžakimu, nedalo tak docela věřit. „Jsou přece chráněny proti kopírování.“

„Takovou ochranu mají pouze simulace úrovně alfa, má milá,“ poučil ji Calvin. „Což já náhodou nejsem, ať už je to dobře nebo ne. Kdepak, jsem jenom prostá beta. Projdu Turingovým testem, aniž by mě bylo možno odlišit od člověka, ale z filozofického hlediska – přestože mám sebevědomí – nemám schopnost vědomě vnímat. Tudíž nemám duši. A proto žádné morální překážky nebrání tomu, abych existoval víckrát než jednou. Ačkoli…“ Hlasitě se nadechl, čímž porušil ticho, které by mohlo někoho pokoušet, aby je zaplnil vlastními úvahami. „Ačkoli už nevěřím těm nesmyslům o vědomí a poznání. Nemohu mluvit za své já úrovně alfa, neboť má alfa asi přede dvěma staletími zmizela, ale ať už je příčina jakákoli, jsem nyní plně vědomý. Možná jsou toho schopny všechny bety, nebo jsem prostě díky složitosti propojení překonal kritickou hranici. Nemám představu. Vím jen to, že myslím, a tudíž jsem nesmírně naštvaný.“

Sylveste tohle všechno už slyšel. „Tato beta naprosto odpovídá Turingovu stroji. Bety zkrátka musí podobné bláboly říkat. Kdyby o sobě neprohlašovaly, že jsou vědomé, automaticky by vypadly ze standardního Turingova testu. To ovšem neznamená, že ty zvuky, které vydává – které to vydává – jsou něco jiného než bezvztažné nakupení prvků, které postrádají jakékoli opodstatnění.“

„Stejnou dedukci bych mohl aplikovat na tebe,“ zasáhl Calvin. „A vedla by k následujícímu závěru, milý synu. Vzhledem k tomu, že nemohu počítat s alfou, musím předpokládat, že jsem jediný, kdo zbyl. Možná je pro tebe těžké to pochopit, ale pouhý fakt, že jsem něco vzácného a jedinečného, mě nutí co nejdůrazněji protestovat proti mému kopírování. Každá kopie snižuje mou cenu. Jsem ponížen na pouhé zboží, které lze vytvořit, rozmnožit, a kterého je možno se zbavit, kdykoli to bude zapadat do něčích nesmyslných představ o užitečnosti.“ Odmlčel se. „Kdybych nebyl nucen podniknout jisté kroky, abych zvýšil pravděpodobnost mého přežití, nikdy bych ke kopírování nedal svolení.“

„Jenže jsi dal. Dovolil jsi Pascale, aby tě zkopírovala do Sestupu do temnot.“ Bylo to od ní chytré. Sylveste neměl po celá léta nejmenší podezření. Umožnil jí přístup ke Calvinovi, aby jí pomáhal s biografií. A Pascale mu na oplátku umožnila přístup k předmětu jeho posedlosti, k Amarantům, a zároveň k výsledkům výzkumu stále menšího hloučku archeologů.

„To byl Calvinův nápad,“ řekla Pascale.

„Ano, pod nátlakem přiznávám.“ Calvin se zhluboka nadechl, jako by chtěl nabrat síly před dalším prohlášením, navzdory skutečnosti, že Calvinova simulace „myslela“ mnohem rychleji než člověk. „Krásné, nebezpečné časy – ačkoli nesnesou srovnání s tím, co se děje nyní, aspoň jak jsem po probuzení zjistil, přesto byly úžasně riskantní. Připadalo mi prozíravé zajistit, aby aspoň část přežila zničení originálu. Neměl jsem na mysli přímo kopii, spíš jen nástin, jakousi podobiznu, která by ani nemusela projít celým testem umělé inteligence.“

„Co tě přimělo změnit názor?“ zeptal se Sylveste.

„Pascale mě zasazovala do biografie postupně, trvalo to celé měsíce. Zakódování bylo velmi důmyslné. Ale jakmile zkopírovala dostatečné množství jednotlivých dílů originálu, začaly spolupracovat, a mne náhle přestala lákat představa kybernetické sebevraždy, jen abych dokázal, že je to možné. Najednou jsem se cítil nesmírně živý, dokonale sám sebou.“ Oblažil své posluchače úsměvem. „Samozřejmě jsem si brzy uvědomil, co je toho příčinou. Pascale mě zkopírovala do silnějšího počítačového systému, do hlavního vládního počítače v Cuvieru, kde byl Sestup sestavován. Mohl jsem se napojit na více archivů a sítí, než jsi mi kdy umožnil ty, synu, dokonce i ve Výspě. Konečně jsem se ocitl v prostředí, které bylo hodno mého vysokého intelektu.“ Chvíli na ně hleděl, než tiše dodal: „Mimochodem, to byl vtip.“

„Kopie životopisu jsou volně dostupné,“ řekla Pascale. „Sadžaki jednu získal, aniž by vůbec tušil, že obsahuje verzi Calvina. Jak jsi však ty věděl, že v ní je?“ Zadívala se na Sylvesta. „Prozradila ti to některá Calova verze?“

„Kdepak, ani nemám jistotu, zda by mi to chtěl říct, i kdyby měl příležitost. Přišel jsem na to sám. Biografie byla příliš velká na to, aby obsahovala jen životopisná data. Provedla jsi to chytře. Zakódovala jsi Calvina do nejméně významných souborů, ale bylo ho tam příliš mnoho, takže se to nedalo tak snadno utajit. Sestup byl o patnáct procent delší, než měl být. Celé měsíce jsem se domníval, že tam je skrytá vrstva scénářů, stránek mého života, které nebyly náležitě zdokumentovány, ale přesto jsi je tam vložila, kdyby si je nějaký vytrvalec chtěl najít. Nakonec jsem si uvědomil, že objem přebytečných dat je dost velký, aby se v něm dala uložit Calova kopie, a pak mi to začalo dávat smysl. Pochopitelně jsem si tím nemohl být naprosto jistý…“ Zahleděl se na Calvinovu projekci. „Předpokládám, že teď prohlásíš, že ty jsi skutečný Cal a že jsem zničil pouhou kopii.“

Calvin svárlivě zvedl ruku z opěradla. „Ne, příliš si to zjednodušuješ. Byl jsem koneckonců přece kdysi kopie. Ale připouštím, že simulace, kterou jsi chladnokrevně zamordoval, byla pouze stínem toho, čím jsem nyní. Zkrátka dejme tomu, že jsem dospěl k jistému osvícení, a nechme toho, souhlasíš?“

„V tom případě,“ Sylveste se poškrábal na bradě, „jsem tě vlastně nezabil, že?“

„Vlastně ne,“ odpověděl Calvin s klamnou mírností. „Nezabil. Ale počítá se to, co jsi měl v úmyslu udělat. A podle toho, milý hochu, jsi bezohledný mizera a otcovrah.“

„Neznám nic dojemnějšího,“ řekl Hegazi, „než rodinná setkání.“

***

Pokračovali dál ke kapitánovi. Kuriová tam sice už byla, ale navzdory tomu ji skličovala představa nákazy, jen stěží zkrocená ledovým prostředím, které nemocného obklopovalo.

„Měl byste mi prozradit, co přesně ode mě chcete,“ řekl Sylveste.

„Není to zřejmé?“ zeptal se Sadžaki. „Myslíte si, že jsme překonali tolik potíží, jen abychom se vás zeptali, jak se vám daří?“

„Ve vašem případě bych to nevylučoval,“ odpověděl Sylveste. „Nechápal jsem vaše chování ani v minulosti, tak proč by tomu teď mělo být jinak? Přece si nebudeme předstírat, že se na Obrodě skutečně stalo to, co jsme si měli myslet, že se stalo.“

„Můžete mi objasnit, na co narážíte?“ zeptala se Kuriová.

„Nevykládejte mi, že jste na to nepřišla.“

„Na co jsem nepřišla?“

„Že se vlastně nic nestalo.“

Sylveste se na ni zahleděl prázdnýma očima. Jeho pohled jí vůbec nepřipadal lidský, spíš jako skenování nemyslícím automatem.

„Opravdu ne,“ dodal, „vy jsme na to skutečně ještě nepřišla. Mimochodem, kdo jste?“

„Teď není vhodná příležitost na otázky.“ Hegazi znervózněl, protože se blížili ke kapitánovi, který připomínal rozteklou lávu.

„Ne,“ řekla Kuriová, „musím to vědět. Jak to, že se vlastně nic nestalo?“

Sylveste promluvil rozvážně a pomalu: „Nestalo se nic Fénixu, tomu sídlišti, na které Voljovová zaútočila.“

Kuriová vykročila před skupinku a zastavila ji. „Vysvětlete mi to.“

„To počká.“ Sadžaki ji odstrčil stranou. „Přinejmenším do doby, než mi uspokojivě vysvětlíš svou roli v jisté nedávné záležitosti, Kuriová.“

Triumvir na ni hleděl podezřívavě, neboť byl přesvědčen, že dvě úmrtí v její přítomnosti jsou příliš mnoho na to, aby to byla jen náhoda. Voljovová tady nebyla, aby ji ochránila, a Mademoiselle mlčela, když potřebovala poradit. Bylo jen otázkou času, než Sadžaki na základě svého podezření udělá něco drastického.

Jenže Sylveste řekl: „Ale proč by to mělo čekat? Myslím, že by nám všem mělo být jasné, k čemu doopravdy došlo. Sadžaki, vy jste přece nesestoupil na Obrodu, jen abyste získal můj životopis, viďte? K čemu by vám byl? Nevěděl jste, že v Sestupu je Calova kopie, dokud jsem vám to neřekl. Vzal jste si biografii jen proto, abyste ji mohl využít při vyjednávání se mnou. Ale nebyl to hlavní důvod, proč jste letěl dolů. Šlo vám o něco úplně jiného.“

„Shromažďování informací,“ řekl Sadžaki opatrně.

„Nebuďte zbytečně skromný. Získal jste sice informace, ale na oplátku jste jich pár podstrčil kolonistům.“

„O Fénixu?“ zeptala se Kuriová.

„Jistě. Fénix nikdy neexistoval.“ Sylveste se odmlčel, než pokračoval: „Vymyslel si ho Sadžaki. Nebyl na starých mapách, které jsme měli ve Výspě, ale jakmile jsme je aktualizovali podle originálů z Cuvieru, jako zázrakem se objevil. Tehdy jsme usoudili, že základnu nemáme na mapě, protože byla založena teprve nedávno. Byla to pochopitelně hloupost a měl jsem to okamžitě prohlédnout. Jenže jsme se domnívali, že originály nelze zfalšovat.“

„Korunovaná hloupost,“ poznamenal Sadžaki, „zvláště pokud vezmeme v potaz, že jste se musel divit, kde jsem.“

„Kdybych se nad tím zamyslel trochu hlouběji…“

„Vaše škoda, že jste to neudělal,“ řekl Sadžaki, „jinak bychom tento rozhovor patrně nevedli tak brzy. Museli bychom sáhnout k důraznějším prostředkům, abychom vás získali.“

Sylveste přikývl. „Logicky lze předpokládat, že by následoval útok na další fiktivní cíl. Na druhé straně byste těžko mohli přijít se stejným trikem dvakrát. Mám nepříjemný pocit, že podruhé byste už udeřili na skutečné sídliště.“

***

Mráz byl tuhý jako ocel, ostrý jako tisíce kovových štěpin, které neustále bodají do kůže a hrozí, že ji každým okamžikem propíchnou až na kost. Ale jakmile se skutečně dostali ke kapitánovi, nebyl to už jen pouhý mráz, neboť chlad, v němž byl uvězněn, byl o mnoho hlubší.

„Onemocněl variantou tavomoru,“ pravil Sadžaki. „Předpokládám, že o něm víte.“

„Dorazily k nám zprávy ze Žlutozemě,“ připustil Sylveste, „nemůžu však tvrdit, že byly příliš podrobné.“ Ještě se přímo nepodíval na kapitána.

„Nedokázali jsme mor zadržet,“ ozval se Hegazi, „alespoň ne docela. Extrémním chladem jsme dosáhli zpomalení, ale pouze zpomalení. Tavomor – či spíše kapitán – se pomalu rozšiřuje, přeměňuje lodní hmotu na vlastní strukturu.“

„Znamená to, že dosud žije, alespoň podle některé lékařské definice?“

Sadžaki přikývl. „O žádném organismu se pochopitelně nedá tvrdit, že by byl při této teplotě skutečně živý, ale kdybychom kapitána ohřáli, některé jeho části by pořád fungovaly.“

„Příliš jste mě nepovzbudil.“

„Přivedl jsem vás sem, abyste ho vyléčil, ne abych vás povzbuzoval.“

Kapitán připomínal sochu pokrytou provazci stříbřitých úponků, jež se táhly desítky metrů na všechny strany, nádherně se leskly zlověstnými biochimerickými nádory. Mrazák v srdci této zmrzlé exploze buď zázrakem, díky masivní konstrukci, anebo jen čirou náhodou dosud plnil základní funkce. Symetrický kryt však rozerval a zprohýbal tlak kapitánova růstu, pomalý a úporný jako valící se ledovec. Většina provozních údajů nesvítila, jednotku neobklopovaly žádné aktivní optikomy. Zbylé displeje zobrazovaly nesmyslnou změť znaků – projevy strojové senility. Kuriová byla ráda, že kolem kapitána nepoletují optikomy. Znetvoření serafové a deformovaní cherubové by jenom zdůraznili příšerný stav nemocného.

„Vy nepotřebujete lékaře,“ řekl Sylveste. „Potřebujete kněze.“

„Calvin si to nemyslí,“ oponoval Sadžaki. „Už se nemůže dočkat, až se pustí do práce.“

„V tom případě kopie, kterou měli v Cuvieru, trpí halucinacemi. Kapitán není nemocný. Není dokonce ani mrtvý, neboť z něj v první řadě nezbylo nic, co by mohlo zemřít.“

„Přesto ho budete léčit,“ prohlásil Sadžaki. „Pomůže vám Ilja, jakmile se uzdraví. Tvrdí, že vytvořila proti moru protilátku, retrovirus. Na vzorcích účinkoval. Jenže Voljovová není lékařka, nemůže retrovirus aplikovat. To je výhradně lékařská záležitost. Ale poskytne vám aspoň něco do začátku.“

Sylveste se na Sadžakiho usmál. „Určitě jste to už probral s Calvinem.“

„Řekněme, že jsem ho informoval. Je ochoten retrovirus vyzkoušet, dokonce se domnívá, že by mohl zabrat. Tentokrát jsem vás povzbudil?“

„Skláním se před Calvinovou moudrostí,“ odpověděl Sylveste. „On je lékař, ne já. Ale než se k něčemu zavážu, nejprve chci projednat podmínky.“

„Nemůžete si klást podmínky,“ řekl Sadžaki. „Kdybyste byl v pokušení odporovat, vymyslíme vhodný způsob, jak vás prostřednictvím Pascale přesvědčit ke spolupráci.“

„Toho byste nejspíš brzy litoval.“

Kuriovou zamrazilo v zádech. Přinejmenším podesáté měla pocit, že tady něco zatraceně nehraje. Vycítila, že ostatní jsou si toho rovněž vědomi, ačkoli to z jejich výrazů nebylo patrné. Sylveste byl příliš sebejistý, v tom to bylo. Na někoho, kdo byl naloděn násilím a kdo měl co nevidět nedobrovolně podstoupit bolestný zážitek, byl příliš suverénní. Choval se, jako by měl ruku plnou trumfů.

„Opravím vašeho zpropadeného kapitána,“ řekl Sylveste, „nebo alespoň dokážu, že to nejde. Jedno či druhé. Ale na oplátku mi uděláte malou laskavost.“

„Promiňte,“ ozval se Hegazi, „ale z pozice slabšího nemůžete žádat o laskavosti.“

„Ujasněme si základní otázku. Kdo je tady v pozici slabšího?“ Sylveste se opět usmál, tentokrát s neskrývanou převahou, téměř vítězně. „Než jsem opustil Výspu, mí věznitelé mi splnili poslední přání. Určitě neměli pocit, že mi něco dluží, ale byla to jenom maličkost, a navíc se jim obzvlášť zamlouvala představa, jak vás tím naštvou. Když mne už museli ztratit, neviděli důvod, proč byste vy měli dostat přesně to, co chcete.“

„Tohle se mi přestává líbit,“ poznamenal Hegazi.

„Věřte mi, triumvire,“ řekl Sylveste, „za chvíli se vám to nebude líbit už vůbec. Teď vám musím položit další otázku, abychom se dobrali odpovědi na tu první.“

„Ptejte se,“ řekl Sadžaki.

„Do jaké míry znáte pojem horký prach?“

„Mluvíte s Ultranauty,“ prohlásil Hegazi hrdě.

„Nezapomněl jsem. Potřeboval jsem se ujistit, že vám nezůstanou žádné iluze. Zrnka horkého prachu mohou být zapečetěna do zařízení menších než špendlíková hlavička. Pochopitelně to víte.“ Poškrábal se na bradě a promluvil jako zkušený právník: „Stejně jako víte o Remilliodově návštěvě. O posledním světlohonci, který obchodoval s Obrodou, než jste přiletěli vy.“

„Ano, slyšeli jsme o něm.“

„Remilliod prodal kolonistům horký prach. Ne mnoho, jen tolik, aby mohli provést několik zásadních úprav krajiny. Z celého vzorku padlo asi deset fragmentů do rukou mých věznitelů. Mám pokračovat, nebo jste si zbytek domysleli?“

„V podstatě v tom mám jasno,“ řekl Sadžaki, „ale přesto pokračujte.“

„Jednu špendlíkovou hlavičku mi nainstalovali do zrakového ústrojí. Nevydává žádnou energii. I kdybyste mé oči rozebrali, nedokázali byste určit, která součástka je bomba. Ale to byste určitě udělat nechtěli, protože jakýkoli zásah do mého zraku způsobí takovou detonaci, že celé kilometry vaší lodě rázem změní na velice drahou a naprosto neprodejnou skulpturu ze starého železa. Můžete mě zabít nebo jen zranit natolik, že se mé tělesné funkce odchýlí od současného stavu – a zařízení spustí. Je to jasné?“

„Jako supernova.“

„Výborně. Ublížíte-li Pascale, stane se totéž. Mohu explozi spustit sérií neurálních příkazů. Anebo jednoduše tím, že se zabiju – výsledek bude stejný.“ Sepjal ruce a zářil jako soška smějícího se Číňana. „Takže si můžeme konečně pohovořit o mých podmínkách?“

Sadžaki mlčel tak dlouho, až to všem připadalo jako věčnost, nepochybně zvažoval veškeré důsledky Sylvestovy hrozby. Nakonec, aniž by se poradil s Hegazim, odpověděl: „Dejme tomu, že bychom byli ochotni k jistému… ústupku.“

„Skvělé. Nepochybně si rád poslechnete, co pro mne můžete udělat.“

„Hořím zvědavostí.“

„Na základě nedávných nepříjemností jsem získal docela dobrou představu, co tahle loď dokáže,“ prohlásil Sylveste. „A mám podezření, že ta malá ukázka síly byla spíš na dolní hranici vašich možností. Nemám pravdu?“

„Připouštím, že vlastníme… jistý potenciál, ale o něm si musíte promluvit s Iljou. Kam vlastně míříte?“

Sylveste se usmál. „Zatím nikam, ale nepochybuji, že mě tam dopravíte.“

19

Soustava Delty Pavonis, 2566

Přesunuli se na velitelský můstek.

Sylveste zde během předchozího pobytu strávil řadu hodin, ale přesto na něj můstek opět udělal dojem. Kruhové řady sedadel, které se zvedaly ke kopuli stropu, vyvolávaly dojem, že se zde projednávají závažné soudní případy a že porota co nevidět zaujme místa. Rozsudek byl přímo cítit ve vzduchu, a nebyl to ledajaký ortel. Sylveste se necítil vinen, proto si roli obviněného nepřidělil. Cítil však závažnost okamžiku, jako by byl významný soudní hodnostář, který se musí před zraky veřejnosti naprosto bezchybně zhostit svého úkolu. Zklame-li, nebude v sázce pouze jeho důstojnost. Dlouhý řetěz událostí, jenž ho dovedl až k této chvíli a na toto místo, ten spletitý řetězec, který se táhl nepředstavitelně daleko do minulosti, by byl nenávratně přetržen.

Pohlédl na holografickou projekci planety uprostřed sálu, ale jeho oči stěží dokázaly rozeznat, co představuje, přestože existovalo dostatek náznaků, že to je současná podoba Obrody.

„Pořád jsme na oběžné dráze?“ zeptal se.

„Nyní, když jste již s námi?“ Sadžaki zavrtěl hlavou. „To by bylo zbytečné. Na Obrodě nemáme žádné další zájmy.“

„Obával jste se, že by vám kolonisté mohli připravit ještě nějaké nepříjemné překvapení?“

„Nepotěšilo by mne, kdyby nás obtěžovali.“

Na okamžik zavládlo ticho, pak Sylveste řekl: „Obroda vás nikdy nezajímala, že? Přiletěl jste takovou dálku jen kvůli mně. Tolik jste se soustředil pouze na jediný cíl, až to hraničí s monománií.“

„Trvalo nám to nanejvýš pár měsíců.“ Sadžaki se usmál. „Samozřejmě z naší perspektivy. Nelichoťte si, nehonil jsem se za vámi celá léta.“

„Ale z mé perspektivy jste právě to dělal.“

„Vaše perspektiva není důležitá.“

„A vaše ano? Tak jsem to měl pochopit?“

„Je… delší. To už musí něco znamenat. Abych nyní zodpověděl vaši první otázku, orbitu jsme opustili. Jakmile jste vstoupil na palubu, začali jsme zrychlovat.“

„Neřekl jsem vám, kam chci letět.“

„Ne, ale chtěli jsme dostat mezi nás a kolonii několik astronomických jednotek a pak přejít na konstantní rychlost, než všechno rozvážíme.“ Sadžaki luskl prsty, a robotizované křeslo sjelo k němu dolů. Usedl a vyčkával, až se další křesla spustí pro Sylvesta, Pascale, Hegaziho a Kuriovou. „Pochopitelně jsme předpokládali, že mezitím budete pomáhat kapitánovi.“

„Řekl jsem snad, že to udělám?“

„Ne,“ ozval se Hegazi. „Doufáme, že nám objasníte vaše požadavky.“

„Nemůžete mi zazlívat, že se snažím z nepříznivé situace vytěžit co nejvíc.“

„Nic jiného bych od vás ani nečekal, Dane,“ pravil Sadžaki. „Ale těžko vám vyhovíme, když nevíme, co chcete. Mohl byste se konečně vyjádřit jasně?“

Sylveste se vznášel vedle křesla, v němž se uvelebila Pascale. Hleděla na něj stejně vyčkávavě jako posádka, která ho zajala. Jenže má žena ví mnohem víc, pomyslel si, ví téměř všechno důležité, nebo spíš to, co je důležité pro mě, přestože sám ještě zdaleka netuším celou pravdu.

„Lze z mého místa vyvolat mapu planetární soustavy Delty Pavonis?“ zeptal se. „Předpokládám, že v zásadě lze, ale umožníte mi to a poskytnete mi instrukce?“

„Naše mapy se během pobytu Nostalgie ve vaší soustavě aktualizovaly,“ pravil Hegazi. „Můžete si je snadno vyvolat z lodní paměti.“

„Ukažte mi jak. Nejsem už pouhý pasažér, tak byste si na to měli zvyknout.“

Minutu trvalo, než našli správné mapy, a další půl minuty, než se do projekční sféry promítl místo Obrody sektor, který Sylveste potřeboval. Obraz připomínal planetárium, vkusné barevné elipsy znázorňovaly dráhy jedenácti planet soustavy, několika větších planetek a hrstky komet přibližně na stávajících souřadnicích. Protože měřítko bylo velké, mírně eliptické dráhy vnitřních planet byly natěsnány kolem centrálního tělesa. Za nimi obíhaly Deltu Pavonis nepravidelné asteoridy a obří, na pólech zploštělé planety Jupiterova typu. Následoval oblak komet, dvojice menších Jupiterových bratrů a nepatrný plutonický svět, ne větší než kometární jádro, doprovázený dvěma měsíci. Kuiperův oblak, oblast bohatá na malá kamenitá tělesa, která se mohla stát kometami, vypadal v infračerveném spektru zdeformované, protaženým koncem mířil do mezihvězdného prostoru. Tím směrem nebylo víc než dvacet astronomických jednotek vůbec nic. Pokud tam nějaká hmota existovala, gravitační vliv slunce byl v té vzdálenosti již slabý, oběžné dráhy delší než staletí snadno podléhaly náhodným setkáním s jinými tělesy. Ochranné magnetické pole hvězdy nesahalo tak daleko, asteroidy bičoval nepřetržitý vichr galaktické magnetosféry, složený z magnetických polí jednotlivých hvězd podobně, jako se obrovitý cyklon skládá z mnoha drobných vírů.

Vesmírný prostor však nebyl zcela prázdný. Deset světelných hodin od Delty Pavonis se nacházela temná hvězda. Vypadala jako jeden objekt, kvůli malému zvětšení se nedalo rozeznat, že jde o dvě tělesa. Mířil na ně hrot Kuiperova oblaku, neboť to byla gravitace této temné hvězdy, co změnilo jeho oblý tvar, protažený výčnělek prozrazoval přítomnost mohutné hmoty. Objekt sám nebyl viditelný pouhým okem, pokud by se nedostalo do vzdálenosti milionu kilometrů, jenže tak blízko už by měl majitel oka zcela jiné starosti.

„Víte o tom,“ řekl Sylveste. „A přesto vám to doposud nestálo za pozornost.“

Hegazi pokrčil rameny. „Neutronová hvězda.“

„Gratuluji. Nevzpomenete si ještě na něco?“

„Má doprovod,“ řekl Sadžaki, „což přirozeně není nic zvláštního.“

„Máte pravdu. Neutronové hvězdy mívají planety. Pokud se původně jednalo o dvojhvězdu, jde většinou o nově zkondenzované zbytky vypařeného dvojčete. Anebo planeta unikla zničení při explozi supernovy a stala se souputníkem pulzaru.“ Sylveste zavrtěl hlavou. „Nejedná se tedy o nic neobvyklého. Proto by vás mělo udivit, proč mě zrovna tahle planetka tolik zajímá.“

„To je rozumná otázka,“ konstatoval Hegazi. „Proč vás tolik zajímá?“

„Protože je zvláštní.“ Sylveste zvětšoval obraz, až byla planetka jasně viditelná, obíhala neutronovou hvězdu po absurdně krátké dráze. „Měla neobyčejný význam pro Amaranty. Najdete ji na všech artefaktech jejich pozdního období před Událostí – před sluneční erupcí, která je smetla.“

Věděl, že upoutal pozornost členů posádky. Ne že by se báli zničení světlohonce. Zaujal je intelektuálně. Nikdy nepochyboval, že bude jednodušší přesvědčit Ultry než kolonisty, neboť Ultranauti dokázali problém posuzovat z kosmické perspektivy.

„Co je na té planetě tak důležité?“ zeptal se Sadžaki.

„Opravdu nevím. Ale vy mi to pomůžete zjistit.“

„Čekáte, že tam něco najdete?“ ozval se Hegazi.

„Na povrchu nebo uvnitř. Nedozvíme se to, dokud se nedostaneme blíž.“

„Může to být past,“ řekla Pascale. „Nesmíme tuto možnost vyloučit, zejména pokud má Dan pravdu s tím zvláštním načasováním.“

„Jaké načasování máte na mysli?“ zajímal se Sadžaki.

Sylveste spojil prsty do stříšky. „Není to jen můj dojem, ale logický závěr – amarantská civilizace dospěla ve vývoji tak daleko, že začala nebo mohla začít létat do vesmíru.“

„Podle informací, jež jsem získal přímo na Obrodě,“ zasáhl Sadžaki, „obsahují vykopávky jen málo důkazů, které by vaši teorii podporovaly.“

„Tak to prostě chodí. Špičková technika není zdaleka tak trvanlivá jako primitivní předměty. Keramika přečká tisíciletí, zatímco mikroobvody se dávno rozpadnou. Navíc se domnívám, že umístit celé město hluboko pod zem vyžaduje úroveň srovnatelnou s naší. Pokud toho byli schopni, musíme rovněž předpokládat, že dokázali létat za hranici své sluneční soustavy, možná i mnohem dál do kosmu.“

„Snad si nemyslíte, že se Amaranti dostali k jiným hvězdám?“

„Nevylučuji to.“

Sadžaki se usmál. „Kde tedy jsou? Dokážu pochopit, že technická civilizace na konkrétní planetě může být smetena víceméně beze stopy, nikoli však v případě, že se rozšířila do jiných planetárních soustav. Něco by po sobě určitě zanechala.“

„Třeba zanechala.“

„Na asteroidu u neutronové hvězdy? A co asi?“

„Kdybych to věděl, nepotřeboval bych se tam dostat. Žádám pouze, abyste mi to pomohli zjistit. Jinými slovy to znamená, že mě tam musíte dopravit.“ Sylveste si opřel bradu o sepjaté prsty. „Dopravíte mě tak blízko, jak jen to bude možné, a současně mi zajistíte naprostou bezpečnost, i kdybyste kvůli tomu museli použít nejstrašlivější bojový potenciál tohoto plavidla.“

Hegazi se tvářil zpola fascinovaně, zpola úzkostně. „Předpokládáte, že narazíme na něco – pokud tam ovšem vůbec poletíme – proti čemu budeme potřebovat zbraně?“

„Nebude na škodu přijmout bezpečností opatření.“

Sadžaki se otočil k Hegazimu, jako by byli sami. Něco mezi nimi problesklo, pravděpodobně na úrovni strojového myšlení. Následující slova mohla být pouze opakováním jejich neslyšné diskuse:

„Mohli mu na Obrodě nainstalovat do očí horký prach, jak tvrdí, přihlédneme-li k jejich technickým možnostem a času, který jsme jim poskytli?“

„Domnívám se, Júdži-sane…“ Hegazi zaváhal. „Domnívám se, že bychom s tím raději měli počítat.“

***

Voljovová se probrala na postoperačním oddělení. Nikdo jí nemusel říkat, že bezvědomí trvalo mnohem déle než několik hodin. Pocit, že prožila celá staletí v hlubokém snění, jí stačil, aby pochopila, že její zranění bylo těžké a léčba složitá. Člověku se mohlo občas zdát, že prosnil celý dlouhý život, zatímco si jen krátce zdříml, jenže tentokrát ne, neboť v ní sny stále doznívaly, spletité a plné událostí jako ty nejnádhernější předtechnické báje. Měla pocit, jako kdyby absolvovala neskutečně dlouhou pouť po nesčetných prašných cestách.

Pamatovala si však málo. Odletěla z Nostalgie, pak byla někde jinde, ale nevěděla kde, a potom se stalo něco strašného.

Vzpomněla si na děsivé zvuky, ale co znamenaly? Kde vlastně byla?

Matně se jí vybavila Obroda, napřed měla dojem, že je součástí záhadného snu, který se jí zdál. Pak se jí paměť vrátila, ne snad jako přívalová vlna či lavina, ale pomalu, pomaloučku, jako kdyby opatrně dolaďovala stařičký radiopřijímač, až uslyšela známou písničku. Vzpomínky však neměly ani tolik slušnosti, aby se jí začaly vybavovat ve správném časovém sledu. Ale jakmile si urovnala nejdůležitější události, vzpomněla si i na to, jak z oběžné dráhy vyhrožovala bezbranné planetě. A potom stála v prachové bouři, cítila v útrobách příšerný žár a vzápětí stejně příšernou bolest – a bezmocně hleděla na Sudžikovou, která jí to utrpení způsobila.

Dveře se odsunuly a vstoupila Anna Kuriová. „Už jsi vzhůru? Napadlo mě to. Přikázala jsem lodi, aby mě upozornila, až se ti to začne v hlavě rojit natolik, že to půjde nazvat myšlením. Mám radost, že jsi v pořádku, Iljo. Zrovna potřebujeme někoho s pořádnou porcí zdravého rozumu.“

„Jak dlouho jsem…“ Voljovové uvízla slova v hrdle, navíc i ta tři, která se jí podařilo zašeptat, zněla jí samé šišlavě a koktavě, tak to zkusila znovu: „Jak dlouho jsem tady? Kde teď jsme?“

„Dneska je to deset dní od toho útoku, Iljo. A k tomu ostatnímu se dostanu, je to dlouhá a zamotaná historie. Jak se cítíš?“

„Už mi bylo i hůř.“ Podivila se, že něco takového vypustila z úst, protože si nevzpomínala, že by se někdy cítila tak špatně. Ale takové fráze se asi za podobných okolností říkají. „Od jakého útoku?“

„Moc si toho nepamatuješ, co?“

„Pamatuju si, že jsem se tě na něco ptala, Anno Kuriová.“

„Tak to už jsi skoro v obraze, když víš, jak se Jmenuju.“ Jakmile Kuriová přistoupila blíž, automaticky se ze stěny vysunula hranatá židle. „Pamatuješ Sudžikovou? Na Obrodě se tě pokusila zabít. Vzpomínáš si na to?“

„Spíš ne.“

„Letěly jsme dolů pro Sylvesta.“

Voljovová chvíli mlčela. To jméno jí zazvonilo v hlavě jasným kovovým zvukem, jako když skalpel břinkne o plechový tác. „Sylveste, jistě. Vzpomínám si, že jsme ho už měli v hrsti… Vyšlo to? Dostal Sadžaki, co chtěl?“

„Ano i ne,“ prohlásila Kuriová po krátké úvaze.

„A Sudžiková?“

„Chtěla tě zabít kvůli Nagornému.“

„Některým lidem se člověk nezavděčí, že?“

„Už dlouho čekala na příležitost. Myslela si, že se k ní přidám.“

„No a?“

„Zabila jsem ji.“

„Takže jsi mi zachránila život.“ Voljovová zkusila zvednout hlavu z polštáře, ale měla pocit, jako by ji měla přivázanou nebo zatíženou závažím. „Vážně bys s tím měla přestat, Kuriová, než se z toho stane zvyk… Ztratili jsme dalšího člena posádky. Připrav se, že se tě Sadžaki začne vyptávat.“ Víc se prozatím neodvážila prozradit. Muselo to vypadat jako upozornění, jaké může udělit libovolný nadřízený nováčkovi. Kdyby ji někdo zaslechl, nesměl si domyslet, že ví o Kuriové něco víc.

Musela ji však upozornit. Došlo ke dvěma úmrtím, v tréninkové hale a na Obrodě. Kuriová sice nikdy situaci nevyprovokovala, ale vždycky byla v centru dění, což stačilo, aby to Voljovovou znepokojilo. Sadžaki si toho určitě také všiml. Výslech bude pravděpodobně nejmírnější metoda, kterou triumvir použije. Taky by se mohl rozhodnout pro mučení… a třeba i pro nebezpečné hloubkové skenování paměti. Pokud by při tom Kuriové neusmažil mozek, zjistil by, že je cizím agentem a že měla ukrást zbraňové komplety. Jeho následující otázka by téměř určitě zněla: „Kolik toho ví Voljovová?“ A kdyby se rozhodl proskenovat i ji…

K tomu nesmí dojít, pomyslela si.

Jakmile na tom bude líp, vezme Kuriovou do pavoučího modulu, aby si mohly svobodně promluvit. Pro tuto chvíli však nemělo smysl zabývat se něčím, co nemohla ovlivnit.

„Co se stalo pak?“

„Když to Sudžiková koupila? Věř nebo nevěř, Iljo, ale všechno pokračovalo podle plánu. Dopravili jsme Sylvesta, jeho ženu a tebe na loď. Naštěstí jsme já ani Sadžaki nebyli zranění.“

Sylveste se tedy nalodil. „Sadžaki konečně má, co chtěl.“

„Ne tak docela,“ řekla Kuriová opatrně. „Jenom si to myslel. Ale pravda je trochu jiná.“

Během následující hodiny vypověděla Voljovové všechno, co se na Nostalgii přihodilo od chvíle, kdy Sylveste vstoupil na palubu. Nejednalo se o nic tajného a Sadžaki musel předpokládat, že si to Kuriová nenechá pro sebe. Během vyprávění však Voljovová měla stále na paměti, že všechny události jsou přefiltrovány pohledem Kuriové, což znamenalo, že její podání nemuselo být přesné, dokonce ani hodnověrné. Jemné nuance lodní politiky mohly Kuriové uniknout, vlastně by unikly každému, kdo nežil na světlohonci celá léta. Ale zdálo se, že Kuriová nic zásadního nevynechala či nepřehlédla, ať vědomě či nevědomky. A to, co se Voljovová dozvěděla, nebylo dobré. Vůbec to nebylo dobré.

„Myslíš, že si ten horký prach vymyslel?“ zeptala se Kuriová.

„Možné by to bylo.“ Voljovová se pokusila pokrčit rameny. „Remilliod kolonii skutečně horký prach prodal – díra v Cuvieru je toho důkazem. Ale manipulace s ním není žádná hračka. Pokud se do toho pustili až po úderu na Fénix, což mi připadá pravděpodobné, neměli na instalaci do očí moc času. Na druhé straně… Předpokládat, že lže, představuje moc velké riziko. Žádný dálkový skener horký prach neobjeví, aby ho při skenování neodpálil… Sadžaki se ocitl v bezvýchodné situaci. Nemůže si dovolit nebrat Sylvesta vážně, musí ho vzít za slovo. Díky tomu je nebezpečí poněkud menší.“

„Považuješ Sylvestův požadavek za menší riziko?“

Voljovová nesouhlasně mlaskla. Co živa byla, nikdy se neocitla tak blízko záhadě, která se vymykala jejímu dosavadnímu poznání. Určitě se tam může mnoho naučit, získat nové informace. Sylveste se vůbec nemusel se svými hrozbami namáhat.

„Naprosto zbytečně se nás tam snažil tak složitě nalákat. Neutronová hvězda mě totiž zajímá, co jsme vstoupili do soustavy Delty Pavonis. Našla jsem v její blízkosti zdroj neutrin. Zdá se, že ten zdroj obíhá kolem asteroidu, který krouží kolem neutronové hvězdy.“

„Co by mohlo vysílat neutrina?“

„Všechno možné – ale neutrina takové energie? Napadá mě pouze strojní zařízení. Vyspělé zařízení.“

„Které tam zanechali Amaranti?“

„Není to pravděpodobné?“ Voljovová se namáhavě usmála. Myslela si něco jiného, ale nechtěla své domněnky vyjadřovat nahlas. „Zjistíme to, až se tam dostaneme.“

Neutrina jsou elementární částice ze skupiny leptonů, jejich spin je roven polovině. Podle druhu jaderné reakce, při níž vznikají, se dělí na neutrina různé formy či „vůně“ – elektronová neutrina, mionová neutrina a tauonová neutrina. Mají nulovou nebo jen velmi malou hmotnost, pohybují se tedy rychlostí světla či jen o zlomek pomaleji a během letu vzájemně interagují, periodicky se mění z elektronového neutrina na mionové a tauonové, zkrátka oscilují mezi různými formami. Když detektory Nostalgie poprvé proud neutrin zachytily, ty tři vůně splývaly a nedaly se odlišit. Ale jak se vzdálenost k neutronové hvězdě zkracovala – a jak se zkracoval čas, který měla neutrina na oscilace k dispozici – ve směsi vůní začal převládat jeden typ. Energie záření se dala snáze rozlišit a časově závislou anizotropii neutrin bylo jednodušší pozorovat a interpretovat. Když se vzdálenost mezi lodí a neutronovou hvězdou snížila pod pětinu astronomické jednotky, asi na dvacet milionů kilometrů, Voljovová už měla mnohem jasnější představu o tom, co vyzařuje plynulý tok částic, v nichž dominoval nejtěžší typ vůně, tauonová neutrina. A to, co se dozvěděla, ji nesmírně znepokojilo.

Rozhodla se však, že počká, dokud nebudou blíž, než své závěry oznámí posádce. Sylveste je koneckonců pořád držel v šachu a nebylo pravděpodobné, že by ho její obavy dokázaly odradit od jeho úmyslu.

***

Kuriová už si na umírání zvykla.

Na simulacích Voljovové bylo nadmíru otravné, že obvykle směřovaly k situaci, kdy by ve skutečnosti byl každý člověk zabit nebo přinejmenším natolik vážně zraněn, že by nedokázal vnímat nic dalšího, natož nějak zasáhnout. Jako teď. Z Kerbera vypálila nespecifikovaná zbraň libovolné destruktivní síly a bez zbytečných cavyků rozsekala Nostalgii na kousky. Takový útok nemohl nikdo přežít, ale Kuriová tvrdošíjně setrvávala při vědomí a v rudé svatozáři ionizujícího záření pozorovala, jak se trosky světlohonce líně rozlétají na všechny strany. Takhle si Voljovová představovala, jak jí dát pořádně do těla.

„Tos ještě nikdy neslyšela o morální podpoře?“ zeptala se Kuriová.

„Slyšela,“ řekla Voljovová, „ale nijak zvlášť s takovým rozmazlováním nesouhlasím. Byla bys radši šťastná a mrtvá, nebo vyděšená a živá?“

„Ale přesto umírám. Opravdu jsi přesvědčená, že se dostaneme do potíží, až tam doletíme?“

„Jenom čekám to nejhorší,“ řekla Voljovová deprimovaně.

***

Příštího dne se už Voljovová cítila natolik silná, aby si promluvila se Sylvestem a jeho ženou. Když přišli na ošetřovnu, seděla na posteli, otevřený kompad na klíně, a procházela bojové scénáře, které později použije při tréninku Kuriové. Rychle přepnula program na něco méně hrůzostrašného, ačkoli pochybovala, že by Sylveste mohl ze záhadných simulačních kódů vydolovat nějaký smysl. Dokonce i jí občas připomínaly její čmáranice cizí jazyk, který zná pouze povrchně.

„Uzdravila jste se.“ Sylveste usedl na židli s Pascale po boku. „To je dobře.“

„Máte o mě starost, nebo jen potřebujete mé znalosti?“

„To druhé, samozřejmě. Vztah mezi námi není zrovna láskyplný, Iljo, tak proč předstírat něco jiného?“

„Ani by mě to nenapadlo.“ Odložila kompad stranou. „Povídala jsem si o vás s Kuriovou. Došly jsme k závěru, že by bylo lepší rozhodnout ve váš prospěch. Prozatím předpokládejme, že vám věřím.“ Dotkla se prstem koutku svého oka. „Pochopitelně si vyhrazuji právo svůj názor kdykoli v budoucnosti změnit.“

„Zvolila jste přístup, který je nejlepší pro všechny zúčastněné,“ řekl Sylveste. „Ujišťuji vás jako vědec vědce, že je to naprostá pravda. Teď nemám na mysli pouze mé oči.“

„Také tu planetu?“

„Jistě, Kerberos. Předpokládám, že vás informovali.“

„Čekáte, že tam najdete něco, co by se mohlo vztahovat k vyhynutí Amarantů. Ano, to už vím.“

„A víte něco o Amarantech?“

„Jen málo.“ Zvedla znovu kompad a rychle našla dokumenty, které si stáhla z Cuvieru. „Nepodařilo se mi získat vaše ucelené dílo, ale mám váš životopis. Obsahuje všechny podstatné závěry.“

„Ovšem z pozice skeptika.“ Sylveste se podíval na Pascale – tentokrát viditelně pohnul hlavou. Odhadnout směr jeho pohledu pouze podle očí bylo zhola nemožné.

„Jádro vašich úvah je přesto naprosto jasné. Vyrozuměla jsem, že se vám binární soustava Hádes-Kerberos jeví jako velice zajímavá.“

Sylveste přikývl, zjevně na něj udělalo dojem, že si zapamatovala správné názvy dvojice hvězda-planeta. „Z nějakého důvodu Amaranty přitahovala. Chci ten důvod znát.“

„Nedělá vám starosti, že by mohl souviset s Událostí?“

„Ano, dělá mi to starosti.“ Jeho odpověď nebyla přesně taková, jakou čekala. „Ale dělalo by mi mnohem větší starosti, kdybychom tuto souvislost, byť teoretickou, ignorovali. Koneckonců může představovat velkou hrozbu i pro nás. Čím víc se dozvíme, tím větší máme šanci vyhnout se stejnému osudu.“

Voljovová zamyšleně zabubnovala prsty na kompad. „Amaranti mohli uvažovat podobně.“

„Takže bude lepší zvolit přístup z pozice síly.“ Sylveste znovu pohlédl na svou ženu. „Bylo štěstí, že jste přiletěli, což myslím upřímně. Cuvier nebyl schopen takovou expedici financovat, ani kdybych kolonisty přesvědčil, jak je důležitá. A stejně by mi ani zdaleka nemohli poskytnout potenciál, který by se rovnal vašim zbraním.“

„Ta malá demonstrace naší palebné síly byla skutečně trochu neuvážená, že?“

„Možná, jenže bez ní by mě nikdy nepropustili.“

Povzdechla si. „Naneštěstí si myslím přesně totéž.“

***

Na konci dalšího týdne, když Nostalgie nekonečna dorazila do vzdálenosti dvanácti milionů kilometrů od neutronové hvězdy a zaujala oběžnou dráhu kolem dvojice Hádes-Kerberos, Voljovová svolala celé osazenstvo na lodní můstek. Rozhodla se, že nastal čas prozradit, že se potvrdily její nejhlubší obavy. Bylo to dost těžké pro ni, ale jak to přijme Sylveste? To, co se chystala oznámit, nejenže dokazovalo, že se blíží k něčemu nebezpečnému, ale především to pro něj bude mít hluboký osobní význam. Neuměla zrovna nejlépe odhadovat charaktery, a Sylveste byl navíc příliš složitý člověk, ale přesto byla přesvědčena, že její novinky pro něj budou bolestné.

„Před nějakou dobou,“ začala, když se všichni konečně sešli, „jsem nedaleko Kerbera objevila zdroj neutrin.“

„Před jak dlouhou dobou?“ zeptal se Sadžaki.

„Než jsme dorazili k Obrodě.“ Sledovala, jak jeho tvář potemněla, a rychle dodala: „Nebylo to natolik důležité, abych tě tím zatěžovala, triumvire. Vždyť jsme tehdy ani nevěděli, že se sem vydáme. A povaha toho zdroje byla velmi nejasná.“

„A nyní?“ zeptal se Sylveste.

„Nyní mám jasnější představu… Když jsme se k Hádu přiblížili, začalo být zjevné, že zdroj vytváří konkrétní a naprosto jedinečnou emisi tauonových neutrin, jež odpovídá signatuře lidské techniky.“

„Znamená to tedy, že ten zdroj vyrobili lidé?“ zeptala se Pascale.

„Takový je můj předpoklad.“

„Pohon Spojených,“ řekl Hegazi.

Voljovová přikývla. „Ano. Pouze pohon Spojených produkuje tauonová neutrina. A takový zdroj máme poblíž Kerbera.“

„Nějaká loď?“ zeptala se Pascale.

„Taky mě to napadlo,“ řekla Voljovová stísněně, „a ukázalo se, že tam opravdu je.“ Zašeptala do náramku příkaz, projekční sféra uprostřed sálu se probudila k životu a začala odvíjet řadu rutin, které Voljovová připravila před schůzkou.

„Musela jsem však vyčkat, dokud nebudeme natolik blízko, abych mohla zdroj vizuálně identifikovat.“

Ve sféře se zobrazil Kerberos. Planeta velikosti měsíce lákala ještě méně než Obroda – monotónně šedá, hustě posetá krátery a temná, neboť od Delty Pavonis ji dělilo deset světelných hodin a blízký Hádes nevydával viditelné světlo. Ačkoli se zrodil v šíleném žáru exploze supernovy, zbylá nepatrná neutronová hvězda dávno vychladla a zářila pouze v infračerveném spektru; pouhým okem byla viditelná, jenom když její mohutné gravitační pole jako čočka zakřivovalo světelné paprsky vzdálených hvězd do oblouku. Ale i kdyby byl Kerberos zalit světlem, nebylo na něm nic, co by mohlo přilákat Amaranty. Přestože nejdokonalejší detektory zmapovaly povrch s rozlišením na kilometry, v tomto stadiu se nedalo mnoho zjistit. Daleko víc se však zabývala objektem, který kroužil kolem Kerbera.

Nyní ho přiblížila. Zpočátku to byla jen protáhlá, bělavě šedá skvrna na pozadí hvězd, na okraji sféry byl vidět Kerberos. Tak objekt spatřila před několika dny, víc jí dálkové kamery neukázaly. Ale již tehdy nemohla ignorovat své podezření. Jakmile získala další detaily, ještě zesílilo.

Skvrna, která zprvu vypadala jako skleněný střep, teď dostala jednoznačně tvar kužele. Voljovová obalila objekt souřadnicovou sítí, aby určila jeho rozměry. Byl dlouhý několik kilometrů, docela dobře tři až čtyři.

„V tomto zvětšení se emise neutrin rozdělila na dva samostatné zdroje.“ Ukázala na šedozelené skvrny po stranách širšího konce střepiny. Jak se postupně objevovaly další detaily, bylo zřejmé, že skvrny jsou ke kuželovitému trupu připojeny ladnými, dozadu ohnutými nosníky.

„Světlohonec,“ mínil Hegazi.

Měl pravdu. Dokonce i přes poměrně hrubé rozlišení o tom nebylo pochyb. Hleděli na další loď, velmi podobnou Nostalgii nekonečna. Dvěma samostatnými zdroji neutrin byl pár motorů Spojených po stranách zadní sekce trupu.

„Motory jsou v klidovém stavu,“ řekla Voljovová, „a přestože loď nepohánějí, vydávají stálý tok neutrin.“

„Můžeš loď identifikovat?“ zeptal se Sadžaki.

„To není nutné,“ prohlásil Sylveste. Hluboký klid v jeho hlase všechny překvapil. „Vím, jaká je to loď.“

Zobrazené detaily světlohonce se zachvěly a obraz se zvětšil, až plavidlo vyplnilo téměř celou sféru. Loď byla poškozená, vykuchaná, proděravěná velkými kulatými otvory, rozervané akry trupu odhalovaly vnitřní vrstvy, které nikdy neměly být vystaveny vzduchoprázdnu.

„No?“ zeptal se Sadžaki.

„Je to vrak Loreanu,“ řekl Sylveste.

20

Cestou k soustavě Hádes-Kerberos, 2566

Calvin se probudil k existenci na ošetřovně světlohonce, opět naprosto nemístně usazený ve svém obrovském křesle.

„Kde jsme?“ zeptal se a protíral si koutek oka, jako by se právě probral z hlubokého a příjemného spánku. „Pořád u toho vašeho Zapadákova, který hrdě nazýváte planetou?“

„Obrodu jsme již opustili.“ Pascale seděla na židli vedle Sylvesta, který ležel na operačním stole, oblečený a při vědomí. „Nacházíme se na hranici gravitačních vlivů Delty Pavonis a nedaleko gravitačního pole soustavy Hádes-Kerberos. Našli Lorean.“

„Promiň, moje milá, asi jsem se přeslechl.“

„Ne, slyšel jste naprosto dobře. Voljovová nám loď ukázala. Je to určitě Lorean.“

Calvin se zamračil. Předpokládal, ostatně jako všichni na Obrodě, že Lorean je dávno mimo soustavu Delty Pavonis. Během prvního kolonizačního období vzbouřenci pod vedením Alice Kellerové-Sylvestové loď ukradli, aby se vrátili na Žlutozem. „Jak by to mohl být Lorean?“

„Nevíme,“ řekl Sylveste. „Víme jen to, co ses právě dozvěděl. Tápeme ve tmě.“ Jindy by utrousil jízlivou poznámku, ale tentokrát mu něco zadrželo jazyk za zuby.

„Je Lorean v pořádku?“

„Na trupu jsou známky rozsáhlého poškození.“

„Přežil někdo?“

„Pochybuji. Z lodě je hotový vrak… Ať se stalo cokoli, došlo k tomu náhle, jinak by se pokusili uniknout.“

Calvin několik okamžiků mlčel, než odpověděl: „Alice tedy zemřela. To je mi líto.“

„Nevíme, kdo na ně zaútočil, ani jak útok proběhl,“ řekl Sylveste. „Ale brzy se dozvíme víc.“

„Voljovová vypustila robota,“ vysvětlila Pascale. „Touto dobou by tam už měl být. Vstoupí do Loreanu a vyhledá elektronické záznamy, pokud přetrvaly.“

„A potom?“

„Budeme vědět, co je zabilo.“

„Ale to nebude stačit, že? Ať už se z Loreanu dozvíš cokoli, určitě to nebude dost, aby ses vrátil domů, synu. Na to tě znám moc dobře.“

„Jenom si namlouváš, že mě znáš,“ odsekl Sylveste.

Pascale vstala a zakašlala. „Nemůžete toho nechat? Jestli spolu nedokážete pracovat, nebude Sadžakimu užitečný ani jeden z vás.“

„Nezáleží na tom, co si o mně Sadžaki myslí,“ řekl Sylveste. „Stejně musí udělat to, co řeknu.“

„Svatá pravda,“ souhlasil Calvin.

Pascale požádala kabinu, aby vysunula stůl s ovladači a obrazovkami ve stylu běžném na Obrodě. Posadila se za vyřezávanou slonovinou stolní desku. Potom vyvolala schéma propojení a začala navazovat potřebné spoje mezi Calvinovým paměťovým modulem a lékařskými systémy v kabině. Vypadala, jako by prsty ve vzduchu přebírala zvlášť složitou kolíbku z provázku. Když byla spojení vytvořena, Calvin je potvrdil a upřesnil, zda zvýšit nebo snížit šířku pásma v určitých okruzích, anebo zda je zapotřebí změnit uspořádání. Celý úkon trval pouze několik minut. Jakmile Pascale skončila, Cal dokázal manipulovat se servomechanickým zařízením ošetřovny. Spustil ze stropu rozvětvená lesklá ramena s mnoha klouby jako žahavou medúzu.

„Nemáš představu, jaký je to pocit, synu, moci opět po dlouhých rocích něco vykonat v materiálním světě – poprvé od chvíle, co jsem ti opravil oči.“ Zatímco mluvil, na kovových ramenech tančily třpytivé skalpely, lasery, svorky, molekulární manipulátory a nejrůznější čidla. Rychlost kroužení neustále stoupala, až nástroje zlověstně svištěly vzduchem.

„Velmi působivé.“ Sylveste ucítil na tváři lehký vánek. „Hlavně buď opatrný.“

„Za pár hodin bych ti mohl dát oči dohromady,“ řekl Calvin. „A podstatně vylepšené. Mohly by vypadat jako lidské – zatraceně, s touhle technikou bych ti mohl docela klidně transplantovat lidské oči.“

„Nechej si zajít chuť,“ zabručel Sylveste. „Prostě jenom naprav Falkenderovy pokusy. Mé oči zůstanou, jak jsou, dokud musím Sadžakiho držet v šachu.“

„Málem bych zapomněl.“ Calvin, který se dosud ani nepohnul, pozvedl obočí. „Víš určitě, že je tento zákrok moudrý?“

„Musíš si zkrátka dávat pozor, do čeho šťouráš.“

***

Alice Kellerová-Sylvestová byla Danovou manželkou před Pascale. Vzali se na Žlutozemi během těch dlouhých let společného a detailního plánování výpravy na Obrodu. Byli spolu při založení Cuvieru a v dokonalém souladu spolupracovali na vykopávkách. Alice byla talentovaná žena, možná až přespříliš, a měla natolik nezávislé myšlení, že nedokázala nadlouho setrvávat v Sylvestově stínu. Když vstoupili do třetího desetiletí pobytu na Obrodě, začala se mu vzdalovat nejen osobně, ale i profesionálně. Nebyla jediná, kdo byl přesvědčen, že už se toho o Amarantech dozvěděli dost a že je nejvyšší čas, aby se expedice vrátila na Žlutozem do soustavy Epsilon Eridani. Během třiceti roků neobjevili nic převratného. Šance, že za dalších třicet let či třicet staletí narazí na něco ohromujícího, byla minimální. Alice a její sympatizanti nesouhlasili s tím, že si Amaranti zaslouží podrobné studium. Předpokládali, že Událost byla pouze nešťastná náhoda bez většího kosmologického významu. Jejich postoj se zdál mnoha lidem rozumný. Amaranti nebyli jediný vymřelý druh, který lidstvo znalo. V neustále se zvětšující bublině prozkoumaného vesmíru budou s největší pravděpodobností objeveny další kultury, další planety plné archeologických pokladů, které čekají, až je někdo vykope. Alicina frakce tvrdila, že je nejvyšší čas Obrodu opustit, aby si nejlepší mozky Žlutozemě mohly vybrat nový cíl výzkumu.

Názor Sylvestovy frakce byl pochopitelně opačný. V té době už spolu Alice a Sylveste nežili, avšak i přes hluboké nepřátelství si vzájemně uchovávali chladný respekt ke schopnostem toho druhého. Láska zmizela, ale objektivní obdiv zůstal.

Pak přišla vzpoura. Alicina frakce udělala to, čím vyhrožovala – opustila Obrodu. Když nedokázali přesvědčit zbytek kolonie, aby se vrátil s nimi, ukradli Lorean zaparkovaný na oběžné dráze a odletěli sami. Při vzpouře nebyla prolita jediná kapka krve, krádeží lodě však Alicina frakce způsobila kolonii mnohem zákeřnější škodu. Na Loreanu byly kosmické čluny a raketoplány, takže kolonisté zůstali uvězněni na Obrodě. Až do příletu Remillioda o desítky let později neměli žádné prostředky pro zdokonalení a opravy komunikačních satelitů. Replikátory, implantáty a servulové se po Alicině odletu stali zoufale nedostatkovým zbožím.

Ale teď se ukázalo, že Sylvestova frakce byla přece jen ta „šťastnější“.

V projekční sféře velitelského můstku se objevila Alice a spustila: „Palubní deník, dvacátý pátý den letu od Obrody. Navzdory zdravému rozumu jsme se rozhodli přiblížit k neutronové hvězdě. Je v příznivém postavení, nebudeme se muset příliš vzdálit od plánovaného směru k Epsilon Eridani, prodleva bude zanedbatelná ve srovnání s roky cesty, které máme v každém případě před sebou.“

Nevypadala přesně tak, jak si ji Sylveste pamatoval. Už to však bylo hodně dávno. Necítil k ní nenávist, pouze lhostejnost. Měla na sobě tmavozelený oděv, jaký v Cuvieru od vzbouření nikdo nenosil, a účes tak staromódní, že vypadal téměř teatrálně.

„Dan byl přesvědčen, že je tam něco důležitého, ale chyběly důkazy.“

Překvapilo ho to. Namluvila záznam dávno před tím, než vykopali obelisk s rytinou planetární soustavy. Copak měl již tenkrát tak silnou utkvělou představu? Bylo to docela možné, ale tohle zjištění pro něj nebylo příjemné. Alice měla pravdu. Nebyly důkazy.

„Viděli jsme něco podivného,“ pokračovala Alice. „Pozorovali jsme, jak ke Kerberu, planetě obíhající neutronovou hvězdu, směřuje kometa. Takové srážky musí být velmi vzácné, neboť je to daleko od mračna komet. Pochopitelně to přitáhlo naši pozornost. Ale když jsme přiletěli dostatečně blízko, abychom mohli povrch Kerbera prozkoumat, nebylo na něm ani stopy po novém kráteru.“

Sylvestovi přeběhl po zádech mráz. „A dál?“ Zjistil, že se zeptal nahlas, jako by Alice stála na můstku před ním a nebyla pouhou projekcí vytaženou z paměti lodního vraku.

„Něco takového nemůžeme ignorovat,“ pravila Alice. „Dokonce i kdybychom tím podpořili Danovu teorii, že na soustavě Hádes-Kerberos je cosi podivného. Proto jsme změnili kurz, abychom se dostali blíž.“ Odmlčela se. „Jestli najdeme něco významného, co nedokážeme vysvětlit…, myslím, že bude naší morální povinností informovat Cuvier. Jinak bychom už jako vědci nemohli nikdy držet hlavy zpříma. V každém případě se zítra dozvíme víc. To už asteroid bude v dosahu našich sond.“

„Kolik toho tam je?“ zeptal se Sylveste. „Jak dlouho ještě trvají záznamy v deníku?“

„Asi den,“ odpověděla Voljovová.

Seděly v pavoučím modulu, ukryté před slídivýma očima a ušima Sadžakiho i ostatních, jak by Voljovová ráda věřila. Stále ještě nevyslechli vše, co Alice namluvila, neboť přehrávání záznamu bylo náročné nejen časově, ale i emocionálně. Přesto už se objevovaly hlavní obrysy pravdy, a zdaleka nebyla povzbudivá. Lorean byl napaden v blízkosti Kerbera, náhle a rozhodným způsobem. Zanedlouho se Voljovová a ostatní členové posádky Nostalgie nekonečna dozví mnohem víc o nebezpečí, k němuž se blíží.

„Uvědom si,“ řekla Voljovová, „že jestli nastanou potíže, budeš muset na střelecké stanoviště.“

„To by nebylo nejlepší řešení.“ Kuriová chtěla ospravedlnit své prohlášení, proto dodala: „Obě víme, že docela nedávno došlo v souvislosti se střeleckým prostředím k jisté nepříjemné události.“

„Ano. Vlastně jsem se k tomu chtěla dostat. Během rekonvalescence jsem došla k závěru, že víš víc, než kolik přiznáváš.“ Voljovová se pohodlně uvelebila v rudém plyšovém polstrování a pohrávala si s mosaznými ovladači před sebou. „Myslím, že jsi opravdu agent. Ale to je asi tak všechno, co na tvé historce sedí. Zbytek byla lež, která měla uspokojit mou zvědavost a současně mi zabránit, abych o té záležitosti hovořila s triumviry…, což ti samozřejmě vyšlo. Jenže je tu ještě spousta dalších věcí, které jsi tak docela nevysvětlila. Vezměme například zbraňový komplet. Když selhal, proč se namířil na Obrodu?“

„Byl to nejbližší cíl.“

„Lituji, ale to je příliš obecné. Šlo o něco na Obrodě, že? A skutečnost, žes pronikla na tuto loď, teprve když ses dozvěděla o našem novém cíli… Jistě, je to vzdálené místo, které by bylo vhodné pro krádež kompletů, ale tohle nebylo ve hře. Třeba jsi nápaditá, Kuriová, ale nikdy bys nad zbraněmi nedokázala převzít velení, ať ode mě nebo od zbytku triumvirátu.“ Složila si ruce pod bradu. „Takže – zcela očividná otázka. Jestli tvá historka není pravdivá, tak co vlastně děláš na palubě naší lodě?“ Hleděla na Kuriovou a čekala odpověď. „Uděláš líp, když to řekneš mně a teď, protože tě ujišťuju, že ta další osoba, která se tě zeptá, bude Sadžaki. Nemohlo uniknout tvé pozornosti, že má jisté podezření, Kuriová, zvlášť po smrti Kdžarvalové a Sudžikové.“

„S tím jsem neměla nic…“ Pak její hlas pozbyl přesvědčivosti. „Sudžiková se ti chtěla pomstít. Neměla jsem s tím nic společného.“

„

„Jenže jsem ti zakázala přístup ke zbraním na skafandru. Pouze já sama mohla odvolat ten rozkaz, ale na to jsem byla příliš zaměstnaná, protože mě právě vraždila Sudžiková. Jak jsi získala přístupová práva, abys ji mohla zabít?“

„To udělal někdo jiný.“ Kuriová se odmlčela, než pokračovala: „Něco jiného, měla bych spíš říct. Totéž něco, co se dostalo v tréninkové hale do osobnosti skafandru Kdžarvalové a donutilo ji to, aby se obrátila proti mně.“

„To nebyla akce Kdžarvalové?“

„Ne… Vlastně ne. Nepadly jsme si do oka, to je fakt, ale jsem přesvědčená, že neměla v úmyslu mě zabít.“

Bylo to těžké přijmout, přestože to konečně znělo jako pravda. „Takže co se tam vlastně stalo?“

„To něco v mém skafandru potřebovalo zařídit, abych se dostala do skupiny, která vyzvedne Sylvesta. Jedinou možností bylo odstranit Kdžarvalovou.“

Tohle vypadalo logicky. Nad tím, proč Kdžarvalová zemřela, zatím moc nepřemýšlela. Ani na to neměla čas. V podstatě se dalo očekávat, že se Kdžarvalová nebo Sudžiková proti Kuriové obrátí. Stejně tak se dalo čekat, že jedna nebo druhá se určitě zanedlouho postaví proti Voljovové. Obojí se stalo, ale nyní to viděla jako součást něčeho jiného, většího… Jako vlny, jejichž vznik neviděla, ale které na ni přesto dorážejí. A způsobilo je něco, co se jako žralok pohybuje pod povrchem událostí.

„Proč bylo tak důležité, abys byla při převzetí Sylvesta?“

„Já…“ Kuriová se užuž chystala něco říct, ale upustila od toho. „Nejsem si jistá, že teď je nejlepší čas, když jsme tak blízko tomu, co zničilo Lorean.“

„Nejsme tady, abychom obdivovaly vyhlídku, pokud ti to ještě nedošlo. Určitě jsi nezapomněla, co jsem ti říkala o Sadžakim. Buď to bude teď a budu to já, jediný spojenec, kterého tady máš, nebo později Sadžaki s nějakým hardwarem, na který bys nerada třeba jen pomyslela.“ Vůbec to nebyla nadsázka. Sadžakiho skenovací zařízení nebylo zrovna jemné umělecké dílo.

„Tak tedy začnu od začátku.“

Zdálo se, že vyhrůžka zabrala. To bylo dobře, protože jinak by Voljovová musela zvážit, jestli by neměla oprášit některou ze svých přesvědčovacích metod.

„Opravdu jsem sloužila jako voják, ale způsob, jak jsem se dostala na Žlutozem, je… složitější. Pořád nevím, do jaké míry to byla náhoda a do jaké míry to zařídila ona. Vím jen to, že si mě vybrala hodně dlouho před příletem Nostalgie.“

„Kdo je ta ona?“

„To skutečně nevím. Má v Kaldeře a možná i na celé planetě značný vliv. Říká si Mademoiselle. Dávala si velký pozor, aby přede mnou nikdy nepadlo její pravé jméno.“

„Popiš ji. Třeba ji znám, třeba jsme s ní už měli v minulosti co dělat.“

„O tom pochybuju. Není…“ Kuriová zaváhala. „Nepatří k vám. Možná kdysi, ale teď už ne. Mám dojem, že je v Kaldeře hodně dlouho, ale k moci se dostala teprve po tavomoru.“

„Dostala se k moci – a já že bych o ní neslyšela?“

„V tom právě její moc spočívá. Není vidět. Nikdo o Mademoiselle nevěděl, když se mělo něco zařídit. Nevydávala rozkazy přímo, jenom tahala za nitky. Myslím, že ani není nějak zvlášť bohatá, ale díky intrikám ovládá víc zdrojů než kdokoli jiný na Žlutozemi, jenže ne zas tolik, aby získala loď. Proto potřebovala vás.“

Voljovová přikývla. „Zmínila ses, že mohla být jednou z nás. Jak jsi to myslela?“

Kuriová zaváhala. „Nebylo to nic očividného, ale jeden chlap, který pro ni pracoval – říkal si Manukjan – určitě kdysi Ultranaut byl. Několikrát utrousil, že ji našel ve vesmíru.“

„Našel? Jako zachránil?“

„Tak mi to připadalo. Taky měla v jedné hale zubaté kovové sochy, alespoň zpočátku jsem si myslela, že jsou to sochy. Později mi začaly připadat spíš jako kusy rozbité vesmírné lodě. Jako by je chtěla mít pořád na očích, aby jí něco připomínaly.“

Voljovové se cosi pohnulo v paměti, ale pro tuto chvíli to přenechala svému podvědomí. „Vidělas ji?“

„Ne, jenom projekci, ale ta nemusela být přesná. Žila v palankýnu jako všichni hermetici.“

Voljovová něco málo o hermeticích věděla. „Vůbec k nim nemusela patřit. Palankýn mohla používat proto, aby skryla svou identitu. Kdybychom věděli víc o jejím původu… Neřekl ti Manukjan ještě něco?“

„Ne. Rád by, to bylo jasné, ale přesto neprozradil nic užitečného.“

Voljovová se naklonila blíž. „Z čeho usuzuješ, že by ti to rád prozradil?“

„Byl už takový. Ten chlap ani na chvíli nezavřel pusu. Pořád sypal z rukávu divoké historky o tom, co všechno prováděl, a o slavných lidech, které znal. Ale o Mademoiselle nemluvil.

To bylo zakázané téma, možná proto, že pro ni pracoval. Bylo však poznat, že ho přímo svrbí jazyk.“

Voljovová zabubnovala prsty do přístrojové desky. „Možná našel způsob.“

„Nechápu.“

„To bych ani nečekala. Určitě se ti o tom nezmínil, ale myslím, že našel způsob, jak ti sdělit pravdu.“ To hnutí v paměti, které před chvílí potlačila, skutečně něco vytáhlo na světlo. Vzpomněla si, jak Kuriovou naverbovala a jak ji prohlížela, když ji dostala na palubu. „Pochopitelně si tím teď nejsem úplně jistá…“

Kuriová se na ni zahleděla. „Tys ve mně něco našla, že? Něco od Manukjana.“

„Ano. Tehdy to vypadalo naprosto nevinně. Naštěstí mám zvláštní charakterovou vadu, jako téměř všichni, kteří se zabývají vědou… Nikdy, nikdy nic nevyhodím.“

Byla to pravda. Kdyby se měla zbavit předmětu, který našla, vyžadovalo by to větší úsilí, než ho jednoduše nechat ležet v laboratoři. Tenkrát se to zdálo bezvýznamné, byl to prostě jen úlomek kovu. Avšak nyní mohla provést podrobnou analýzu střepiny, kterou z Kuriové vytáhla.

„Jestli mám pravdu, Kuriová, a skutečně to byla Manukjanova práce, mohly bychom se o Mademoiselle něco dozvědět. Možná dokonce zjistit její totožnost. Ale přesto mi musíš přesně říct, co po tobě chtěla. Vím už, že se to týká Sylvesta.“

Kuriová přikývla. „To tedy týká. A mám strach, že se ti to vůbec nebude líbit.“

„Dokončili jsme podrobný průzkum povrchu Kerbera z naší současné oběžné dráhy,“ řekla Alice promítaná do sféry, „ale pořád jsme nenašli ani stopu po dopadu komety. Je tady spousta kráterů, to ano, ale žádný nový. Prostě to nedává smysl.“ Rozvíjela jedinou možnou teorii, kterou měli, že kometa byla zničena dříve, než dopadla. Znamenalo by to však použití nějaké formy obranné techniky, ale přinejmenším by se tím vysvětlila záhada neporušeného povrchu. „Nezpozorovali jsme však žádnou obranu, ba ani pozůstatky jakýchkoli technických struktur. Rozhodli jsme se vypustit flotilu sond. Jestli jsme něco přehlédli, najdou to – stroje skryté v jeskyních nebo v kaňonech mimo náš zorný úhel – a také by mohly vyvolat nějakou odpověď, jsou-li tam dole automatické systémy.“

Ano, pomyslel si Sylveste hořce. Skutečně vyvolaly odpověď, avšak zcela jinou, než Alice předpokládala.

Voljovová spustila další úsek záznamu. Drobné automaty, křehké a hbité jako vážky, už byly vypuštěny. Padaly k povrchu Kerbera – nebyla tam žádná atmosféra, která by je zbrzdila – a zadržely sestup teprve v posledním okamžiku krátkými pulzy jaderných motorů. Na obrazovkách Loreanu vypadaly jako jasné jiskřičky nad jednolitou šedí asteroidu. Ale díky tomu, že ty jiskřičky byly tak nepatrné, si všichni uvědomili, že dokonce i tento mrtvý asteroid, jakkoli malý, je nesčetněkrát větší než cokoli, co kdy dokázal postavit člověk.

„Palubní deník,“ řekla Alice po pauze. „Právě jsme obdrželi hlášení sond. Zaznamenaly neobvyklé seizmické vlny.“ Pohlédla stranou na obrazovku, která nebyla v projekci zachycena. „Už jsme to měli uvidět, ale povrch se doposud nepohnul, přestože orbita Kerbera není kruhová, proto by se daly očekávat slapové vlivy na planetární kůru. Vypadá to, jako by sondy něco spustily, ale to je naprosto směšné.“

„O nic směšnější než planeta, která dokáže smazat stopy po dopadu komety,“ poznamenala Pascale. Pak pohlédla na Sylvesta. „Samozřejmě jsem to nemyslela jako kritiku Alice.“

„Možná ne,“ řekl, „ale byla by oprávněná.“ Pak se otočil k Voljovové: „Podařilo se vám získat něco víc než jen palubní deník? Například telemetrická data ze sond…“

„Ještě jsem je nevyčistila,“ začala Voljovová opatrně. „Varuju vás, nejsou zpracovaná.“

„Propojte mě.“

Voljovová zašeptala řadu pokynů do náramku, který nesundávala z ruky. Můstek zmizel, Sylvestovy smysly zaplavilo množství vjemů, když se ponořil do paměti jedné Aliciny sondy. Proud informací byl opravdu surový, ale víceméně věděl, co může čekat. Přechod byl spíš nepříjemný než trýznivý, jak se mohlo snadno stát.

Vznášel se nad Kerberem. Výšku bylo těžko odhadnout, krátery, údolí a řeky ztuhlé lávy by vypadaly dost podobně z jakékoli vzdálenosti. Sonda však uváděla, že je pouze půl kilometru vysoko. Hledal na asteroidu známky seizmické aktivity, o níž se zmínila Alice. Kerberos se zdál neuvěřitelně starý, jeho kůra nenesla stopy novějších změn, jako by se tam nic nepřihodilo nejmíň miliardu let. Nikde by se nic nepohnulo, nebýt paprsčitých stínů, jež na pláň vrhala plazma proudící z trysek, když stroj pomalu přelétal nad povrchem.

Co sondy vlastně spatřily? Určitě nic ve viditelném pásmu. Sylveste opatrně, jako by si natahoval cizí rukavici, vstoupil do paměťového modulu a pátral po příkazech, které by mu zpřístupnily data. Vyhledal termální detektory, ale na pláni se neobjevily žádné teplotní rozdíly. V celém elektromagnetickém spektru nebylo nic neobvyklého. Tok neutrin a exotických částic zůstával neměnný. Teprve když přepnul na gravitační zobrazení, okamžitě pochopil, že s Kerberem není něco v pořádku. Sledovaný prostor zaplnily barevné kontury nehomogenního gravitačního pole. Kontury se měnily.

Cosi tak velikého, že se to nedalo změřit pomocí hmotových detektorů, se pohybovalo pod povrchem, stahovalo se to ze všech stran do bodu, nad nímž se vznášel. Chviličku doufal, že jde o mohutné podzemní proudy lávy, ale opravdu jenom chviličku, sotva vteřinu.

Nešlo o přírodní proces.

Pláň proťaly rýhy, kolem ohniska vznikla hvězdicová mandala. Nejasně, na samé hranici vnímání si uvědomil, že se podobné vzory otevírají také pod ostatními sondami. Rýhy se rozšířily do trhlin a ty se otevřely do monstrózních černých puklin. Sylveste jimi nahlédl na kilometry daleko do světélkujícíh hlubin. Svíjely se tam závity jakýchsi mechanismů a hladce klouzala šedomodrá chapadla širší než kaňony na Obrodě. Nebyl to náhodný pohyb, ale účelný, organizovaný, cílevědomý a strojově pravidelný. Pocítil obzvláštní hnus, jako by kousl do jablka a v dužnině objevil klubko hemžících se červů. Pochopil, že Kerberos není planeta.

Bylo to technické zařízení.

Vtom se ty nestvůrné závity vymrštily z hvězdicovité díry v pláni a jako ve snu se řítily k němu, jako by ho chtěly strhnout z oblohy. V jediném příšerném okamžiku vše bíle zjasnělo – doslova mu zbělely všechny smysly – a napojení na paměť skončilo nečekaným zavřeštěním, až Sylveste téměř vykřikl existenčním šokem, když se jeho vědomí zprudka vrátilo do těla.

Jakmile se vzpamatoval, měl pořád ještě dost času zaregistrovat, jak se Aliciny rty bezhlesně pohybují a na tváři se jí zračí něco, co mohla být bázeň a stejným dílem i hrůza z toho, co okamžik před smrtí zjistila – že se celou dobu mýlila.

Pak se její obraz rozplynul v elektromagnetickém šumění.

***

„Teď aspoň víme, že je šílený,“ řekla Kuriová o hodně později. „Pokud ho tohle nepřesvědčilo, že je šílenství přiblížit se ke Kerberu třeba jen o kilometr, nepřesvědčí ho už nic.“

„Zřejmě to mělo přesně opačný účinek,“ zašeptala Voljovová navzdory relativnímu bezpečí pavoučího modulu. „Doposud měl pouhé podezření, ale teď se ujistil, že je tam něco, co stojí za průzkum.“

„Stroje vesmířanů?“

„Jistě. A možná bychom mohly dokonce odhadnout i jejich účel. Kerberos zcela jasně není skutečný asteroid. V nejlepším případě je to planetka plná strojů a obalená umělou slupkou. Tím se vysvětluje, proč Lorean nenašel kráter vyrytý dopadem komety – slupka se pravděpodobně sama opravila, než přiletěli blíž.“

„Nějaká kamufláž?“

„Vypadá to tak.“

„Tak proč zbytečně přitahovat pozornost útokem na sondy?“

Voljovová si už evidentně tuhle záležitost promyslela. „Ta iluze může být pravděpodobně odhalena ze vzdálenosti menší než zhruba kilometr. Usuzuji, že sondy byly zničeny krátce před tím, než by stejně zjistily pravdu, takže planeta tím nic neztratila, ale naopak získala nějaké suroviny.“

„Ale proč? Proč obklopovat planetu falešnou slupkou?“

„Nemám nejmenší představu. Mám však silné podezření, že ani Sylveste ne, proto bude o to naléhavěji žádat, abychom se k ní přiblížili.“ Ještě víc ztišila hlas. „Vlastně mě už požádal, abych vymyslela strategii.“

„Jakou strategii?“

„Jak ho dostat dovnitř Kerbera.“ Odmlčela se. „Ví o zbraňových kompletech. Domnívá se, že postačí k oslabení strojů pod vymezenou zónou kůry. Pochopitelně bude zapotřebí mnohem víc…“ Její tón se změnil. „Myslíš, že ta tvá Mademoiselle tušila, že vyrukuje s tímhle plánem?“

„Dala mi zcela jasně na srozuměnou, že se Sylveste nesmí dostat na palubu Nostalgie.“

„Tohle ti řekla, než ses k nám připojila?“

„Ne, až potom.“ Pověděla Voljovové o implantátu, který má v hlavě, a jak jí Mademoiselle zkopírovala svého zástupce do lebky, aby jí pomáhal při plnění úkolu. „Byla mi na obtíž.

Ale dosáhla toho, že jsem byla imunní proti tvému upevňování loajality, za což bych jí měla být nejspíš vděčná.“

„Proces upevňování loajality účinkoval, jak bylo zamýšleno,“ řekla Voljovová.

„Ne, jen jsem to předstírala. Mademoiselle mi radila, co mám říct a kdy, a nejspíš to nedělala špatně, protože jinak bychom si tady teď nepovídaly.“

„Nemohla však vyloučit možnost, že proces částečně působil, ne?“

Kuriová znovu pokrčila rameny. „Záleží na tom? Copak je teď nějaká loajalita důležitá? V podstatě jsi mi naznačila, že čekáš, až Sadžaki udělá chybný krok. Jediné, co drží tuhle posádku pohromadě, je Sylvestova vyhrůžka, že nás všechny zabije, pokud neuděláme, co chce. Sadžaki je megaloman, možná si měl prověřit procesy, které aplikoval na tebe.“

„Bránilas mě proti Sudžikové, když mě chtěla zabít.“

„Jo, to jsem udělala. Ale kdyby mi řekla, že jde po Sadžakim, nebo dokonce po tom hlupákovi Hegazim, nevím, co bych jí odpověděla.“

Voljovová to chvíli zvažovala. „Dobrá,“ řekla nakonec. „Připouštím, že záležitost s loajalitou je diskutabilní. Co pro tebe implantát ještě udělal?“

„Když jsi mě připojila na střelecké prostředí, Mademoiselle využila rozhraní a napíchla se nebo spíš zkopírovala se tam. Předpokládám, že chtěla získat tolik moci nad lodí, kolik bylo možné, a střelecké prostředí bylo jediné místo, kudy se mohla dostat dovnitř.“

„Skrze hardwarovou architekturu se nemohla dostat nikam jinam.“

„Taky že nedostala. Pokud vím, nikdy neovládla žádnou sekci, jenom zbraně.“

„Chceš říct – ten zdivočelý zbraňový komplet?“

„Jo, ten ovládla, Iljo. Nemohla jsem ti to tehdy říct, ale věděla jsem, co se děje. Chtěla zabít Sylvesta z dálky, ještě než jsme vůbec dorazili k Obrodě.“

„Mám za to,“ řekla Voljovová s hlubokou odevzdaností, „že to má jakýsi zvrácený smysl. Ale použít takovou zbraň k zabití jediného člověka… Měla bys mi vysvětlit, proč tak strašně potřebovala, aby zemřel.“

„Nebude se ti to líbit. Zvláště teď, když se můžeme přetrhnout, abychom mu vyhověli.“

„Prostě mi to řekni, Kuriová.“

„Řeknu, řeknu. Ale je tu ještě jedna věc. Jeden faktor, který všechno komplikuje. Asi už o něm víš. Říká si Krádce slunce.“

Voljovová se zatvářila, jako by se jí otevřelo zhojené zranění, jako by se jí čerstvě zacelená jizva roztrhla jako řídká látka.

„Ale ne,“ zašeptala po chvíli. „Zase to jméno.“

21

Cestou k soustavě Hádes-Kerberos, 2566

Sylveste vždycky věděl, že ten okamžik nastane. Doposud se mu však dařilo vyloučit ho z myšlenek. Sice si byl vědom, že ho to čeká, ale nezabýval se tím, co to skutečně obnáší, jako by matematik ignoroval chybný výsledek, dokud by důkladně nezkontroloval všechny rovnice, zda v nich nejsou nejen očividné rozpory, ale ani nejmenší chybička.

Sadžaki trval na tom, že na kapitánovu palubu půjdou sami, Pascale i dalším členům posádky zakázal, aby je doprovázeli. Sylveste se s ním nepřel, přestože by měl manželku raději s sebou. Poprvé byl se Sadžakim sám, a jak výtah projížděl lodí, uvažoval, o čem by spolu mohli mluvit, hledal nějaké jiné téma než tu zrůdnost, k níž se blížili.

„Ilja tvrdí, že její stroje budou na palubě Loreanu potřebovat ještě tři čtyři dny,“ začal Sadžaki. „Opravdu chcete, aby v tom pokračovala?“

„Bez nejmenších pochyb,“ řekl Sylveste.

„Tak nemám na vybranou, než vašemu přání vyhovět. Zvážil jsem okolnosti a rozhodl se, že budu vaší hrozbě věřit.“

„Domníváte se, že jsem to už nepochopil? Znám vás příliš dobře, Sadžaki. Kdybyste mi nevěřil, přinutil byste mě, abych se kapitánovi věnoval, ještě na oběžné dráze kolem Obrody… A pak byste se mě tiše zbavil.“

„Kdepak, kdepak.“ V triumvirově hlase zaznělo pobavení. „Podceňujete mou zvědavost. Myslím, že bych si vás vychutnal, jako si vás vychutnávám teď, abych zjistil, kolik je na té vaší teorii pravdy.“

Sylveste mu za mák nevěřil, ale ani neviděl důvod, proč to dál rozebírat. „A jak pravdivá vám připadá nyní, když jste viděl Alicin palubní deník?“

„Ten lze snadno padělat. Poškození lodě mohlo být způsobeno samotnou posádkou. Nepřesvědčíte mě úplně, dokud z Kerbera něco nevyskočí a nezaútočí to na nás.“

„Mám podezření, že vaše přání bude splněno,“ poznamenal Sylveste. „Za čtyři nebo pět dní. Pokud není Kerberos jenom mrtvá planetka.“

Víc si toho už neřekli, dokud nedorazili k cíli.

Ačkoli kapitána Brannigana již několikrát viděl, pořád ho šokovalo, co se z něho stalo. Připadalo mu, jako by tu scénu dosud nespatřil, což se téměř rovnalo pravdě, protože tady byl prvně s opravenýma očima. Ale nebylo to jenom tím, že mu Calvin obnovil zrak díky vynikajícímu vybavení ošetřovny Nostalgie nekonečna. Kapitán se od poslední návštěvy znatelně změnil. Jako by se rychlost jeho rozpínání zvýšila, jako by choroba začala spěchat – podobně jako Nostalgie, která se řítila ke Kerberu – k nějakému stavu, který nedokázal ani odhadnout. Sylveste si pomyslel, že je za pět minut dvanáct. Pokud není pozdě. Pokud vůbec ještě může nějaký zásah kapitána zachránit.

Byl v pokušení domnívat se, že tohle zrychlení je významné, možná dokonce symbolické. Brannigan byl koneckonců nemocný desítky let, pokud se ovšem jeho stav dal nazvat nemocí, a přesto si jeho choroba vybrala právě tuto dobu pro vstup do nové fáze. Ale to byl nesprávný pohled. Sylveste musel vzít v úvahu fakt, že se z kapitánova relativistického pohledu jedná o pouhou hrstku roků. Stávající urychlení bylo pravděpodobnější, než se zdálo, nebylo na něm nic zlověstného.

„Jak to bude vypadat?“ zeptal se Sadžaki. „Zvolíme stejný postup jako minule?“

„Zeptejte se Calvina, ten to bude řídit.“

Sadžaki pomalu přikývl, jako by mu to teprve teď došlo. „Měl byste k tomu říct své, Dane. Bude přece pracovat vaším prostřednictvím.“

„Právě proto si nemusíte dělat starosti s mými pocity. Nebudu dokonce ani přítomen.“

„Co se mi to snažíte namluvit? Vy u toho budete, Dane. A pokud si dobře pamatuji, budete rovněž při plném vědomí. Možná nebudete velet, ale účastnit se budete určitě. A nebude se vám to líbit – tohle si také pamatuji.“

„Jaký je z vás najednou odborník.“

„Kdyby nebyla pravda, že propojení tolik nenávidíte, proč byste před námi utíkal?“

„Neutíkal jsem. Neměl jsem ani možnost někam utéct.“

„Nemluvím o době, kdy jste byl uvězněn. Mluvím o tom, proč jste v prvé řadě přiletěl na Obrodu. Co to bylo, když ne útěk před námi?“

„Třeba jsem měl jiné důvody.“

Sylvestovi se přestalo zamlouvat, jakým směrem se výslech ubírá, ale sotva ho to napadlo, triumvir toto téma opustil, jako by ho omrzelo. Řekl si, že Sadžaki stojí pevnýma nohama v přítomnosti, ale myslí pouze na budoucnost. Minulost jako by mu připadala nudná. Nezabýval se motivy lidského chování, ani ho nezajímalo, co by bylo, kdyby bylo kdyby. Jako by ani nebyl schopen tyto záležitosti opravdově chápat.

Sylveste slyšel, že Sadžaki také navštívil Přetvářeče. Nepočítal-li svoji návštěvu před výpravou k Zahaleným, existoval pouze jediný důvod, proč k nim zavítat. Tím důvodem byla touha podrobit se neurotransformaci, otevřít mysl novým stavům vědomí, nedosažitelným prostředky lidské vědy. Říkalo se, ale možná to byly jen fámy, že se žádná transformace neobejde beze ztráty, že neexistuje jediné přetvoření lidské mysli, které by nemělo za následek ztrátu nějaké schopnosti.

Ostatně, v lidském mozku je pouze konečné množství nervových buněk a odpovídající konečné množství neuronových spojů. Přetvářeči tuto síť dokázali měnit, avšak původní propojení vzalo zasvé.

Možná sám něco ztratil, avšak pokud k tomu došlo, nebyl si vědom, že by mu něco chybělo. V Sadžakiho případě to mohlo být zjevnější. Jako by se mu nedostávalo instinktivního porozumění lidské povaze, téměř jako by byl autista. V jeho projevu byla jakási vyprahlost, ale člověk to zjistil teprve tehdy, když mu věnoval náležitou pozornost.

V Calvinových laboratořích na Žlutozemi Sylveste kdysi hovořil s jedním z historicky prvních, a proto patřičně střežených počítačových systémů. Vznikl v éře prvopočátečního rozkvětu výzkumů umělé inteligence, snad několik století před Vrcholným prozřením. Měl napodobovat přirozené lidské myšlení a během základních testů se mu to dokonce dařilo, odpovídal na dotazy se zdánlivým sebeuvědoměním. Iluze však nepřežila několik dalších otázek, člověk dříve či později zjistil, že stroj směruje konverzaci co nejdál od sebe, že se vyhýbá nepříjemným otázkám s lhostejností sfingy.

U Sadžakiho to nebylo tak patrné, ale měl z něj pocit stejné vyhýbavosti. Nebyl v tom ani zvlášť obratný, nesnažil se lhostejnost k okolí zamaskovat, jako to naopak dělají sociopatické osobnosti, nesnažil se pod vnějšími projevy skrýt vnitřní nevyváženost. Ale proč by měl vůbec popírat svou přirozenost? Neměl co ztratit, svým způsobem nebyl o nic větší podivín než celá posádka Nostalgie nekonečna.

Sadžaki stroze požádal loď, aby promítla Calvinovu beta-simulaci na kapitánovu palubu, jako by se Sylvesta nikdy nevyptával, co ho přivedlo na Obrodu.

Postava v křesle se objevila téměř okamžitě. Jako obvykle předvedl Cal svým divákům krátkou pantomimu, jak se probouzí, protahoval se a rozhlížel, avšak bez záblesku skutečného zájmu.

„Začínáme?“ zeptal se. „Mohu do tebe vstoupit, synu? Nástroje, které jsem použil při opravě tvých očí, jako by mi otevřely dveře do skutečného světa. Poprvé za celá léta jsem si uvědomil, co mi vlastně chybí.“

„Ještě nezačneme,“ řekl Sylveste. „Tohle je pouhé – jak to nazvat? – zkušební kopnutí.“

„Tak proč mě obtěžuješ?“

„Protože jsem v poněkud nepříjmené situaci, neboť potřebuji tvou radu.“

Zatímco mluvil, ze tmy chodby vyjeli na pásových podvozcích dva servulové. Z lesklých trupů jim trčelo množství specializovaných manipulátorů a čidel. Ačkoli roboti byli antisepticky čistí a nablýskaní, vypadali přinejmenším tisíc let staří, jako by je právě pustili z muzea.

„Není na nich nic, čeho by se mohl dotknout mor,“ řekl Sylveste. „Žádné součástky tak malé, aby nebyly viditelné pouhým okem, žádné replikátory, žádné samoopravovací nebo přetvarovávací systémy. Všechna kybernetika je jinde, kilometry daleko v lodi, propojení je provedeno optickým spojením. Nedotkneme se kapitána ničím, co se může zkopírovat, dokud nepoužijeme retrovirus Voljovové.“

„Velmi uvážlivé.“

„Pochopitelně,“ řekl Sadžaki, „při jemné práci budete muset vést skalpel sám.“

Sylveste se dotkl svého spánku. „Mé oči nejsou tak imunní. Musíš postupovat velmi opatrně, Cale. Jestli je zasáhne mor…“

„Budu víc než opatrný, věř mi, hochu.“ Calvin, trůnící v křesle mohutném jako menhir, zvrátil hlavu a zachechtal se smíchem opilce, jehož pobavilo vlastní čtveráctví. „Kdyby ti vybuchly oči, ani já bych neměl příležitost dát si věci do pořádku.“

„Jsem rád, že si uvědomuješ riziko.“

Servulové přikodrcali až ke kapitánovi, který snad kdysi připomínal roztříštěného anděla. Už to zdaleka nevypadalo, že se porost vyplazil z mrazáku jako ledovec, ale jako by soptící vulkán na vteřinu zamrzl ve stroboskopickém záblesku. Rozbíhal se do stran až ke stěnám, natahoval se desítky metrů daleko do chodby. V blízkosti těla vytvářel stříbrné válce tlusté jako kmeny vzrostlých stromů, třpytily se jako obalené drahokamy, nejasné mihotání naznačovalo utajenou, ale neobyčejně pilnou aktivitu. Válce se postupně větvily do nepřehledné změti, jež na okraji zjemněla jako krajka, aby bez znatelného přechodu vnikla do výživné půdy – do samotné lodě. Světlo na tom vlásení nádherně opalizovalo jako olej na vodě.

Lesklí servulové, rozmístění sotva metr po stranách zničeného mrazáku, bezmála splývali se stříbřitou masou kapitána. Vzduch byl suchý, na palubě pořádně mrzlo. Kdyby se Sylveste dotkl holou rukou libovolné části kapitánovy kryogenické jednotky, zůstala by na ní jeho kůže a zanedlouho by byla začleněna do chimerické hmoty moru. Než začne skutečná operace, budou muset kapitána ohřát, aby vůbec mohli pracovat. Tavomor se pochopitelně okamžitě chopí příležitosti a zrychlí transformaci, ale jiný způsob neexistoval, při současné teplotě byly všechny jemnější nástroje naprosto neovladatelné.

Roboti vysunuli paže zakončené snímači jaderné magnetické rezonance, aby mohli nahlédnout hluboko pod povrch morové nákazy. Sylveste potřeboval rozlišit strojové a chimerické vrstvy od organické hmoty, jež kdysi bývala člověkem. Přikázal servulům, aby zobrazení předávali přímo jeho očím, a spatřil nafialovělý povlak navršený na kapitánu Branniganovi. Pouze se značným úsilím rozeznal zbytky lidského těla, z něhož se stalo tohle monstrum, jako přízračné obrysy původní malby pod přemalovaným plátnem. MRI diagnostikování pokračovalo, detaily se prokreslovaly ostřeji a tělo prosvítalo stále jasněji. V té chvíli už stěží dokázal potlačit hrůzu z toho, nač hledí, ale přesto zíral dál.

„Kde máme, chci říct, kde chceš začít?“ zeptal se Calvina. „Budeš léčit člověka nebo opravovat stroj?“

„Jedno ani druhé,“ odpověděl Cal suše. „Budeme prostě a jednoduše pracovat na kapitánovi. Dávno překročil obě kategorie.“

„Skvěle jste to pochopil.“ Sadžaki ustoupil od mrazivé scény, aby Sylvestovi umožnil nerušený výhled. „Již to není záležitost uzdravování nebo opravování. Já bych to nazval restaurování.“

„Ohřejte ho,“ požádal Calvin.

„Cože?“

„Slyšel jste. Chci, abyste ho ohřál – jen dočasně, to vás ujišťuji, než odebereme bioptický materiál. Pokud vím, Voljovová se omezila na výzkum okrajů nákazy. Bylo to od ní přičinlivé. Vzorky, které získala, jsou neocenitelným ukazatelem růstových fází a bez nich by pochopitelně nemohla vytvořit svůj retrovirus. Ale nyní se musíme dostat do jádra našeho problému, kde je dosud živé maso.“

Calvin se usmál, zřetelně si vychutnával zhnusení, jež se objevilo na Sadžakiho tváři. Takže mu přece jen zbyla trocha empatie, pomyslel si Sylveste, nebo alespoň její atrofovaný pahýl. Na okamžik pocítil s triumvirem soucit.

„Co vás tam tak zajímá?“

„Pochopitelně jeho buňky.“ Calvin pohladil vyřezávanou opěrku křesla. „Tavomor údajně taví naše implantáty a mísí je s masem tím, že rozvrací jejich replikační aparát. Já se domnívám, že to jde mnohem dál. Snaží se vytvořit hybridní formu, pokouší se dosáhnout harmonie mezi živým a kybernetickým. A právě to tady teď dělá. Není to nic zlovolnějšího, než snaha zkřížit kapitána s jeho vlastní kybernetikou a s lodí. Je to téměř laskavé, téměř umělecké, téměř cílevědomé.“

„Nemluvil byste tak, kdybyste byl na jeho místě,“ řekl Sadžaki.

„Jistěže ne, proto mu chci pomoci. A proto potřebuji nahlédnout do jeho buněk. Chci vědět, zda se nákaza dotkla jeho DNA, jestli se pokusila zmocnit jeho genetického kódu.“

Sadžaki natáhl ruku k ohnisku mrazu. „V tom případě se dejte do práce. Máte svolení ho ohřát. Ale jen na nezbytnou dobu. Potom musí být znovu zmražen, dokud nenastane čas operace. A nechci, aby vzorky opustily tuto palubu.“

Sylveste si všiml, že se triumvirovi chvěje ruka.

***

„Za všechno může válka,“ řekla Kuriová v pavoučím modulu. „Alespoň v tom mám jasno. Říkali jí Soumračná válka. Bylo to hodně dávno. Před miliony let.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Mademoiselle mi dala lekci z galaktické historie, jen abych pochopila, co je v sázce. A taky jsem to pochopila. Nemůžeš prostě přijmout, že pomáhat Sylvestovi není dobrý nápad?“

„Takový názor zastávám od začátku.“

To si vykládej někomu jinému, pomyslela si Kuriová. Voljovová byla na soustavu Hádes-Kerberos až dětinsky zvědavá, dokonce i teď, když věděla, jak je nebezpečná. Vlastně o to víc. Předtím byla záhadou pouze nezvyklá charakteristika neutrin. Nyní na vlastní oči viděla zařízení vesmířanů na Aliciných záznamech. Kdepak, v některých ohledech planetka Voljovovou fascinovala stejně jako Sylvesta. Rozdíl byl v tom, že Voljovová prozatím dokázala střízlivě uvažovat a stále si zachovala alespoň zbytek zdravého rozumu.

„Nedokázaly bychom přesvědčit Sadžakiho, jak je to riskantní?“

„Nejpíš ne. Příliš mnoho jsme mu zatajily. Už jen za to by nás zabil. Pořád mi dělá starosti, že tě chce skenovat. Zrovna nedávno se o tom zase zmínil. Podařilo se mi ho od toho odradit, ale…“ Voljovová si povzdechla. „V každém případě teď situaci ovládá Sylveste. Co Sadžaki chce nebo nechce, je téměř nepodstatné.“

„Tak se musíme dostat k Sylvestovi.“

„K ničemu to nebude, Kuriová. Racionální argumenty ho nezviklají – a bojím se, že to, cos mi řekla, ani žádné argumenty nejsou.“

„Ale ty tomu věříš.“

Voljovová zvedla ruku. „Něčemu věřím, ale to není totéž. Byla jsem svědkem několika událostí, o kterých tvrdíš, že je chápeš, jako byl incident se zbraňovým kompletem. A taky teď víme, že jsou do toho zapleteny síly vesmířanů, což mi znemožňuje pustit tvou historku o Soumračné válce z hlavy. Ale pořád ještě nemáme nic, co by aspoň připomínalo celkový obraz.“ Odmlčela se. „Možná, až dokončím analýzu té střepiny…“

„Jaké střepiny?“

„Kterou do tebe vložil Manukjan.“ Voljovová jí o tom úlomku železa řekla všechno, co sama věděla. „Když jsem tě poprvé prohlížela, domnívala jsem se, že je to jen kousek šrapnelu z doby tvé vojenské služby. Divila jsem se, proč ho vaši doktoři nevytáhli už tenkrát. Mělo mě hned napadnout, že je to divné, ale očividně to nebyl funkční implantát, jenom kus zubatého kovu.“

„Ještě jsi nezjistila, co to je?“

„Ne, já…“

Pravda byla taková, jak se Kuriová dozvěděla, že ta střepina skrývala mnohá tajemství, jež se nedala rozeznat okem. Slitina to byla velmi neobvyklá, dokonce i pro Voljovovou, která znala hodně zvláštní slitiny. Objevila v ní podivné trhliny, které nezavinilo jednorázové namáhaní. Ty bizarní nanovzory způsobila únava materiálu.

„Už to skoro mám,“ dodala Voljovová.

„Možná se dozvíme, co potřebujeme. Nejdůležitější problém to však nezmění. Nemůžu udělat to jediné, co by nás dostalo ze všech potíží, že ne? Nemůžu zabít Sylvesta.“

„Ne. Ale kdyby se sázky zvýšily, kdyby bylo naprosto jasné, že musí být zlikvidován, potom budeme muset tohle východisko zvážit, i se všemi důsledky, které z něj plynou.“

Kuriové chvíli trvalo, než jí došel pravý význam těch slov. „Vražda by byla zároveň naše sebevražda.“

Voljovová zarputile přikývla. „Do té doby budu ze všech sil plnit Sylvestova přání, abych nás všechny nestrhla do záhuby.“

„Právě tohle pořád nechápeš. Nejde o to, že všichni zemřeme, pokud útok proti Kerberu nedopadne dobře, což si nejspíš myslíš. Neustále ti opakuju, že se stane něco strašného, i když útok vyjde. Právě proto Mademoiselle chtěla, abych ho zabila.“

Voljovová pomalu zavrtěla hlavou a pronesla tónem, jako když matka kárá dítě: „Nemůžu začít vzpouru jen na základě mlhavých předtuch.“

„Tak musím začít sama.“

„Buď opatrná, Kuriová. Buď opravdu hodně opatrná. Sadžaki je mnohem nebezpečnější, než si vůbec dokážeš představit. Čeká na jakoukoli záminku, aby ti rozlouskl hlavu a podíval se, co máš uvnitř. Možná ani na žádnou čekat nebude. Sylveste je… Já nevím. Taky bych si dvakrát rozmyslela, než bych mu zkřížila cestu. Zvláště teď, když zachytil pach kořisti.“

„Takže se k němu musíme dostat nepřímo. Přes Pascale. Chápeš? Všechno jí řeknu, pokud usoudím, že ho dokáže přivést k rozumu.“

„Nebude ti věřit.“

„Mohla by, když mě podpoříš, Iljo. Uděláš to?“

Triumvir Voljovová na Kuriovou dlouho hleděla a málem se už chystala k odpovědi, když vtom náramek zacvrlikal. Povytáhla si rukáv a pohlédla na displej. Potřebovali ji na můstku.

Velitelský můstek se jako vždy zdál příliš velký pro těch pár lidí rozsazených v obrovské, nadbytečné prostoře sálu. Dojímavé, pomyslela si Voljovová a minutku zvažovala, nemá-li přivolat některé drahé zesnulé, aby aspoň trochu zaplnili kruhové řady a dodali této chvíli špetku slavnostního rázu. Ale nehodilo by se to. Navzdory úsilí, které tomuto projektu věnovala, necítila ani nejmenší vzrušení. Nedávné diskuse s Kuriovou v ní umlčely poslední zbytky pozitivních pocitů, které k akci měla. Kuriová bude mít nejspíš pravdu. Skutečně podstupují neúměrné riziko už jenom tím, že k dvojici Hádes-Kerberos přiletěli, ale s tím nemohla nic dělat. Nešlo jen o hrozbu, že Nostalgie nekonečna bude zničena. Podle Kuriové by pro posádku bylo dokonce lepší, kdyby se Sylvestovi podařilo dostat do Kerbera, protože by to mohla přežít…, ale jejich krátkodeché štěstí by bylo jen začátkem něčeho mnohem, mnohem horšího. Jestliže na tom, co jí Kuriová vyprávěla o Soumračné válce, byla jen půlka pravdy, tak to může být opravdu hodně zlé. Nejen pro Obrodu a soustavu Delty Pavonis, ale pro celé lidstvo.

Chystala se udělat něco, z čeho se mohla vyklubat největší chyba v její kariéře, ale vlastně to nebyla výhradně její chyba, protože neměla na vybranou.

„Doufám, Iljo,“ ozval se triumvir Hegazi, který na ni shlížel ze svého křesla, „že to bude stát za to.“

Také v to doufala. Rozhodně však neměla v úmyslu projevit nejistotu zrovna před Hegazim. „Mějte na paměti,“ řekla všem, „že jakmile začnu, nebude cesty zpátky. Bude to nebezpečné pro všechny. Můžeme vyvolat okamžitou Kerberovu odezvu.“

„Nebo taky ne,“ řekl Sylveste. „Několikrát jsem vám opakoval, že k sobě nebude bezdůvodně přitahovat pozornost.“

„Jenom očekávám, že je vaše teorie správná.“

„Myslím, že našemu doktorovi můžeme věřit,“ řekl Sadžaki, který seděl vedle Sylvesta. „Vystavuje se stejnému nebezpečí jako my.“

Voljovová potlačila nutkání se vším skoncovat. Rozsvítila doposud temnou holografickou sféru a zaplnila ji reálným obrazem Loreanu. Nezdálo se, že by se změnil – trup byl stále proděravělý příšernými ranami způsobenými bezprostředně poté, co Kerberos zničil sondy. Ale uvnitř vraku pilně pracovaly stroje. Zpočátku jich bylo jen malé hejno, zplozené robotem, kterého tam Voljovová vyslala, aby našel Alicin palubní deník. Ale hejno se rychle rozrostlo, živilo se kovem z lodě, napojilo se přímo na zničené replikační, samoopravovací a přetvarovávací systémy, které se po útoku z Kerbera nespustily. Za den či dva po prvním oplodnění začaly další generace strojů pracovat na transformaci vnitřku i vnějšku světlohonce. Náhodný pozorovatel by si ničeho nevšiml, jenže každá práce produkuje teplo – a během posledních dní se teplota pláště mírně zvýšila, což prozrazovalo horečnou aktivitu pod povrchem.

Dotkla se náramku, znovu si ověřovala, že všechny údaje jsou v pořádku. Za okamžik to začne, už nemohla proces zadržet.

„Proboha,“ vyhrkl Hegazi.

Lorean se začal měnit, zbavoval se kůže. Velké kusy poškozeného pláště se odlupovaly, loď pomalu obklopoval rozšiřující se kokon úlomků. Pod ním, jako když had svlékne kůži, se objevil hladký krunýř. Transformace byla v podstatě velmi snadná – Lorean nebojoval, nevzdoroval replikačními kyberviry, neodporoval její tvarující ruce. Jestliže by přeformování Nostalgie bylo jako modelovat oheň, Lorean pro ni byl jen hlínou.

Úhel pohledu se přesunul, odpadávající trosky loď roztočily kolem podélné osy. Motory Spojených zůstaly připojeny a fungovaly, nyní je ovládala Voljovová prostřednictvím náramku. Pravděpodobně by už nedosáhly původního výkonu, ale rychlost světla nepotřebovala. Cesta, kterou světlohonec musel urazit – poslední cesta, kterou kdy urazí – byla až urážlivě krátká. Loď byla víceméně dutá, veškerý materiál byl stlačen do zesíleného kuželovitého trupu, jehož základna zůstala otevřená. Loď vypadala jako obrovitý špičatý náprstek.

„Dane, moje stroje našly mrtvá těla Alice a posádky. Většina cestujících ležela v mrazácích…, ale stejně útok nepřežili.“

„Díky za informaci.“

„Můžu je dopravit sem, jestli si přejete. Odložíme začátek akce a pošlu pro ně člun.“

Předpokládala, že Sylveste bude chtít čas na rozmyšlenou, ale odpověděl rychleji, než čekala: „Ne. Žádný odklad nepřichází v úvahu. Kerberos určitě zaznamenal, že se něco děje.“

„A mrtvoly?“

Když promluvil, vypadalo to, že navrhuje jediný rozumný způsob, jak s nimi naložit. „Ať letí dolů s lodí.“

22

Na oběžné dráze kolem Háda-Kerbera, heliopauza Delty Pavonis, 2566

Už to začalo.

Sylveste spojil prsty do stříšky a zahleděl se na světélkující hologram, který zabíral půlku kajuty. Pascale spala na posteli, ze stínu vystupovaly jen abstraktní křivky jejího těla. Seděl na zkřížených nohou na rohoži a vychutnával si nádherné opojení z několika gramů vodky, které vyrobila loď a které před chvílí vypil. Po letech nucené abstinence byla jeho tolerance na alkohol propastně nízká, což se v tuto chvíli ukázalo jako výhoda, neboť dokázal poměrně úspěšně vyloučit z mysli vnější svět. Vodka však neztlumila jeho vnitřní hlasy, naopak, jako by jich přibylo a získaly na naléhavosti. Zvláště jeden se dožadoval pozornosti, dorážel na něj otázkou, co vlastně na Kerberu chce hledat, co čeká, že tam najde. Neměl nejmenší představu. Odpověď chyběla, a náhle si připadal, jako by ve tmě sestupoval po schodišti, špatně si spočítal schody a s úlekem zjistil, že tam, kde měla být podlaha, je jen prázdnota.

Jako šaman, jenž rukama vyvolává mlžné duchy, probudil k životu planetárium. Hologram schematicky znázorňoval oblast kolem Háda, včetně oběžné dráhy Kerbera, až po mez, k níž se blížil světlohonec. V geometrickém středu trůnila temně rudá neutronová hvězda. Přestože měla průměr jen několik kilometrů, vévodila okolí, její gravitační pole zuřivě vířilo.

Ve vzdálenosti dvě stě dvacet tisíc kilometrů obíhaly Hádes dvakrát za hodinu sondy. Jakmile totiž důkladně prozkoumali Alicinu výpověď, dozvěděli se, že Lorean vyslal další výzkumné automaty k neutronové hvězdě a že byly zničeny v této vzdálenosti. Sylveste označil smrtonosnou hranici kolem temné hvězdy červeným kruhem. Kerberos zabíjel, jako by byl odhodlaný chránit tajemství Háda jako své vlastní. Další záhada – proč? Sylveste hledal odpověď, leč marně. Pochopil však, že tady se nedá nic předvídat, ani spoléhat na logiku. Pokud se těchto dvou pravidel bude držet, mohl by uspět tam, kde hloupé stroje jeho bývalé ženy zklamaly.

Kerberos kroužil kolem centrálního tělesa podstatně dál, devět set tisíc kilometrů daleko od Háda, jeden oběh mu trval čtyři hodiny a šest minut. Označil si jeho dráhu zeleně. To byla vůči Hádů bezpečná hranice, vyjma okolí samotného asteroidu.

Zbraň Voljovové, která kdysi bývala Loreanem, se teď přesouvala vlastní silou na nižší orbitu, dosud bez odezvy z Kerbera. Sylveste ani na okamžik nepochyboval, že něco tam dole o nich ví, že nepřetržitě sleduje, co zbraň udělá. Stačilo vyčkat, co se stane. Nastavil zmenšení planetária, až se na něm objevila i Nostalgie. Byla dva miliony kilometrů daleko od neutronové hvězdy, pouhých šest světelných sekund, sice v dosahu energetických zbraní, ale musely by být opravdu hodně velké, aby jí ublížily, samy zaměřovače by musely mít kilometry v průměru, aby dokázaly loď rozlišit. Žádně zbraně emitující čistý proud hmoty se jí nemohly na tuto vzdálenost dotknout, kromě mimořádně silného hromadného útoku relativistickými zbraněmi, ale to také nebylo pravděpodobné – zásluhou Loreanu zjistili, že planeta jedná rychle a diskrétně, nikoli hrubou palebnou silou, která by prozradila pečlivou kamufláž kůry.

Ano, pomyslel si, všechno se dá krásně předvídat. A právě to je past.

„Dane,“ zašeptala Pascale ospale, „je pozdě. Musíš si před zítřkem odpočinout.“

„Mluvil jsem nahlas?“

„Jako skutečný blázen.“ Očima nervózně přejela místnost osvětlenou hologramem. „Opravdu se to stane? Všechno mi to připadá tak neskutečné.“

„Ptáš se na tohle,“ ukázal na prostorovou mapu, „nebo na kapitána?“

„Nejspíš na obojí. Už nemůžeme obě záležitosti oddělovat. Jedna závisí na druhé.“

Sylveste se přesunul z rohože na postel a pohladil ji, náhle se v něm pohnuly staré, dávno pohřbené vzpomínky, které hýčkal po všechna ta léta, kdy byl vězněn na Obrodě. Pascale se jeho laskání poddala a za několik minut se již milovali, vášnivě, jako by měl nastat konec světa, jako by už nikdy takové okamžiky neměli prožít, a proto byla každá vteřina vzácná a jedinečná.

„Amaranti čekali tak dlouho,“ řekla Pascale, „a ubohý kapitán také. Nemůžeš je nechat čekat dál? Nemůžeš je ponechat jejich osudu?“

„Proč to po mně chceš?“

„Protože se mi nelíbí, co se s tebou děje. Copak necítíš, Dane, že jsi sem byl nasměrován? Nemáš pocit, že nejednáš podle vlastní vůle?“

„Už je příliš pozdě to zastavit.“

„Není! Moc dobře to víš. Přikaž Sadžakimu, ať hned loď otočí. Nabídni mu třeba, že vyléčíš kapitána, chceš-li, ale bojí se tě natolik, že přistoupí na jakékoli podmínky. Odleťme odtud, dřív než nám Kerberos provede totéž co Alici.“

„Nebyla na útok připravena. My ano, v tom je zásadní rozdíl. Navíc zaútočíme první.“

„Ať už je na Kerberu cokoli, rozhodně to nestojí za tohle riziko.“ Držela jeho obličej v dlaních. „Nechápeš, Dane? Vyhrál jsi. Prokázalo se, žes měl pravdu. Dostal jsi, cos vždycky chtěl.“

„Teď už to nestačí.“

Bylo jí chladno, ale ležela dál vedle něj, zatímco nakrátko zadřímal a zase se probouzel. Nepodařilo se mu hluboce usnout. Pascale ho téměř odhalila. Amaranti se nemuseli vkrádat do jeho myšlenek. Ani této noci ne. Chtěla, aby na ně navždy zapomněl. Jestliže to nebylo možné ani dřív, teď už vůbec ne. Zapudit je byť na pár hodin z mysli bylo nad jeho síly. Zdály se mu sny Amarantů. A kdykoli se probudil, což se stávalo často, za siluetou jeho ženy ožívala na stěnách křídla, zlověstná, vyčkávající křídla.

Takový byl předvečer začátku.

***

„Téměř nic neucítíš,“ pravil Sadžaki.

Zpočátku to byla skutečně pravda. Když triumvir začal skenování, Kuriová nic necítila, pouze lehký tlak přilby, která se jí pevně uzavírala kolem hlavy, aby mohly být skenovací přístroje co nejpřesněji zaměřeny. Slyšela tiché cvakání a kvílení, ale to bylo všechno, dokonce necítila ani brnění, které předvídala.

„Není to zapotřebí, triumvire.“

Sadžaki nastavoval parametry skeneru, vyťukával příkazy na směšně zastaralé klávesnici. Příčné řezy hlavou Kuriové – snímky s nízkým rozlišením – rychle vyskakovaly na displeji. „Tak se nemáš čeho bát, ne? Vůbec se nemusíš bát. Měl jsem tě proskenovat hned po naverbování. Má kolegyně byla pochopitelně proti tomu…“

„Proč teď? Co jsem provedla, že mi to děláte?“

„Blížíme se ke kritické situaci, Kuriová. Musím se ujistit, že můžu dokonale věřit každému členu posádky.“

„Jestli mi usmažíte implantáty, nebudu vůbec k použití!“

„Ale kdepak. Zapomeň na strašidelné historky Voljovové. Chtěla jenom přede mnou skrýt své výrobní tajemství, aby mě třeba nenapadlo, že dokážu zastat tutéž práci stejně dobře jako ona.“

Displeje zobrazily implantáty, drobné, geometricky uspořádané ostrůvky uprostřed amorfní hmoty mozku. Sadžaki vyťukal příkaz, skener se zaměřil na jeden implantát. Kuriové zabrnělo v hlavě. Vrstva po vrstvě se odlupovala a odhalovala stále složitější vnitřek, zvětšení narůstalo, jako když špionážní družice prohledává město a nejdříve zaostří na čtvrtě, potom na ulice a nakonec na detaily budov. Někde v té spleti byla uskladněna data, z nichž čerpala simulace Mademoiselle.

Od její poslední návštěvy uběhl dlouhý čas. Uprostřed bouře na Obrodě oznámila Kuriové, že umírá, prohrává válku proti Krádci slunce. Vyhrál Krádce slunce, nebo mlčení Mademoiselle pouze znamenalo, že věnuje veškerou energii vleklé válce? Nagornyj zešílel, jakmile se mu Krádce slunce usadil v hlavě. Čeká to také Kuriovou, nebo se v ní neprojeví tak nápadně? Možná se poučil z chyb s Nagorným – to byla znepokojivá myšlenka. Kolik z toho Sadžaki při skenování zjistí?

Vytáhl ji z její kajuty, přivedl s sebou Hegaziho, aby ho podpořil. Druhý triumvir mezitím odešel, ale přestože byla se Sadžakim sama, neměla v úmyslu postavit se mu na odpor. Voljovová ji varovala, že Sadžaki je silnější, než vypadá, a specialista na boj zblízka, jakým Kuriová byla, neměl nejmenších pochyb o tom, že by Sadžaki zvítězil.

Ve skenovací kabině panovala atmosféra mučírny. Kdysi zde vládla hrůza – možná už celá desetiletí ne, ale nikdy odtud docela nezmizí. Zařízení bylo prastaré, složité a děsivé, Kuriová druhý tak hrozivý aparát na lodi neviděla. Přestože byl skener mírně upraven, aby se zvýšila výkonnost, nedosahoval úrovně přístrojů, které měla na Skyově vítězství zpravodajská služba. Sadžakiho skener po sobě zanechával stopy neurálního poškození jako vyděšený lupič, který bezhlavě plení dům. Zařízení bylo jen o málo pokročilejší než destruktivní skenovací stroje, které použil Cal Sylveste v projektu Osmdesáti…, možná ani to ne.

Triumvir ji měl ve své moci. Zkoumá její implantáty, rozplétá jejich strukturu a načítá data… Až je bude mít, nastaví přístroje na dekódování mozkové kůry a začne jí z lebky vytahovat předivo neuronových řetězců. Kuriová se o hloubkovém skenování dozvěděla různé detaily již doma od agentů zpravodajské služby. Informace zafixované v dlouhodobé paměti tvoří takový propletenec, že je vůbec není snadné separovat. Ačkoli Sadžakiho vybavení nepatřilo k nejlepším, dalo se předpokládat, že má na generování paměťových stop prvotřídní programy. Během stovek let studia miliard lidských mozků vznikly statistické modely uchovávání podmíněných reflexů čili vzpomínek získaných zkušeností. Zjistilo se, že určité počitky jeví tendenci reflektovat do shluků nervových buněk, bazálních ganglií, i když jsou nadřazené mozkové oblasti zablokovány. Až na výjimečné případy jsou shluky neuronů v každém mozku jiné, informace v nich uložené však málokdy bývají zakódovány zásadně rozdílným způsobem, neboť příroda obvykle neplýtvá energií, aby vyzkoušela nezvyklé postupy. Statistické modely uměly poměrně úspěšně určit struktury a propojení ganglií, a následně zrekonstruovat vzpomínky.

Sadžakimu postačí identifikovat dostatečné množství ganglií a hierarchii jejich spojů a pak je zpracovat programy, aby vytáhl Kuriové z hlavy všechno, co potřebuje. Až bude mít čas, může její vzpomínky důkladně prostudovat.

Rozezněl se poplašný signál. Sadžaki pohlédl na displeje. Implantáty začaly svítit rudě, červená barva se rozlévala i do okolních oblastí mozku.

„Co se děje?“ zeptala se Kuriová.

„Indukční ohřev,“ odpověděl Sadžaki. „Implantáty se začínají zahřívat.“

„Neměl byste přestat?“

„Ještě ne. Voljovová je určitě zabezpečila proti útoku elektromagnetickým impulzem. Trocha termálního přetížení nezpůsobí nezvratné poškození.“

„Ale bolí mě hlava… Necítím se dobře.“

„Nepochybuji, Kuriová, že to vydržíš.“

Migréna přišla odnikud, ale brzy začala být nesnesitelná, jako by Sadžaki utahoval její hlavu ve svěráku. Teplota, která jí narůstala v lebce, musela být vyšší, než skener ukazoval. Sadžaki nejspíš nijak zvlášť nedbal o dobro svých klientů, a tak nastavil přístroje, aby ohlásily smrtící teplotu v mozku teprve tehdy, až bude příliš pozdě…

„Ne, Júdži-sane. Nevydrží to. Nech toho.“

Ten hlas jako zázrakem patřil Voljovové. Sadžaki se ohlédl ke dveřím. Musel si být vědom její přítomnosti dlouho před Kuriovou, ale nasadil výraz znuděné lhostejnosti.

„Copak je, Iljo?“

„Přesně víš, co je. Přestaň s tím skenováním, než ji zabiješ.“

Voljovová vstoupila do jejího zorného pole. Mluvila rozkazovačným tónem, ale Kuriová viděla, že není ozbrojená.

„Dosud jsem se nedozvěděl nic užitečného,“ protestoval Sadžaki. „Potřebuji ještě pár minut…“

„Ještě pár minut, a bude mrtvá.“ Voljovová s typickýrn pragmatismem dodala: „A její implantáty budou tak poškozené, že už je nikdy neopravím.“

Druhý následek dělal Sadžakimu určitě větší starosti než ten první. Provedl úpravu skeneru. Červená barva zbledla do méně děsivé růžové. „Myslel jsem, že implantáty jsou dostatečně zabezpečené.“

„Jsou to jen prototypy, Júdži-sane.“ Voljovová přistoupila k displejům a zkontrolovala je. „Ale ne… Jsi hlupák, Sadžaki. Zatracený hlupák! Přísahám, že už jsi je nejspíš poškodil,“ zabručela, jako by mluvila sama k sobě.

Sadžaki byl chvíli zticha. Kuriovou napadlo, zda se ožene a jediným prudkým úderem Voljovovou zabije. Ale triumvir se jenom zamračil a vypnul skener. Displeje ztmavly. Potom sňal Kuriové přilbu.

„Tvůj tón – a výběr slov – je naprosto nevhodný, triumvire,“ prohlásil Sadžaki.

Kuriová zahlédla, jak strčil ruku do kapsy a s něčím si pohrává – s něčím, co jí připomnělo injekční stříkačku.

„Málem jsi zničil našeho střelce,“ řekla Voljovová.

„Ještě jsem s Kuriovou neskončil. Ani s tebou, když na to přijde. Připojilas něco ke skeneru, že, Iljo? Upozornil tě, jakmile jsem ho zapojil. Velmi chytré.“

„Udělala jsem to, abych chránila náš majetek.“

„Jistě, samozřejmě…“ Sadžaki ponechal svou odpověď viset ve vzduchu jako skrytou hrozbou a tiše odešel ze skenovací kabiny.

23

Na oběžné dráze kolem Háda-Kerbera, heliopauza Delty Pavonis, 2566

Je to zvláštní situace, pomyslel si Sylveste. Za několik hodin začne Voljovová boj s podzemními obrannými systémy Kerbera, zbraň proti zbrani, virus proti viru, zatímco on se chystá do boje s tavomorem, který požírá – anebo bizarně zvětšuje, záleželo na tom, jak se na to člověk díval – kapitána Voljovové. Tato symetrie jako by naznačovala skrytý řád, do něhož nebyl zasvěcen. Neměl z toho dobrý pocit. Připadalo mu, jako by zjistil teprve uprostřed hry, do níž se zapojil, že pravidla jsou mnohem složitější, než si představoval.

Aby mohla Sylvestovým prostřednictvím pracovat Calvinova beta-simulace, musel se dostat do stavu polovědomí podobného náměsíčné strnulosti. Calvin s ním pohyboval jako s loutkou, přijímal smyslové vjemy skrze Sylvestovy oči a uši, napojil se přímo na jeho nervový systém. Dokonce i mluvil Sylvestovými ústy. Paralyzování neuroinhibitory bylo právě tak nepříjemné, jak se pamatoval odposledka.

Sylveste si představoval, že je stroj, do něhož Calvin vstoupil jako duch…

Pracoval – či spíše jeho ruce pracovaly – s analytickými přístroji na samém okraji porostu, přesto hrozilo nebezpečí, že se nákaza přenese na jeho vlastní implantáty. Dříve či později bude muset proniknout do hloubky, až ke kapitánu Branniganovi, to bylo nevyhnutelné, ale nechtěl na to myslet. Calvin prozatím využíval především jednoduché nemyslící servuly, ovládané odkudsi z lodě, ale i roboti snadno podléhali moru. Jeden servulus v blízkosti kapitána selhal a nyní už byl opleten jemnými kovovými vlákny. Přestože robot neměl molekulární komponenty, které by se daly zapracovat do kapitánovy proměnlivé matice, tavomor ho využil jako zásobárnu výživných látek. Proto se Calvin musel spokojit s nejprimitivnějšími nástroji, ale brzy se chystal na mor zaútočit jedinou zbraní, která na něj mohla působit, neboť se mu velmi podobala.

Sylveste cítil, jak Calvinovy myšlenky víří někde za jeho vlastními. Nedalo se to nazvat vědomím, simulace ovládající jeho tělo se pouze tvářila jako vědomá, ale na místě propojení s nervovým systémem vzniklo něco, co ten zmatek řídilo. Teorie a Sylvestova předpojatost to pochopitelně popíraly, ale jak jinak vysvětlit pocit rozdvojené osobnosti, který měl?

Neodvážil se Calvina zeptat, zda prožívá něco podobného, a stejně by jeho odpovědi nevěřil.

„Synu,“ ozval se Calvin, „čekal jsem na tuto vzácnou chvíli, abych si s tebou o něčem promluvil. Přestože jsem značně zneklidněn, nechtěl jsem o tom hovořit před našimi… klienty.“

Sylveste věděl, že Calvinův hlas slyší pouze on. V duchu odpověděl: „Ani teď není správný čas. Možná jsi to nepostřehl, ale vyšetřujeme pacienta.“

„A právě o tom s tebou chci mluvit.“

„V tom případě to zkrať.“

„Došel jsem k závěru, že nemáme uspět.“

Sylvestovy ruce, řízené Calvinem, nepřestaly během rozhovoru pracovat. Uvědomoval si, že nedaleko čeká Voljovová. V duchu řekl: „O čem to ksakru mluvíš?“

„Usoudil jsem, že Sadžaki je velice nebezpečný.“

„Skvělé. Tak to jsme dva. Přesto s ním ochotně spolupracuješ.“

„Byl jsem mu vděčný,“ připustil Calvin, „koneckonců mě zachránil. Ale pak jsem se na něj podíval z jiného úhlu a napadlo mě, zda není tak trochu šílený. Každý člověk se zdravým rozumem by nechal kapitána zemřít již před léty. Sadžaki, jak jsem ho kdysi znal, byl hluboce loajální, jenže tenkrát měla jeho akce na Branniganovu záchranu smysl, neboť byla naděje, že ho vyléčím.“

„A teď naděje není?“

„Ani Žlutozem, která měla značné zdroje, se nedokázala s tavomorem vypořádat. Celá planetární soustava byla sice zasažena útokem téhož viru, ale ještě po řadu měsíců existovaly izolované enklávy, kde lidé s technikou stejně pokročilou, jako máme zde, usilovně hledali protilék – a neuspěli. A navíc ani nevíme, jaké slepé uličky opustili a které postupy by mohly účinkovat, kdyby měli víc času.“

„Říkal jsem Sadžakimu, že potřebuje kouzelníka. To není můj problém, že mi nevěřil.“

„Kdepak, synu, problém je v tom, že ti věřil. Právě proto tvrdím, že nemáme uspět.“

Sylveste zjistil, že hledí na kapitána Brannigana. Calvin zcela uvážlivě nasměroval jeho pohled. Tváří v tvář tomu monstru jako by prožil náhlé osvícení a pochopil, že Calvin má naprostou pravdu. Mohou chorobu diagnostikovat a provést všechna potřebná vyšetření, aby určili, do jaké míry je kapitánovo maso zkažené, ale nikdy se nedostanou dál. Ať se pokusí o cokoli, ať už bude postup jakkoli chytrý, jakkoli vynalézavý, nikdy nemohou uspět. Anebo jim nebude dovoleno uspět, což bylo podstatnější. Ten druhý závěr byl nesmírně znepokojivý, protože pocházel od Calvina, který prohlédl, co bylo pro Sylvesta neprůhledné, a předložil mu to jako na talíři.

„Myslíš, že nás bude zdržovat?“

„Myslím, že už začal. Během našeho zdejšího pobytu se rychlost kapitánova růstu zvýšila, ale nevšímali jsme si toho, považovali jsme to buď za náhodu, nebo za přirozený průběh. Ale teď jsem přesvědčen, že ho Sadžaki ohřál.“

„Ano… Také mě to napadlo. Ale přišel jsi ještě na něco jiného, že?“

„Biopsie – vzorky tkáně, o které jsem požádal.“

Sylveste věděl, kam míří. Servulus, kterého poslali odebrat buněčné vzorky, byl nyní zpola pohlcený morem. „Nemyslíš si že selhal, že ne? Domníváš se, že to způsobil Sadžaki.“

„Sadžaki nebo někdo z posádky.“

Sylveste pohlédl na Voljovovou. „Ona?“

„Ne,“ zašeptal Calvin zbytečně, „Voljovová ne. To neznamená, že jí věřím, ale na druhé straně mi nepřipadá jako Sadžakiho oblíbenec.“

Voljovová k nim přistoupila. „O čem diskutujete?“

„Nechoďte moc blízko,“ varoval ji Calvin prostřednictvím Sylvesta, který pro tu chvíli nebyl sám za sebe schopen hovořit nahlas ani v duchu. „Při vyšetřování by se mohly uvolnit morové spory, které byste určitě nechtěla vdechnout.“

„Neublížily by mi,“ řekla Voljovová. „Jsem brezglívaja. Nemám v sobě nic, co by mohl mor napadnout.“

„Tak proč vypadáte tak ztuhle?“

„Protože je tu zima, svínskij něgoďáj.“ Odmlčela se. „Moment, s kým vlastně mluvím? S Calvinem, že? Tak to bych asi měla být trošku zdvořilejší. Koneckonců to nejste vy, kdo nás drží v šachu.“

Sylveste zjistil, že říká: „Jste velice laskavá.“

„Předpokládám, že už máte nějakou taktiku, nebo ne? Triumvira Sadžakiho by nepotěšilo, kdyby získal podezření, že se nesnažíte dodržet dohodu.“

„Triumvir Sadžaki může být docela klidně součástí celého problému,“ řekl Calvin.

Přistoupila ještě blíž, přestože se viditelně chvěla, neboť neměla termální oděv jako Sylveste. „Nejsem si jistá, jestli vaší poznámce správně rozumím.“

„Jste přesvědčena, že chce, abychom kapitána vyléčili?“

Vypadala, jako by jí uštědřil políček. „Proč by nechtěl?“

„Měl dost času, aby si zvykl na to, že velí. Ten váš triumvirát je fraška. Sadžaki je vaším kapitánem, ovšem kromě titulu, a vy i Hegazi to víte. Nevzdá se toho bez boje.“

Odpověděla příliš rychle, aby to znělo přesvědčivě: „Na vašem místě bych se soustředila na práci a přestala bych si dělat starosti s triumvirovými ambicemi. To on vás sem přivedl. Letěl světelné roky, aby získal vaše služby. Stěží by to udělal, kdyby nechtěl kapitána znovu dosadit na jeho místo.“

„Však už si zajistí, abychom neuspěli,“ řekl Calvin. „A jakmile selžeme, okamžitě najde jiné slibné řešení, někoho, kdo dokáže kapitána vyléčit, stačí ho jen najít. A než se nadějete, začne další pátrání trvající staletí.“

„Jestli tomu tak je,“ řekla pomalu, jako by se bála, že padne do nějaké léčky, „tak proč Sadžaki kapitána nezabil? To by mu přece zajistilo jeho postavení.“

„Protože by potom musel najít nějaké využití pro vás.“

„Využití?“

„Ano, jen se nad tím zamyslete.“ Calvin odložil nástroje a poodstoupil od kapitána jako herec, který se na forbíně chystá na monolog. „Úkol vyléčit kapitána je jediný bůh, jemuž jste schopni sloužit. Možná to kdysi mělo vést ke zdárnému konci… Ten konec však nepřicházel a po nějaké době na něm ani nezáleželo. Máte na lodi zbraně. Vím o všech, dokonce i o těch, o kterých nerada mluvíte. Prozatím slouží pouze k jedinému účelu – demonstrovat při vyjednávání vaši sílu, když například potřebujete získat někoho, jako jsem já, někoho, kdo se pokusí kapitána vyléčit, aniž by jeho uzdravení skutečně dosáhl.“

Sylveste byl rád, že Calvin na několik vteřin zmlkl, protože potřeboval nabrat dech a zvlhčit si rty. „Ale kdyby se Sadžaki stal kapitánem, co by následovalo? Proti komu byste vaše zbraně použili? Nezbylo by vám, než si nějakého nepřítele vymyslet. Možná by ani neměl nic, co byste chtěli – máte přece tuto loď, tak co víc potřebujete? Ideologického nepřítele? To je ošidné, protože jsem si všiml, že vám chybí jakákoli ideová náklonnost k čemukoli, snad kromě vlastního přežití. Ne, já se domnívám, že Sadžaki v hloubi duše ví, jak by to dopadlo. Ví, že kdyby se stal kapitánem, dříve či později by musel zbraně použít jen proto, že existují. A to nemám na mysli takový drobný zásah, jaký jste předvedli na Obrodě. Zašli byste až do krajnosti a použili každou z těch vašich oblud.“

Voljovová udělala na Sylvesta dojem, jak pohotově odpověděla: „V tom případě musíme být triumviru Sadžakimu vděční, ne? Nezabil kapitána, a proto tu hranici nemusíme překročit.“ Řekla to však jako ďáblův advokát, který se snaží omluvit jeho kacířství.

„Jistě, jistě,“ odpověděl Calvin váhavě, „nejspíš máte pravdu.“

„Nevěřím vám,“ řekla Voljovová s náhlým zápalem. „Kdybyste byl jedním z nás, zabývat se takovými myšlenkami by se rovnalo zradě.“

„Jak chcete. Jenže my jsme viděli důkazy, že Sadžaki léčbu sabotuje.“

Na okamžik jí probleskla tváří zvědavost, ale rychle ji potlačila. „Nezajímá mě váš stihomam, Calvine – předpokládám, že stále mluvím s Calvinem. Mojí povinností je dostat Dana na Kerberos a být vám nápomocna při léčbě. Diskuse na jakékoli jiné téma je zbytečná.“

„Takže jestli to správně chápu, máte u sebe ten retrovirus?“

Voljovová vytáhl z kapsy bundy fiolu. „Na vzorky moru, které jsem izolovala a kultivovala, účinkoval. Jestli to bude účinkovat na tohle, to je naprosto jiná otázka.“

Sylveste cítil, jak se jeho ruka vymrštila, aby chytila skleničku, kterou mu hodila. Matně mu připomněla fiolu, kterou měl v kapse na své svatbě.

„Je přímo potěšení s vámi spolupracovat,“ řekl Calvin.

Voljovová opustila Calvina či Dana Sylvesta (nebyla si tak úplně jistá, s kým mluvila), jakmile mu předala přesné instrukce pro použití protilátky. Je mezi námi vztah jako mezi lékárníkem a lékařem, pomyslela si. Vytvořila sérum, které v laboratoři účinkovalo, a mohla mu poskytnout podrobné směrnice týkající se aplikace, ale finální rozhodnutí, ty opravdové otázky života a smrti, závisely na úvaze lékaře a ona vůbec netoužila do toho zasahovat. Kdyby ostatně nebyl nejdůležitější právě léčebný postup, nebylo by v prvé řadě zapotřebí přivést Sylvesta na palubu. A její retrovirus tvoří pouze součást celé léčby, přestože se může ukázat jako rozhodující.

Jela výtahem zpátky na můstek a usilovně se snažila nemyslet na to, co jí Calvin (opravdu to byl on?) řekl o Sadžakim. Bylo to však těžké. Jeho závěry byly příliš logické, příliš rozumné. A co myslel tou údajnou sabotáží léčebného procesu? Už se málem zeptala, ale pak se lekla, že by třeba jeho argumenty nedokázala vyvrátit. Jak řekla – a vlastně to byla pravda – jenom o tom přemýšlet se rovnalo zradě. Jenže ona už se zrady v mnoha ohledech dopustila. Sadžaki pochybuje i o ní, to je očividné. Skutečnost, že nesouhlasila se skenováním Kuriové, byla jedna věc. Ale přikázat lodi, aby ji upozornila, jakmile Sadžaki přístroj zapojí, bylo něco úplně jiného – nešlo už pouze o přiměřený profesionální zájem, ale vypovídalo to o paranoidní podezíravosti, strachu a nenávisti. Naštěstí dorazila včas, skener nezpůsobil trvalé poškození. A pochybovala, že Sadžaki stihl zmapovat dostatek neurálních oblastí, aby získal víc než jen nejasné dojmy, nikoli konkrétní vzpomínky, které by obě usvědčily. Pomyslela si, že napříště bude triumvir rafinovanější. Nebylo by dobré, kdyby právě teď ztratila střelce.

Ale co když se Sadžaki obrátí rovnou proti ní? Co když se rozhodne, že ji proskenuje? Nerozpakoval by se to udělat, pokud by tím zároveň nezničil i ten zbytek rovnosti mezi triumviry. Sama žádné implantáty, které by mohl poškodit, neměla. A vzhledem k tomu, že práce na palubě Loreanu pokračuje automaticky, přestala být důležitá a potřebná.

Pohlédla na náramek. Střepinka, kterou vytáhla z Kuriové, jí pořádně zamotala hlavu. Znala už složení slitiny i míru deformace, a tak požádala loď, aby vzorek porovnala s odpovídajícími údaji v paměti. Správně tušila, že je to Manukjanův vzkaz, neboť střepina zcela jistě nepocházela ze Skyova vítězství. Ale loď pořád ještě hledala, nořila se do své paměti hlouběji a hlouběji, nyní procházela technická data ze dvou minulých staletí. Bylo sice absurdní hledat mezi takovými starožitnostmi…, ale na druhé straně, proč s tím teď přestat? Během několika hodin se loď dostane až do doby založení kolonie, k těm několika záznamům, které přetrvaly z časů Amerikánců. Může aspoň Kuriové oznámit, že provedla důkladné vyhledávání, i kdyby bylo bezvýsledné.

Vstoupila na můstek. Byla sama.

Rozlehlý sál byl temný, až na záři, kterou vrhala zobrazovací sféra, do níž byla promítnuta binární soustava Hádes-Kerberos. Na můstku nebyl nikdo z posádky (ti tři, kteří zůstali naživu, pomyslela si) a z archivu nebyli vyvoláni žádní mrtví, aby se s ní podělili o své názory v jazycích, jimiž už téměř nikdo nemluvil. Samota Voljovové vyhovovala. Nepřála si potkat Sadžakiho (zvláště jeho ne), ani Hegaziho společnost nepatřila k těm, které by zvlášť oceňovala. Nechtěla mluvit dokonce ani s Kuriovou, právě teď ne, protože by zase vyvstalo příliš mnoho otázek a její mysl by se obrátila k tématům, jimiž se nemínila zabývat. Chtěla být alespoň na pár minut sama a ve svém živlu, a přestože to bylo pošetilé, chtěla zapomenout na všechno, co hrozilo, že rozvrátí řád a změní ho v chaos.

Mohla být se svou krásnou zbraní.

Přetvořený Lorean klesal na nižší orbitu, aniž by vyprovokoval Kerberovu odpověď, byl pouze deset tisíc kilometrů nad povrchem planetky. Nazvala obrovský kuželovitý objekt „klínem“, protože tak vypadal a protože měl tuto funkci. Pro ostatní to byla prostě zbraň Voljovové, pokud se vůbec obtěžovali jí nějak říkat.

Klín byl čtyři tisíce metrů dlouhý, téměř stejné délky jako světlohonec, z něhož se zrodil. Uvnitř nebyl jednolitý, stěny tvořily jakousi včelí plástev, v níž byly uloženy soubory prvotřídních vojenských kybervirů, stavbou podobných protilátce, která měla být použita na kapitána. Větší energetické a palné zbraně byly zasazeny do dutin v plášti. Celá zbraň byla obalena několik metrů tlustou vrstvou hyperdiamantu, který bude obětován, neboť se při dopadu odpaří. Tlakové vlny se vyřítí po celé délce klínu, jakmile narazí na povrch, ale piezoelektrické krystaly se budou při mechanické deformaci postupně nabíjet energií, která bude přesměrována do zbraňových systémů. Rychlost nárazu bude relativně malá, méně než kilometr za sekundu, neboť klín bude vydatně brzdit krátce před tím, než prorazí planetární kůru. A ta kůra bude předem oslabena. Voljovová použije tolik palebné síly, kolik se odváží.

Vyzpovídala zbraň prostřednictvím náramku. Nebyla to nijak strhující konverzace. Osobnost zbraně byla pouze základní, nic víc se ani nedalo čekat, vždyť byla stará pouhé dny. V určitém smyslu to bylo dobře. Kdyby neměla zakrnělou mysl, mohla by začít uvažovat o své situaci. A jak si Voljovová připomněla, klín by stejně neměl příliš času, aby se radoval ze svého rozumu.

Podle údajů, které se roztančily ve sféře, byl klín dokonale připraven. Musela věřit tomu, co jí říkal stručný přehled, neboť zbraň pro ni byla v mnoha ohledech neznámá. Navrhla základní požadavky, ale hlavní práci odvedly automatické konstrukční programy, které nepovažovaly za nutné informovat ji o každém technickém problému, na nějž narazily, ani o způsobu, jak ho vyřešily. Přestože neznala všechny podrobnosti, stejně to bylo její dítě, vždyť ani žádná matka nezná přesné umístění každé arterie a nervu, nebo dokonce přesnou biochemii metabolismu svého potomka, přestože ho porodila. Odsoudila své dítě k brzké, příšerné smrti, která však v žádném případě nebude nesmyslná.

Náramek zacvrlikal. Čekala, že jí předá další technické informace o klínu, krátkou zprávu o nějaké úpravě na poslední chvíli, kterou provedly replikační systémy, jež uvnitř stále pracovaly.

Ale bylo to něco úplně jiného.

Loď našla odpovídající protějšek ke střepině. Musela nahlédnout do technických souborů starších dvou století, ale přesto ten protějšek našla. A kromě stop tlaku, k němuž muselo dojít až poté, co byla slitina vyrobena, souhlasil dokonale v rámci odchylek měření.

Stále ještě byla na můstku sama.

„Zobraz mi to,“ řekla Voljovová.

Do sféry se promítl hologram střepiny a zvětšeniny jednotlivých úseků, počínaje šedě vykreslenou zmučenou krystalovou strukturou, pořízenou elektronovým mikroskopem, a konče mnohobarevným snímkem ATM s rozmazanými a překrývajícími se elektronovými orbitaly. Rentgenostrukturní analýza a záznam získaný spektrografem vyskočily v oddělených oknech a soupeřily o její pozornost s množstvím souhrnných technických dat. Voljovovou výsledky příliš nezajímaly, dokonale je znala, protože většinu měření provedla sama.

Proto čekala, až se celý obraz přesune stranou a vedle se objeví grafika vzorku a sloupec podobných údajů. Ten kousek materiálu vypadal obdobně a na atomové úrovni byl totožný, avšak bez defektů. Složení, procento izotopů i vlastnosti krystalové mříže byly identické – vysoká hustota, vazba polymorfních struktur, nepochopitelné vláknité kombinace vrstveného kovu a legovacích komponentů. Něco yttria a skandia a stopové množství stabilizovaných transuranů dodávaly materiálu netušené vlastnosti. Přesto, pokud Voljovová věděla, byly na Nostalgii i podivnější hmoty, některé sama syntetizovala. Střepina byla sice neobvyklá, ale beze sporu šlo o lidskou technologii. Taková vrstvená vlákna byla typická pro výrobky Demarchů, stabilizované transuranové prvky byly v oblibě ve čtyřiadvacátém a pětadvacátém století.

Střepina se velmi podobala kusu trupu vesmírného plavidla vyrobeného v tom období.

Alespoň loď si to myslela. Ale co dělal kousek lodního trupu v těle Kuriové? Co tím chtěl Manukjan naznačit? Třeba se mýlí, třeba to nemá s Manukjanem nic společného, třeba je to jen náhoda. Ledaže by šlo o hodně zvláštní kosmickou loď…

Opravdu to tak vypadalo. Technologie byla typická pro určité období, avšak střepina byla v každém ohledu unikátní – materiál byl vyroben pro vyšší zátěž, než se vyžadovalo dokonce i pro vojenské účely. Když si Voljovová promyslela všechny výsledky, usoudila, že střepina mohla pocházet pouze z jediného typu lodě, z kontaktního plavidla, které patřilo Sylvestovu institutu pro výzkum Zahalených.

Odlišnosti v procentu izotopů prokázaly, že pocházejí z jedné konkrétní lodi, z kontaktního plavidla, které dopravilo Sylvesta na hranici Lascailleova záhalu. Na okamžik tohle odhalení vzalo Voljovové dech. Kruh se uzavíral, potvrdilo se, že Mademoiselle měla opravdu jakési spojení se Sylvestem. Ale to Kuriová věděla, což znamenalo, že vzkaz jí měl napovědět něco mnohem důležitějšího. Voljovová již tušila, oč jde, ale zdráhala se něčemu tak neskutečnému uvěřit. Nemůže to být ona, nebo snad ano? Nemohla přece přežít to, co se u Lascailleova záhalu stalo. Ale Manukjan vždycky Kuriové tvrdil, že svou zaměstnavatelku našel ve vesmíru. A bylo docela možné, že se maskovala jako hermetik, aby skryla znetvoření mnohem horší, než jaké jí mohl způsobit tavomor…

„Ukaž mi Carine Lefevrovou,“ řekla Voljovová, když si vzpomněla na jméno Sylvestovy kolegyně, která údajně zahynula u Záhalu.

Hleděla na tvář mladé ženy promítnutou do sféry, obrovitou jako obličej nějaké pohanské bohyně. Podle toho mála, co se dalo zahlédnout, byla oblečena podle žlutozemské módy za belle époque, slavného zlatého věku před tavomorem. Ta tvář jí byla povědomá, určitě ji už viděla. Jistě, znala ji z desítek historických dokumentů, které shodně tvrdily, že je dávno mrtvá, roztrhaná nepochopitelnými silami vesmířanů.

Už jí bylo jasné, co způsobilo deformaci střepiny. Silné gravitační vlny kolem Lascailleova záhalu zmáčkly hmotu tak, až krvácela.

Všichni si mysleli, že podobně skončila také Carine Lefevrová.

„Svínskij něgoďáj.“ Triumvir Ilja Voljovová už neměla žádné pochyby.

***

Jako dítě si Kuriová všimla, co se stane, když se dotkne něčeho horkého, třeba hlavně střelné zbraně, z níž právě vyletěl náboj. Nejprve ucítila záblesk varovné bolesti, ale natolik krátký, že to ani bolest nebyla, spíš výstraha před opravdovou bolestí, která měla následovat. A pak ta varovná bolest pominula a necítila nic, a v tom okamžiku od toho, co ji spálilo, rukou ucukla, ale už bylo pozdě. Přicházela opravdová bolest, a nedalo se s tím nic dělat, pouze se připravit na její nápor, jako se hospodyňka přichystá na obtížné hosty. Bolest pochopitelně nebyla nikdy moc zlá, protože obvykle ucukla včas, takže se jí neudělal ani puchýř. Ale pokaždé ji to udivilo. Pokud ta varovná bolest stačila – a vždycky stačila – na to, aby ruku odtáhla, jaký potom měla účel tsunami pravé bolesti, která následovala? Proč vůbec musela přijít, když už zprávu pochopila a dala ruku pryč? Později se dozvěděla, že tahle prodleva mezi dvěma bolestmi má rozumný fyziologický důvod, ale přesto jí to pokaždé připadalo téměř zlomyslné.

A zrovna tak se cítila nyní, když seděla v pavoučím modulu s Voljovovou, která jí právě řekla, že Mademoiselle je Carine Lefevrová. Jakmile tohle jméno vyslovila, nastal záblesk varovného šoku jako předzvěst budoucího, skutečného šoku, který teprve přijde. Byl to velmi jemný záblesk – a pak chvíli nic. Vzápětí ji to zavalilo plnou silou.

„Jak by to mohla být ona?“ zeptala se Kuriová, když šok ustoupil a rozplynul se v běžném emočním šumu. „To není možné. To nedává smysl.“

„Dává to až příliš jasný smysl,“ prohlásila Voljovová. „Dokonale to zapadá do našich poznatků. Rozhodně to nemůžeme ignorovat.“

„Všichni přece vědí, že zemřela! Vědí to nejen na Žlutozemi, ale v půlce kolonizovaného vesmíru. Iljo, vždyť tragicky zahynula! To prostě nemůže být ona.“

„Ale může. Manukjan ti řekl, že ji našel ve vesmíru. Takže ji tam nejspíš opravdu našel, nedaleko Lascailleova záhalu. Mohl se tam poohlížet po kořisti z vraků. Zachránil ji a dopravil na Žlutozem.“ Voljovová se odmlčela, ale než mohla Kuriová něco říct, dřív než ji vůbec něco napadlo, již pokračovala: „Pořád ti to připadá nesmyslné? Tady máš jasné spojení se Sylvestem a nejspíš i důvod, proč ho chtěla zlikvidovat.“

„Četla jsem o tom, co se jí stalo. Roztrhaly ji gravitační síly v okolí Záhalu. Nemohlo zůstat nic, co by Manukjan dopravil domů.“

„Mohlo, pokud Sylveste lhal. Nezapomeň, že pouze z jeho prohlášení víme, k čemu tam došlo, žádné záznamové systémy střetnutí se Záhalem nevydržely.“

„A ty jsi přesvědčena, že nezemřela?“

Voljovová zvedla ruku, jak to dělala vždycky, když Kuriová přesně neporozuměla její myšlence. „Ne, to netvrdím. Možná zemřela, ale ne tak, jak to vylíčil Sylveste. A možná nezemřela v tom smyslu, jak to chápeme my, a třeba dokonce ani teď není doopravdy živá, navzdory tomu, cos viděla.“

„Já ji vlastně ani neviděla. Jenom tu bednu, v níž se pohybovala.“

„Považovalas ji za hermetika, protože byla zavřená v palankýnu hermetiků. Ale mohla to být kamufláž.“

„Záhal ji musel roztrhat. Na tom se nic nemění.“

„Ale nemusel ji zabít, Kuriová. Možná se jí stalo něco strašlivého, ale pak ji cosi udrželo při životě. Možná ji ve skutečnosti cosi zachránilo.“

„Sylveste by to věděl.“

„Pokud by si něco podobného připustil. Musíme si s ním promluvit. A to tady, kde nás nebude obtěžovat Sadžaki.“ Sotva domluvila, náramek zacvrlikal a na displeji se objevil obličej s prázdnýma očima. „My o vlku…“ zamumlala Voljovová. „Co se děje, Calvine? Jste Calvin, nebo ne?“

„Prozatím,“ odpověděl. „Ačkoli se obávám, že se má spolupráce se Sadžakim blíží k potupnému konci.“

„Stalo se něco?“ Rychle dodala: „Musím si promluvit s Danem. Je to hodně naléhavé.“

„Domnívám se, že my si s vámi musíme promluvit mnohem naléhavěji,“ řekl Calvin. „Jde o vaši protilátku, Voljovová, o retrovirus, který jste vytvořila.“

„Co je s ním?“

„Neúčinkuje přesně tak, jak jste zamýšlela.“ Sylveste o krok ustoupil a Kuriová za ním zahlédla lesklý a sliznatý kousek kapitána. Vypadal jako hliníková socha pokrytá hlemýždí stopou. „Vlastně ho zabíjí mnohem rychleji.“

24

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

Sylveste nemusel čekat dlouho. Voljovovou doprovázela Kuriová, ta malá žena, která jí zachránila život na Obrodě. Pokud pro něj Voljovová představovala velkou neznámou, tak Kuriová ještě větší, neboť doposud nezjistil, zda je loajální Voljovové, Sadžakimu nebo někomu dalšímu. Prozatím však své obavy potlačil, neboť sdílel Calvinův pocit naléhavosti.

„Nemůže ho zabíjet rychleji!“

„Jenže to dělá,“ řekl jeho prostřednictvím Calvin, než se sám zmohl na odpověď. „Aplikovali jsme protilátku přesně podle vašich instrukcí. Jako bychom nákaze vstříkli posilující injekci, roste rychleji než dosud. Kdybych nevěděl, oč jde, řekl bych, že váš retrovirus tavomoru ve skutečnosti pomáhá.“

„K čertu,“ zabručela Voljovová. „Promiňte, ale musíte mě omluvit. Mám za sebou několik vyčerpávajících hodin.“

„Víc nám k tomu neřeknete?“

„Testovala jsem protilátku na malých vzorcích,“ bránila se. „Na nich zabírala. Nemohla jsem zaručit, že bude účinkovat stejně proti hlavnímu tělesu, ale měla jsem za to, že v tom nejhorším případě bude mít aspoň omezený účinek. Nákaza měla vynaložit přinejmenším část svých zdrojů na obranu proti retroviru. Musela přece přesměrovat energii, kterou by jinak použila pro expanzi, aby odolávala protilátce. Doufala jsem, že mor zabije – podkope, zvrátí do formy, kterou budeme schopni zvládnout. Ale i jako velký pesimista bych předpokládala, že mor oslabí a znatelně zpomalí.“

„Výsledek je naprosto opačný,“ konstatoval Calvin.

„Jenže Ilja má pravdu,“ řekla Kuriová, a Sylveste si uvědomil, že na ni hledí, jako by zpochybňoval samu podstatu její existence.

„Co se tedy stalo?“ zeptala se Voljovová. „Jistě chápete, že mě to nesmírně zajímá.“

„Skončili jsme přípravnou fázi, růst se stabilizoval. Ale jakmile jsme kapitánovi podali protilátku, došlo k nové expanzi. Tavomor začlenil retrovirus do své struktury mnohem rychleji, než to dělá s hmotou lodě.“

„To je absurdní!“ prohlásila Voljovová. „Vždyť loď neklade moru odpor. Jestliže roste rychleji…, znamená to, že se mu retrovirus přizpůsobil, že sám sebe přeměnil účinněji, než by to dokázal tavomor.“

„Jako vojáci v první linii, kteří zběhnou dřív, než je nahlodá propaganda,“ poznamenala Kuriová.

„Přesně tak,“ souhlasila Voljovová, a Sylveste mezi oběma ženami vycítil jakési vzájemné pouto. „Jenomže to není možné. Aby k tomu mohlo dojít, musel by se mor zmocnit replikačních rutin protilátky rovnou, bez pokusů a omylů, jako by mu byly dobrovolně odhaleny. Opakuji, že to není možné.“

„Tak to zkuste sama.“

„Ne že bych vám nevěřila, ale musíte to vidět taky z mé strany. Já tu zatracenou věc vyrobila, takže vím, že k něčemu takovému zkrátka nemohlo dojít.“

„Ale mohlo,“ řekl Calvin.

„Jak to?“

„Varoval jsem vás, že si někdo nepřeje, aby naše léčba uspěla. Nejspíš tušíte, koho mám na mysli.“ Mluvil obezřetně, nechtěl v přítomnosti Kuriové či v dosahu Sadžakiho odposlechu prozradit zbytečně mnoho. „Kdo mohl s protilátkou manipulovat?“

„Nad tím se musím zamyslet.“

Sylveste nespotřeboval celý obsah fioly, proto mohla Voljovová prověřit molekulární strukturu jak zbylého retroviru, tak i vzorků, které zůstaly v laboratoři. Použila k tomu stejné přístroje, jimiž zkoumala střepinu Kuriové. Jakmile porovnala všechny vzorky, zjistila, že jsou v rámci běžných mezí kvantové přesnosti identické. Protilátka, kterou aplikoval Calvin, byla přesně taková, jaká měla být, až po nejnižší chemické vazby propojující nejméně významné atomy v nejmenších a nedůležitých molekulách…

Nahlédla do svých záznamů a ujistila se, že se protilátka neodchyluje od vzorců, které se jí rodily v hlavě několik let. S jejím retrovirem nikdo nic neprováděl, nikdo ho neupravil. Calvinova teorie o sabotáži tím padla. Ulevilo se jí, protože se jí nechtělo věřit, že Sadžaki skutečně léčbě brání. Představa, že by mohl vědomě prodlužovat kapitánova muka, byla přespříliš nechutná. Byla ráda, že jí tato prověrka vzorků umožňuje pustit sabotáž z hlavy. Pochybností se sice nezbavila, ale aspoň nezískala důkaz, že se ze Sadžakiho stala zrůda.

Byla však ještě jedna možnost.

Voljovová vyběhla z laboratoře a pospíchala na kapitánovu palubu. Proklínala se, že na to nepomyslela dřív, že si neušetřila tuhle odbočku. Sylveste se vyptával, nač potřebuje nový vzorek. Než odpověděla, dlouho na něj hleděla. Ano, určitě je tady spojení s Lascailleovým záhalem. Tím si byla jistá. Chtěla se mu Mademoiselle pouze pomstít za zbabělost či zradu, která ji málem zabila? Anebo to má hlubší příčinu, nějakou vazbu na samotné vesmířany, prastaré ochránce, kteří se dotkli Lascailleovy mysli?

Má co dělat s lidskou záští, nebo s příkazem něčeho cizího a starého jako samotné Záhaly? Potřebuje si promluvit se Sylvestem o mnoha věcech, ale v bezpečí pavoučího modulu.

„Ten vzorek musí být z místa vaší aplikace retroviru.“ Vytáhla laserovou kyretu, hbitě provedla řez a uschovala kapku kovu do zkumavky.

„Přišla jste na něco? Byla protilátka pozměněna?“

„Nikdo se jí ani nedotkl.“ Dnem zkumavky načrtla drobná písmena na podlahu lodě, těsně před hranici porostu. Než bude mít Sadžaki příležitost si ta slova přečíst, převalí se přes ně kapitán jako vlna.

„Co to provádíte?“ zeptal se Sylveste, ale Voljovová už byla pryč.

***

„Měl jste pravdu,“ prohlásila, sotva se dostali ven a pavoučí modul se usadil na plášti Nostalgie nekonečna jako smělý ocelový parazit. „Byla to sabotáž, ale provedená jinak, než jsem si myslela.“

„Vždyť jste mezi vzorky neobjevila žádný rozdíl.“ Sylveste v duchu neochotně připustil, že pavoučí modul je vskutku působivý. „Nebo jste se zmýlila?“

„Došlo mi, že zůstala ještě jedna možnost, jak retroviru vylámat zuby.“

Ticho dlouho viselo ve vzduchu, než je prolomila Pascale: „Musel… muselo to být naočkováno. Tak se to stalo, že? Někdo ukradl dávku vašeho retroviru, pozměnil ho, odstranil jeho smrtonosnou schopnost kopírování, a pak jej předvedl tavomoru.“

„Jedině tak se to dá vysvětlit,“ souhlasila Voljovová.

Kuriová se zeptala Sylvesta: „Myslíte si, že v tom má prsty Sadžaki?“

Přikývl. „Calvin předvídal, že se nám triumvir Sadžaki pokusí léčbu znemožnit.“

„Nechápu to.“ Kuriová potřásla hlavou. „Jestli byl kapitán naočkován, nebylo to jenom ku prospěchu?“

„V tomto případě ne. Ve skutečnosti nebyl naočkován kapitán, ale tavomor, který ho požírá,“ vysvětlovala Voljovová.

„Víme, že mor je hyperadaptivní. V tom je právě hlavní problém. Každá molekulární zbraň, kterou jsme proti němu použili, byla kooptována, zadušena, přetavena a zapracována do jeho struktury. Tentokrát jsem však doufala, že získáme výhodu. Retrovirus byl mimořádně silný, sliboval, že dokáže vyzrát na běžné rozkladné postupy nákazy. Mor však dostal možnost prohlédnout si nepřítele před tím, než se s ním setkal v jeho aktivní formě. Dostal možnost rozebrat si ho a určit protilátku mnohem dřív, než pro něj mohla představovat hrozbu. A když potom došlo ke skutečné aplikaci, znal už všechny její možnosti, dávno si vypracoval cestu, jak retrovirus odzbrojit a přesvědčit ho, aby se přidal na jeho stranu, aniž by na to musel plýtvat energií. A kapitán začal růst rychleji.“

„Ale kdo tvůj retrovirus upravil, Iljo?“ zeptala se Kuriová. „Copak nejsi na lodi jediná, kdo to umí?“

Sylveste přikývl. „Přestože jsem přesvědčen, že se Sadžaki snaží léčbu sabotovat, tohle nebude jeho práce.“

„Souhlasím,“ řekla Voljovová. „Sadžaki na to nemá dostatek odborných znalostí.“

„A co ten druhý?“ zajímala se Pascale, „ten chimerik?“

„Hegazi?“ Voljovová zavrtěla hlavou. „Na toho zapomeňte. Mohl by dělat problémy pouze tehdy, pokud by někdo vystoupil proti triumvirátu, ale v tomto oboru nemá o nic větší schopnosti než Sadžaki. Podle mne jsou na lodi pouze tři lidé, kteří by to dokázali. Jeden jsem já.“

„A ti další dva?“ zeptal se Sylveste.

„Jednak Calvin, jenže ten je mimo okruh podezřelých.“

„Kdo tedy zbývá?“

„To je trochu problematické,“ řekla Voljovová. „Poslední osoba, která by to dokázala s kybervirem provést, je právě ta, kterou se celou dobu pokoušíme vyléčit.“

„Kapitán Brannigan?“ podivil se Sylveste.

„Teoreticky to mohl udělat.“ Voljovová mlaskla jazykem. „Pokud tedy není mrtvý.“

Kuriová byla zvědavá, jak Sylveste zareaguje, ale nevypadalo to, že by ho to vyvedlo z míry.

„Koneckonců je úplně jedno, kdo to byl – když ne Sadžaki osobně, tak někdo, kdo pracuje pro něj. Vidím, že vás tahle nepříjemnost přesvědčila.“

Voljovová přikývla. „Bohužel ano. Co z toho vyplývá pro vás a pro Calvina?“

„Pro nás?“ Tentokrát se Sylveste zdál otázkou překvapen. „Absolutně nic. Nikdy jsem nesliboval, že kapitána vyléčíme. Sadžaki ví, že to považuji za nemožné. Calvin se mnou rovněž souhlasí. Mám-li být upřímný, Sadžaki ani nemusel léčbu sabotovat. Dokonce i kdyby nebyl váš retrovirus upraven, pochybuji, že by s ním měl mor vážnější problémy. Takže se vlastně nic změnilo. Calvin a já budeme dál předstírat, že kapitána léčíme, dokud nebude zcela zřejmé, že nemůžeme uspět. Postaráme se, aby se Sadžaki nedozvěděl, že o jeho sabotáži víme. Nechceme žádnou konfrontaci, zvláště ne teď, když má zanedlouho dojít k útoku na Kerberos.“ Klidně se usmál. „A pochybuji, že bude Sadžaki zklamán, až uslyší, že naše úsilí je marné.“

„Podle vás se tedy nic nestalo?“ Kuriová se rozhlédla po ostatních, hledala u nich podporu, ale jejich výrazy byly nečitelné. „Tomu nemůžu uvěřit.“

„Mého muže přece kapitán vůbec nezajímá,“ řekla Pascale. „Copak to nevidíte? Předstírá léčbu jen proto, aby dodržel svůj díl dohody se Sadžakim. Dana zajímá pouze Kerberos, to je magnet, který ho přitahuje.“ Mluvila o něm, jako by tam nebyl.

„Jsem ráda, že jste tohle téma nakousla,“ řekla Voljovová, „protože s vámi my dvě, ale hlavně Kuriová, potřebujeme něco prodiskutovat. Týká se to právě Kerbera.“

Sylveste se opovržlivě zeptal: „Co vy víte o Kerberu?“

„Budete se divit, doktore Sylveste,“ pravila Kuriová. „Možná až příliš mnoho.“

Kuriová usoudila, že bude nejlepší vypovědět všechno od začátku. Vyprávěla o svém oživení na Žlutozemi, jak pracovala jako vrah ve Stínohře a jak ji Mademoiselle naverbovala nabídkou, kterou nemohla odmítnout.

„Kdo je Mademoiselle?“ zeptal se Sylveste, když skončila s úvodem. „A co po vás chtěla?“

„K tomu se dostaneme,“ řekla Voljovová. „Buďte trpělivý.“

Kuriová opakovala Sylvestovi tentýž příběh, který vyprávěla Voljovové teprve nedávno, ačkoli jí to připadalo jako celá věčnost. Mluvila o tom, jak pronikla na loď a jak ji současně oklamala Voljovovová, neboť potřebovala nového střelce, bez ohledu na to, zda se toho hodlá ujmout dobrovolně. Vyprávěla, jak měla Mademoiselle celou dobu v hlavě a jak jí prozradila vždy jen tolik informací, kolik v daném okamžiku potřebovala. Jak ji Voljovová napojila na střelecké prostředí a jak Mademoiselle zjistila, že se tam skrývá elektronická bytost, která si říká Krádce slunce.

Pascale pohlédla na Sylvesta. „To jméno něco znamená. Už jsem je slyšela. Na to mohu přísahat. Nevzpomínáš si, Dane?“

Sylveste se na ni podíval, ale mlčel.

„Ta bytost,“ pokračovala Kuriová, „se už pokusila dostat ze střeleckého prostředí do hlavy mého předchůdce. Dohnala ho k šílenství.“

„Nechápu, jak se to týká mě,“ zavrčel Sylveste.

Tak mu to Kuriová řekla: „Mademoiselle zjistila, že ta bytost vstoupila do střeleckého prostředí v určité době.“

„Výborně, pokračujte.“

„V době vaší minulé návštěvy na palubě této lodi.“

Kuriovou potěšilo, že Sylvestovi konečně zmizel z obličeje ten nadřazený, pohrdavý výraz. Byl to jediný požitek, který si uprostřed všech nesnází a zmatku mohla dopřát.

Jenže Sylveste její kouzlo po vteřině zlomil a s obdivuhodným sebeovládáním se zeptal: „Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct přesně to, co tím říkám, jenže vy si to nechcete připustit.“ Slova jí vyletěla z úst. „Krádce slunce jste na Nostalgii přinesl vy.“

„Je to nějaký neurální parazit.“ Voljovová se rozhodla sejmout z Kuriové břemeno vysvětlování. „Dostal se na palubu s vámi a potom přeskočil do lodě. Mohl jste ho mít v implantátech nebo přímo v mozku, protože je naprosto nezávislý na hardwaru.“

„To je směšné.“ Jeho tón však nezněl přesvědčivě.

„Jestli jste si toho nebyl vědom,“ řekla Voljovová, „mohl jste to v sobě mít celá léta. Možná už od vašeho návratu.“

„Od mého návratu odkud?“

„Z Lascailleova záhalu.“ Podruhé se zdálo, že slova Kuriové zasáhla Sylvesta jako poryv zimního deště. „Prověřily jsme časovou posloupnost. Všechno sedí. Ať už je to cokoli, dostalo se to do vás u Záhalu. Od té doby jste to měl v sobě. Možná vás to posledně ani neopustilo. Prostě se to jenom rozdělilo a vypustilo to jednu část do lodě, aby tím zvýšilo naději na úspěch.“

Sylveste vstal a gestem vyzval manželku, aby udělala totéž. „Nemám čas poslouchat ztřeštěné bláboly.“

„Měl byste si ho udělat,“ řekla Kuriová. „Ještě jsme vám neřekly nic o Mademoiselle ani o tom, co jsem měla vykonat.“

Znechuceně na ni zíral, snad celou minutu, než se vrátil do křesla, aby si vyslechl pokračování.

25

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

„Lituji,“ řekl Sylveste, „ale zdá se, že nemůžeme kapitána Brannigana vyléčit.“

Jeho dalšími společníky byli členové triumvirátu, vyjma Voljovové. Sadžaki stál před kovovým porostem s rukama založenýma a hlavou nakloněnou ke straně, jako by si prohlížel náročnou moderní fresku. Hegazi si od nákazy udržoval uctivou vzdálenost, odmítal přistoupit blíž než na tři čtyři metry od nejzazšího okraje nedávno stimulovaného moru. Dělal co mohl, aby vypadal nonšalantně, ale i na relativně malém kousku tváře, která byla dosud lidská, se mu strach jevil zřetelně jako tetování. „Je mrtvý?“ zeptal se Sadžaki.

„Nene,“ odpověděl Sylveste rychle, „naprosto ne. Ale všechny naše metody selhaly a ukázalo se, že retrovirus, jediná naděje, která nám zbývala, mu spíš ublížil.“

„Retrovirus Voljovové?“ Hegaziho hlas se odrážel od stěn. Sylveste věděl, že teď musí být velice opatrný, aby Sadžaki nezjistil, že jeho sabotáž byla odhalena. „Z neznámého důvodu neúčinkoval tak, jak si Voljovová myslela. Neviním ji z toho. Na základě laboratorní práce s malými vzorky nemohla předvídat, jak se zachová celé morové těleso.“

„Zajisté,“ řekl Sadžaki, „to vskutku nemohla předvídat.“ Sylveste si při jeho slovech uvědomil, že k triumvirovi cítí nenávist stejně neodvolatelnou jako smrt. Věděl však, že Sadžaki je člověk, s nímž může spolupracovat, a přestože jím opovrhoval za to, co se tady odehrálo, na útoku proti Kerberu se tím nic nemění. Vlastně to teď bylo lepší, o mnoho lepší. Protože měl jistotu, že si Sadžaki nepřeje vidět kapitána vyléčeného, nic mu již nebránilo věnovat plnou pozornost útoku. Bude muset ještě nějakou chvíli strpět Calvina v hlavě, dokud bude tato šaráda pokračovat, ale to byla jen nepatrná obtíž, která neměla vliv na jeho hlavní úkol. Navíc v podstatě Calovu přítomnost svým způsobem vítal. Události se jen valily, musel vstřebat příliš mnoho informací, a tak bylo dobré mít druhou mysl, i když parazitující na jeho, která shromažďovala údaje a dělila se s ním o své postřehy.

„Ten holomek lže, jako když tiskne,“ zašeptal Calvin. „Jestli jsem měl ještě nějaké pochybnosti, nyní to vím jistě. Doufám, že mor pohltí každičký atom této prokleté lodě a jeho vezme s sebou. Nic jiného si nezaslouží.“

Sylveste řekl Sadžakimu: „To ovšem neznamená, že se vzdáváme naděje. S vaším dovolením budeme Cal a já pokračovat…“

„Dělejte, co budete moci,“ řekl Sadžaki.

„Ty chceš, aby pokračovali?“ divil se Hegazi. „Po tom, co mu provedli?“

„Vidíte v tom nějaký problém?“ zeptal se Sylveste a měl pocit, že tahle konverzace je hra s předem známým koncem. „Neodvážíme-li se riskovat…“

„Sylveste má pravdu,“ prohlásil Sadžaki. „Kdo může předvídat, jak kapitán zareaguje na ty nejnevinnější zásahy? Mor je živý organismus – nemusí nezbytně odpovídat veškerým logickým pravidlům, takže cokoli uděláme, představuje riziko, dokonce i něco tak zdánlivě neškodného, jako když ho prozkoumáme magnetickým polem. Mor si to může vysvětlit jako stimul a přejít do nové fáze růstu, nebo to může způsobit, že se během několika vteřin rozpadne na prach. Pochybuji, že by kapitán oba výsledky přežil.“

„Potom bychom to měli vzdát raději hned,“ řekl Hegazi.

„Ne,“ prohlásil Sadžaki tak ledově, že Sylveste začal mít o zdraví druhého triumvira obavy. „V žádném případě to nevzdáme. Potřebujeme jen něco nového, něco jiného než pouhý léčebný zásah. Máme tady nejlepší kybernetiku vytvořenou od Vrcholného prozření a nikdo nerozumí molekulárním zbraním líp než Ilja Voljovová. Lékařské systémy na palubě Nostalgie patří k těm nejdokonalejším, a přesto jsme neuspěli. Z jednoduchého důvodu. Máme co do činění s něčím silnějším, rychlejším a adaptabilnějším, než si vůbec umíme představit. Sice jsme to vždy předpokládali, ale ukázalo se, že je to pravda. Tavomor je cizího původu. Proto nás pokaždé porazí. Pokud ovšem dál povedeme válku za našich podmínek, nikoli za jeho.“

Sylveste si pomyslel, že hra nyní dospěla k epilogu. „Co má být tím ‚novým‘?“

„Jediná logická odpověď zní,“ začal Sadžaki, jako by se mu chystal prozradit něco naprosto očividného, „že efektivní léčba nemoci vesmířanů je možná pouze pomocí léku vesmířanů. A právě ten teď musíme hledat, nehledě na to, jak dlouho nám to bude trvat, kolik nás to bude stát úsilí a jak daleko nás to zavede.“

„Lék vesmířanů,“ řekl Hegazi, jako by zkoušel, jak to zní. Nejspíš si uvědomil, že tato dvě slova bude v budoucnosti slýchat dosti často. „A kde chceš takový lék vlastně získat?“

„Nejdříve zkusíme Přetvářeče,“ odpověděl Sadžaki nepřítomně, jako by byl sám a jenom si s tou představou pohrával. „Jestli ho nevyléčí Přetvářeči, budeme hledat dál.“ Náhle obrátil pozornost na Sylvesta. „Víte, kdysi jsem je s kapitánem navštívil. Nejste jediný, kdo ochutnal solný roztok jejich oceánu.“

„Nezůstaneme ve společnosti toho šílence ani o vteřinu déle, než je naprosto nezbytné,“ řekl Calvin a Sylveste v duchu souhlasil.

Voljovová pohlédla znovu na náramek, pošesté nebo posedmé za poslední půlhodinu, přestože údaje se stěží pohnuly. Nemohla z něj vyčíst nic, co by už nevěděla. Katastrofické manželství klínu a Kerbera bude uzavřeno asi za půl dne a zatím se nezdálo, že by někdo chtěl proti tomuto spojení vyjádřit námitky, natož mu zabránit.

„Ani když na něho budeš koukat co dvě vteřiny, nic tím nezměníš.“ Kuriová zůstala s Voljovovou a Pascale v pavoučím modulu. Většinu z těch uplynulých hodin strávily na lodním plášti a hodně si toho pověděly, odvážily se dovnitř jen kvůli Sylvestovi, aby se mohl setkat s oběma triumviry. Sadžakimu nebyla nepřítomnost Voljovové nápadná, nepochybně usoudil, že pilně pracuje ve své ubikaci a dolaďuje strategii útoku. Ale za hodinu či dvě se musí ukázat, pokud se chce vyhnout podezření. Pak začne s přípravou terénu, zaútočí svými zbraněmi na Kerberos a oslabí místo, na něž má dopadnout klín. Znovu pohlédla na náramek, tentokrát bezděky.

Kuriová řekla: „V co ještě doufáš?“

„Že klín provede něco nečekaného – docela by se hodilo totální selhání.“

„Ty vážně nechceš, aby se to povedlo, že?“ zeptala se Pascale. „Ještě před několika dny jsi jásala, jako by to beranidlo bylo tvé největší životní dílo. To je dost podstatný obrat.“

„Tehdy jsem ještě nevěděla, kdo je Mademoiselle. Kdybych to tušila dřív…“ Voljovové náhle došla slova. Jasně si uvědomovala, že použití klínu je vrcholná neuváženost – ale kdyby to chápala od začátku, změnilo by se něco? Necítila potřebu vytvořit tu zbraň jen proto, že mohla, že to bylo elegantní a ona chtěla obecenstvu předvést, jaké báječné výtvory, jaké děsivé nástroje války dokáže vymyslet? Tento motiv sice nebyl příjemný, ale velice věrohodný. Ano, vytvořila by klín a doufala by, že později dokáže zabránit, aby akci dokončil. Jinak řečeno, byla by v naprosto stejné situaci.

Klín – přestavěný Lorean – se blížil ke Kerberu a brzdil. Než se dotkne asteriodu, nepoletí rychleji než kulka, ale bude to kulka o hmotnosti milionů tun. Kdyby klín dopadl touto rychlostí na povrch obyčejné planety, jeho kinetická energie by se přeměnila na tepelnou, nastala by kolosální exploze a její hračka by byla v jediném záblesku zničena. Ale Kerberos nebyl obyčejná planeta. Podle předpokladů, podpořených nekonečnými simulacemi, už jen pomalu letící hmota zbraně bude stačit, aby prorazila tenkou vrstvu umělé kůry. Ale co se stane, až dopadne, až se provrtá do útrob asteroidu, ani v nejmenším netušila.

Děsilo ji to tak, že to nedokázala slovy vyjádřit. Intelektuální ješitnost – a možná ještě něco dalšího – přivedla Sylvesta až sem, ale ani ona nebyla bez viny, když slepě kráčela po stejné cestě. Přála si, aby brala celý projekt méně vážně, aby klín udělala s menší šancí na úspěch. Hrozila se pomyšlení, co se stane, jestliže ji její dítě nezklame.

„Kdybych to věděla…“ řekla konečně. „Vlastně je to jedno. Nic jsem nevěděla, takže co na tom záleží?“

„Kdybys mě jen poslouchala,“ řekla Kuriová. „Žádala jsem tě, abys tohle šílenství zastavila. Ale moje slovo ti nestačilo, a tak jsi to nechala dojít až tak daleko.“

„Těžko jsem se mohla postavit Sadžakimu pouze na základě jakési vize, kterou jsi měla na střeleckém stanovišti. Určitě by nás obě zabil.“ A přesto, pomyslela si, bychom ještě mohly podniknout proti Sadžakimu nějaké zásadní kroky, jenže by se to dalo provést jedině odtud, z pavoučího modulu, a to by brzy nemuselo stačit.

„Kdybys mi jen věřila,“ řekla Kuriová.

Za jiných okolností, pomyslela si Voljovová, bych ji za to udeřila. Místo toho klidně odpověděla: „Mohla by ses dovolávat mé důvěry pouze v případě, kdyby ses nevetřela na palubu mé lodě a kdybys v jednom kuse nelhala, ale takhle ne.“

„A co jsem asi měla dělat? Mademoiselle má mého manžela.“

„Opravdu?“ Voljovová se k ní naklonila. „Víš to jistě, Kuriová? Setkala ses s ním, vidělas ho, nebo to byl jen další podvůdek té tvé všemocné Mademoiselle? Vzpomínky se dají přece velmi snadno implantovat, nebo ne?“

Kuriová se zeptala mírně, jako by mezi nimi nepadlo žádné zlostné slovo: „Jak to myslíš?“

„Třeba to nezvládl, Kuriová. Nikdy tě to nenapadlo? Co když vůbec neopustil Skyovo vítězství? Nemuselo se to odehrát tak, jak věříš.“

Pascale mezi ně strčila hlavu. „Nech ji na pokoji, ano? Jestli se má stát něco hrozného, nesmíme se rozhádat. Pro případ, že to uniklo vaší pozornosti, připomínám, že jsem jediná osoba na této lodi, která netoužila dostat se na palubu.“

„Jo, prostě jsi měla smůlu,“ zabručela Kuriová.

Pascale se na ni zahleděla. „No, možná jsem neřekla tak úplně pravdu. Přece mi o něco jde. Také mám manžela. A taky nechci, aby si ublížil – nebo někomu jinému – jen proto, že něco tak strašně chce. A proto vás potřebuji, obě. Zdá se totiž, že jste jediné, kdo to cítí stejně.“

„A co cítíš?“ zeptala se Voljovová.

„Že nic není v pořádku od chvíle, co jsi vyslovila to jméno.“ Voljovová se nemusela ptát, jaké jméno má Pascale na mysli. „Vypadalo to, jako bys je znala.“

„Taky že ano. Známe je oba. Krádce slunce je amarantské jméno. Je to jeden z jejich bohů nebo jedna z mytických postav, možná dokonce skutečná historická osobnost. Ale Dan byl příliš zabedněný nebo vyděšený nebo obojí, aby to přiznal.“

Voljovová opět pohlédla na náramek, ale pořád nebylo nic nového. Pak poslouchala Pascale. Vyprávěla dobře, bez dlouhého úvodu a zbytečných odboček, podělila se s nimi pouze o pečlivě vybraná fakta, takže Voljovová zjistila, že před sebou téměř vidí vše potřebné. Pascale dokázala události načrtnout s uměleckou úsporností. Bylo zcela zřejmé, kdo má největší zásluhu na úspěchu Sylvestovy biografie.

Pascale začala u Amarantů, vyhynulého druhu vzešlého z ptáků, který kdysi žil na Obrodě. Voljovová si již osvojila dostatek informací od Sylvesta, aby dokázala Pascalin příběh zařadit do příslušného kontextu, ale přesto bylo nepříjemné, že se potvrdilo spojení s Amaranty. Dělalo jí starosti, že její potíže souvisejí se Zahalenými, ale u nich byla souvislost dostatečně jasná. Teď k tomu přibyli ještě Amaranti. Jak do toho vůbec zapadají? Co spolu mají společného dva naprosto odlišné druhy vesmířanů, přičemž oba již dávno zmizely z galaktických dějin? Ani chronologie nesouhlasí. Podle toho, co Lascaille řekl Sylvestovi, Zahalení odešli – ustoupili do svých zámotků restrukturalizovaného časoprostoru – miliony let před tím, než se Amaranti vůbec vyvinuli, a vzali s sebou artefakty a technologie příliš nebezpečné, aby se k nim mohla dostat méně zkušená a vzdělaná plemena. A tohle vnadidlo uchovaného vědění hnalo Sylvesta i Lefevrovou k Záhalu. A co se týče tělesné formy Zahalených, s něčím takovým se lidstvo dosud nesetkalo. Mají krunýře a mnoho končetin, jako by se vynořili ze zlého snu. Amaranti se svým ptačím původem a čtyřmi údy naproti tomu nebyli od lidí tak diametrálně odlišní…

A přece představoval Krádce slunce nějaké spojení. Nostalgie nikdy dřív Obrodu nenavštívila a neměla na palubě nic, co by Amaranty byť jen připomínalo, a přesto byl Krádce slunce součástí života Voljovové po roky subjektivního a několik desítek let planetárního času. Klíčem byl zcela očividně Sylveste, ale Voljovové vytrvale unikalo jakékoli rozumné vysvětlení.

Pascale pokračovala, zatímco se zpola vědomé myšlenky Voljovové řítily dál a snažily se vystopovat mezi fakty nějaký řád, který by ji přivedl k řešení. Pascale hovořila o pohřbeném městě, obrovské amarantské stavbě objevené během Sylvestova uvěznění. Ústřední dominantu města, velikou věž, zdobil tvor, který nebyl tak úplně Amarant, ale vypadal jako představa Amarantů o andělovi – až na to, že ten, kdo toho anděla vytvořil, dbal na zákony anatomie. Anděl působil dojmem, že by mohl doopravdy létat.

„A to má být Krádce slunce?“ užasla Kuriová.

„Nevím,“ odpověděla Pascale. „Víme jenom to, že původní Krádce slunce byl obyčejný Amarant, který shromáždil hejno odpadlíků, skupinu odpadlíků, jestli chcete. Předpokládáme, že experimentovali s přírodními zákony, studovali povahu světa a zpochybňovali mýtus. Podle Danovy teorie se Krádce slunce zajímal o optiku, vyrobil zrcadla a čočky, tedy doslova ukradl slunce. Rovněž si mohl zahrávat s kluzáky a jednoduchými létacími stroji. Ať dělal cokoli, bylo to kacířství.“

„Takže víš, koho ten anděl zpodobňuje?“

Pascale připustila, že nemá ponětí, a raději dopověděla zbytek – že hejno odpadlíků proslulo jako takzvaní „Zapuzení“, aby vzápětí na tisíce let zmizelo z historie Amarantů.

„Jestli můžu nabídnout pro změnu svoji teorii,“ řekla Voljovová, „tak se Zapuzení uchýlili na nějaké tajné místo na planetě, kde pracovali na svých vynálezech.“

„Dan si to také myslí. Domnívá se, že po té cestě došli až na konec, že získali prostředky, jak úplně opustit Obrodu. A pak se jednoho dne – nedlouho před Událostí – vrátili, ale ve srovnání s těmi, kteří zůstali doma, vypadali jako bohové. A proto ta socha. Byla vytvořena na počest nových bohů.“

„Bohů s křídly?“ zeptala se Kuriová.

„Genetické inženýrství,“ odpověděla Pascale přesvědčeně.

„Nemohli nikdy doopravdy létat, dokonce ani s křídly, která si vytvořili, ale na druhé straně přece překonali gravitaci a létali do vesmíru.“

„Co bylo dál?“

„Když se stoupenci Krádce slunce vrátili, znamenalo to konec. Z archeologických vykopávek nedokážeme určit chronologii zcela přesně, neboť časový úsek je příliš krátký, ale vypadá to, jako by ji s sebou přitáhli.“

„Co přitáhli?“ zeptala se Kuriová.

„Událost, která smetla z Obrody život.“

***

Brodily se odpadní vodou, zaplavovala chodbu do výšky kotníků. Kuriová se náhle zeptala: „Nemůžeš ještě nějak zastavit zbraň, která letí na Kerberos? Ovládáš ji vůbec?“

„Buď zticha!“ zasyčela Voljovová. „Všechno, co tady řekneš…“ Zmlkla a ukázala na stěny, aby naznačila, že je v nich skryto odposlouchávací zařízení jako součást sledovací sítě, kterou podle jejího soudu Sadžaki kontroluje.

„By se mohl dozvědět zbytek triumvirátu. No a co?“ Kuriová sice šeptala, nebylo nutné podstupovat zbytečné riziko, ale přesto mluvila dál. „Podle toho, jak se to tady vyvíjí, se jim stejně budeme muset zanedlouho postavit otevřeně na odpor. Sadžakiho odposlouchávací síť není tak všudypřítomná, jak si myslíš, alespoň Sudžiková to tvrdila. A i kdyby byla, zrovna teď má plné ruce práce.“

„Přesto je to nebezpečné, velmi nebezpečné.“ Musela však uznat, že Kuriová má pravdu. V blízké budoucnosti se z dosavadních lstí stane vzpoura. Povytáhla si rukáv bundy a podívala se na náramek, na němž zářila schémata a pomalu se aktualizující číselné údaje. „S tímhle dokážu ovládat téměř všechno. Ale k čemu je mi to dobré? Sadžaki by mě zabil, kdybych se pokusila akci znemožnit, a zjistil by to okamžitě, jakmile by se klín vychýlil z kurzu. A taky nezapomeň na Sylvesta. Drží nás pořád v šachu – ani nechci pomyslet na to, jak by zareagoval.“

„Určitě by nejásal, ale to na věci nic nemění.“

„Dan neudělá to, čím vyhrožuje,“ ozvala se Pascale. „Nic v očích nemá. Řekl mi to. Ale tvrdil, že to určitě zapůsobí, protože si tím Sadžaki nemůže být úplně jistý a protože je to možné.“

„A není taky možné, že ti lhal?“ zeptala se Voljovová.

„Co to je za otázku?“

„Vzhledem k okolnostem naprosto oprávněná. Sadžakiho se bojím, ale dokážu se mu postavit silou, kdyby bylo zapotřebí. Ne však tvému manželovi.“

„K tomu nikdy nedojde,“ ujišťovala ji Pascale. „V tomhle mi můžeš věřit.“

„Jako bychom měly na vybranou,“ řekla Kuriová.

Dorazily k výtahu, dveře se otevřely a musely udělat krok vzhůru, aby mohly nastoupit. Kuriová si oklepala kal z bot o stěnu. „Iljo, musíš to zastavit. Jestli klín doletí na Kerberos, jsme všichni mrtví. Mademoiselle to věděla, proto chtěla Sylvesta zabít. Věděla, že se tam bude snažit dostat jakýmkoli způsobem. Ještě to všechno nemám pořádně urovnané v hlavě, ale jedna věc je mi jasná. Mademoiselle věděla, že to bude pro nás všechny moc špatné, jestli se mu to někdy podaří. A myslím opravdu moc špatné.“

Výtah začal stoupat, ale Voljovová neudala cíl.

„Jako by ho popoháněl sám Krádce slunce,“ zamyslela se Pascale. „Jako by mu vkládal do hlavy nápady a formoval jeho osud.“

„Jaké nápady?“ zeptala se Kuriová.

„Třeba jako ten, aby přiletěl sem, do soustavy Delty Pavonis.“ Voljovová ožila. „Kuriová, copak si nevzpomínáš na záznam z lodní paměti, když byl Sylveste minule na palubě?“

Kuriová přikývla. Pamatovala si velmi dobře, jak hleděla do očí Sylvesta ze záznamu a představovala si, že zabíjí skutečného člověka.

„Už tehdy se hovořilo o výpravě na Obrodu. Nedokázaly jsme si vysvětlit, jak mohl tenkrát vědět o Amarantech. A teď to do sebe dokonale zapadá. Pascale má pravdu. A ty vlastně taky. Měl v hlavě Krádce slunce, který ho postrkoval. Nejspíš sám nevěděl, co se s ním děje, ale celou dobu ho ovládal Krádce slunce.“

Kuriová řekla: „Připadá mi, jako by Krádce slunce a Mademoiselle spolu vedli válku, ale potřebují nás, aby mohli bojovat. Krádce slunce je elektronická bytost a ona je uvězněná na Žlutozemi v palankýnu… A tak tahají za provázky a vodí nás jako loutky jednoho proti druhému.“

Voljovová se zamračila. „Krádce slunce mi dělá starosti, vážné starosti. Neslyšely jsme o něm od zničení zbraňového kompletu.“

Kuriová mlčela. Věděla jen to, že jí Krádce slunce při posledním připojení na střelecké prostředí vstoupil do hlavy. Během Mademoiselliny návštěvy na rozloučenou se dozvěděla, že Krádce slunce Mademoiselle pohlcuje a že ji za několik hodin, v nejlepším případě za několik dní přemůže. A mezitím uplynuly týdny. Podle toho, jak Mademoiselle sama odhadovala rychlost svých ztrát, by už měla být mrtvá a Krádce slunce vítězem. Ale přesto se nic nezměnilo. Pokud vůbec něco, tak jen to, že nyní měla v hlavě klidněji než za celý pobyt na Žlutozemi. Žádné zatracené implantáty ze Stínohry, které začaly tikat, když se dostala blízko terče, žádný zatracený duch Mademoiselle, který by ji strašil i v mrazáku. Jako by Krádce slunce současně s vítězstvím zahynul. Ne že by tomu Kuriová věřila. Jeho mlčení bylo nesmírně stresující, zhoršovalo čekání, než se objeví. Nepochybovala, že bude mnohem méně příjemný společník než její předchozí nájemnice.

„Proč by měl na sebe upozorňovat?“ zeptala se Pascale. „Vždyť už přece téměř vyhrál.“

„Téměř,“ souhlasila Voljovová. „Ale to, co se chystáme udělat, by ho mohlo přimět, aby zasáhl. Měly bychom se na to připravit, především ty, Kuriová. Víš, že si našel cestu do Borise Nagorného, a můžeš mi věřit, že nebylo nic příjemného poznat se s jedním nebo s druhým.“

„Zavři mě, než bude příliš pozdě.“ Kuriová nad svým prohlášením příliš neuvažovala, ale vyslovila je smrtelně vážně. „Opravdu, Iljo. Budu radši, když to uděláš, než kdybys mě potom musela zastřelit.“

„Ráda bych ti vyhověla,“ řekla její instruktorka, „ale nevypadá to, že bychom počtem zrovna převyšovaly protivníka. V této chvíli stojíme my tři proti Sadžakimu a Hegazimu – a jen pánbůh ví, na kterou stranu se postaví Sylveste, až přijde na věc.“

Pascale mlčela.

***

Dorazily do zbrojnice, kam měla Voljovová namířeno, ačkoli to neřekla nahlas, aby utajila cíl. Kuriová dosud v tomto sektoru nebyla, ale nikdo jí nemusel říkat, kde jsou. Byla už ve spoustě zbrojnic, jejich atmosféru poznala okamžitě.

„Koledujeme si o pořádný průšvih,“ řekla Kuriová. „Nemám pravdu?“

Nacházely se v obdélníkové hale zahrnující výstavní a výdejní oddělení vojenského arzenálu, tisíce zbraní v regálech byly připraveny k okamžitému použití. Desítky tisíc dalších mohly být v krátkém čase vyrobeny podle archivovaných holografických plánů.

„To víš, že máš,“ řekla Voljovová a znělo to až podezřele vesele. „A proto uděláme líp, když si opatříme náležitě účinnou palebnou sílu. Takže použij rozum a zkušenosti, Kuriová, a vybav nás. A udělej to rychle – nechceme přece, aby nám to Sadžaki zatrhl dřív, než dostaneme všechno, pro co jsme sem přišly.“

„Ty z toho máš skutečně potěšení, že?“

„Ano. A víš proč? I když je to třeba sebevražda, konečně něco děláme. Můžeme zaplatit životem a nemusí to být k ničemu dobré, ale až na to přijde, alespoň neodejdeme bez boje.“

Kuriová vážně přikývla. S takovým postojem souhlasila. Bylo výsadou vojáků zasahovat do vývoje událostí, i kdyby to k ničemu nebylo. Voljovová jí rychle vysvětlila, jak komunikovat s nižší osobností zbrojnice – naštěstí bylo všechno samočinné – pak vzala Pascale za paži a obrátily se k odchodu.

„Kam jdete?“

„Na můstek. Sadžaki bude chtít, abych začala s přípravou terénu.“

26

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

Sylveste neviděl Pascale celé hodiny, už to začínalo vypadat, že se dokonce nezúčastní ani vyvrcholení jeho dlouholetého úsilí. Zbývalo pouhých deset hodin, než klín vrazí do Kerbera. A za necelou hodinu se měla spustil nesmírně důležitá první vlna úpravy terénu. Přesto se zdálo, že se bude muset bez společnosti své ženy obejít.

Lodní kamery ani na chvíli nepustily klín ze zaměření, vznášel se v projekční sféře, jako kdyby byl jenom pár kilometrů daleko, nikoli víc než milion. Viděli ho z boku, protože začal sestup z libračního bodu, zatímco Nostalgie kroužila vedle ekliptiky Háda a jeho záludného souputníka. Klín i loď opustily orbity, ve slabém gravitačním poli Kerbera však mohly být jejich nové dráhy udržovány s minimálními korekcemi.

Vedle Sylvesta seděli Sadžaki a Hegazi, zaplavení narudlým světlem projekční sféry. Hádes byl tak blízko, že připomínal krvavou ránu, a Delta Pavonis, jakkoli vzdálená, rovněž vrhala na všechna tělesa načervenalou záři. Protože jiný zdroj světla v sále nesvítil, celý můstek tonul v krvavém šeru.

„Kde sakra je ta brezglívaja potvora Voljovová?“ zeptal se Hegazi. „Myslel jsem, že už měla začít s předváděním toho jejího panoptika hrůzy.“

Provedla opravdu ten hanebný krok? pomyslel si Sylveste. Opravdu se rozhodla, že překazí útok, přestože je duchovním vůdcem celé akce? Pokud ano, naprosto špatně ji odhadl. Nakazila ho svými pochybnostmi, přiživovanými bludy té prohnané Kuriové, ale přece je sama nemůže brát vážně? Určitě si hrála na ďáblova advokáta a jenom pokoušela jeho víru.

„Nezbývá než doufat, že tě opravdu jen pokoušela, synu,“ ozval se Calvin.

„Ty už mi čteš i myšlenky?“ zeptal se Sylveste nahlas, neboť nemusel Calovu přítomnost skrývat před neúplným triumvirátem shromážděným na můstku. „To je slušný fígl, Calvine.“

„Můžeš to nazvat progresivní adaptací na základě neurální shody,“ řekl Calův hlas. „Všechny teorie tvrdí, že se něco takového stane, když mi umožníš zůstat v tvé hlavě dostatečně dlouho. Ve skutečnosti se neděje nic záhadného, pouze si vytvářím stále realističtější model tvých neurálních procesů. Pak stačí dát do vzájemného vztahu to, co tam sleduji, s tvou odezvou. Nyní už ani nemusím čekat na tvou odpověď, uhodnu ji předem.“

Tak si přečti tohle, pomyslel si Sylveste. Jdi do háje.

„Kdyby ses mě chtěl zbavit,“ pokračoval nevzrušeně Calvin, „mohl jsi to udělat už dávno. Mám spíš dojem, že se ti docela líbí, když mě máš tam, kde jsem.“

„Prozatím,“ řekl Sylveste. „Ale nezvykej si na to, Cale. Nemám totiž v plánu sdílet tvou společnost natrvalo.“

„Právě teď mi dělá víc starostí tvá manželka.“

Sylveste se zadíval na oba triumviry. Náhle netoužil, aby se jeho polovina konverzace odehrávala veřejně, a tak začal odpovídat v duchu: „Taky mám o ni starost, jenže to vůbec není tvoje věc.“

„Všiml jsem si její rekace, když se ji Voljovová a Kuriová snažily přetáhnout na svou stranu.“

Ano, pomyslel si Sylveste, a kdo jí to může zazlívat? Ani pro něj to nebylo snadné, když se Voljovová zmínila o Krádci slunce. Voljovová určitě nevěděla, jak je to jméno významné, a Sylveste na okamžik zadoufal, že si jeho žena nevzpomene, kde je slyšela nebo že je vůbec slyšela. Ale na to byla Pascale příliš chytrá, což byl také jeden z důvodů, proč ji miloval. „To ještě neznamená, že se jim to povedlo, Cale.“

„Těší mě, že máš takovou jistotu.“

„Nepokusí se mě zastavit.“

„To už není tak jisté,“ řekl Calvin. „Jestli nabude dojmu, že se řítíš do nebezpečí, a jestli tě miluje tolik, jak si myslím, pokusí se tě zastavit spíš z lásky, než z logických důvodů. A možná o to usilovněji. Neznamená to, že by tě náhle začala nenávidět nebo že by jí dělalo potěšení překazit tvé plány těsně před cílem, ve skutečnosti je tomu naopak. Umím si představit, jak ji to bolí.“

Sylveste pohlédl na projekční sféru, na kuželovitý klín, dílo Voljovové.

„Domnívám se,“ řekl Calvin posléze, „že celá záležitost má mnohem hlubší kořeny, než je na první pohled patrné. Měli bychom pokračovat nanejvýš opatrně.“

„Přece jsem dost opatrný.“

„Vím to, a proto tě podporuji. Už pouhý fakt, že by tam mohlo být něco nebezpečného, je sám o sobě fascinující, přímo tě pobízí pokračovat. Tak to přece cítíš, nebo ne? Každý argument proti jen posílí tvé odhodlání. Protože vědění v tobě vyvolává hlad a ty tomu hladu nedokážeš vzdorovat, přestože víš, že to, na čem hoduješ, tě může zabít.“

„Sám bych to nevyjádřil líp.“ Sylveste se nad tím na okamžik zamyslel. Pak se obrátil k Sadžakimu a nahlas řekl: „Kde je ta zatracená ženská. Copak neví, že tady máme práci?“

„Tady jsem.“ Voljovová vstoupila na můstek společně s Pascale. Beze slova usedly do křesel a vznesly se k ostatním, aby si mohly ve sféře vychutnat představení, k němuž se schylovalo. „Takže zahájíme bitvu,“ řekl Sadžaki.

Voljovová vyslala příkaz do depozitáře, od incidentu se zdivočelým kompletem to bylo poprvé, co se spojila s některým ze svých hrůzostrašných kousků.

V koutku mysli jí uvízla obava, že se každým okamžikem může kterýkoli zbraňový komplet zachovat stejně, vyhodí ji z ovládacího okruhu a začne samostatně řídit akci. Nemohla to vyloučit, ale byla připravena nést riziko. A pokud jí Kuriová řekla pravdu, byla Mademoiselle, která ovládala zdivočelý komplet, nyní mrtvá, nemilosrdně pohlcená Krádcem slunce, a tak to přinejmenším nebude ona, kdo se pokusí zbraň ovládnout.

Voljovová vybrala hrst zbraňových kompletů s nižší destruktivní silou (jak předpokládala), které by v případě nutnosti přemohla palebná síla lodě. Šest zbraní ožilo a ohlásilo připravenost, na náramku se rozblikalo šest morbidních ikon ve tvaru lebek. Komplety se začaly posunovat po kolejích, pomalu odjížděly z depozitáře o patro níž a vylétaly ze světlohoce do prostoru – staly se z nich automatické kosmické lodě ověšené kanóny. Každý z kompletů byl jiný, pouze základními konstrukčními prvky naznačovaly, že všech šest patří mezi zbraně pekelné třídy. Dva raketomety na relativistické střely měly o něco víc společných znaků, podobně jako soutěžní prototypy od různých návrhářů musí splňovat určité parametry. Vypadaly jako prastaré houfnice, jako dlouhé hlavně ověšené trubicovitými výrůstky a rakovinnými nádory doplňkových systémů. Další čtyři zbraně, rovněž pramálo půvabné, nesly graser (o jeden řád silnější než lasery na Nostalgii), supersymetrický paprskomet, AH emitor a kvarkový usměrňovač. Nedaly se srovnat s kapacitou zdivočelého kompletu, který byl schopen destrukce celé planety, ale na druhé straně by si žádný člověk určitě nepřál, aby mířily na kontinet, kde zrovna obědvá. Voljovová nechtěla způsobit rozsáhlé poškození Kerbera, neměla za úkol ho zničit, pouze otevřít, a na to bylo zapotřebí jisté šikovnosti. Ano, tyhle zbraně byly šikovné.

„Teď mi dej něco pro začátečníka.“ Kuriová se rozmýšlela ve výdejně zbrojnice. „Ale žádnou hračku. Musí to mít pořádnou palebnou sílu.“

„Paprskomet nebo střelnou zbraň, paní?“

„Nízkoenergetický paprskomet. Aby nám Pascale nevypálila díru do trupu.“

„Skvělý výběr, paní. Nechtěla by paní na chvíli odpočinout nohám, než vyhledám něco, co by splňovalo její náročné požadavky?“

„Paní zůstane stát, jestli ti to nevadí.“

Obsluhovala ji osobnost úrovně gama, která se projevovala jako poněkud prostoduchý usměvavý hologram hlavy, promítaný ve výšce prsou nad pultem plným otvorů. Kuriová zpočátku omezila výběr na zbraně, které byly srovnány za sklem podél stěn, označené malými osvětlenými štítky s popisem funkce, doby, původu a historie použití. Byla to skvělá sbírka, brzy vybrala lehké zbraně pro sebe a Voljovovu. Zvolila dvě elektromagnetické pistole, které vzhledem připomínaly výbavu užívanou při Stínohře. Pak si vzpomněla, že jí Voljovová poněkud zlověstně poradila, aby nevynechala ani těžší kalibr, a tak se znovu vrátila k vystaveným kusům. Našla hezkou rychlopalnou plazmovou pušku, vyrobenou před třemi staletími, ale v žádném případě zastaralou, jejíž neurální zaměřovací systém bude velmi užitečný při souboji zblízka. Byla dost lehká, a když ji potěžkala v ruce, měla dojem, že ji zná odjakživa. Zalíbilo se jí rovněž pouzdro z černé kůže, skvrnité a náolejované, až se lesklo, s vyřezanými otvory pro ovladače, displeje a nástavce. Bude jí vyhovovat, ale co má přinést Voljovové? Prohlížela police tak dlouho, jak se odvážila (což nemohlo být déle než pět minut), a přestože zde nebyl nedostatek zajímavých, a dokonce překvapivých kusů, žádný nesplňoval její představy.

A tak se obrátila na paměť zbrojnice. Gama-simulace ji informovala, že obsahuje asi čtyři miliony ručních zbraní, které zahrnují dvanáct staletí zbrojařství, od nejprostších křesadlových mušket až k nejstrašlivějším vynálezům napěchovaným nejsmrtonosnějšími technikami, jaké si je možno představit.

Ale i tento sortiment byl malý ve srovnání s celkovým potenciálem zbrojnice, protože dovedla rovněž vyrábět. Podle zadaných specifikací prozkoumala uložené plány a spojila jednotlivé charakteristiky již existujících zbraní, takže dokázala vytvořit něco nového a také to během několika minut zhotovit.

Pak se otevřela záklopka ve stole a jako prve vyjel na plstěné podložce malý paprskomet, který Kuriová vybrala pro Pascale, zářil novotou a dosud byl teplý z výroby. Zvedla ho, podívala se podél hlavně a vyzkoušela, jak je vyvážený a jak jde knoflíkem na pažbě přepínat nastavení paprsku.

„Ať vám slouží, paní,“ řekla osobnost zbrojnice.

„Myslíš ke zdraví? To není pro mě,“ řekla Kuriová a strčila si zbraň do kapsy.

Šest zbraňových kompletů zažehlo trysky a rychle se vzdalovalo od lodě po určeném kurzu na pozici, odkud zaútočí na místo dopadu klínu. Klín mezitím dál zkracoval vzdálenost, která ho dělila od povrchu, a stále zpomaloval. Voljovová si byla jistá, že planetka již ví, že se k ní blíží umělý a pořádně velký objekt. Možná dokonce poznala, že to kdysi býval Lorean. Nepochybně někde tam dole, ve strojích pod kůrou, probíhá horečná debata. Některé úseky nejspíš dokazují, že nejlepší bude blížící se objekt zničit, než se z něj stane skutečný problém. Jiné složky zase nabádají k opatrnosti, protože těleso je dosud od Kerbera daleko a jakýkoli útok v této chvíli by musel být pořádně silný, aby bylo beze zbytku anihilováno a nemohlo provést odvedný úder, nicméně že by takový otevřený projev síly mohl přitáhnout nežádoucí pozornost z jiného místa. A pacifistické systémy nejspíš tvrdí, že objekt dosud neudělal nic zjevně nepřátelského, třeba ani neví, že je Kerberos umělý, třeba si planetu pouze prohlédne a nechá ji na pokoji.

Voljovová nechtěla, aby vyhráli pacifisté. Přála si, aby zvítězili obhájci masivního preventivního útoku a aby se to stalo dřív, než uplyne další minuta. Chtěla vidět, jak Kerberos švihne po klínu chapadly a odstraní ho z vesmíru. To by ukončilo jejich problémy. Pouhý protiútok z Kerbera, podobný jako v případě Aliciných sond, by neměl způsobit žádné neblahé následky, jimž chtěla Mademoiselle zabránit. Koneckonců na asteroid nikdo nevstoupí. A pak budou moci klidně přiznat porážku a odletět.

Jenže nic z toho se nestane.

„Chceš ovládat zbraňové komplety odtud, Iljo?“ zeptal se Sadžaki a kývl na sféru.

„Nevidím důvod, proč ne.“

„Čekal bych, že je bude řídit Kuriová ze střeleckého stanoviště. Není to její práce?“ Obrátil se k Hegazimu a zašeptal tak nahlas, aby to všichni slyšeli: „Začíná mi vrtat hlavou, proč jsme ji vlastně naverbovali. Škoda, že jsem na Voljovovou dal a přestal Kuriovou skenovat.“

„Předpokládám, že nějaké použití má,“ odpověděl chimerik.

„Kuriová je na střeleckém stanovišti,“ zalhala Voljovová. „Samozřejmě jenom jako bezpečnostní opatření. Nezapojím ji do akce, pokud to nebude nezbytné. Jsou to taky moje zbraně, a nemůžete mi upřít potěšení, abych je řídila sama, když je situace pod kontrolou.“

Údaje na náramku a v projekční sféře uprostřed můstku ji informovaly, že za třicet minut dorazí zbraňové komplety na určenou palebnou pozici, téměř čtvrt milionu kilometrů od Nostalgie. Pak už nebude mít žádný přijatelný důvod, proč nevypálit.

„Výborně,“ řekl Sadžaki. „Už jsem se začínal bát, že nejsi cele oddána této akci. Ale teď mi to až podezřele zavání starou dobrou Voljovovou.“

„To kvituji s povděkem,“ poznamenal Sylveste.

27

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

Černé ikony se přesouvaly do palebného postavení, zbraňové komplety se už nemohly dočkat, až bude jejich děsivý potenciál vržen proti Kerberu.

Asteroid dosud nezareagoval, ani náznakem neprozradil, že je něčím jiným, než čím se zdá být. Prostě jen plul vesmírem, šedý a zjizvený jako lebka starého válečníka skloněná k modlitbě.

Jakmile komplety zaujaly pozice, ozvalo se tiché zazvonění, ciferník v projekční sféře spadl na nulu a začalo dlouhé odpočítávání. Sylveste se obrátil k Voljovové, která se celé minuty viditelně nepohnula. „Proč se nic neděje? Neměly ty zatracené zbraně už vypálit?“

Voljovová vzhlédla od údajů na náramku, jimž věnovala plnou pozornost, jako by se vytrhla z transu. „Nevydala jsem příkaz,“ řekla tak tiše, že Sylvesta stálo značné úsilí, aby zaslechl její slova. „Nepřikázala jsem, aby vypálily.“

„Prosím?“ zeptal se Sadžaki.

„Neslyšel jsi, co jsem řekla?“ pravila důrazněji. „Nevydala jsem příkaz.“

I tentokrát působil Sadžakiho neochvějný klid mnohem hrozivěji, než kdyby se rozčílil. „Zbývá dost času, Iljo, ještě pořád můžeš útok zahájit.

Měla by sis dobře rozmyslet, jak těch zbylých minut využiješ, než nastane situace, kterou nebudeš moci napravit.“

„Mám dojem,“ řekl Sylveste, „že taková situace již nastala.“

„Nepleťte se do vnitřních záležitostí triumvirátu,“ ozval se Hegazi, kovové klouby jeho rukou se zaleskly na opěrkách křesla. „Iljo, pokud okamžitě vydáš rozkaz, mohli bychom –“

„Neudělám to,“ prohlásila pevně. „Říkejte si tomu vzpoura nebo zrada, je mi to jedno. Moje účast na tomhle šílenství právě skončila.“ Nečekaně zatrpkle pohlédla na Sylvesta. „Vy mé důvody znáte, tak nepředstírejte opak.“

„Má pravdu, Dane,“ pronesla Pascale jasným hlasem a okamžitě k sobě přitáhla veškerou pozornost. „Dobře víš, že má naprostou pravdu. Tak velké riziko si nemůžeme dovolit, ať je tvá touha jakkoli velká.“

„Takže i ty už skáčeš, jak Kuriová píská.“ Sylvesta nepřekvapilo, že jeho žena přešla na stranu Voljovové, přinejmenším to v něm vyvolalo mnohem méně hořkosti, než by čekal. Přestože si byl vědom důsledků, obdivoval ji za to.

„Protože ví něco, o čem nikdo z nás neměl ani potuchy,“ řekla Pascale.

„Co má kruci Kuriová s tímhle společného?“ zeptal se Hegazi a podrážděně pohlédl na Sadžakiho. „Je to jenom pěšák. Nemůžeme ji z naší diskuse vynechat?“

„Naneštěstí ne,“ odpověděla Voljovová. „Všechno, co jste slyšeli, je pravda. Když budeme dál pokračovat v útoku, bude to nejhorší chyba, kterou kdy kdokoli z nás udělal.“

Sadžaki poodjel s křeslem od Hegaziho, blížil se k Voljovové. „Jestli nechceš vydat příkaz sama, předej ovládání kompletů mně.“ Pokynul jí, ať si sundá náramek a podá mu ho.

„Raději udělej, co ti radí,“ řekl Hegazi. „Jinak můžeš počítat s nepříjemnými důsledky.“

„O tom ani na okamžik nepochybuju,“ odsekla Voljovová a jediným hbitým pohybem si stáhla náramek z ruky. „K ničemu ti nebude, Júdži. Komplety poslouchají pouze mne nebo Kuriovou.“

„Dej mi ten náramek!“

„Budeš toho litovat. Varuju tě.“

Přesto mu ho podala. Sadžaki ho uchopil, jako by to byl cenný zlatý amulet, chvilku si s ním hrál, než si ho zacvakl kolem zápěstí. Malý displej se opět rozsvítil a naplnil se údaji, které před okamžikem zářily na ruce Voljovové.

„Tady triumvir Sadžaki.“ Mezi každým slovem si olízl rty, jako by si vychutnával každičkou kapku moci, kterou náhle získal. „Nejsem si jistý přesným protokolem, kterého je zapotřebí, a proto žádám o spolupráci. Vydávám rozkaz, aby šest zbraňových kompletů na palebných pozicích ve vesmíru zahájilo –“

Zmlkl uprostřed věty. Udiveně pohlédl na své zápěstí, pak se mu na tváři objevil výraz, který by u něho nikdo nečekal.

Byl to výraz čirého strachu.

„Ty mazaná stará mrcho.“ Hegazi nepřestával vrtět hlavou. „Tušil jsem, že máš v rukávu nějaký trumf, ale nenapadlo by mě, že ho opravdu vytáhneš.“

„Jsem zkrátka důsledná,“ řekla Voljovová.

Jindy chladný a nevzrušený Sadžakiho obličej se nyní změnil na masku utrpení. Náramek se nepřestával stahovat, už se mu viditelně zařízl do kůže. Napřaženou dlaň měl bezkrevnou, bílou jako vosk. Druhou rukou se marně pokoušel náramek strhnout. O to už se Voljovová postarala. Uzávěr se uzamkl. Pozvolný a velmi bolestivý proces, který skončí amputací, pokračoval. Polymerové řetězce náramku se svíraly čím dál pevněji. Když si ho Sadžaki navlékl, paměť náramku okamžitě poznala, že DNA uživatele není správná, že nepatří Voljovové. Nezačal se však stahovat, dokud triumvir nevydal rozkaz – Voljovová to ze své strany považovala za mimořádně laskavé gesto.

„Zastav to,“ zaúpěl Sadžaki. „Ty zatracená mrcho… Zastav to!“

Voljovová odhadovala, že zbývá tak minuta dvě, než mu náramek uřízne ruku, než jediným zvukem v sále bude praskání kostí, ovšem za předpokladu, že Sadžaki bude naříkat velice potichu.

„Právě tvoje způsoby ti podrazily nohy,“ řekla Voljovová. „To má být prosba? Člověk by čekal, že si pro tenhle okamžik vyšetříš trochu zdvořilosti.“

„Zastav to, prosím,“ žádala Pascale. „Ať se stane cokoli, nestojí to za tohle…“

Voljovová pokrčila rameny a otočila se k Hegazimu. „Klidně mu ho můžeš sundat, triumvire, než tady nadělá svinčík. Určitě na to máš prostředky.“

Hegazi si zvedl před oči ocelovou ruku, jako by se chtěl ujistit, že není z masa a kostí.

„Rychle!“ vykřikl Sadžaki. „Sundej mi to!“ Hegazi k němu přijel s křeslem a dal se do práce. Zdálo se, že tento postup nepůsobí Sadžakimu větší bolest než samotné stahování.

Sylveste mlčel.

Než Hegazi skončil, jeho kovové prsty pokrývala lidská krev. Zbytky náramku cinkly o podlahu dvacet metrů pod nimi.

Sadžaki nepřestával sténat a s odporem hleděl na ránu na zápěstí. Ruku měl stále vcelku, ale kosti a šlachy byly ošklivě odhalené, krev stříkala v rudých proudech a stékala jako červené provázky na podlahu. Snažil se zastavit krvácení, přitiskl si zraněnou ruku k břichu. Konečně přestal naříkat a po dlouhých okamžicích obrátil pobledlou tvář k Voljovové. „Za to zaplatíš,“ zasyčel. „To přísahám.“ Právě v tom okamžiku vstoupila na můstek Kuriová a začala střílet.

Kuriová měla samozřejmě jakýsi plán, i když se příliš neobtěžovala promýšlet podrobnosti. Ale když vešla na můstek a uviděla vodopád krve, neztrácela s nějakým plánem čas. Rovnou začala střílet do stropu, aby na sebe upozornila. Netrvalo to dlouho.

Nastavila plazmovou pušku na nejnižší výkon a na jednotlivé impulzy, pokaždé musela stisknout spoušť. Prvním výstřelem vykousla do stropu metr široký kráter, dolů pršely ostré, zubaté, žárem ožehlé střepiny plátování. Aby se nepropálila skrz, nasměrovala druhý impulz trochu doleva a další trochu doprava. Jedna střepina propadla zářící projekční koulí, sféra zablikala a zdeformovala se, pak znovu získala stabilitu. Kuriová usoudila, že dostatečně důrazně oznámila svou přítomnost, zajistila zbraň a pověsila si ji na rameno. Voljovová, která očividně předvídala její další krok, k ní slétla s křeslem, a když byla necelých pět metrů daleko, Kuriová jí hodila jednu lehčí zbraň, pistoli, kterou našla v regálech zbrojnice.

„Tohle vezmi Pascale!“ A hodila jí nízkoenergetický paprskomet.

Voljovová obě zbraně zručně chytila a rychle předala Pascale tu její.

Kuriová už stačila obhlédnout situaci a zjistit, že ten krvavý déšť, který mezitím ustal, padal ze Sadzakiho. Triumvir vypadal špatně, tiskl si jednu ruku k tělu, jako by ji měl zlomenou nebo jako by dostal zásah.

„Iljo,“ řekla Kuriová, „tys celou legraci začala beze mě. Jsem zklamaná.“

„Události si to vynutily samy,“ odpověděla Voljovová.

Kuriová pohlédla na sféru a snažila se zjistit, co se děje mimo loď. „Komplety už vypálily?“

„Ne, nedala jsem jim příkaz.“

„A teď už ani nemůže,“ poznamenal Sylveste. „Protože Hegazi právě zničil její náramek.“

„Znamená to, že je na naší straně?“

„Ne,“ řekla Voljovová. „Znamená to, že nesnáší pohled na krev. Zvláště když patří Sadžakimu.“

„Potřebuje pomoc,“ ozvala se Pascale. „Probůh, nemůžete ho přece nechat vykrvácet!“

„Ale kdeže,“ uklidňovala ji Voljovová. „Je chimerik jako Hegazi, jenom ne tak zjevný. Medistroje v jeho krvi už začaly s buněčnou opravou v urychleném režimu. I kdyby mu náramek odřízl ruku, nechal by si narůst další. Nemám pravdu, Sadžaki?“

Podíval se na ni, z tváře mu vyprchala veškerá síla, takže vypadal, že by mu dělalo problémy nechat si narůst nehet, natož celou ruku. Ale po chvilce přikývl. „Někdo by mi ale měl pomoct na ošetřovnu, mé stroje nejsou kouzelné, mají pouze omezené možnosti. A receptory bolesti mám pořád citlivé, to mi věř.“

„To je pravda,“ přidal se Hegazi. „Neměla bys přeceňovat možnosti medistrojů. Přece nechceš, aby zemřel, nebo snad ano? Rozhodni se rychle. Doprovodím ho na ošetřovnu.“

„A cestou by ses taky zastavil ve zbrojnici a trochu si ji probral, že?“ Voljovová zavrtěla hlavou. „Ne, díky.“

„Tak tedy já,“ řekl Sylveste. „Odvedu ho tam. Aspoň natolik mi věříte, nebo ne?“

„Věřím vám, jenom dokud vás držím v šachu, svínskij něgodaj. Ale na druhé straně byste nejspíš ani nepoznal, že jste ve zbrojnici, i kdybyste se tam dostal. A Sadžaki není ve stavu, aby vám mohl poradit.“

„Mám si to vyložit jako souhlas?“

„Pospěšte si, Dane.“ Voljovová svá slova zdůraznila pohybem zbraně, prst měla na spoušti. „Jestli nebudete do deseti minut zpátky, pošlu pro vás Kuriovou.“

Zanedlouho oba muži odešli, Sadžaki se opíral o Sylvesta, neboť sám nebyl schopen chůze. Kuriovou napadlo, zda triumvir bude ještě při vědomí, až se dostane na ošetřovnu, ale v podstatě jí to bylo jedno.

„Se zbrojnicí si nemusíš dělat starosti, Iljo. Tu už těžko někdo využije. Rozstřílela jsem ji na cucky, jakmile jsem dostala, co jsem chtěla.“

Voljovová se nad tím na chvíli zamyslela, pak souhlasně přikývla. „To je rozumná taktika, Kuriová.“

„Taktika s tím nemá nic společného. Lezla mi na nervy ta pitomá osobnost, která to tam řídila. Prostě jsem se rozhodla toho blbečka krapet usmažit.“

Pascale se zeptala: „Vyhrály jsme? Opravdu jsme dosáhly toho, co jsme si umínily?“

„Nejspíš ano,“ řekla Kuriová. „Sadžaki už je mimo hru a náš dobrý přítel Hegazi nám asi nebude chtít dělat potíže. A nezdá se, že by měl tvůj manžel v úmyslu dodržet slovo a všechny nás zabít, když nedostane, co chce.“

„Jsem rozčarován,“ poznamenal Hegazi.

„Říkala jsem vám, že celou dobu blufoval,“ prohlásila Pascale. „Teď se to potvrdilo, ne? Můžeme ty zbraně konečně odvolat?“ Pohlédla na Voljovovou, která okamžitě přikývla.

„Samozřejmě.“ Sáhla do kapsy bundy a zacvakla si kolem zápěstí nový náramek, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. „Myslely jste si, že jsem tak hloupá a nebudu mít náhradní?“

„Ne, ty ne, Iljo,“ řekla Kuriová.

Zvedla náramek ke rtům a vydala řadu rozkazů podobných mantře, které měly překlenout bezpečnostní úrovně. Když byla pozornost všech soustředěna na náramek, přikázala: „Zbraňové komplety se vrátí na loď, opakuji, zbraňové komplety se vrátí na loď.“

Ale nic se nestalo. Přesto čekali dál, i když dávno uplynulo těch několik vteřin časové prodlevy, než elektromagnetické záření překonalo rychlostí světla příslušnou vzdálenost. Nestalo se nic. Pak ikony zbraňových kompletů změnily barvu z černé na rudou a začaly zlověstně blikat.

„Iljo,“ ozvala se Kuriová, „co to znamená?“

„Připravují se k palbě,“ odpověděla velmi vyrovnaně, jako by ji to ani nepřekvapilo. „Zanedlouho dojde k něčemu nenapravitelnému.“

28

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

Zase ztratila kontrolu.

Bezmocně přihlížela, jak zbraňové komplety začínají palbu. Nejprve o sobě daly vědět paprskové zbraně – první známky, které se objevily na vyprahlém šedém povrchu Kerbera, byly záblesky modrobílého světla, přesně tam, kam se zanedlouho zabodne klín. Raketomety se jen o málo opozdily, a vzápětí následovalo hlášení o jejich úspěchu. Řadou efektních zášlehů vychrlily relativistické projektily, střely z neutronia a antihmoty zabušily do planety. Nepřestávala do náramku vykřikovat příkazy k zastavení palby, přestože ztratila naději, že má na zbraně ještě nějaký vliv. Nakrátko bláhově zadoufala, že náhradní náramek je vadný, ale pochopitelně to nebyl důvod, proč se komplety začaly chovat samostatně. Střílely naprosto záměrně, stejně jako neuposlechly příkaz, aby se vrátily do depozitáře.

Někdo je ovládal. Nebo něco.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptala se Pascale, ale bylo jasné, že nečeká vyčerpávající odpověď.

„Musí to být Krádce slunce,“ řekla Voljovová, která konečně spustila ruku s náramkem do klína, neboť nebylo pochyb, že se zbraňové komplety nevrátí pod její velení. „Protože Mademoiselle to být nemůže. I kdyby dosud byla schopna komplety ovlivnit, tomuhle by se ze všech sil snažila zabránit.“

„Nějaká jeho část asi ještě zůstala ve střeleckém prostředí.“ Kuriová zřejmě svých slov okamžitě zalitovala, protože rychle zmlkla, teprve po chvíli dodala: „Věděly jsme přece, že dokáže střelecké prostředí ovládat. Jak jinak by Mademoiselle zabránil zabít Sylvesta už tím zdivočelým kompletem?“

„Není to střeleckým prostředím.“ Voljovová zavrtěla hlavou. „Mé příkazy zbraňovým kompletům tamtudy neprocházejí. Věděla jsem, že by to bylo příliš velké riziko.“

„Chceš říct, že přesto neposlechly?“

„Už to tak vypadá.“

Ve sféře bylo nyní vidět, že komplety ustaly s útokem, protože spotřebovaly energii i munici. Přešly na dráhu kolem Háda, kde zůstanou miliony let, naprosto neškodné, než je zachytí náhodné gravitační perturbace, a buď se roztříští o Kerbera, nebo je odhodí do libračních bodů, kde přečkají i zánik Delty Pavonis, až se stane rudým obrem. Voljovovou aspoň trochu uklidnilo vědomí, že zbraňové komplety nemůžou být už nikdy použity, nemůžou být obráceny proti Nostalgii. Na klid však bylo již příliš pozdě. Poškození Kerbera bylo dokonáno, zbylo jen málo, co by mohlo překážet klínu, až tam dorazí. Důkazy o úspěšném útoku mohla sledovat ve sféře, kolem místa úderu stoupala do prostoru oblaka rozdrcené povrchové horniny.

***

Než Sylveste dorazil na lodní ošetřovnu, Sadžaki na jeho rameni tak ztěžkl, až mu připadalo, že triumvir na svou štíhlou postavu váží příliš mnoho. Napadlo ho, zda to není tou spoustou strojů, které mu proudí krevním řečištěm, dřímají v každé buňce a čekají, až je krize, jako je tato, probudí ze spánku. Sadžaki byl také rozpálený horečkou, možná to byl důkaz, že medistroje již zaregistrovaly ohrožení, začaly se freneticky rozmnožovat, vyburcovaly k činnosti celou armádu a povolaly z krve, lymfy a z tkáně „normální“ molekuly imunitního systému, aby společně odvrátily nebezpečí. Sylveste si všiml, že triumvirovo zranění přestalo krvácet a že se mu rána, otevřená kolem dokola zápěstí, potáhla blankou, jíž prosvítala slabá jantarová záře.

Když vešli dovnitř, převzali jeho břemeno servulové a přenesli Sadžakiho na lůžko. Několik minut ho vyšetřovali, připomínali labutě, jak se nad triumvirem nakláněli a jemně mu na hlavu přikládali rozličné neurodiagnostické snímače. Nezdálo se, že by jim zranění dělalo zvláštní starosti. Možná již léčebné systémy komunikovaly se Sadžakiho medistroji a v tomto stadiu nebylo zapotřebí dalších zásahů. Triumvir byl stále při vědomí, ačkoli zesláblý.

„Neměl jste Voljovové věřit, Sadžaki,“ vybuchl Sylveste vztekle. „Všechno je ztraceno jenom proto, že jste jí přenechal příliš velkou moc. Dopustil jste se osudové chyby.“

Triumvirův hlas byl stěží slyšitelný. „Proč bych jí neměl věřit? Byla jednou z nás, vy hlupáku! Patřila k triumvirátu!“ Pak chraptivě dodal: „Co víte o Kuriové?“

„Je to agent. Dostala se na loď, aby mě našla a zabila.“

Sadžaki na to zareagoval, jako by ho to pobavilo. „A to je všechno?“

„To je všechno, čemu jsem uvěřil. Nevím, kdo ji poslal ani proč, ale má pro mé zavraždění jakési absurdní ospravedlnění, kterému Voljovová i má žena, jak se zdá, neotřesitelně věří.“

„Ještě není po všem.“ Sadžaki měl kolem zapadlých očí velké žluté kruhy.

„Jak to, že není po všem?“

„Prostě to vím.“ Triumvir zavřel víčka a uvolnil se. „Ještě to neskončilo.“

***

„Přežije to.“ Sylveste vstoupil na můstek a očividně netušil, co se právě odehrálo.

Rozhlédl se, a Voljovová si dokázala představit jeho zmatek. Na první pohled se během doby, co odváděl Sadžakiho na ošetřovnu, nic nezměnilo – stejní lidé drželi stejné zbraně, ale nálada byla zcela odlišná. Například Hegazi navzdory tomu, že seděl na špatné straně pistole, kterou držela Kuriová, se vůbec netvářil, jako by patřil k poražené straně. Nevypadal však ani nijak zvlášť vítězoslavně.

Vymklo se nám to, pomyslela si Kuriová, a Hegazi to ví.

„Rozkol mezi vzbouřenci?“ Sylveste mezitím pohlédl na projekci Kerbera, z něhož do vesmíru krvácela rozbitá kůra. „Nakonec zbraně opravdu vypálily, přesně jak jsem chtěl?“

„Lituji.“ Voljovová zavrtěla hlavou. „To nebyl můj příkaz.“

„Raději teď dobře poslouchej,“ řekla Pascale. „Nemáme naprosto žádný vliv na to, co se tady děje. Ovládá to něco většího než my, Dane, dokonce i většího než ty, jestliže tomu dokážeš uvěřit.“

Sylveste se zamračil. „Copak sis ještě neuvědomila, že se nestalo nic, co by Voljovová nechtěla?“

„Jste šílený,“ řekla Voljovová.

„Využila jste příležitosti,“ otočil se k ní Sylveste. „Mohla jste pozorovat své milované ničitele planet v akci, ale před tím jste si ještě stačila uklidnit svědomí zázračně neúspěšným projevem opatrnosti za pět minut dvanáct.“ Dvakrát tleskl. „Mám-li být upřímný, udělala jste na mě kolosální dojem.“

„Zanedlouho budete kolosálně mrtvý,“ odsekla Voljovová.

Přestože ho nenáviděla za to, co řekl, nedokázala to tak snadno popřít. Snažila se zabránit kompletům, aby dokončily akci – k čertu, udělala všechno, co bylo v jejích silách, ale nic z toho nevyšlo. I kdyby nevydala příkaz, aby byly zbraně vypuštěny z lodě, Krádce slunce by si jistě našel způsob, jak je dostat ven. Ale teď, když bylo po útoku, se jí zmocnila jakási odevzdaná zvědavost. Klín se bude dál přibližovat podle plánu, leda by našla cestu, jak ho zastavit, ale už přece zkusila všechno. A protože nebylo možné tomu zabránit, kdesi v koutku mysli se na tu událost začala těšit, mučila ji zvědavost, nejen co se dozví, ale také jak její dítě absolvuje zkoušku. Věděla, že nezávisle na tom, jak strašné budou důsledky, bude svědkem nejzajímavější události ve svém životě. A také možná nejděsivější.

Nedalo se dělat nic jiného, než čekat. Hodiny míjely, ani rychle ani pomalu, protože to byla událost, které se děsila stejně tak, jako po ní toužila. Tisíc kilometrů nad planetou přešel klín do závěrečné brzdící fáze. Jas motorů Spojených připomínal dvě miniaturní slunce zažehnutá nad Kerberem, ozářila povrch tak jasně, že krátery a strže byly jako nakreslené. V té neúprosné záři působila planetka na okamžik skutečně uměle, jako by její tvůrci pořádně přehnali úsilí, aby vypadala otlučená po eonech bombardování meteority.

Na náramku sledovala obrazy přenášené z klínu. Prstence kamer, namířených dolů, byly osazeny co sto metrů po celé délce čtyřkilometrového kornoutu, takže nezávisle na tom, do jaké hloubky pronikne, vždy budou nějaké kamery pod i nad vrstvou kůry. Nyní viděla nezhojenou ránu v krustě, kterou otevřely zbraňové komplety. Sylveste nelhal.

Tam dole cosi bylo. Obrovité, organické a trubicovité jako hnízdo hadů. Žár po útoku zbraňových kompletů se už rozptýlil, a přestože se z díry dosud valila našedlá oblaka, Voljovová měla dojem, že vycházejí spíš ze spáleného strojního zařízení než z vypařené kůry. Trubice podobné hadům se nehýbaly, jejich článkovaný stříbřitý povrch zohyzdily černé šmouhy a stovky metrů široké šrámy, z nichž vyhřezla spousta menších hadů.

Voljovová zranila Kerberos.

Nevěděla, zda je to zranění smrtelné, nebo je to jen škrábnutí, které se za několik dní zhojí, ale přesto mu způsobila ránu, a když si to uvědomila, zachvěla se. Poškodila něco cizího. Cizinec však brzy podnikl protiopatření.

Jakmile se to stalo, téměř nadskočila, přestože to vlastně očekávala. Došlo k tomu, když byl klín dva kilometry nad planetou, což byla polovina jeho délky.

Odehrálo se to příliš rychle, aby postřehla celý průběh. V jediném okamžiku se kůra bleskurychle změnila. Vytvořil se kruh šedých důlků, soustředně obkružujících kilometr širokou ránu, a vyduly se jakési kamenné puchýře. Téměř ve stejné chvíli, kdy si jich Voljovová všimla, praskly, vmžiku vypustily spory, stříbřité záblesky se hnaly ke klínu jako světlušky. Netušila, co jsou zač, zda kusy antihmoty, malé hlavice s náložemi, virové kapsle nebo drobné palné zbraně, věděla jen to, že mají v úmyslu poškodit její výtvor.

„Teď,“ zašeptala. „Teď…“

Nebyla zklamaná. Možná by bylo lepší, kdyby byl klín v tomto okamžiku zničen, ale potom by přišla o všechno vzrušení, nikdy by neuviděla, jak zareaguje, jak efektivně odpoví, jak dokonale ho navrhla.

Bojový potenciál v kruhovém lemu klínu se probudil k životu, zaměřil lasery a bosery a zničil každou světlušku dřív, než se stačila dotknout jeho hyperdiamantového krunýře.

Klín zrychlil, urazil dva poslední kilometry za třetinu minuty, zatímco na kůře kolem díry se stále vytvářely další puchýře a vypouštěly třpytky, ale klín útoky odrážel. Několik třpytivých spor sice narazilo s krátkým růžovým zábleskem do trupu a vyhloubilo v něm krátery, ale akceschopnost zůstala zachována. Hrot, ostrý jako jehla, zmizel pod úrovní povrchu přesně uprostřed rány.

Vteřiny míjely, a pak začalo kónické tělo zbraně drhnout o rozervané okraje. Kůra pukala, kolem se rozšiřovaly trhliny. Puchýře stále vyrážely, ale nyní ve větší vzdálenosti od rány, jako by bližší podzemní mechanismy byly poškozené nebo vyčerpané. Klín už byl stovky metrů v asteroidu, tlakové vlny se rozbíhaly od místa průniku a valily se vzhůru po délce zbraně. Piezoelektrické krystaly, které Voljovová začlenila do hyperdiamantu, vysají tyto rázy a přemění je na energii, jež bude rozdělena do obranné výzbroje.

„Řekněte mi, že vyhráváme,“ zvolal Sylveste. „Pro všechno na světě, řekněte mi, že vyhráváme!“

Rychle přehlédla podrobný stavový sumář, který se jí valil po náramku. Pro tento okamžik mezi nimi nebylo nepřátelství, pouze sdílená zvědavost. „Bojujeme… Hloubka průniku jeden kilometr, rychlost sestupu stabilní, jeden kilometr za devadesát sekund. Tah zvýšen na maximum, což znamená mechanický odpor…“

„Čím prochází?“

„To nevím,“ odpověděla. „Podle údajů z Loreanu není falešná kůra tlustší než půl kilometru, ale na povrchu klínu je jen málo detektorů – zvýšily by zranitelnost v případě kybernetického útoky.“

Vyvolala si na náramku obraz z lodních kamer, klín vypadal spíš jako abstraktní socha, jako komolý kužel postavený užším koncem na fádní šedou podložku. V jeho okolí se hmota deformovala jako plastelína, puchýře vyplivovaly spory náhodnými směry, podzemní zaměřovací systémy nejspíš přestaly mířit. Klín zpomaloval, a přestože se celá scéna odehrávala v naprostém tichu, Voljovová si dokázala představit, jaké by to příšerné tření vydávalo zvuky, kdyby tam byl vzduch, který by je přenášel, a jak by její uši ohlušilo titánské skřípění. Náramek jí oznámil, že tlak na příď drasticky klesl, jako by zbraň konečně prorazila kůru a dostala se do relativní prázdnoty pod ní, do říše hadů.

Klín stále zpomaloval. Na náramku se roztančily lebky se zkříženými hnáty, ohlašovaly útok molekulárních zbraní. Voljovová to čekala. Z krunýře klínu už vytékají protilátky a vrhají se do boje s cizími útočníky.

Zpomaloval… a teď zastavil.

Byl tak hluboko, jak jen se mohl dostat. Třetina kornoutu dosud vyčnívala nad proraženým povrchem Kerbera jako kuželovitá věž. Palebná síla na lemu stále odrážela protiúdery kůry, ale spory přilétaly ze vzdálenosti desítek kilometrů a nemohly způsobit bezprostřední ohrožení, pokud by kůra nebyla schopna neuvěřitelně rychlé regenerace.

Klín teď začne s ukotvováním, se zabezpečováním dobytého území, s analýzou forem molekulárních zbraní, které proti němu byly použity, a s vyvíjením obranných strategií.

Nezklamal.

Otočila se v křesle k ostatním a teprve teď, po celé věčnosti, si povšimla, že dosud drží v ruce pistoli.

„Jsme tam,“ řekla.

Vypadalo to jako lekce z biologie pro bohy nebo jako pornografický snímek, který by mohl pobavit myslící planety.

V následujících hodinách, jakmile zbraň zakotvila, Kuriová s Voljovovou nepřestávaly pozorovat nepřehledný stav pomalého boje. Geometrické formy obou hlavních aktérů připomínaly kuželovitý virus pronikající do mnohonásobně větší kulovité buňky. Přesto si musely neustále připomínat, že dokonce i ten bezvýznamný kužel je velký jako hora a že ta buňka je nezanedbatelná planetka.

Zdálo se, jako by se nic zvláštního nedělo, ale to jenom proto, že se konflikt odehrával zejména na molekulární úrovni, na neviditelné frontě, která zabírala desítky čtverečních kilometrů. Kerberos se nejprve neúspěšně pokusil zastavit útočníka vysoce entropickými zbraněmi, snažil se ho znehodnotit na megatuny atomového prachu. Pak změnil strategii a vyzkoušel požírání. Pořád se pokoušel rozebrat nepřítele atom po atomu, ale systematicky jako dítě, které rozebírá složitou hračku, místo aby ji rozbilo na kousky, a horlivě každou součástku ukládá do určené přihrádky, aby ji mohlo v budoucnu znovu použít pro nějaký dosud nejasný nápad. Byla v tom koneckonců logika. Několik krychlových kilometrů planety bylo anihilováno zbraňovými komplety a klín sestával z hmoty, která podle všeho měla stejné procento prvků a izotopů jako látka, která byla zničena. Nepřítel byl vlastně obrovský rezervoár materiálu na opravy, díky němuž by Kerberos nemusel odčerpávat vlastní zásoby. Možná vždycky vyhledával především takovéto základní zdroje, aby mohl opravovat nevyhnutelná poškození, způsobená za tisíciletí údery meteoritů a obrušováním vesmírným prachem, aby nahradil úbytek hmoty strávené kosmickým zářením. Možná se zmocnil Aliciných sond spíš proto, že měl hlad, než z mylného pocitu, že tím uchová vlastní tajemství, možná jednal podle slepého popudu, jako mucholapka, bez myšlenek na budoucnost.

Ale klín nebyl navržen tak, aby se nechal pozřít bez boje. „Vidíš? Kerberos se od nás učí,“ řekla Voljovová. Seděla v křesle na můstku a studovala schémata několika desítek různých komponentů v molekulárním arzenálu, který planeta vyslala proti její zbrani. To, co Kuriové ukazovala, vypadalo jako stránka z učebnice etymologie – sbírka kovových, různě specializovaných brouků.

Rozebírací patřili k přední frontě amarantského obranného systému, fyzicky zaútočili na povrch klínu, klepety uvolňovali atomy a molekuly a trhali chemické vazby. Zapojili se také do boje zblízka s první linií Voljovové. Hmotu, kterou se jim podařilo uchvátit, předali dozadu mohutnějším broukům, mimo bezprostřední bojovou zónu. Tyto jednotky se chovaly jako neúnavní úředníci, neustále třídily a kategorizovaly kousky hmoty, kterou dostávaly. Jestliže šlo o jednoduchý kousek nediferencovaného železa nebo uhlíku, určily jej k recyklaci a poslaly dál ještě větším broukům, kteří podle zadaných šablon vyráběli další brouky. A pokud byly žvance hmoty organizované, takže měly skutečnou struktura, nebyly předány k okamžitému recyklování, nýbrž byly dopraveny jiným broukům, kteří je rozebrali a snažili se zjistit, zda obsahují nějaké užitečné principy. Jestliže ano, naučili se je, přizpůsobili si je a předali výrobním broukům. Tímto způsobem vznikla následující generace, která byla o něco pokročilejší než ta předchozí.

„Učí se od nás,“ opakovala Voljovová, jako by ji to nadchlo. „Rozebírají naše protiopatření a začleňují jejich konstrukci do vlastních sil.“

„Nemusíš to říkat tak rozjařeně.“ Kuriová jedla jablko vypěstované lodí.

„A proč ne? Je to elegantní systém. Taky já se můžu hodně naučit od něj, ale to není totéž. To, co se tam dole děje, je nekonečně metodické – a není za tím ani nejmenší zrnko rozumu.“ Řekla to s upřímným respektem.

„Jo, velmi pozoruhodné,“ zabručela Kuriová. „Slepá reprodukce. Není to nic chytrého, ale protože k ní dochází najednou na milionu míst, přemůžou nás pouhým počtem. Je to tak? Ty tady budeš sedět a přemýšlet jako blázen, ale nakonec to bude úplně jedno. Dříve nebo později odkoukají všechny tvé triky.“

„Ale ještě ne.“ Voljovová pohodila hlavou k schématům. „Myslíš, že jsem byla tak hloupá, abych udeřila nejdokonalejšími zbraněmi, které máme? To se ve válce nedělá, Kuriová. Nikdy nevydávej víc energie nebo inteligence proti nepříteli, než je za dané situace nezbytně nutné, stejně jako nikdy neukazuj v pokru nejlepší karty jako první. Počkej, až budou sázky dost vysoké.“ A pak jí vysvětlila, že stávající protiopatření, která vypouští klín, jsou ve skutečnosti velmi stará a nijak zvlášť důmyslná. Upravila je z prastarých záznamů holografické databáze zbrojnice. „Mají požehnaný věk asi tři sta let,“ dodala.

„Ale Kerberos nás dohání.“

„Správně, jenže technický rozvoj je ustálený, pravděpodobně zásluhou bezmyšlenkovitého způsobu, jakým využívají naše postupy. Nekonají se žádné intuitivní skoky kupředu, systémy Amarantů se vyvíjejí lineárně. Jako kdyby ses snažila rozluštit zdrojový kód primitivním výpočtem. A proto vím celkem přesně, jak dlouho bude trvat, než dostihnou naši současnou úroveň. V daném okamžiku postupují asi desetiletí za každé tři čtyři hodiny lodního času. Což nám dává necelý týden, než to začne být doopravdy zajímavé.“

„A tohle není?“ Kuriová zavrtěla hlavou. Nikoli poprvé měla pocit, že Voljovovou vůbec nechápe. „Jak k tomuhle vývoji dochází? Tvá zbraň má v sobě kopii zbrojnice?“

„Ne, to by bylo příliš nebezpečné.“

„No právě. Jako bys poslala vojáka za nepřátelskou linii se všemi tajnými informacemi. Tak jak to děláš? Vysíláš data klínu teprve tehdy, až je potřebuje? Není to právě tak riskantní?“

„Přesně tak se to odehrává, ale je to mnohem bezpečnější, než si myslíš. Data jsou zašifrována pomocí starobylé metody transpozice v mřížce; náhodně generovaný řetěz čísel, která určují, jakou záměnu je třeba provést v každém bytu původního signálu, zda k němu přidat nulu nebo jedničku. Když zašifruješ signál pomocí mřížky, neexistuje způsob, jak by ho mohl nepřítel rozluštit, aniž by měl k dispozici stejnou mřížku. Klín ji má uloženou hluboko v nitru pod desítkami metrů pevného hyperdiamantu se superbezpečným optickým propojením k systémům řídícím výrobu. Kdyby se zbraň dostala do vážného útoku a hrozilo by, že bude mřížka dobyta, jednoduše přestanu vysílat.“

Kuriová ohryzala jablko až k jadřinci. „Takže přece jen existuje řešení,“ řekla po chvíli přemýšlení.

„Řešení čeho?“

„Našeho problému. Copak s tím nechceme skončit?“

„Nemyslíš, že škoda už byla způsobena?“

„Nevíme to jistě, ale co kdyby ne? Koneckonců jsme dosud viděly jen vrstvu kamufláže a pod ní vrstvu obrany, určené k ochraně té kamufláže. Je to ohromující, to ano, a navíc je to technologie vesmířanů, takže i my se můžeme něco zajímavého přiučit, ale pořád ještě nevíme, co se skrývá uvnitř.“ Důrazně bouchla pěstí do opěrky křesla a potěšilo ji, když Voljovová nadskočila. „Tyhle vrstvy chrání něco, co jsme dosud nezahlédly – a ani nezahlédneme, dokud se tam Sylveste nevydá.“

„Zabráníme mu v odchodu.“ Voljovová poplácala pistoli zastrčenou za pasem. „Teď to tady řídíme my.“

„A budeme riskovat, že nás všechny zabije tou bombou, kterou má v očích?“

„Pascale tvrdí, že nemá.“

„Jo, ale věří tomu jenom ona.“ Kuriová nemusela víc vysvětlovat.

Voljovová pomalu přikývla na souhlas.

„Napadlo mě něco lepšího,“ pokračovala Kuriová. „Ať si tam letí, jestli chce, ale my už si zatraceně dobře pohlídáme, aby se mu dovnitř nelezlo zrovna snadno.“

„Myslíš…“

„Řeknu to sama, když ti to dělá potíže. Necháme klín zahynout, Iljo. Necháme Kerberos vyhrát.“

29

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

„Jak všichni víme,“ začal Sylveste, „zbraň Voljovové se dostala pod kůru planety, možná až na úroveň strojů, které jsem zahlédl prostřednictvím průzkumné sondy.“

Celých patnáct hodin, které uplynuly od ukotvení klínu, se Voljovová zdráhala vyslat předvoj automatických průzkumníků. Rozhodla se k tomu až teď.

„Ty stroje mají za úkol udržovat v pořádku kůru, opravovat její poškození a zachovávat iluzi, že je pravá. A hromadit suroviny, pokud nějaké letí kolem. Zároveň jsou první obrannou linií.“

„A co je pod nimi?“ zajímala se Pascale. „Než Kerberos zničil Aliciny sondy, tak jsme toho moc neviděli, ale nemyslím si, že tato mechanická fasáda prostě leží na skalním podloží, že je pod ní opravdová kamenitá planeta.“

„Brzy se to dozvíme.“ Voljovová stiskla rty.

Její vyzvědači byli směšně prostí, dokonce ještě jednodušší než servulové, které Sylveste a Calvin použili pro vyšetřování kapitána. Patřilo to k její taktice. Kerberos se neměl setkal s vyspělejší technikou, než bylo v dané situaci nezbytně nutné. Klín byl schopen vyrobit velký počet průzkumných strojů, marnotratnost měla vyvážit jejich nízkou inteligenci. Byly velké jako pěst a vybavené pouze tolika končetinami, aby se mohly nezávisle pohybovat, a jen tolika očima, aby to vůbec ospravedlnilo jejich existenci. Neměly mozky, neměly ani prostou nervovou síť z několika tisíc neuronů – obyčejný hmyz vedle nich vypadal velice vyspěle. Ale měly malé snovací trysky, z nichž vytlačovaly optické vlákno opatřené vysoce bezpečným ochranným pláštěm. Roboty řídil klín, jeho příkazy přenášela vlákna průzkumníkům, nazpět putovaly informace, které získali.

„Předpokládám, že tam najdeme novou vrstvu automatů,“ řekl Sylveste. „Možná další obranu. Ale pod ní musí být něco, co za takovou péči stojí.“

„Opravdu?“ Kuriová na něj vytrvale mířila plazmovou puškou. „Neprovinil jste se už několika nepodloženými domněnkami? Pořád se tváříte, jako by tam bylo něco cenného, co se nemá dostat do našich špinavých rukou, a celá kamufláž je tam jen proto, abychom si toho my, opice, nevšimly. Ale co když je to naopak? Co když je uvnitř něco nebezpečného?“

Pascale řekla: „Uvaž to, Dane. Může mít pravdu.“

Sylveste se zadíval na pušku. „Nenalhávejte si, že jste přišly na něco, co bych já sám přehlédl,“ pravil, aniž by se namáhal dát najevo, zda odpovídá Kuriové či manželce.

„To by mě ani ve snu nenapadlo,“ zavrčela Kuriová.

Devadesát minut poté, co první špion začal natahovat optické vlákno a spustil se z klínu do dutiny pod kůrou, Sylveste konečně uviděl, co ho čeká. Zpočátku ani nevěděl, nač se vlastně dívá. Obrovité závity, podobné hadům, poškozené a mrtvé, pokud mohl pozorovat, se tyčily nad mrňavými roboty jako údy padlých bohů, propletené a zpřeházené. Nedokázal ani odhadnout, jaké úlohy tyto mohutné stroje plnily, ačkoli se zdálo, že prvořadá byla obrana kůry, a bylo pravděpodobné, že právě v nich se probudily k životu molekulární zbraně, aby zaútočily na vetřelce. Kůra sama o sobě byla rovněž jakýmsi strojem, ale strojem přísně specializovaným, neboť musel připomínat planetu. Hadi podobné omezení neměli.

Panovala tam menší tma, než předpokládal, přestože průrazem neprocházelo žádné světlo, neboť ho pevně ucpal zaražený klín. Zdálo se, že tu nazelenalou záři vydávají hadi, podobně jako některé orgány hlubokomořské zvířeny světélkují díky bioluminiscenci symbiotických bakterií. Nechápal, jaký účel může to světlo mít, pokud vůbec nějaký, možná to byl jen vedlejší produkt amarantské nanotechniky. Viděl na desítky kilometrů daleko, až k horizontu, kde se strop setkával s podlahou, na níž leželi svinutí hadi. Kůru podpíraly v nepravidelných rozestupech skroucené provazce tlusté jako kmeny stromů. Připadalo mu, že hledí do hlubin lesa prozářeného měsícem, kde kvůli hustému porostu není vidět obloha. Kořeny kmenů se navzájem proplétaly a znovu splétaly, až tvořily jednolitou vrstvu barvy grafitu. To byla podlaha. „Zajímalo by mě, co najdeme vespod,“ řekl Sylveste.

Voljovová přemýšlela o vraždě svého dítěte. Nedalo se tomu vyhnout. Jakmile upře klínu informace, které potřebuje, aby mohl dál vyvíjet stroje proti Kerberovým útokům, odsoudí ho k pomalé smrti. Bez nezbytné aktualizace z lodě nemohl revidovat šablony molekulárních zbraní. Zůstanou zmrazené, a klín bude nadále generovat nanobomby více než dvě staletí staré, neschopné čelit bezmyšlenkovitému, ale houževnatému postupu vesmířanů. Její báječný a nebezpečný výtvor bude pohlcen až do posledního atomu a v tenké vrstvě rozptýlen po celé kůře, kde budou jeho pozůstatky po nesčetné miliony let využívány ke zcela jinému účelu. Ale přesto to musí udělat.

Kuriová měla pravdu, jediné východisko, které jim zbylo, byla sabotáž klínu. Nemohly ho rozstřílet, neboť zbraňové komplety ovládal Krádce slunce. Každému podobnému pokusu by zabránil. Proto ho musely zničit pomalým informačním vyhladověním.

Což bylo mnohem krutější.

Nikdo z přítomných nemohl vidět, že na displeji náramku opakovaně blikají požadavky klínu na doplnění dat. Zbraň již dobře před hodinou zaregistrovala, že k ní přestaly proudit digitální signály, neboť nedostala potřebnou aktualizaci. První dotaz byl ryze technický, aby zjistila, zda dosud funguje spojení. Později začaly být upomínky naléhavější, ačkoli klín zvolil tón zdvořilé žádosti. Nyní se už vzdal diplomatické jemnosti a projevoval strojový ekvivalent vzteku.

Ještě nedošlo k poškození zbraně, Kerberova armáda dosud nepřekonala její systémy, ale byla značně vyvedená z míry; začala podávat informace o tom, kolik minut jí podle současného tempa vývoje zbývá do konce. Nijak mnoho. Za necelé dvě hodiny se jí Kerberos vyrovná a její osud bude zpečetěn, nikoli však početní převahou protivníka. Klín s matematickou jistotou předvídal, že Kerberos vyhraje.

Umři rychle, pomyslela si Voljovová.

Ale sotva jí ta myšlenka bleskla hlavou, stalo se něco neuvěřitelného.

Voljovové zmizel z tváře zbytek klidu, který si ještě dokázala zachovat.

„Co se stalo?“ vyjevila se Kuriová. „Vypadáš, jako bys viděla ducha.“

„Taky že jsem viděla,“ hlesla. „A ten duch se jmenuje Krádce slunce.“

„Jaké pikle zase kujete?“ zeptal se Sylveste.

Vzhlédla od náramku s pokleslou čelistí. „Právě obnovil přenos dat do klínu.“ Znovu se podívala na náramek, jako by doufala, že to byl jen přelud. Ale z jejího výrazu se dalo snadno vyčíst, že nebyl.

„Nejprve bych se rád dozvěděl, proč se vůbec musel obnovovat?“ zeptal se Sylveste. „Potěšilo by mě, kdybyste mi to laskavě vysvětlily.“

Kuriová pevněji sevřela zahřáté kožené pouzdro plazmové pušky. Od začátku akce prožívala děsivé napětí, ale teď neměla daleko k hrůze.

„Klín nemá programy na modernizaci zastaralých systémů.“ Voljovová se zachvěla, jako by ze sebe chtěla něco setřást. „Ne… Chci říct… Jisté informace nesmí klín znát, dokud je nebude nezbytně potřebovat –“ Odmlčela se a neklidně se rozhlédla po ostatních, nebyla si jista, nakolik jejím slovům rozumí. „Zkrátka neumí sám vyvíjet vlastní obranu, potřebuje informace. Načasování dat je rozhodující –“

„Vy jste chtěla zbraň vyhladovět,“ konstatoval Sylveste.

Hegazi, který seděl vedle něj, mlčel, ale přikývl, jako když despota schvaluje rozsudek.

„No, já…“

„Nevymlouvejte se,“ vybuchl Sylveste. „Kdybych se rozhodl za každou cenu tuto operaci sabotovat, zvolil bych stejný postup. Načasovala jste si to dokonale, nedokázala jste si odepřít pocit uspokojení, že svou zbraň vidíte při práci, že vaše hračka funguje.“

„Pitomče!“ Kuriová si odplivla. „Omezený sobecký pitomče.“

„Gratuluji,“ řekl Sylveste. „Ještě chvíli trénujte a jistě zvládnete i složitější slova. Ale nevadilo by vám, kdybyste přitom mířila tím nechutným kusem železa někam jinam než na mou hlavu?“

„S radostí.“ Nedovolila, aby se jí puška zachvěla. „Právě jste prokázal, že to stejně není nejdůležitější část vašeho těla.“

Hegazi se obrátil k jedinému dalšímu triumvirovi, který byl přítomen: „Mohla bys mi prosím vysvětlit, Iljo, co se tady vlastně děje?“

„Krádce slunce musel získat přístup k lodnímu komunikačnímu systému,“ řekla Voljovová. „Jedině tak mohl zrušit můj příkaz k ukončení přenosu dat.“ Zatímco mluvila, nechápavě vrtěla hlavou. „Jenže to není možné. Víme, že je omezen na střelecké prostředí, neexistuje žádné propojení mezi střeleckým prostředím a komunikačním systémem.“

„Teď už existuje,“ řekla Kuriová.

„Pokud ano…“ Vytřeštila oči, v šeru můstku se jí bělma zaleskla jako stříbrné srpky. „Pokud ano, tak už nejsou mezi lodí a komunikačním systémem žádné bariéry. Jestliže se Krádce slunce dostal tak daleko, teď se dostane všude.“

Trvalo dlouho, než kdokoli promluvil, jako by všichni, dokonce i Sylveste, potřebovali čas, aby se vyrovnali s vážností situace. Kuriová se ho snažila odhadnout, ale nepoznala, zda jim konečně uvěřil. Měla podezření, že stále trpí paranoidní představou, že jsou to výhradně její bláznivé výmysly, jimiž nakazila Voljovovou a později i Pascale, jen aby zmařila jeho plány.

Stále odmítal uvěřit, navzdory všem důkazům.

Ale jakým důkazům? Kromě obnoveného signálu a všeho, co z toho vyplývalo, nic neznačovalo, že by Krádce slunce unikl ze střeleckého prostředí. Jestliže ano…

„Ty.“ Voljovová prolomila ticho. Mířila pistolí na Hegaziho. „Ty, svínskij něgoďáj, ty v tom máš prsty, že? Sadžaki je mimo hru a Sylveste to neumí, takže jsi to musel být ty.“

„Netuším, o čem mluvíš.“

„Pomohl jsi Krádci slunce. Udělals to, že?“

„Vzpamatuj se, triumvire!“

Kuriová nevěděla, na koho má vlastně namířit plazmovou pušku. Sylveste vypadal stejně vyvedený z míry jako Hegazi, když Voljovová tak nečekaně změnila směr uvažování.

„Poslyš, Iljo,“ řekla Kuriová, „jen proto, že leze Sadžakimu do zadku, ještě nemusel udělat něco tak hloupého.“

„Nejspíš bych ti měl poděkovat,“ poznamenal Hegazi.

„Ještě z toho nejsi venku,“ zavrčela Voljovová. „Ani omylem. Ale Kuriová má pravdu. Takovou kolosální pitomost bys ani ty nevymyslel. To ovšem neznamená, že tě úplně vylučuju. Znalosti na to máš. A navíc jsi chimerik, proto může být Krádce slunce taky v tobě. Takže mě napadá, že je příliš nebezpečné, abys nám byl nablízku.“

Kývla na Kuriovou. „Odveď ho a zavři někam do přechodové komory.“

„Zabiješ mě,“ kňučel Hegazi, když jej hlavní plazmové pušky postrkovala zaplavenou chodbou. Voda před nimi stříkala, jak se údržbové krysy rozprchávaly. „Uděláš to, že? Vyhodíš mě do vesmíru.“

„Ilja vás jenom chce mít někde, kde nám nemůžete škodit,“ odsekla Kuriová, neměla náladu na zbytečné řeči.

„Nechápu, jak ji to napadlo, ale já to neudělal. Je mi líto, že to musím přiznat, ale vážně na to nemám dostatek znalostí. Uspokojilo tě to?“

Teď už jí lezl na nervy, ale vycítila, že mu zavře ústa jedině tehdy, když mu odpoví. „Já si nemyslím, že jste to udělal. Musel byste ten podraz připravit dřív, než jste vůbec mohl tušit, že chce Ilja svou zbraň sabotovat. Potom jste to už udělat nemohl, byl jste celou dobu na můstku.“

Došli k nejbližší přechodové komoře. Byla jen o málo větší než prostor, který zabere člověk v těžkém skafandru. Celou tuhle zkorodovanou sekci pokrýval houbovitý povlak špíny, také ovladače a dveře, přesto jako zázrakem fungovaly.

„Tak proč to děláš?“ zeptal se Hegazi. Dveře zabzučely a otevřely se, Kuriová postrčila triumvira do těsné a špatně osvětlené komory. „Proč to děláš, když víš, že jsem to nebyl já?“

„Protože tě nesnáším,“ řekla a zavřela dveře.

30

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

„Nemůžeš tam letět, Dane,“ prohlásila Pascale, když konečně osaměli v přidělené kajutě. „Posloucháš vůbec, co říkám?“

Sylveste byl utahaný. Únavu pociťovali všichni, ale jeho mozek běžel v tak vysokých obrátkách, že by nedokázal spát. Pokud klín vydrží dostatečně dlouho, aby jím mohl projít do Kerbera, měl teď pravděpodobně poslední chvíle na odpočinek. Příští desítky hodin, možná i několik dnů k tomu nemusí mít příležitost. Jakmile vnikne do světa vesmířanů, bude muset zapnout na plný výkon, jak byl ostatně zvyklý celý život. Nechápal, proč se mu to Pascale právě teď snaží rozmluvit.

„Na to je pozdě,“ řekl vyčerpaně. „Už jsme oznámili naši přítomnost, poškodili jsme asteroid. Kerberos ví, že jsme tady, a taky se o nás leccos dozvěděl. Ať poletím nebo ne, nebude v tom žádný rozdíl, kromě toho, že mám možnost zjistit mnohem víc, než se kdy dozvím od těch primitivních vyzvědačů, které tam poslala Voljovová.“

„Nevíš, co tam na tebe čeká, Dane.“

„Najdu odpověď na otázku, jak to bylo s Amaranty. Copak nechápeš, že lidstvo tuto informaci potřebuje?“

Chápala to, i když pouze abstraktně. Přesto řekla: „Co když je zabila právě zvědavost? Viděl jsi, co se stalo Loreanu.“

Vzpomněl si na Alici, která při tom útoku zemřela. Co ho vlastně přimělo odmítnout nabídku triumvira Voljovové, že dopraví její tělo na Nostalgii! Nechtěl ztrácet čas? Najednou mu rozhodnutí, aby nebohou Alici odvezl klín, připadalo chladně neosobní, jako by to ani nebyl on, kdo se tak rozhodl, dokonce ani Calvin, ale někdo další, kdo se skrývá v jeho hlavě. Když ho to napadlo, cukl sebou, ale na takové myšlenky opravdu neměl čas, a proto ji zasunul až na dno mysli pod důležitější věci, zatlačil ji tam vší silou, jako by drtil jedovatý hmyz.

„Tak se alespoň dozvíme, zda byli zvědaví, Pascale. Pochop, že konečně máme příležitost odhalit pravdu. I kdyby nás to zabilo, lidé se to dozvědí, na Obrodě nebo na jiných planetách. Pochop, jsem hluboce přesvědčen, že to za to riziko stojí.“

„Nepudí tě jenom zvědavost, že?“ Pascale zjevně očekávala konkrétní odpověď, díval se jí do očí a uvědomoval si, jak ji jeho prázdný pohled musí děsit, ale protože nepromluvil, pokračovala sama: „Kuriová přiznává, že byla vyslána na palubu, aby tě zabila. Voljovová tvrdí, že ji vyslala…

Carine Lefevrová.“

„To je absurdní! Nejen absurdní, přímo urážlivé!“

„Přesto to může být pravda. A nemusí jít jenom o pomstu. Co když Lefevrová opravdu zemřela a něco obsadilo její tělo, přisvojilo si to její podobu – něco, co zná nebezpečí, s nímž si zahráváš. Nemůžeš alespoň přiznat, že by to bylo možné?“

„Nic z toho, co se stalo u Lascailleova záhalu, nemůže mít sebemenší spojení s tím, co se stalo Amarantům.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem tam byl!“ Navztekal se. „Protože jsem pronikl do Odhaleného vesmíru, protože mi ukázali totéž, co ukázali Lascailleovi.“ Snažil se uklidnit, vzal obě Pascaliny ruce do svých. „Byli prastaří a tak cizí, až mi z toho naskakovala husí kůže. Dotkli se mé mysli. Viděl jsem je… Vůbec se nepodobali Amarantům.“

Poprvé od chvíle, co opustil Obrodu, si připomněl, jak jeho modul, část poškozeného kontaktního plavidla, pronikl do Záhalu. Mysli Zahalených, starší než nejstarší zkameněliny, mu vklouzly do mozku, nastal okamžik vědění hlubokého, jako propastný kosmos. Lascaille nelhal. Byli natolik morfologicky cizí, že vyvolávali instinktivní odpor jednoduše proto, že se nepodobali ničemu, co lidé považují za náležitou a jedině správnou podobu rozumných tvorů, ale jejich dynamické myšlení bylo lidem mnohem bližší, než naznačovala jejich forma. Paradox těchto dvou protikladů ho na chvíli znepokojil. Ale nemohlo tomu být jinak, protože Přetvářeči uzpůsobili jeho neuronové spoje tak, aby myslel jako Zahalený, což by nebylo možné, kdyby základní procesy myšlení nebyly podobné. Později se rozpomněl, jak mu bylo z toho kontaktu nevolno a jaké cítil zhnusení, ale nic z toho nevnímal, když ho jako vlna zaplavil zlomek rozsáhlé historie Zahalených. Celé miliony let prohledávali podstatně mladší Galaxii, hledali a sbírali nebezpečné hračky odhozené jinými, ještě staršími civilizacemi. A všechny ty pohádkové vynálezy byly téměř na dosah, stačilo proletět hranicí Záhalu… A jemu se to málem podařilo.

A pak ještě něco…

Něco se rozevřelo, letmo, jako když se pohne opona nebo když se v mracích protrhne skulina… Něco tak prchavého, že na to do této chvíle nevzpomněl. Zjevilo se mu něco, co mělo zůstat skryto… co mělo zůstat skryto pod navrstveným zdáním. Identita a paměť dávno mrtvé rasy… unavené stejně jako kamufláž…

A ještě něco jiného tam bylo ukryto, zcela jiný důvod pro existenci Záhalu…

Ale ta vzpomínka byla tak těkavá, že mu uklouzla mimo mentální dosah, znovu byl sám s Pascale, jenomže s pachutí pochybností.

„Slib mi, že tam nepůjdeš,“ řekla.

„Promluvíme si o tom ráno,“ odpověděl.

***

Znenadání se probudil, ta trocha spánku, kterou se mu podařilo ukrást, byla naprosto nedostatečná, aby z těla zapudila únavu.

Něco ho probudilo, ale neslyšel nic rušivého. Pak si povšiml, že obrazovka vedle postele bledě září jako zrcadlo zaplavené měsíčním svitem.

Opatrně se natáhl, aby nevyrušil Pascale, a aktivoval spojení. Ne že by hrozilo, že se jeho žena vzbudí, tvrdě spala. Rozhovor, který spolu předtím vedli, jí nejspíš poskytl dostatek duševního klidu, aby mohla usnout.

Na obrazovce se objevil Sadžakiho obličej a za ním přístroje na ošetřovně. „Jste sám?“ zeptal se tiše.

„Je tu má žena,“ zašeptal Sylveste. „Spí.“

„Tak budu stručný.“ Ukázal mu zraněnou ruku. Lesklá blanka se již vyplnila, zápěstí dostalo normální tvar, ačkoli pod ní dosud zářila horečná činnost. „Je mi natolik dobře, abych odtud mohl odejít. Nechci se však dostat do stejné situace jako Hegazi.“

„V tom případě máte problém, protože zbraně drží Voljovová s Kuriovou. Postaraly se, aby se nám žádné nedostaly do rukou.“ Ještě víc ztišil hlas. „Nikdo by ji nemusel dvakrát přesvědčovat, aby zavřela i mě. Nejspíš mou hrozbu, že zničím loď, nebere moc vážně.“

„Předpokládá, že byste tak daleko nezašel.“

„A co když má pravdu?“

Sadžaki zavrtěl hlavou. „Na tom teď nezáleží. Během několika dní, nejpozději za pět, začne zbraň Voljovové selhávat. Nezbývá víc času, abyste se dostal dovnitř. A nesnažte se předstírat, že se od těch jejích robotků něco dozvíte.“

„Nesnažím.“

Pascale se ve spánku pohnula.

„Proto zvažte tento návrh,“ řekl Sadžaki. „Pomůžu vám tam. Poletíme jen my dva, nikdo jiný. Vezmeme si stejný typ skafandrů jako ten, co nás dopravil z Obrody na palubu. Nepotřebujeme ani člun. Dostaneme se na Kerberos za necelý den. Budete mít dva dny na cestu dovnitř, jeden den na prohlídku a jeden na cestu ven. Trasu už totiž budete znát.“

„A co vy?“

„Budu vás doprovázet. Znáte mou představu o tom, jak bychom měli postupovat při léčbě kapitána.“

Sylveste přikývl. „Chcete uvnitř Kerbera hledat lék vesmířanů.“

„Někde musím začít.“

Sylveste se rozhlédl. Sadžakiho hlas zněl jako ševelení větru v korunách stromů a kajuta mu připadala nadpřirozeně tichá, spíš jako obraz promítnutý laternou magikou než něco skutečného. Vzpomněl si na běsnění, které se právě odehrává v Kerberu, na bitvu automatů převážně menších než bakterie, proto by byl hřmot jejich souboje pro lidské uši neslyšitelný. Ale děje se to právě teď a nebude se to dít dlouho. Sadžaki má pravdu. Zbývají pouze dny, než záplava Kerberových strojů začne rozrušovat útočnou zbraň Voljovové. Každá vteřina váhání znamená o vteřinu méně na průzkum, o vteřinu méně na návrat. A návrat bude mnohem nebezpečnější, protože v té době se již začne průchod uzavírat.

Pascale se znovu pohnula, ale vycítil, že stále spí hlubokým spánkem. Nebyla v kajutě o nic víc přítomna než ptačí křídla pokrývající stěny, o nic víc schopná probuzení. „Je to dost narychlo,“ zašeptal Sylveste.

„Na tento okamžik jste čekal celý život,“ pravil Sadžaki o něco hlasitěji. „Netvrďte mi, že nejste připraven se ho chopit. Netvrďte mi, že se bojíte toho, co byste mohl objevit.“

Sylveste si uvědomil, že už se rozhodl dávno před touto zvláštní chvílí. „Kde se setkáme?“

„Sejdeme se mimo loď.“ Pak mu Sadžaki vysvětlil, že je příliš riskantní setkat se uvnitř. Chtěl se především vyhnout Voljovové a Kuriové. „Pořád si myslí, že jsem zraněný.“ Prohnětl si membránu na zápěstí. „Kdyby mě našly mimo ošetřovnu, provedly by se mnou totéž co s Hegazim. Odtud se dostanu ke skafandru za několik minut, aniž vstoupím do jiného sektoru, kde by loď okamžitě mou přítomnost zaregistrovala.“

„A já?‘

„Půjdete k nejbližšímu výtahu. Zařídím to tak, aby vás co nejrychleji dopravil ke skafandru. Pak už nemusíte dělat vůbec nic. Skafandr se o všechno postará.“

„Sadžaki, já…“

„Prostě jen buďte do deseti minut venku. Skafandr vás ke mně dopraví.“ Sadžaki se usmál, a než ukončil hovor, dodal: „A důrazně vám doporučuji, abyste vaši ženu nebudil.“

***

Sadžaki dodržel slovo. Zdviž i skafandr přesně věděly, kam Sylvesta dopravit. Cestou nikoho nepotkal, ani mu nikdo nepřekážel, když si ho skafandr oťukával, aby se mohl patřičně upravit, než se kolem něj láskyplně obalí.

Jako by si loď vůbec nepovšimla, že se otevřela přechodová komora, a už vůbec ne, že někdo vystoupil do kosmu.

Voljovová se s trhnutím probudila, vyrušená z černobílých snů o bojujících armádách pažravého hmyzu.

Anna Kuriová bušila na dveře a něco křičela, ale Voljovová byla tak rozespalá, že jí nerozuměla. Otevřela a zůstala zírat do hlavně pušky. Kuriová na zlomek vteřiny zaváhala, než plazmovou zbraň spustila k boku, jako by se bála, co se vlastně ve dveřích objeví.

„Co je?“ zeptala se Voljovová.

„Jde o Pascale.“ Kuriová měla čelo pokryté potem, vlhké stopy ulpěly také na koženém pouzdru zbraně. „Když se probudila, Sylveste byl pryč.“

„Kde pryč?“

„Odletěl. Je z toho dost špatná. Chtěla, abych ti tohle ukázala.“ Kuriová spustila pušku na popruh a vylovila z kapsy list papíru.

Voljovová si promnula oči. Při doteku prstů se na listu aktivoval uložený vzkaz. Na pozadí vzorkovaném ptáky se objevila Sylvestova tvář zpola zahalená stínem.

„Je mi to líto, má drahá, ale lhal jsem ti,“ zabzučel jeho hlas z papíru. „Promiň, Pascale, máš plné právo mě za to nenávidět, ale doufám, že nebudeš, po tom všem, čím jsme spolu prošli.“

Jeho hlas byl nyní velmi tichý. „Žádala jsi mě, abych ti slíbil, že nevstoupím do Kerbera. Ale letím tam. Až tohle budeš číst, budu už tak daleko, že mě nedokážete zastavit. Nemám žádnou omluvu. Prostě to musím udělat a nejspíš jsi stejně vždycky věděla, že k tomu dojde, jestli jsme si byli opravdu tak blízcí.“

Odmlčel se, buďto aby nabral dech, nebo aby si rozmyslel, co říct dál. „Pascale, ty jediná jsi uhodla, co se skutečně stalo u Lascailleova záhalu. Obdivoval jsem a obdivuji tě za to. Proto jsem se nebál přiznat ti pravdu. Přísahám, že jsem ti svěřil jen to, co jsem si skutečně myslel, že se tam přihodilo, že to nebyla další lež. Ale Kuriová tvrdí, že ji Mademoiselle poslala, aby mě zabila, protože bych mohl udělat něco nebezpečného. A že by ta její Mademoiselle mohla být Carine Lefevrová.“ List znovu na okamžik zmlkl.

„Choval jsem se, jako bych nevěřil jedinému slovu, Pascale, a v té době to také bylo upřímné. Ale musím dopřát duchům klidu, musím se konečně přesvědčit, že nic z toho, co se tady děje, nemá sebemenší spojení se Záhalem. Chápeš to, že? Musím ujít ještě kousek cesty, abych umlčel přízraky. Možná bych měl za to Kuriové poděkovat. Poskytla mi důvod, abych tento krok udělal, i když se nesmírně bojím toho, co najdu. Nevěřím, že ona nebo Voljovová to myslely zle. Ani ty ne, Pascale. Vím, že tě přesvědčily, nebyla to tvá vina. Snažila ses mi bránit jen proto, že mě miluješ. A bolí mě, že tím, co dělám, naši lásku zrazuji. Rozumíš mi? A budeš schopna mi odpustit, až se vrátím? Nebude to trvat dlouho, snad jen pět dní, možná ještě míň.“

Znovu se přerušil, než dodal poslední poznámku: „Calvina si beru s sebou. Je ve mně již nyní, zatímco mluvím. Lhal bych, kdybych se snažil popírat, že jsme došli k jistému… souladu. Myslím, že mi bude užitečný.“

Obraz zmizel, list byl čistý.

„Víš,“ řekla Kuriová, „chvílemi mi byl málem sympatický. Teď je to všechno pryč.“

„Pascale to tedy přijala velmi špatně?“

„A jak bys to přijala ty?“

„Přijde na to. Možná měl pravdu. Třeba opravdu věděla, že k tomu dojde. A třeba si měla dvakrát rozmyslet, než se provdala za takového svínskogo něgodája.“

„Jak daleko se mohl dostat?“

Voljovová znovu pohlédla na list, jako by doufala, že z něj načerpá nové informace. „Musel mít pomocníka. Nezbylo nás mnoho, kdo mu mohl pomoct. Vlastně nikdo, když škrtnu Sadžakiho.“

„Raději ho ještě neškrtej. Třeba ho medistroje uzdravily rychleji, než jsme předpokládaly.“

„Ne.“ Voljovová poklepala na svůj kouzelný náramek. „Vím, kde jsou triumvirové v kterémkoli okamžiku. Hegazi je stále v přechodové komoře a Sadžaki na ošetřovně.“

„Určitě ti nebude vadit, když si to ověříme. Jen tak, pro jistotu.“

Voljovová se nasoukala do další vrstvy šatstva natolik teplého, aby mohla vstoupit do kterékoli části lodě, aniž by utrpěla podchlazení. Za opasek si zastrčila pistoli, přes rameno si pověsila těžší zbraň, kterou Kuriová nechala vyrobit zbrojnicí. Byla to nadzvuková sportovní puška se dvěma pažbičkami, produkt prvního Evropského demarchátu z třiadvacátého století, obalená černým neoprenem a na bocích zdobená stříbrozlatými čínskými draky s rubínovýma očima. „Ani v nejmenším.“

Došly k přechodové komoře, v níž celou dobu čekal Hegazi, aniž by měl k pobavení něco jiného než vlastní obraz v lesklých ocelových stěnách. Alespoň tak si to Voljovova představovala v těch vzácných okamžicích, kdy se vůbec obtěžovala věnovat uvězněnému triumvirovi nějakou myšlenku. Ne že by Hegaziho nenáviděla nebo ho nějak výrazně nesnášela, na to byl příliš velký slaboch, který byl schopen existence pouze v Sadžakiho stínu.

„Dělal ti potíže?“ zeptala se Voljovova.

„Ani ne, jen pořád skučel, že je nevinný. Tvrdil, že to nebyl on, kdo vypustil Krádce slunce ze střeleckého prostředí. Připadal mi upřímný.“

„Existuje jeden prastarý jev, kterému se říká lež, Kuriová.“ Voljovova si přesunula zbraň s čínskými draky na záda a uchopila madlo, kterým se otevíraly vnitřní dveře přechodové komory. Stála rozkročená v kalu.

Zabrala.

„Nemůžu to otevřít.“

„Já to zkusím.“ Kuriová ji odstrčila stranou a snažila se otočit madlem. „Nejde to.“ Zasupěla, pak madlo pustila. „Je to zaseknuté. Nepohnu s tím.“

„Nesvařila jsi ty dveře dohromady nebo něco podobného?“

„Já hloupá, zapomněla jsem ti to říct.“

Voljovova zabušila na dveře. „Hegazi, slyšíš mě? Cos provedl s dveřmi? Nemůžeme je otevřít.“

Neozvala se žádná odpověď.

Voljovova pohlédla na náramek. „Je tam. Ale možná nás přes pancíř neslyší.“

„Nelíbí se mi to,“ řekla Kuriová. „Dveře byly úplně v pořádku, když jsem je zavírala. Odstřelíme zámek.“ Aniž by čekala na souhlas Voljovové, zavolala: „Slyšíte mě, Hegazi? Prostřílíme se dovnitř.“

Vmžiku držela v jedné ruce plazmovou pušku, pod jejíž hmotností jí vystoupily svaly na předloktí. Druhou rukou si chránila obličej a hleděla stranou.

„Počkej,“ zadržela ji Voljovova. „Nebuď zbrklá. Co když jsou vnější dveře otevřené. Tlaková čidla by zaznamenala vzduchoprázdno a zámek vnitřních dveří by se zajistil.“

„Aspoň by nám už Hegazi nedělal potíže. Pokud ovšem nedokázal na několik hodin zadržet dech.“

„Brilantní postřeh, Kuriová, pročež by nebylo zrovna moudré, udělat do dveří díru.“

Kuriová prozkoumala stěnu. Jestli tam někde byly indikátory tlaku v komoře, dokonale je skryla špína.

„Nastavím paprsek na nejužší kolimaci. Propíchnu ty dveře jako jehlou.“

„Tak si posluž,“ souhlasila Voljovova po chvíli váhání. „Změna plánu, Hegazi! Udělám dírku do horní části dveří. Jestli stojíte, máte nejvyšší čas si sednout a zapřemýšlet, co všechno si potřebujete dát do pořádku.“ Znovu se neozvala žádná odpověď.

Taková jemná operace je pro plazmovou pušku skoro urážka, pomyslela si Voljovova. Jako krájet svatební dort továrním laserem. Ale Kuriová to přesto provedla. Zablýsklo se a ozvalo se prásknutí, když zbraň vyplivla tenký výboj proti dveřím. Z dírky jako od červotoče, kterou vypálila, se rozvinula stužka kouře. Ale pouze na vteřinu. Pak z dírky vystříkl tmavý syčící oblouk.

Neztrácely čas s opatrným zvětšováním otvoru, protože nepovažovaly za pravděpodobné, že by Hegazi mohl zůstat naživu. Buď byl mrtvý (ačkoli netušily, jak k tomu došlo), nebo již komoru nějakým způsobem opustil (ani to netušily) a pramínek, který z průrazu tryskal pod vysokým tlakem, byl projevem zvláštního smyslu pro humor, triumvirův vzkaz věznitelkám načrtnutý do vzduchu.

Kuriová prostřelila dveře a do chodby vyrazil proud špinavé tekutiny, silný jako paže a tak prudký, že ji spláchl do odpadní vody po kotníky vysoké. Plazmová puška třískla o stěnu a zmizela v kalu, jen to zasyčelo, když se horká hlaveň namočila. Než se Kuriová vyhrabala na nohy, z propálených dveří bublal už jenom pokojný potůček. Vylovila pušku a setřela z ní přilnavé bláto. Doufala, že bude fungovat.

„Lodní sliz,“ řekla Voljovová. „Stejné svinstvo, v jakém stojíme. Tenhle smrad bych poznala všude.“

„Jak se mohla komora zaplnit lodním slizem?“

„Copak vím? Zbytečně se neptej a raději tu díru ještě zvětši.“

Jakmile mohla Kuriová prostrčit dveřmi ruku, aniž by se popálila o žhavé okraje kovu, zkusila nahmatat vnitřní madlo. Ilja měla pravdu. Tlaková čidla zámek zajistila. Komora musela být naplněna lodním slizem až k prasknutí.

Dveře se otevřely a poslední zbytky mazlavé kapaliny se vyhrnuly do chodby.

Společně s nimi vyplavaly ostatky z Hegaziho. Nebylo jisté, zda to způsobil tlak, jemuž byl vystaven, nebo jeho prudké snížení, ale triumvirovy kovové a organické součásti nedobrovolně ukončily dlouholeté přátelství a ven se vyvalily odděleně.

31

Hádes-Kerberos, heliopauza Delty Pavonis, 2566

„Za tohle si zasloužím cigaretu.“ Voljovová musela chvíli vzpomínat, kam si balíček strčila. Našla jej v málo používané kapse bundy, ale nespěchala s otevíráním, celou věčnost lovila nažloutlou cigaretu, dávala si na čas, než ji zapálila a než dlouze, labužnicky potáhla a dopřála si hluboký doušek. Nervy se jí pomaloučku zklidňovaly jako rozfoukaná pírka zlehka klesající k zemi.

„Zabila ho loď.“ Hleděla sice na Hegaziho ostatky v mazlavém lodním slizu, ale snažila se nad tím, co vidí, zbytečně nepřemýšlet. „To je jediný logický závěr.“

„Zabila? Nemohla to být nehoda?“ Kuriová mířila hlavní plazmové pušky na kusy triumvira, které jí plavaly kolem nohou, jako by se bála, že se začnou samy skládat dohromady.

„Ne, nehoda to nebyla. Jenže Hegazi byl ve spolku se Sadžakim, a tím pádem i se Sylvestem, a přesto ho Krádce slunce zabil. To už nutí k zamyšlení, nebo ne?“

„Jo, řekla bych, že jo.“

Možná na to Kuriová přišla sama, ale Voljovová se přesto rozhodla uvažovat nahlas: „Sylveste je pryč. Letí na Kerberos, a protože se mi nepodařilo sabotovat klín, nemáme mnoho možností, jak ho odtud zastavit. Chápeš? Znamená to, že Krádce slunce vyhrál. Nemůžeme do událostí nijak významně zasáhnout. Stačí mu jenom udržovat současný stav. A kdo by ho mohl narušit?“

„My,“ odpověděla Kuriová váhavě jako bystrý žák, který chce udělat na učitele dojem, ale nerad by si vysloužil posměch spolužáků.

„Nejenom ty a já, nemluvě o Pascale. Krádce slunce zřejmě usoudil, že hrozbou je i Hegazi. A to pouze z toho prostého důvodu, že je člověk.“ Sice jen hádala, ale zdálo se jí, že to do sebe dokonale zapadá. „Takové bytosti, jako je Krádce slunce, musí naše loajalita připadat nestálá a zmatená, snad dokonce nepochopitelná. Pochybuju, že by rozuměla aspektům lidského chování, které jí ovlivňují. Využije Sylvesta a Sadžakiho, a přestože s nimi peče i Hegazi a vidí v něm užitečnou součástku, je to pořád jenom součástka, která může kdykoli selhat.“ Pocítila ledový klid, když si uvědomila, že sama nemá daleko k záhubě, že k ní má možná za celý svůj život nejblíž. „Krádce slunce je skoro u cíle, takže teď jsme na řadě my.“

„Kdyby nás chtěl zabít…“

„Tak by to dávno udělal? No, třeba se o to pokusil, Kuriová. Jenže celé lodní sekce nepodléhají centrálnímu řízení, a tak má omezené možnosti. Obsadil tělo, které je napůl ochrnuté a napůl postižené leprou.“

„Velmi poeticky řečeno, ale co z toho vyplývá pro nás?“ Voljovová pečlivě dokouřila cigaretu a hned si zapálila další. „Nepochybně se nás pokusí zabít, ale jeho rozhodnutí je těžké předvídat. Nemůže prostě vypustit vzduch z celé lodě, protože neexistují příkazové cesty, které by to umožňovaly – dokonce ani já bych to nemohla udělat jinak, než že bych vlastnoručně otevřela všechny přechodové komory, jenže to bych musela napřed vyřadit z provozu tisíce elektromechanických pojistek. Pravděpodobně nedokáže zaplavit větší prostor než přechodovou komoru. Ale on už něco vymyslí, tím jsem si jistá.“

Náhle, bez přemýšlení, držela pušku v rukou a mířila do temných hlubin zaplavené chodby.

„Co se děje?“

„Nic,“ řekla Voljovová. „Jsem jenom vyděšená. A to pořádně. Nejspíš nemáš nějaký nápad, že, Kuriová?“

Vlastně měla. „Najdeme Pascale. Nezná to tady jako my. Jestli půjde do tuhého…“

Voljovová zamáčkla zbytek cigarety o hlaveň pušky. „Máš pravdu. Měly bychom zůstat pohromadě. A to taky uděláme. Hned, jakmile…“

Něco se hlučně přihrnulo ze tmy a zastavilo se to deset metrů od nich.

Voljovová tam okamžitě namířila zbraň, ale nevystřelila, instinkt jí napověděl, že je to nepřišlo zabít, alespoň prozatím ne. Byl to jen pojízdný servulus, jaké Sylveste používal při vyšetřování kapitána, protože nepobrali moc rozumu. Krátce řečeno, řídila ho loď, nikoli vlastní mozek.

Robustní čidla spočinula jako slídivé oči na obou ženách.

„Není ozbrojený,“ vydechla Voljovová a současně si uvědomila, že šeptání je zbytečné. „Myslím, že nás měl jenom najít. O téhle sekci loď nic neví, jsme na jednom z hluchých míst.“

Robotova čidla se natáčela ze strany na stranu, jako by chtěla zaměřit jejich přesnou polohu. Pak odcouval zpátky do tmy.

Kuriová po něm vypálila.

„Proč jsi to udělala?“ zeptala se Voljovová, když rachotivá ozvěna výstřelu odumřela a už nemusela přivírat oči před zábleskem výstřelu. „Všechno, co viděl, stejně předal lodi. Bylo to zbytečné.“

„Nelíbil se mi jeho pohled.“ Kuriová se zamračila. „A navíc si s ním už nemusíme dělat starosti. Aspoň je o jednoho míň.“

„Jistě. A vzhledem k tomu, jak rychle je loď schopná vyrobit tak jednoduchého robota, může trvat celých deset nebo dvacet vteřin, než ho nahradí.“

Kuriová na ni hleděla, jako by řekla vtip s nesrozumitelnou pointou. Ale Voljovová se tvářila vážně. Právě si uvědomila něco, co ji zmrazilo mnohem víc než ten pitomý servulus. Jestliže loď použila na sbírání informací roboty, dalším logickým krokem bude, že je vybaví zbraněmi, aby zlikvidovali posledního pasažéra a zbytek posádky.

Určitě by na to přišla sama, ale když spatřila mezi kusy Hegaziho vykukovat černá hlodavčí očka, okamžitě si uvědomila, že musí do svých úvah zahrnout i tvory, kteří na ni nehorázně civí z lodního slizu.

Připomněla si, že loď ovládá také údržbové krysy.

***

Když se Sylvestovi vrátilo vědomí – nedokázal si vzpomenout, kdy je ztratil – obklopovaly ho zamžené hvězdy. Prováděly složitý tanec, a kdyby mu už nebylo zle, určitě by mu přivodil nevolnost. Co tady dělá? A proč se cítí tak divně? Nejen jako by ležel ve vatě, ale jako by jí byl rovnou vycpaný. Je ve skafandru. Proto. V jedné z těch speciálních adaptivních jednotek, v nichž Ultrové dopravili jeho a Pascale z Obrody na loď. A skafandr přinutil jeho plíce přijmout tekutinu, jíž se zaplnily místo vzduchu.

„Co se děje?“ zeptal se v duchu, neboť věděl, že skafandr bude schopen jeho otázku zachytit prostřednictvím jednoduchého snímače řečového centra vestavěného do přilby. „Otáčím nás,“ informoval ho skafandr. „Střední tah trysek.“

„Kde ksakru jsme?“ Probírání se vzpomínkami bylo pořád pracné, jako kdyby se snažil najít konec zamotaného provazu. Nevěděl, kde začít.

„Víc než milion kilometrů od lodi, o něco méně od Kerbera.“

„To jsme uletěli celou tu cestu tak –“ Zarazil se. „Počkat. Vždyť já vlastně ani nevím, jak dlouho to trvalo.“

„Vystoupili jsme z lodi před sedmdesáti čtyřmi minutami.“ Něco málo přes hodinu, pomyslel si Sylveste. Ale kdyby mu skafandr tvrdil, že to trvalo celý den, přijal by to bez pochyb. „Průměrné zrychlení činilo deset gé. Rychlost byla zvolena v souladu s instrukcemi triumvira Sadžakiho.“

Ano, teď si vzpomněl. Noční hovor se Sadžakim. Potom skladiště skafandrů. Zanechal Pascale vzkaz, ale podrobnosti si nepamatoval. To byl jediný ústupek, který si dovolil. Ale i kdyby měl na přípravu celé dny, sotva by něco změnil. Neměl zvláštní požadavky na dokumentační nebo záznamové přístroje, neboť to všechno bylo v ochranném obleku. Věděl, že skafandr je vyzbrojený a schopný samostatné obrany proti všemožným způsobům útoku, jakým je nyní vystavena zbraň Voljovové. A že umí vysunout analytické a další vědecké přístroje nebo vytvořit prostor pro uskladnění vzorků. Skafandr byl v podstatě právě tak nezávislý jako kosmický člun. Náhle si uvědomil, že uvažuje nesprávně, že skafandry skutečně jsou kosmické čluny. A to velice flexibilní kosmické čluny, v nichž je místo pouze pro jediného uživatele, kosmické čluny, které podle potřeby nahradí raketoplány, letadla i terénní dopravní prostředky. Když se nad tím zamyslel, nebylo lepšího způsobu, jak vstoupit do Kerbera.

„Jsem rád, že jsem to zrychlení prospal.“

„Neměl jste na vybranou,“ odpověděl skafandr s naprostým nezájmem. „Vaše vědomí bylo omezeno. Nyní se připravte na fázi zpomalení. Až opět získáte vědomí, budeme téměř u cíle.“

Sylveste začal v hlavě tvořit otázku, chtěl se zeptat, proč se Sadžaki ještě neukázal, přestože ho ujistil, že ho bude doprovázet. Ale než stačil myšlenku konkretizovat natolik, aby ji mohl snímač zachytit, jednotka ho znovu uspala. Spal beze snů, jako prve.

***

Kuriová šla hledat Pascale a Voljovová se vydala na můstek. Neodvážila se použít výtah, ale naštěstí stačilo projít ani ne dvacet palub, což byla sice značná námaha, ale snesitelná. Schodišťové šachty byly relativně bezpečné, neboť tam loď nemohla vyslat roboty ani létající stroje, které se proháněly běžnými chodbami na supravodivých magnetických polích. Přesto měla pušku připravenou, mířila nad sebe, když se donekonečna točila po stoupající spirále, jen tu a tam se zastavila, zadržela dech a naslouchala, jestli ji něco nesleduje nebo nečíhá nad ní.

Celou cestu vzhůru vymýšlela miliony způsobů, jimiž ji loď může zabít. Byla to zajímavá intelektuální výzva, zkouška znalosti světlohonce z perspektivy, jaká ji dosud nenapadla. Nutilo ji to podívat se na Nostalgii v novém světle. Kdysi, vlastně docela nedávno, byla v podstatě ve stejném postavení jako nyní loď. Chtěla zabít Nagorného, nebo mu alespoň zabránit, aby ji mohl ohrožovat, což prakticky znamenalo totéž. Nakonec ho zabila, protože se nejprve on pokusíl zabít ji, a právě způsob jeho popravy jí přišel na mysl. Zabila Nagorného tím, že několikrát zrychlila a zpomalila loď tak prudce, že byl zaživa rozdrcen. Dříve či později – a nenapadal ji žádný důvod, proč by k tomu nemělo dojít – na to loď určitě přijde také. Až to zkusí, bude lepší, když tady už nebude.

Dostala se na můstek bez zranění, přesto neustále prozkoumávala každý stín, zda v něm nečíhá stroj nebo krysa, což by bylo horší. Netušila, co by jí krysy mohly provést, ale rozhodně neměla v úmyslu to zjišťovat.

Můstek byl prázdný, jako když ho opustila. Poškození způsobené Kuriovou bylo pořád stejné, dokonce i skvrny Sadžakiho krve na podlaze obrovského klenutého prostoru. Holografická sféra zářila a probíhala v ní neustále aktualizovaná hlášení o klínu na Kerberu. Na okamžik si nedokázala pomoci a majetnicky hleděla na svůj výtvor, který se dosud výborně držel proti zhoubným silám vypouštěným planetou vesmířanů. Přestože na něj byla pyšná, přála si, aby selhal a Sylveste se nedostal dovnitř. Za předpokladu, že tam už není.

„Co tady chceš?“ zeptal se jí jakýsi hlas.

Otočila se k postavě, která na ni shlížela z jednoho kruhového patra můstku. Nepoznávala ji, byl to tmavě oděný muž s vyzáblým obličejem a sepjatýma rukama. Střelila po něm, ale stál tam dál, i když jím proletěla střela a ve vzduchu se jako fábory zavlnily iontové stopy.

Hned vedle se objevila další postava, oblečená jinak. „Tvůj pronájem už skončil,“ řekla starou variantou severštiny, což Voljovové hned nedošlo, takže zpočátku slovům nerozuměla.

„Musíš pochopit, triumvire, že tato oblast ti už nepatří.“ Na protější straně sálu se vynořila nová postava v prastarém skafandru žebrovaném chladicími obvody a ověšeném hranatými přístroji. Promluvila nejstarší verzí ruštiny, které ještě dokázala rozumět.

„Co tady hledáš?“ zeptala se první postava, zatímco se vedle ní objevila jiná a také začala na Voljovovou mluvit. A přicházely další a další postavy, stíny minulosti, zastrašovaly ji ze všech stran. „Je to ostudné…“ Ale hlas se ztratil mezi hlasy jiných duchů, kteří na ni doráželi zleva zprava.

„… nemáš řádné oprávnění, triumvire, musím ti říct…“

„…hrubě jsi překročila svou pravomoc, nyní se musíš podřídit…“

„…hořce jsi zklamala, Iljo, musím tě zdvořile požádat, abys…“

„…zrušit… výsady…“

„…naprosto nepřijatelné…“

Vykřikla, když změť hlasů splynula v jednolitý řev beze slov, shromáždění mrtvých zcela zaplnilo sál, viděla kolem sebe jen prastaré obličeje, pohybující se ústa, jako by se každý nebožtík domníval, že on jediný mluví a že věnuje pozornost pouze jemu. Vypadalo to, jako by se k ní modlili, přesvědčení o její vševědoucnosti. Jako by se modlili a současně si stěžovali, zpočátku kriticky, protože je zklamala, ale každou vteřinu s větší nenávistí a opovržením, protože je nejen zradila tím nejhorším způsobem, jakým lze zradit, ale také se dopustila ohavností tak strašlivých, že se to nedalo vyjádřit slovy, pouze znechuceně zkřivenými rty a zhnusenými pohledy.

Potěžkala zbraň. Pokušení vyprázdnit zásobník do nehmotných přízraků se téměř nedalo odolat. Jistěže je nemohla zabít, ale mohla vážně poškodit projektory. Zbrojnice však byla zničená, proto musela šetřit municí. „Zmizte!“ vykřikla. „Dejte mi pokoj!“ Mrtví jeden po druhém utichali a mizeli, každý však nejprve zavrtěl zklamaně hlavou, jako by ho zahanbovalo zůstávat v její přítomnosti byť o sekundu déle. Konečně měla sál pouze pro sebe. Rychle dýchala, potřebovala se zklidnit. Zapálila si cigaretu a pomalu kouřila, snažila se dopřát mozku pár minut odpočinku. Pohladila pušku a byla ráda, že nevyplýtvala náboje pro prchavé potěšení, jakým by bylo zničení můstku. Kuriová vybrala zbraň dobře. Boky byly vyzdobeny stříbrnými a zlatými motivy čínských draků. Z projekční sféry promluvil hlas. Voljovová vzhlédla do tváře Krádce slunce. Přesně tak si tu tvář představovala, když jí Pascale vysvětlila význam jeho jména. A přestože věděla, že musí být právě taková, současně jí připadala mnohem horší. Byla prostě nesmírně cizí. Viděla také, jak cizí připadá sám sobě – a zjevně nebylo něco v pořádku s jeho myslí. Vzpomněla si, co Nagorného dohnalo k Šílenství. Stěží ho mohla za to vinit, jestliže musel žít s touto bytostí v mozku a neměl nejmenší tušení, kde se vzala, ani co po něm chce. Nechápala svého mrtvého střelce, toho ubohého parchanta. Možná by i ona unikla do šílenství, kdyby musela čelit zjevení, které se mu zjevovalo nejen ve snech, ale i když byl vzhůru.

Krádce slunce mohl být kdysi Amarant. Ale změnil se, možná úmyslně díky selektivnímu genetickému inženýrství, přeměnil sebe a své zapuzené bratry na úplně nový druh. Přetvořili svou anatomii pro létání v nulové gravitaci, nechali si narůst obrovitá křídla. Zvedala se za vyklenutou, protáhlou hlavou, která jako by se skláněla dolů k ní.

Hlava připomínala lebku. Oční důlky nebyly přímo prázdné ani duté, ale jako nekonečně černé a nekonečně hluboké studny, tak temné a hluboké, jak si představovala Záhal. Kosti Krádce slunce zářily bezbarvým leskem.

„Navzdory tomu, co jsem řekla Kuriové,“ prohlásila, když prvotní šok pominul či alespoň ustoupil natolik, že se dokázala sebrat, „myslím, že už jsi mě dávno mohl zabít. Kdybys chtěl.“

„Jak bys mohla vůbec tušit, co chci.“

Promluvil, aniž by použil slova, ale přesto chápala smysl, jako by ho vytvářel z ticha. Čelisti bytosti se vůbec nepohnuly. Vzpomněla si, že u Amarantů nebyla řeč prvořadým způsobem komunikace. Jejich společnost byla založena na vizuálních projevech. Něco tak základního by určitě zůstalo zachováno, dokonce i poté, co hejno Krádce slunce opustilo Obrodu a začalo se svou transformací, s transformací natolik radikální, že bylo považováno za okřídlené bohy, když se později vrátilo na rodnou planetu.

„Ale vím, co nechceš,“ řekla Voljovová. „Nechceš, abychom zabránily Sylvestovi dostat se do Kerbera. Proto musíme zemřít. Bojíš se, že přijdeme na to, jak ho zastavit.“

„Jeho mysl má pro mě velký význam,“ řekl Krádce slunce, ale vzápětí se opravil, jako by myšlenku přehodnotil: „Pro nás. Pro nás, kdož jsme přežili.“

„A co jste přežili?“ Teď má asi jedinou příležitost pochopit.

„Ne, počkej, co jiného byste mohli přežít, než vyhynutí Amarantů. Je to tak? Jak se vám povedlo vyhnout jejich osudu?“

„Znáš místo, kde jsem vstoupil do Sylvesta.“ Nebyla to ani tak otázka jako prosté konstatování.

Voljovovu napadlo, kolik z jejích rozhovorů asi vyslechl. „Muselo to být v Lascailleově záhalu. To dává smysl, ačkoli přiznávám, že nijak velký.“

„Tam jsme nalezli útočiště na celých devět set devadesát tisíc let.“

Shoda okolností příliš bila do očí, takže to muselo něco znamenat. „Od té doby, co zanikl život na Obrodě.“

„Souhlasí.“ To slovo přímo zasyčelo. „Záhaly jsou naším dílem. Posledním zoufalým počinem Hejna poté, co všechny bratry na planetě pohltily plameny.“

„Nechápu. Co říkal Lascaille a co zjistil Sylveste…“

„Nebyla jim zjevena pravda. Lascailleovi jsme předvedli fikci, naše totožnost byla nahrazena mnohem starší, naprosto nepodobnou kulturou. Nebyl mu prozrazen pravý účel Záhalů. Namísto toho si odnesl lež, jež měla přilákat ostatní.“

Voljovová věděla, jak ta lež fungovala. Lascaille se dozvěděl, že Záhaly jsou skladiště nebezpečných technologií, po nichž lidstvo tajně touží, například jak létat nadsvětelnou rychlostí. Jakmile to prozradil Sylvestovi, nikdo ho už nedokázal odradit od úmyslu dostat se do Záhalu. A doktor Dan Sylveste získal podporu celé žlutozemské společnosti Demarchů, neboť je čekala oslnivá odměna – naprosto nepředstavitelná tajemství vesmířanů.

„Když to byla lež, tak jaký je pravý účel Záhalů?“

„Vytvořili jsme je, abychom se v nich mohli skrýt, triumvire Voljovová.“ Zdálo se, že si s ní hraje, že má potěšení z jejího zmatku. „Poslední útočiště. Zóny restrukturalizovaného časoprostoru.“

„Před čím se schováváte?“

„Před těmi, co přečkali Soumračnou válku. Před těmi, kteří jsou zváni Zmarové.“

Přikývla. Nerozuměla všemu, ale jedno bylo jasné. Podivný sen, který prožila Kuriová na střeleckém stanovišti, byl pravdivý. Kuriová si nezapamatovala všechno, navíc jednotlivé úryvky nesdělovala Voljovové ve správném sledu, ale nyní bylo zjevné, že musela pochopit něco natolik velikého, natolik cizího a natolik apokalyptického, že to její mysl nedokázala udržet. Snažila se ze všech sil, ale její síly nestačily. Teď se Voljovová seznámila s částí téhož obrazu z poněkud jiné perspektivy.

Kuriové vyprávěla o Soumračné válce Mademoiselle, která si nepřála, aby Sylveste uspěl. Krádce slunce však právě po tom toužil ze všeho nejvíc.

„O co se tady vlastně hraje?“ zeptala se. „Vím, co teď provádíš. Snažíš se mě zdržet, necháváš mě čekat, protože víš, že udělám cokoli, jenom abych vyslechla tvou odpověď. A svým způsobem máš pravdu. Musím to vědět. Musím se dozvědět všechno.“

Krádce slunce mlčky vyčkával, pak zodpověděl všechny otázky, které mu položila.

Když skončil, Voljovová usoudila, že by mohla užitečně vyplýtvat jeden náboj ze zásobníku. Střelila do projektoru sféry, velká koule se rozprskla na milion ledových úlomků a obličej Krádce slunce vybuchl společně s ní.

***

Kuriová vedla Pascale oklikou na ošetřovnu, vyhýbaly se výtahům a dobře udržovaným chodbám, jimiž mohli snadno projíždět roboti. Po celou dobu měla zbraň v pohotovosti a byla připravená vystřelit na cokoli, co by vypadalo aspoň trochu podezřele, i když to nakonec nebylo nic jiného než náhodný stín nebo skvrna podivného tvaru na stěně.

„Vůbec tě neupozornil, že vyrazí tak brzo?“ zeptala se Kuriová.

„Ne, tak brzo ne. Tušila jsem, že se o to pokusí, ale doufala jsem, že mu to rozmluvím.“

„Co k němu cítíš?“

„A co čekáš, že ti odpovím? Je to můj manžel. Máme se rádi.“ V té chvíli se Pascale zhroutila, Kuriová přiskočila a zachytila ji. Pascale si utírala slzy z očí, až jí zčervenaly. „Nenávidím ho za to, co udělal. Ty bys ho taky nenáviděla. A vůbec ho nechápu. Přitom ho navzdory všemu pořád miluji. Stále si říkám… Třeba je už mrtvý. Je to možné, nebo ne? A jestli ještě není, stejně už ho nejspíš nikdy neuvidím.“

„Tam, kam má namířeno, to opravdu není zrovna bezpečné.“ Kuriovou napadlo, oč je asi zrovna teď Kerberos nebezpečnější než Nostalgie.

„Není, já vím. Dan si snad ani neuvědomuje, do jakého nebezpečí se dostal – a s ním i my ostatní.“

„Jenže tvůj manžel není jen tak někdo. Mluvíme tady o Danu Sylvestovi.“ Kuriová připomněla Pascale, že Sylvesta po celý život provázelo výjimečné štěstí a že by bylo zvláštní, kdyby ho štěstěna opustila právě teď, když má na dosah všechno, oč vždycky usiloval. „Je to prohnaný mizera, ten tvůj manžel, a myslím, že má hodně velkou šanci dostat se z toho se zdravou kůží.“

Zdálo se, že to Pascale aspoň trochu uklidnilo. Potom jí Kuriová řekla, že je Hegazi mrtvý a že se loď určitě pokusí zavraždit všechny, kdo zbyli na palubě.

„Sadžaki tam není, že?“ zeptala se Pascale. „Dan by cestu do Kerbera sám nenašel. Potřebuje někoho, aby ho vedl.“

„Voljovová si to taky myslí.“

„Tak proč jsme tady?“

„Nejspíš proto, že Ilja nevěří ani sama sobě.“

Kuriová strčila do dveří na ošetřovnu a odkopla údržbovou krysu do slizu v lodní chodbě. Ošetřovna zapáchala. Okamžitě věděla, co se stalo.

„Pascale, není to nic příjemného.“

„Mám tě… Co mám v tomhle okamžiku vlastně říct? Mám tě krýt?“ Pascale měla připravený paprskomet, ale vypadala, že nemá příliš jasnou představu, co s ním dělat.

„Jo, kryj mě. To je skvělý nápad.“

Kuriová strčila na ošetřovnu nejdřív hlaveň plazmové pušky a pak vstoupila. Jakmile místnost zaznamenala její přítomnost, zesílila osvětlení. Kuriová byla navštívit zraněnou Voljovovou, takže věděla, jak to tady vypadá. Pohlédla na lůžko, kde měl ležet Sadžaki.

Nad lůžkem se vznášela složitá sestava otočných a sklápěcích ramen s lékařskými nástroji, visela pod stropem jako zmutovaná ocelová ruka s příliš mnoha prsty – a všechny byly zakončeny drápy.

Nenašel by se ani centimetr kovu, který by nepokrývala krev, a to tak hustá, že připomínala vosk stečený ze svíčky.

„Pascale –“

Ale i ona už uviděla, co leželo pod manipulátory, co kdysi mohlo být Sadžakim. Lůžko bylo rovněž krvavě rudé. Nedalo se poznat, kde končí Sadžaki a kde začínají jeho vykuchané vnitřnosti. Kuriové trochu připomínal rozbujelou hmotu kapitána Brannigana, ale kapitána natřeného narudo. Jako by tentýž sochař znovu ztvárnil své oblíbené téma, avšak tentokrát použil jiný, masitější materiál. Jako by šlo o dva díly morbidního diptychu.

Tělo bylo prohnuté do oblouku jako při elektrickém šoku. Hrudní koš byl prázdný, hluboký kráter ztmavl sraženou krví, sahal od prsní kosti přes celé břicho, jako by útroby vyrvala příšerná ocelová pěst. Možná se to tak stalo. Snad ani nebyl vzhůru, když k tomu došlo.

Aby si to ověřila, Kuriová se pokusila pod zasychajícím krvavým škraloupem rozpoznat výraz obličeje.

Ne, triumvir Sadžaki byl zcela jistě vzhůru.

Cítila, že Pascale není daleko za ní.

„Nesmíš zapomenout, že už jsem se setkala se smrtí,“ řekla Pascale. „Viděla jsem, jak zavraždili mého otce.“

„Něco takového jsi ale určitě neviděla.“

„Ne, máš pravdu. Něco takového jsem neviděla.“

Z hrudníku mrtvoly vyšplouchla krev. Cosi zakrváceného vyskočilo ven. Nebylo poznat, co to je, dokud to nedopadlo na podlahu kluzkou krví a nerozběhlo se to pryč, tenký dlouhý ocas to táhlo za sebou. Vtom vystrčily ze Sadžakiho útrob čumáky další tři krysy, začenichaly a zahleděly se na Kuriovou a Pascale černýma očkama. Vyhrabaly se z kráteru hrudního koše a rozběhly se za první krysou. Ztratily se v temných koutech ošetřovny.

„Pojďme odtud.“

Než to Kuriová dořekla, jedno ocelové rameno se bleskurychle natáhlo a seklo po ní párem prstů s diamantovými drápy. Ani nestačila vykřiknout. Spáry jí probodly bundu. Vzchopila se a vší silou se vykroutila.

Ocelové prsty znovu chňaply a nelidskou silou jí vytrhly pušku. Kuriová upadla do rudé kaše na podlaze. A teď jsem si umazala bundu Sadžakiho krví, pomyslela si, než jí došlo, že jasně červené skvrny, které se na ní rozlévají, musí být její krev.

Chirurgické rameno vítězoslavně zamávalo plazmovou puškou, aby ji dobře viděly, jako by mělo z ulovené trofeje škodolibou radost. Další dva obratné manipulátory se přidaly, začaly zkoumat ovladače zbraně a okouzleně hladily kožené pouzdro. Běhal z toho mráz po zádech. Pomalu, nesmírně pomalu namířily pušku na Kuriovou.

Pascale napřáhla paprskomet a vypálila. Kusy zakrváceného kovu odletěly až na mrtvolu triumvira. Ožehlá puška třeskla o zem, valil se z ní dým, na propáleném pouzdru se roztančily modré jiskřičky.

Kuriová nedbala na všechnu tu nečistotu, jíž se zmazala, a rychle se vyhrabala na nohy.

Zničená plazmová puška vztekle bzučela, jiskry sršely stále zuřivěji.

„Vybuchne,“ řekla Kuriová. „Vypadneme odtud.“

Obrátily se ke dveřím a celou vteřinu jim trvalo, než pochopily, co jim brání v odchodu. Byla jich aspoň tisícovka, vršily se ve třech vrstvách na sobě v lodním slizu, jedna vedle druhé naprosto lhostejná k vlastnímu životu, avšak řízená zájmem vyššího dobra celé nevědomé masy. Za nimi se tlačily další a další, stovky a tisíce, kupily se podél stěn chodby, obrovitá vlna krys přetékala do dveří ošetřovny, připravena vyrazit jako jediná všežravá tsunami.

Kuriová vytáhla poslední zbraň, která jí zbyla, malou pistoli, kterou si vzala, protože byla přesná. Začala střílet do hromady krys. Pascale spustila palbu z paprskometu, který nebyl pro tuto situaci o nic vhodnější než pistole. Kam namířily zbraně, tam vybuchovaly a hořely krysy, ale pořád jich přibývalo, první řady hlodavců se užuž začínaly vkrádat na ošetřovnu.

Znenadání se v chodbě zablýsklo a série výstřelů třeskla tak rychle za sebou, že splynuly do jediného hromobití. Krysy létaly vzduchem, dunění i záblesky se přibližovaly. Zápach usmažených hlodavců byl několikanásobně horší než puch na ošetřovně. Postupně krys ubývalo, vlna se rozpadla.

Ve dveřích stanula Voljovová, z její pušky se kouřilo, hlaveň měla barvu žhavé lávy.

Zničená plazmová zbraň za zády Kuriové a Pascale náhle zlověstně ztichla.

„Nejvyšší čas odtud zmizet,“ řekla Voljovová.

Rozběhly se, šlapaly po mrtvých krysách a dupaly po těch, které se teprve chystaly uprchnout. Kuriovou něco udeřilo do zad. Zadula větrná smršť, nejžhavější vichřice, s jakou se kdy setkala. Cítila, že ztrácí kontakt s podlahou, a pak chvíli letěla.

32

Sestup na Kerberos, 2566

Tentokrát bylo bezvědomí kratší, zato místo, kde se probral, naprosto neznámé.

„Sestupujeme ke klínu na Kerberu,“ informoval ho skafandr příjemným nevzrušeným hlasem, jako by cíl jejich letu byl něco naprosto běžného.

V okénku na hledí přilby běžela jakási čísla, ale protože na ně Sylvestovy oči nedokázaly řádně zaostřit, požádal skafandr, aby mu je propojil přímo do zrakového centra. Výsledek byl o mnoho lepší. Umělý povrch planetky zaplňoval půlku jeho zorného pole. Zvrásněná krajina připomínala mozkovou kůru s fialovými konturami. Asteroid ozařovaly pouze dva rudé majáky, temný Hádes a vzdálená, slabá Delta Pavonis. Skafandr kompenzoval nedostatek světla tím, že přesunul infračervené fotony do viditelného pásma.

Nad křivku horizontu se zvedl tmavý, zelenavě pomrkávající objekt.

„Klín,“ řekl Sylveste hlavně proto, aby uslyšel lidský hlas. „Už ho vidím.“

Připadal mu nicotně malý. Vypadal jako tříska zapíchnutá do bulvy obra. Kerberos měl průměr dva tisíce kilometrů, kdežto klín na délku pouze čtyři, valná část byla navíc pohřbena pod kůrou. Svým způsobem právě porovnání nepatrného klínu s mohutným asteroidem dokazovalo genialitu Ilji Voljovové. Třebaže mrňavý, přece jen to byl trn hluboko zaražený do Kerbera. Dokonce i z dálky bylo znát, že kolem zbraně je kůra roztavená nesmírným žárem a zničená neuvěřitelným tlakem. V okruhu několika kilometrů se vzdala jakékoli snahy vypadat realisticky a vrátila se k základní formě, kterou Sylveste považoval za původní stav, k hexagonální mříži, jež na obvodu splývala se skálou.

Ucítil, jak na jeho vnitřnosti začíná působit gravitace, přestože byl ponořen v aerogelu. Již za několik minut přiletí nad nezavřený konec kornoutu. Přitažlivost byla slabá, pouze čtvrtina pozemského standardu, ale pád z výšky by byl smrtelný, ať ve skafandru nebo bez něj.

Najednou mu před oči připlul malý bod. Požádal o zvětšení. Ve tmě se zatřpytil podobný skafandr, jaký měl na sobě. Druhá jednotka měla náskok, klesala však po stejné dráze a mířila k zádi klínu otevřené jako kulatý chřtán.

Jako dvě chutná sousta, napadlo ho, která budou co nevidět vsrknuta do veliké nálevky a strávena v útrobách Kerbera.

Teď už není cesty zpátky, pomyslel si.

***

Tři ženy běžely chodbou vystlanou mrtvými krysami a zčernalými ztuhlými škvarky, které krysami bývaly, ačkoli zrovna nelákaly k bližšímu prozkoumání. Trojici zbyla jen jedna velká zbraň schopná vyřídit libovolného servula, kterého by loď vyslala. Měly sice také pistole, jež by možná dokázaly totéž, ale s velkou zručností a ještě větší dávkou štěstí. Občas se jim podlaha pohnula pod nohama.

„Co ta loď vyvádí?“ Kuriová kulhala, výbuch na ošetřovně ji pořádně pohmoždil. „Proč se tak houpe?“

„Krádce slunce experimentuje.“ Voljovová musela mezi každým druhým třetím slovem nabrat dech, v boku ji píchalo a všechna zranění z Obrody, nedávno zhojená, jako by se znovu otevřela. „Zatím se naučil manipulovat jenom s roboty a krysami. Ale jakmile porozumí pohonu a naučí se motory ovládat, aniž by zničil loď, nadělá z nás sekanou jenom tím, že na pár vteřin zvýší tah.“ Několik kroků mlčela, jenom sípala. „Tak jsem zabila Nagorného. Ale Krádce slunce ještě loď nezná, přestože ji ovládá. Zkouší nastavovat motory postupně, aby přišel na to, jak fungují. Až se to dozví –“

Pascale se zeptala: „Copak tady není místo, kde bychom byly v bezpečí? Kam se nedostanou krysy ani roboti?“

„Je, ale i tam nás může akcelerace rozmačkat.“

„Takže se musíme dostat z lodě ven?“

Voljovová se zastavila, chvíli naslouchala zvukům v chodbě, pak usoudila, že jsou v jedné z těch, kde loď nemůže vyslechnout jejich rozhovor. „Poslyš, nedělej si žádné iluze. Jestli odtud vypadneme, pochybuju, že se nám podaří vrátit. Ale na druhé straně máme povinnost zastavit Sylvesta, dokud existuje sebemenší naděje, že to dokážeme. Dokonce i kdyby nás to mělo stát život.“

„Jak bychom mohly Dana dohonit?“ zeptala se Pascale. Bylo jasné, že v jejích představách zastavit Sylvesta znamenalo dohonit ho a domluvit mu, aby se nepouštěl dál.

Voljovová se rozhodla, že ji nebude vyvádět z omylu, alespoň prozatím, přestože takový postup neměla zrovna na mysli. „Tvůj manžel si vzal náš těžký skafandr. Podle mého náramku jsou všechny čluny tady, mimoto je neumí pilotovat.“

„Pokud by mu nepomohl Krádce slunce,“ poznamenala Kuriová. „Nemůžeme sebou hodit? Nemáme sice žádný určitý cíl, ale necítím se zrovna nejlíp, když tady jen tak postáváme.“

„Určitě si vzal skafandr,“ řekla Pascale. „To by bylo přesně podle jeho vkusu. Ale neudělal to sám.“

„Je možné, že by přijal pomoc Krádce slunce?“

Zavrtěla hlavou. „Na to zapomeň. Vždyť na žádného Krádce slunce nevěří. Kdyby měl tušení, že ho někdo vede, někam ho tlačí, ne, to by v žádném případě nesnesl.“

„Možná neměl jinou možnost,“ řekla Kuriová. „Ale stejně, za předpokladu, že si vzal skafandr, jak ho dohoníme?“

„Jestli se nám to vůbec povede, bude už na Kerberu.“ Voljovová nad tím nemusela přemýšlet. Věděla, jak rychle lze ve vesmíru překonat milion kilometrů při dlouhodobém zrychlení deset gé.

„Nemůžeme použít skafandry jako tvůj manžel, to by bylo příliš riskantní. Musíme se tam dostat v člunu. Bude to podstatně pomalejší, ale je větší naděje, že Krádce slunce nepronikl do jejich ovládací matice.“

„Proč myslíš?“

„Kyberklaustrofobie. Čluny jsou asi o tři století pozadu za skafandry.“

„A to mě má uklidnit?“

„Věř mi, že kdykoli máš co dělat s nakažlivými kybernetickými parazity vesmířanů, primitivnější je vždycky to nejlepší.“ A klidně, jako by to byla běžně užívaná forma interpunkce, odstřelila pistolí krysu, která se odvážila zabloudit do chodby.

„Tady to znám,“ zaradovala se Pascale. „Sem jste nás s Danem vzaly, když –“

Kuriová otevřela irisový uzávěr označený stěží rozeznatelným pavoukem. „Padej dovnitř a chovej se jako doma. A začni se modlit, abych si vzpomněla, jak tohle Ilja ovládá.“

„Kde se s ní setkáme?“

„Venku,“ řekla Kuriová. „Aspoň upřímně doufám.“

To už ale zavřela dveře pavoučího modulu, rozhlížela se po mosazných a bronzových ovladačích a čekala, zda jí hlavou bleskne aspoň jiskřička poznání.

33

Hádes-Kerberos, 2566

Voljovová vytáhla pistoli a přistoupila ke kapitánovi.

Věděla, že by se měla co nejrychleji dostat do hangáru, že tato prodleva může poskytnout Krádci slunce potřebný čas, aby našel způsob, jak ji zabít. Nejdříve však musela něco udělat. Nebylo to racionální, a už vůbec ne logické, ale musela to zkrátka provést. Schodišťovou šachtou seběhla na kapitánovu palubu, kde ji ochromil chlad, až jí dech zhoustl v hrdle. Na krysy tu byla příliš velká zima a servulové by riskovali, že se nakazí morem a stanou se kapitánovou součástí.

„Slyšíš mě, svínskij něgoďáj“ Voljovová přikázala náramku, aby kapitána ohřál na úroveň vědomých myšlenkových pochodů. „Jestli ano, tak dávej pozor. Loď byla ovládnuta.“

„Jsme pořád u Uzenáčů?“

„Ne, na Kurgeru 60A dávno nejsme.“

Po několika okamžicích se kapitán zeptal: „Ovládnuta, říkáš? A kým?“

„Vesmířanem, který má značně nepříjemné ambice. Většina posádky už je mrtvá, Sadžaki i Hegazi, zkrátka všichni, které jsi znal. Zbytek se snaží dostat ven, dokud to jde. Nečekám, že bych se ještě někdy vrátila, takže to, co se chystám provést, ti může připadat drastické.“

Namířila pistoli na rozpukaný, zdeformovaný mrazák, v němž kapitán nebo přinejmenším jeho starý základ ležel.

„Nechám tě ohřát, rozumíš? Desítky let jsme tě drželi v hlubokém mrazu, ale stejně to k ničemu nebylo, takže jsme zřejmě nezvolili správný postup. Teď potřebujeme, abys tuhle zatracenou loď obsadil, ať už to uděláš jakýmkoli způsobem.“

„Myslím –“

„Je mi úplně jedno, co si myslíš, kapitáne. Stejně to udělám.“ Přitáhla spoušť a v duchu počítala, jakou rychlostí se kapitán Brannigan začne šířit, jakmile se ohřeje. Cifry, k nimž došla, jí připadaly neuvěřitelné, ale bylo to zřejmě dáno tím, že to nikoho nikdy nenapadlo.

„Prosím, Iljo.“

„Poslyš, ty svínskij něgodáj. Možná to vyjde, možná ne. Ale byli jsme vždycky loajální posádka, tak tě teď žádám, abys pro nás udělal, co dokážeš.“

Chystala se vystřelit, jenže zaváhala. „Ještě něco ti musím říct.“ Uvědomovala si, že ztrácí čas, ale přesto pokračovala, i když jí vyschlo v ústech: „Vím, cos k čertu provedl, nebo spíš kým ses k čertu stal.“

„Co tím chceš říct?“

„Letěl jsi se Sadžakim k Přetvářečům, že? Posádka to dřív dost často rozebírala. Zmínil se o tom i Sadžaki, nikdy však neprozradil, co se tam stalo, co s vámi Přetvářeči provedli. Jistě, znám všechny ty povídačky, co roztrušoval, aby mě svedl ze stopy.“

„Nic se tam nestalo.“

„Ale stalo. Tys tenkrát Sadžakiho zabil.“

Kapitánova odpověď zněla pobaveně, jako by se přeslechl: „Já že zabil Sadžakiho?“

„Přiměl jsi Přetvářeče, aby vymazali jeho neurální strukturu a přepsali ji tvou vlastní. Sadžaki se stal tebou.“ Musela nabrat dech, i když téměř končila. „Jedna existence ti nestačila, že? Nejspíš jsi už tehdy cítil, že ti tohle tělo moc dlouho nevydrží, když všude poletuje tolik virů. Takže jsi dosadil své vědomí do Sadžakiho. Přetvářeči ti vyhověli, protože jsou tak jiní, že nechápou, co je to vražda. Ale taková je pravda, že?“

„Ne…“

„Zmlkni. Proto Sadžaki nechtěl, aby ses uzdravil. Už byl tebou – a v jeho těle jsi žádnou léčbu nepotřeboval. Proto mohl pozměnit retrovirus, když měl tvé znalosti. Už jen za to bych tě měla nechat zemřít, ty svínskij něgodáj, jenže jsi už stejně mrtvý, protože ze Sadžakiho zbyl jenom nový nátěr na stěnách ošetřovny.“

„Sadžaki je mrtvý?“ zeptal se, jako by mu to teprve teď došlo.

„Není to spravedlivé? Zbyl jsi jen ty. Teď musíš spoléhat jenom na sebe. Takže jediná věc, kterou můžeš udělat, aby ses zachránil před Krádcem slunce, je růst. Prostě nechej mor, aby si s tebou dělal co chce.“

„Ne… Prosím.“

„Zabil jsi Sadžakiho, kapitáne?“

„Stalo se to… tak dávno…“ Z tónu jeho hlasu bylo patrno, že to nepopírá.

Voljovová vyprázdnila zásobník do mrazáku. Několik zbývajících indikátorů zablikalo a zhaslo. Stála tam a cítila, jak chlad vteřinu po vteřině ustupuje. Led na jednotce se zaleskl, jak začínal tát.

„Odcházím. Jenom jsem se potřebovala dozvědět pravdu. Nejspíš bych ti měla popřát hodně štěstí, kapitáne.“

Rozběhla se, ani se neohlédla. Bála se podívat, co se odehrává za jejími zády.

***

Letěli nálevkou uvnitř klínu, Sadžakiho skafandr jako první. Ještě před několika minutami připadal Sylvestovi kužel zapíchnutý do asteroidu malý, teď však kolem sebe neviděl nic než příkré šedé stěny. Klín se čas od času zatřásl. Sylveste si připomněl, že stále bojuje s Kerberem, že by tedy neměl slepě spoléhat na jeho ochranu. Kdyby klín selhal, obrana planetky by ho během několika hodin pohltila a díra v kůře by se uzavřela. A uzavřela by se pochopitelně i jediná úniková cesta.

„Musíme doplnit štěpný materiál,“ řekl Sylvestův skafandr.

„Nač ho potřebujeme?“

„Spotřebovali jsme spoustu paliva, abychom se sem dostali, Dane.“ Sadžaki promluvil poprvé od chvíle, co opustili loď. „Musíme obnovit zásoby, než vstoupíme na nepřátelské území.“

„Odkud?“

„Nevidíte? Tak se rozhlédněte. Všechna tato reakční hmota jenom čeká, až si ji vezmeme.“

Nic jim nebránilo využít k obnově potřebných zdrojů samotný klín. Sadžaki převzal řízení Sylvestovy jednotky. Oblouk příkré stěny se přiblížil, zblízka na ní spatřil množství složitých výčnělků a jakoby náhodně nakupených přístrojů. Teprve teď ho velikost zbraně ohromila. Připadala mu jako přehradní zeď, která tak dlouho zatáčí, až se oba konce spojí. A v té zdi jsou někde uloženy mrtvoly Alice a ostatních vzbouřenců…

Byla tam dostatečně silná gravitace a klín se zužoval jako nekonečně hluboká šachta. Dostával z toho závrať. Asi kilometr daleko se bělala mrňavá hvězdice, Sadžakiho skafandr připojený ke klínu. O několik okamžiků později Sylveste zlehka přistál na úzké, sotva metr široké římse. Přitiskl se ke stěně, bál se, že ztratí rovnováhu a spadne do nicoty pod sebou.

„Co mám udělat?“

„Nic,“ odpověděl Sadžaki. „Skafandr přesně ví, co dělat. Doporučuji, abyste mu konečně začal věřit. Nebýt skafandru, nebyl byste naživu.“

„To mě má uklidnit?“

„Myslíte si, že uklidnění by bylo v tomto okamžiku vhodné? Hodláte vstoupit do tak cizího prostředí, jaké žádný člověk nepoznal. Myslím, že to poslední, co potřebujete, je uklidnit.“ Mezitím se z hrudního pancíře vysunul chobot a napojil se na stěnu. O několik vteřin později se začaly hadicí posouvat bubliny materiálu.

„Nechutné,“ řekl Sylveste.

„Nasává těžké prvky. Klín se nebrání, neboť poznal, že skafandr není nepřítel.“

„Co když nám dojde energie uvnitř Kerbera?“

„Než začne mít váš skafandr problémy s energií, budete dávno mrtvý,“ poznamenal Sadžaki. „Musí doplnit štěpný materiál pro reaktivní motory. Má veškerou energii, kterou potřebuje, jenom vyžaduje atomy k urychlení.“

„Ty řeči o smrti se mi nelíbí.“

„Ještě není pozdě na návrat.“

Zkouší mě, pomyslel si Sylveste. Okamžik o tom skutečně uvažoval, ale pouze okamžik. Nedokázal si vzpomenout, kdy se tak bál, dokonce ani u Lascailleova záhalu ne. Ale tehdy jako nyní věděl, že jediný způsob, jak strach překonat, je pokračovat. Postavit se tomu, co v něm strach vzbuzuje.

Jakmile bylo doplňování paliva u konce, musel sebrat veškerou vůli, aby seskočil z římsy a pokračoval v sestupu do prázdnoty vymezené kornoutem klínu.

Klesali, stále klesali, než začali pád řídit krátkými zášlehy trysek. Sadžaki pomalu předával Sylvestovi kontrolu nad skafandrem, postupně omezoval autonomní režim, až většinu systému řídil Sylveste sám. Klesali rychlostí třicet metrů za sekundu, jenže se zdálo, že zrychlují, neboť stěny nálevky se přibližovaly. Triumvir byl od Sylvesta jen několik set metrů daleko, ale protože Sadžakiho skafandr působil tak zatraceně anonymně, Sylveste si připadal příšerně osamělý. A není se co divit, myslel si, neboť od časů Amarantů se tak blízko ke Kerberu žádný myslící tvor nedostal. Jací duchové tady celá ta tisíciletí asi strašili? „Blížíme se k trubici injektoru,“ řekl Sadžaki. Stěny nálevky se sevřely zhruba na průměr třiceti metrů, svisle klesaly do tmy, kam až se dalo dohlédnout. Sylvestova jednotka si to bez jeho příkazu namířila přímo do středu otvoru, Sadžaki se tentokrát mírně opozdil.

„Nechci vám upřít tu čest vstoupit dovnitř jako první,“ prohlásil triumvir. „Koneckonců jste na to čekal tak dlouho.“

Stěny trubice zaregistrovaly jejich přílet, rozsvítila se červená světla. Sylveste měl pocit, že padá velmi rychle, udělalo se mu nevolno, připadal si, jako by byl natahován do injekční stříkačky. Vzpomněl si, jak mu Calvin ukazoval vyšetření krkavice jednoho pacienta prastarým endoskopem, ohebnou rourkou s žárovečkou a mikrokamerou na konci, a vybavil si prudké proudění krve v arterii. Pak si vzpomněl, jak ho Girardieauova milice zajala na vykopávkách a jak letěl nocí temnými kaňony vstříc nevyhnutelnému osudu – a skončil v Cuvieru jako politický vězeň. Napadlo ho, zda vůbec byla v jeho životě doba, kdy si byl jistý tím, co leží na konci těch ubíhajících stěn.

Pak trubice zmizela a padali prázdnotou.

***

Voljovová se zastavila u velkého průzoru do hangáru, aby zkontrolovala, zda počet člunů na náramku odpovídá skutečnosti, protože Krádce slunce mohl údaje zmanipulovat. Transatmosférické čluny s plazmovým pohonem pod křídly kotvily v řadě jako vyrovnané hroty v dílně šípaře. Pomocí náramku mohla kterýkoli nastartovat již odtud, ale to bylo příliš nebezpečné, přitáhla by pozornost Krádce slunce a upozornila ho na to, co má v plánu. V této chvíli byla poměrně v bezpečí, protože neprošla žádnou sekcí, kterou kontroloval. Alespoň v to doufala.

Nemohla do člunu jednoduše nastoupit. Do běžných terminálů by se dostala chodbami, které nepřicházely v úvahu, protože se tam pohybovali servulové a údržbové krysy, jež byly biochemicky spojené přímo s Krádcem slunce. Měla pouze pistoli. Pušku přenechala Kuriové, přestože nepochybovala o jejích zkušenostech, ale existovaly hranice, čeho lze dosáhnout pouhou dovedností a odhodláním. Zvláště pokud měla loď dost času servuly vyzbrojit nebo vyrobit ozbrojené roboty.

Protože v hangáru nebyl vzduch, zvolila neužívanou přechodovou komoru. Uvnitř bylo po kolena vody, osvětlovací a vytápěcí systémy byly mimo provoz. Krádce slunce ji tady nemohl sledovat, pravděpodobně ani nezjistil, že tam je. Otevřela skříň a oddechla si – lehký skafandr, který v ní měl viset, tam skutečně byl, ani ho viditelně nepoškodil lodní sliz. Tento typ ochranného obleku nebyl tak masivní jako těžký skafandr, který ukradl Sylveste, měl nízkou inteligenci, nebyl vybaven servomechanismy ani pohonem. Než se oblékla, odříkala do náramku řadu detailních rozkazů, pak se postarala, aby náramek poslouchal hlasové příkazy přes její komunikátor, nejen prostřednictvím akustických snímačů. Když si na skafandr připevnila pohonnou jednotku, chvíli napjatě zírala na tlačítka, jako by si mohla řízení vyvolat z paměti pouhou silou vůle. Nakonec usoudila, že si správnou manipulaci vybaví, až ji bude potřebovat. Pistoli si zavěsila na nástrojový pás. Potom zapojila slabý konstantní tah trysek, aby nebyla unášena stranou, a vletěla do hangáru. Nostalgie nekonečna neobíhala Kerberos, ale udržovala se na stanoveném místě v prostoru pomocí motorů na nízký výkon, proto v žádné sekci nebyl beztížný stav.

Vybrala si člun, který použije, kulovitou Melancholii odloučení. U stěny hangáru zpozorovala dva lahvově zelené opravářské servuly, kteří se odpojili ze stanoviště a zamířili k ní. Mohli létat také ve stavu beztíže, vypadali jako koule ověšené klepety a řezacími nástroji. Jakmile pronikla do hangáru, evidentně se dostala do úseku kontrolovaného Krádcem slunce. S tím nemohla nic dělat, ale nepřinesla si pistoli jen pro duševní podporu při ohleduplném jednání s neinteligentnimi roboty. Střelila po nich, na každý spotřebovala několik nábojů, než jim narušila důležité systémy.

Oba zasažení servulové se bezmocně vzdalovali hangárem, za nimi se táhl kouř.

Stiskla tlačítko pohonné jednotky a v duchu ji poprosila, aby si pospíšila. Melancholie se zvětšovala, již dokázala rozeznat, varovné nápisy a výrobní údaje na trupu, ačkoli většinou v zastaralých jazycích.

Za kulatým člunem se vznášel další robot. Byl větší, okrově žlutý, měl elipsovité tělo poseté složitými manipulátory a snímači.

Něčím na ni mířil.

Náhle bylo všude jasno, kvůli tomu zelenému jasu by si nejraději vyrvala oči z důlků. Robot po ní vypálil z laseru. Zaklela, hledí se však včas zatemnilo, jenže kvůli tomu teď byla úplně slepá.

„Krádce slunce,“ řekla, neboť předpokládala, že ji slyší. „Dopouštíš se velmi vážné chyby.“

„Já si to nemyslím.“

„Už mluvíš docela dobře. Když jsme spolu hovořili naposledy, byl jsi poněkud škrobený. Copak to? Získal jsi přístup k lingvistickým blokům?“

„Čím víc času mezi vámi trávím, tím lépe vás znám.“

Zatímco mluvila, přilba opět zprůhledněla. „Určitě o něco líp než Nagomého.“

„Neměl jsem v úmyslu přivolávat mu zlé sny.“ Hlas Krádce slunce pořád působil jako šepot zaslechnutý v rádiovém šumu.

„Jistě. Pochybuju, že to byl tvůj záměr.“ Zasmála se. „Nechceš mě zabít, že ne? Ostatní možná, ale mě ne. Mě ještě ne. Dokud nebudeš mít jistotu, že se brána nezavřela.“

„Ten čas již minul,“ řekl Krádce slunce. „Sylveste vstoupil do Kerbera.“

To nebyly dobré zprávy, to vůbec nebyly dobré zprávy, přestože si spočítala, že k tomu mohlo dojít už před pár hodinami.

„Takže potřebuješ, aby klín zůstal i nadále otevřený,“ řekla. „Určitě si neděláš starost, kudy a jak se Sylveste vrátí. Ale kdyby klín selhal, nedozvěděl by ses, jak hluboko se mu podařilo proniknout. Potřebuješ to vědět, že? Potřebuješ vědět, zda se dostal tam, kam jsi ho poslal.“

Vysvětlila si jeho mlčení jako souhlas. Možná se vesmířan ještě nenaučil všechny úskoky, umění lži a klamu, které může být naprosto jedinečně lidské, a proto pro něj nové.

„Nech mě nastoupit do člunu,“ řekla.

„Plavidlo takových rozměrů je příliš velké pro vstup do Kerbera, pokud máš v úmyslu dostihnout Sylvesta.“

Opravdu si myslí, že na to nepřišla sama? Na okamžik jí bylo Krádce slunce líto, že je tak jednostranně zaměřený a nedokáže pochopit, jak funguje lidská mysl. Na jedné úrovni to zvládal velmi dobře, dovedl lákat do nastražené pasti nebo odrazovat strachem, když při svých léčkách využíval emoce. Nešlo o to, že by jeho logika byla špatná, ale přeceňoval důležitost logiky v lidském jednání, domníval se, že stačí poukázat na sebevražednost zamýšlené akce, aby člověka odradil a přetáhl na svoji stranu. Ty ubohý, žalostný netvore, pomyslela si.

„Odpovím ti pouze jediným slovem.“ Vykročila k přechodovému uzávěru a doufala, že se ji robot nepokusí zastavit. Pak řekla to slovo, neboť nutné příkazy zadala předem. Nepředpokládala, že je někdy vysloví za podobných okolností. Stačilo, že je musela použít již jednou, což bylo stejným překvapením jako fakt, že si je vůbec zapamatovala. Usoudila, že čas, kdy se mohla spolehnout na to, co lze předpokládat, dávno minul.

To slovo znělo Paralýza.

Na servula mělo zajímavý účinek. Robot se ji nepokusil zastavit, když přistoupila k přechodovému uzávěru a nastoupila do Melancholie. Místo toho bezcílně visel několik vteřin ve vzduchu a pak vyrazil ke stěně, neboť náhle ztratil kontakt s lodí a musel spoléhat na omezenou nabídku vlastních programů. Servulovi samotnému se nic nestalo, protože spuštění Paralýzy zasáhlo pouze lodní systémy. Ale jako první se zhroutila radiooptická příkazová síť sloužící většině robotů. Pouze autonomní servulové fungovali dál, aniž by se jich to dotklo, jenže ti stejně nikdy nebyli pod vlivem Krádce slunce. Teď se tisíce robotů, které řídil po celé lodi, rozběhnou k nejbližším terminálům, kde se můžou napojit přímo na řídicí systém. Dokonce i krysy budou zmatené, neboť aerosoly s biochemickými instrukcemi patřily rovněž k postiženým systémům. Hlodavci, osvobození od neúnavné strojové kontroly, se začnou vracet k archetypům charakteristickým pro jejich divoké předchůdce.

Voljovova zavřela vnitřní přechodový uzávěr a s uspokojením zjistila, že ji člun poznal a hned začal zahřívat motory. Prošla do kabiny, kde již zářily navigační údaje a upravovaly se na typ rozhraní, jemuž dávala přednost, pracovní plocha se plynule měnila na její oblíbený vzor.

Teď už jen stačilo dostat se ven.

***

„Cítilas to?“ zeptala se Kuriová usazená v plyšovém polstrování uvnitř rudého a mosazného pavoučího modulu. „Celá loď se zatřásla. Bylo to jako zemětřesení.“

„Myslíš, že to způsobila Ilja?“

„Přikázala, abychom se odpoutaly, jakmile dostaneme znamení, a že to znamení bude po čertech jasné. Tohle bylo dost jasné, ne?“

Věděla, že kdyby ještě chvíli čekala, začala by pochybovat o svých smyslech a uvažovala by, zda se loď skutečně zatřásla, a pak už by bylo příliš pozdě, protože Voljovova jí zvlášť zdůraznila, že jakmile znamení přijde, musí jednat rychle. Tvrdila, že potom nebude moc času.

Odpoutala modul.

Otočila dva stejné mosazné ovladače až na doraz, ne však proto, že by to tak dělala Voljovova, ale z prosté naděje, že cosi tak drastického, náhodného a pravděpodobně hloupého bude mít určitě za následek něco normálně nežádoucího, jako třeba to, že pavouci modul ztratí kontakt s trupem, a přesně toho potřebovala docílit.

Pavoučí modul se vzdaloval od lodě.

„Během několika příštích sekund,“ řekla Kuriová, které se sevřel žaludek při náhlém přechodu do stavu beztíže, „buď zemřeme, nebo už nejspíš přežijeme všechno. Jestli to bylo znamení od Ilji, tak bylo v pořádku uvolnit se od trupu. Ale jestli ne, budeme během několika sekund v dosahu lodních zbraní.“

Kuriová sledovala, jak se loď vzdaluje, pomalu odlétá vzhůru, až musela přimhouřit oči před září motorů Spojených, které stěží běžely, ale přesto byly jasné jako slunce. Někde v pavoučím modulu bylo tlačítko, kterým se zavíraly okenice, ale tento detail si v paměti neuchovala.

„Proč nás loď neodstřelí hned?“

„Protože by bylo příliš velké riziko, že by se sama poškodila. Ilja tvrdila, že tato omezení jsou pevně nastavená a Krádce slunce s tím nemůže dělat nic jiného, než se naučit s tím žít. Řekla bych, že zanedlouho už budeme na místě setkání.“

„Co asi způsobilo takový otřes?“ Zdálo se, že Pascale víc vyhovuje, budou-li mluvit.

„Program. Schovaný hluboko v lodi, kde ho Krádce slunce nikdy nenajde. Je napojený na tisíce přerušovačů obvodů po celém světlohonci. Když ho Ilja spustila – pokud ho spustila – uzavřel tisíce systémů současně. Nastalo jedno velké zhroucení. Proto to zatřesení.“

„A vyřadí také zbraně?“

„Vlastně ne, aspoň pokud si dobře pamatuju, co mi říkala. Jenom některé detektory a možná taky zaměřovači systémy, ale střelecké prostředí nebude dotčeno, to vím určitě. Zbytek lodě je ale v takovém zmatku, že Krádci slunce chvíli potrvá, než to dá zase do pořádku a všechno zkoordinuje. Dřív určitě nezačne střílet.“

„Nejsme už náhodou na dostřel?“

„Proto musíme pospíchat.“

„Jenže spolu pořád mluvíme. Znamená to tedy…“

„Nejspíš jo.“ Kuriová se zeširoka usmála. „Asi jsem si to znamení vyložila správně a jsme v bezpečí. Tedy prozatím.“

Pascale hlasitě vydechla. „Co teď?“

„Teď musíme najít Ilju. To by nemělo být těžké. Tvrdila, že nemusíme dělat vůbec nic, jen počkat na znamení. Potom bude…“ Kuriová zmlkla a hleděla na světlohonec, který se nad nimi vznášel jako levitující věž katedrály. Něco s ním nebylo v pořádku.

Něco narušilo jeho symetrii.

Něco z něj vypučelo.

Začalo to malými úlomky, jako když si kuře vyklove dírku do skořápky. Pak zablýsklo bílé světlo a následovala řada explozí. Střepiny proraženého trupu odlétly, rychle uchopeny rukou gravitace, která odhrnula závoj destrukce a odhalila poškození. V plášti zela nevelká díra. Zdánlivě nevelká, ale protože světlohonec byl tak obrovský, musela být široká alespoň sto metrů.

Z díry vystřelil člun, chvíli otálel vedle obrovitého lodního trupu, než se otočil a zamířil k pavoučímu modulu.

34

Hádes-Kerberos, 2566

Voljovová sama provedla složitý manévr, jímž bezpečně vtáhla pavoučí modul do Melancholie, Kuriová se jí ani nesnažila pomáhat. Operace byla náročnější, než se zprvu zdálo, protože nohy modulu se odmítaly složit, a vrata nákladního prostoru se nedala uzavřít. Po minutě marného snažení musela Voljovová vyslat skupinu servulů, aby nohy ohnuli do příslušné polohy. Celá akce by musela vnějšímu pozorovateli (žádný tam pochopitelně nebyl, kromě přízračného, zpola paralyzovaného světlohonce) připomínat partu skřítků, jak se pokouší nacpat pavouka sekáče do šperkovnice.

Konečně Voljovová zavřela vrata, čímž zakryla obdélník hvězd. V nákladním prostoru se rozsvítila světla a následovalo tak hlasité zasyčení vzduchu, že bylo slyšet i skrze kovový trup pavoučího modulu. Servulové modul zručně ukotvili.

V průlezu se objevila Voljovová bez přilby. „Rychle za mnou!“ vykřikla, její hlas se rozlehl po celém prostoru. „Čím dřív budeme z dostřelu, tím líp.“

„Jaký mají zbraně vlastně dosah?“ zeptala se Pascale.

„Přesně to nevím,“ přiznala Vojovová.

„Zasáhlas ho Paralýzou,“ řekla uznale Kuriová, když vystupovala z modulu. „Dobrá práce, Iljo. Ucítily jsme to i venku. Jako bys mu zabouchla dveře před nosem.“

„Myslím, že jsem mu ublížila. Po zkušenostech se zbraňovým kompletem jsem k programu přidala pár přerušovacích operací. Tentokrát bude ochrnutí hlubší, ne jen povrchní. Ale začínám litovat, že jsem zapomněla nainstalovat do motorů destrukční zařízení. Mohly jsme loď zapálit a uprchnout.“

„Neztížilo by nám to návrat domů?“

„Pravděpodobně, ale docela určitě by to skoncovalo s Krádcem slunce.“ Jako by ji to napadlo teprve dodatečně, doplnila: „A nejen s ním. Bez lodi by selhal taky klín, protože by si nemohl natáhnout nová data z archivu. Vyhrály bychom.“

„Nemohla bys vymyslet veselejší konec?“

Voljovová neodpověděla.

Jakmile se dostaly do řídicí kabiny, Kuriová s potěšením zaznamenala, že je moderní a úzkostlivě čistá jako operační sál.

„Poslyš,“ oslovila Voljovová Sylvestovu manželku, „nevím, co všechno ti už došlo, ale jestli má klín selhat, což přesně chceme, nebude to zrovna nejlepší pro tvého muže.“

„Za předpokladu, že už tam dorazil.“

„S tím můžeme docela klidně počítat.“

„Na druhé straně,“ ozvala se Kuriová, „jestli je Sylveste uvnitř, selhání klínu nám pouze znemožní dostat se za ním.“ Odmlčela se a dodala: „To přece máme v plánu, ne? Alespoň se o to pokusíme.“

„Někdo bude muset.“ Voljovová se už připoutala do pilotního křesla a prsty se jí rozběhly po archaických senzorech na řídicím pultu. „Teď se raději hodně rychle posaďte. Chystám se mezi nás a Nostalgii dostat co nejvíc prázdného prostoru v co nejkratším čase.“

Sotva to dořekla, motory zavyly, a jestli si dříve nebyly jisté, kde je podlaha a kde strop, okamžitě se o tom tvrdě přesvědčily.

***

Jakmile vyletěli z trubice a padali prázdnotou, pocit rychlosti nečekaně zmizel, a Sylveste ucítil, jak se mu tělo napjalo v očekávání nárazu. Byla to však jen iluze, padali pořád dál a ještě rychleji, ale záchytné body byly natolik daleko, že téměř neměl pocit pohybu.

Byl uvnitř Kerbera.

„Nuže,“ pravil Calvin, a Sylvestovi připadalo, že se ozval poprvé za celé dny, „máš, co jsi chtěl?“

„Kdepak,“ odpověděl Sylveste. „Tohle je jen předehra.“

Ale přesto to byla ta nejpodivnější umělá stavba, jakou kdy viděl, nejzvláštnější místo, kde byl kdy uvězněn. Kůra či střecha umělého asteroidu se klenula nad ním, probodnutá špicí klínu. Celý prostor osvětlovala sinalá luminiscence, zdánlivě vycházející z propletených hadů, kteří leželi na tom, co teď považoval za podlahu. Střechu podpíraly masivní pilíře, sukovité a zřejmě ústrojné jako kmeny stromů. Protože měl mnohem lepší rozhled než prostřednictvím automatů, zdálo se mu, že pilíře rostou shora dolů, nikoli naopak. Klenba nevypadala organická, spíš krystalická. Hlavou mu bleskla myšlenka, že podlaha je výrazně starší než střecha, která musela být vybudována mnohem později. Evidentně pocházely z různých fází amarantské vědy.

„Začněte kontrolovat pád,“ ozval se Sadžaki. „Nechcete přece narazit na podlahu příliš rychle, ani probudit nějaký obranný systém, který klín nestačil neutralizovat.“

„Domníváte se, Sadžaki, že tady ještě jsou agresivní systémy?“

„Na této úrovni snad ne, ale níž s nimi musíme počítat. Doufejme, že už nebyly milion let používány a že jsou dostatečně…“ Zdálo se, že hledá správné slovo. „Zrezivělé.“

„Raději bychom neměli počítat ani s tím.“

„Ne, asi ne.“

Skafandr zvýšil rychlost a s ní vzrostl i pocit přitažlivosti. Pouze čtvrtina gé, nicméně klenutá střecha pořád zůstávala artefaktem děsivé velikosti. Byla kilometr tlustá, a tím kilometrem, který ho dělil od kosmického prostoru, bude muset opět proletět, jestliže se odtud bude chtít dostat. Pod nohama měl pochopitelně dalších tisíc kilometrů, pokud uvažoval pouze o poloměru planety, a netušil, jak hluboko bude muset proniknout, než najde to, co hledá. Doufal, že to nebude daleko, pět dní na cestu tam i na návrat mu začínalo připadat jako nebezpečně krátký časový úsek. Při pohledu zvenčí bylo mnohem snazší předpokládat, že kalkulace Voljovové odpovídají skutečnosti. Tady, kde se její rovnice zhmotnily do obrovitých, hrozivých struktur, měl v její předpovědi podstatně méně víry.

„Jsi podělaný strachy?“ zeptal se Calvin.

„Vidíš mi do kalhot, nebo si čteš v mých emocích?“

„Ne, jenom předpokládám, že jsou zrcadlem těch mých. Myslíme velmi podobně. A teď ještě víc.“ Calvin se odmlčel. „Vůbec se nestydím přiznat, že se velmi, velmi bojím. Pravděpodobně se bojím víc, než má takový software vůbec právo se bát. Není to zajímavé, Dane?“

„Nech si své záhady na jindy. Určitě ještě najdeš příležitost k jejich uplatnění.“

„Nejspíš se cítíte nepatrný,“ řekl Sadžaki, jako by vyslechl jejich rozhovor. „Máte plné právo se tak cítit. Vždyť jste nepatrný. Toto místo je velmi majestátní. Byl byste raději, kdyby tomu bylo jinak?“

Zem se řítila proti nim, posetá sutinami geometrických tvarů. Rozezněl se alarm. Zbýval necelý kilometr, podlaha vypadala tak blízko, jako by se jí mohl dotknout. Cítil, že se skafandr kolem něj upravuje, že se přetvarovává pro operace na povrchu.

Sto metrů.

Sestupovali k plochému krystalu, pravděpodobně kusu střechy, který sem spadl, velkému jako taneční sál. V jeho mramorovaném povrchu zahlédl oslepivou záři trysek obou skafandrů.

„Vypněte pohonné agregáty pět vteřin před dopadem,“ řekl Sadžaki. „Nechceme, aby žár spustil obrannou reakci.“

„Ne, to je ta poslední věc, kterou bychom chtěli,“ souhlasil Sylveste.

Předpokládal, že ho skafandr při pádu ochrání, přestože ho stálo značné úsilí Sadžakiho poslechnout a přejít na volný pád pět sekund před tím, než se jeho nohy dotknou krystalu.

Skafandr se vyboulil a vysunul pancéřované tlumiče. Hustota aerogelu vzrostla, Sylveste na okamžik téměř ztratil vědomí. Když však přišel kontakt, byl tak jemný, že ho málem nezaznamenal.

Zamrkal a uvědomil si, že spadl na záda. Skvělé, pomyslel si. Opravdu velmi důstojné. Pak se skafandr postavil a zvedl ho na nohy.

Stál v Kerberu.

35

Kerberos, 2567

„Jak dlouho jsme tady?“

„Uběhl den.“ Sadžakiho hlas zněl tiše a vzdáleně, přestože jeho skafandr byl jen několik desítek metrů od Sylvesta. „Pořád ještě máme spoustu času, nedělejte si starosti.“

„Věřím vám,“ řekl Sylveste. „Alespoň částečně. Ta větší část vaši jistotu nesdílí.“

„Tou větší částí jsem já,“ zašeptal Calvin. „Vůbec totiž nevěřím, že máme spoustu času. V žádném případě na to nemůžeme spoléhat, i kdyby to byla pravda.“

„Jestli to ve mně mělo vzbudit odvahu…“

„Ne, nemělo.“

„Tak buď zticha, dokud tě nenapadne něco konstruktivního.“

Ponořili se již celé kilometry do druhé Kerberovy vrstvy, což byl na jedné straně pořádný kus, neboť sestupovali mnohem svisleji než po nejvyšší hoře na Zemi, ale na druhé straně pokračovali příliš pomalu. Pokud by se při této rychlosti vůbec dostali k cíli, zpátky to nemohli v žádném případě stihnout včas. Klín mnohem dřív podlehne neúnavným obranným mechanismům Kerbera, a buď bude pohlcen, nebo jako jadérko vyplivnut do vesmíru.

Druhou vrstvu – podloží s proplenými hady, odkud se zvedaly stromy podpírající střechu – tvořil krystalický terén; nápadně se odlišoval od kvaziorganických trubic, které na něm ležely. Museli si hledat cestu úzkými škvírami mezi krystaly jako mravenci mezi cihlami. Postupovali pomalu, neustále usměrňovali pohyb tryskami, a brzy vyčerpali palivo v zásobnících skafandrů. Sylveste navrhl, aby slaňovali po syntetickém vláknu, které skafandr dokázal vypustit nebo vysoukat (detaily se nezabýval), ale Sadžaki mu to rozmluvil, neboť by to sice ušetřilo štěpný materiál, ale také by to znatelně sestup zpomalilo. Pod nimi byly ještě stovky kilometrů. Kromě toho by je to omezilo pouze na vertikální pohyb, což by z nich udělalo snadné terče při hypotetickém útoku systémů proti vetřelcům. Takže většinou letěli a zastavovali se, jen když bylo nezbytné načerpat z Kerbera malé množství materiálu. Prozatím se planeta jejich upírským aktivitám nebránila. Krystaly obsahovaly dostatek těžkých prvků, bez problémů si naplnili zásobníky pohonných agregátů.

„Vypadá to, jako by Kerberos nevěděl, že jsme tady,“ poznamenal Sylveste.

Odpověděl mu Calvin: „Možná neví. Co mu paměť sahá, takhle daleko se nikdo nedostal. Systémy určené pro detekci vetřelců a pro obranu mohly dlouhým neužíváním ochabnout, za předpokladu, že vůbec kdy existovaly.“

„Proč mám pocit, že se mě snažíš povzbudit, Cale?“

„Protože mi leží na srdci jen tvé blaho, synu.“

Sylveste si představil, jak se Calvin usmívá, neboť simulaci ve skafandru chyběla vizuální složka.

„Přesto věřím tomu, co jsem řekl,“ pokračoval Calvin. „Domnívám se, že čím hlouběji se dostaneme, tím méně je pravděpodobné, že budeme rozpoznáni jako něco nechtěného. To máš jako v lidském těle. Největší hustota receptorů bolesti leží na kůži.“

Sylveste si vzpomněl, jak kdysi vyrazil na výlet daleko za Kalderu a dostal žaludeční křeče, protože uhřátý vypil příliš mnoho studené vody, a napadlo ho, jestli v tom, co Calvin říká, je alespoň zrnko pravdy. Přesto ho to uklidnilo, o tom nebylo pochyb. Ale mohlo to také znamenat, že vše, co se nachází hlouběji, je zpola necitelné, a mocná obrana kůry je tedy zbytečná, protože to, co leží pod ní, dávno nefunguje tak, jak Amaranti zamýšleli. Je snad Kerberos truhlicí plnou pokladů, pečlivě uzamčenou a nablýskanou do vysokého lesku, která však obsahuje pouze zrezavělé harampádí?

Bylo zbytečné vést myšlenky tímto směrem. Pokud to, co dělal, mělo smysl, jestli nebyl posledních padesát let (a možná ještě déle) hnán jen klamnou obsesí, musí tam být něco, co za to stojí. Nedokázal vyjádřit proč, ale byl o tom skálopevně přesvědčen.

Minul další den sestupu, Sylveste tu a tam usnul, a skafandr ho probudil, pouze když se objevilo něco pozoruhodného či důležitého, nebo když se scenérie výrazněji změnila a jednotka usoudila, že by ho měla raději vzbudit, aby to viděl. Sylveste netušil, zda Sadžaki také spí, ale možná to nepotřeboval, neboť měl podstatně jinou fyziologii, krev zhoustlou medistroji, které ji neustále čistily, a mozek přeměněný Přetvářeči, takže se třeba obešel bez běžného spánku. Když byl sestup nejlehčí, podařilo se jim udělat maximálně kilometr za minutu, obvykle se to stalo v nějaké šachtě hluboké jako propast. Pokud nedojde ke změnám ve struktuře samotného Kerbera, návrat bude mnohem rychlejší, protože skafandry si zapamatují cestu. Nebylo neobvyklé, že klesli několik kilometrů a dorazili na konec slepé uličky nebo do šachty tak úzké, že pokračovat dál nebylo bezpečné. V takovém případě se vrátili k poslední odbočce a zkusili jinou cestu. Museli zvolit metodu pokusu a omylu, protože detektorům překážela pevná krystalická hmota, a neviděly dál než na několik stovek metrů. Ale kilometr po kilometru pomalu postupovali, neustále omýváni neduživým, tyrkysově zeleným světlem, které se rozlévalo z krystalů.

Postupně se charakter útvarů měnil, byly tam kusy celé kilometry velké, lhostejné a nehybné jako ledovce. Všechny krystaly byly navzájem spojeny, ale klenuté prostory a trhliny mezi nimi byly tak obrovské, až je z toho jímala závrať. Působily dojmem, že se volně vznášejí, jako by popíraly gravitační pole planety. Co je to zač, dumal Sylveste. Neživá hmota, skutečně krystalická, nebo něco podivnějšího? Jsou to jednotlivé díly, části jakéhosi mechanismu, který je příliš velký na to, aby se dal rozpoznat, nebo dokonce představit? Jestli to jsou stroje, musí využívat nějaký mlhavý stav kvantové reality, kde pojmy jako teplo a energie mizí do neurčitosti. Jisté bylo, že byly studené jako led (řekla mu to termální čidla skafandru), a přesto pod jejich průsvitným povrchem tu a tam vycítil neuvědomělý pohyb, jako by zahlédl tikající hodinový stroj pod vrstvou plexiskla. Když však požádal jednotku, aby to prozkoumala, získané výsledky byly nejasné a nijak mu nepomohly.

Po čtyřiceti hodinách nesouvislého sestupu udělali významný a užitečný objev. Krystalová matice se ztenčila do přechodné zóny pouze kilometr tlusté a odhalila šachty širší a hlubší, než jakými dosud procházeli, uspořádané mnohem účelněji. Měly dva kilometry našíř a každá šachta, kterou prozkoumali, padala svisle dvě stě kilometrů, až se její stěny sbíhaly kdesi v nicotě. Stěny vydávaly podobně nepříjemné světlo jako krystaly a jako by se chvěly stejným skrytým pohybem, což naznačovalo, že jsou součástí téhož mechanismu, ačkoli plnily úplně jinou funkci. Sylveste si vzpomněl na velké egyptské pyramidy protkané šachtami, jež si vyžádala stavební technika, únikovými cestami pro dělníky, kteří za sebou hrobky zapečetili. Možná bylo něco podobného použito i zde, nebo se mělo do těchto šachet vyzářit teplo strojů, které už kdysi dávno znehybněly.

Objev šachet přišel jako dar z nebes, neboť ohromně urychlily jejich sestup, jenže nebyl bez nebezpečí. Kvůli rovným a hladkým stěnám by nikde nenašli úkryt, kdyby na ně něco zaútočilo, a neměli by víc možností, kam prchat, než nahoru a dolů. Přesto nemohli váhat, protože jakmile klín padne, zůstanou v Kerberu uvězněni, což rovněž nebyl záviděníhodný osud. Proto riskovali a šachty využili.

Nemohli prostě jen padat. To bylo možné dřív, když vertikální vzdálenost nebyla víc než kilometr, ale tady pouhá velikost šachet přinášela netušené problémy. Zjistili, že jsou tajuplně unášeni bokem, a museli si pomáhat zášlehy korekčních trysek, aby nenarazili na ubíhající, neduživě zářící stěny barvy jadeitu. Byla to pochopitelně Coriolisova síla, týž efekt, který na povrchu otáčející se planety vyvolává cirkulaci atmosféry a vytváří cyklony. Teď jim bránila v přímočarém sestupu, neboť Kerberos rotoval, takže Sylveste a Sadžaki museli neustále odchylku vyrovnávat. Avšak ve srovnání s předchozím pomalým sestupem to bylo příjemně rychlé.

Proletěli asi sto kilometrů, když začal útok.

***

„Pohybuje se,“ řekla Voljovová.

Minulo deset hodin, co opustila světlohonec. Byla unavená, přestože si tu a tam na hodinku odpočinula, neboť věděla, že bude brzy potřebovat hodně síly, ale moc jí to nepomohlo. Potřebovala víc než krátká zdřímnutí, aby se začaly hojit všechny tělesné i duševní stresy, co jich za uplynulé dny nasbírala. Teď však byla plně vzhůru, jako by se hranice posunula a její tělo začalo zdráhavě čerpat energii z nově objeveného rezervoáru. Nepochybně to nevydrží, a pak bude muset zaplatit ještě větší cenu, až vyčerpá i tohle nouzové řešení, ale nyní byla za svou čilost vděčná, přestože moc dobře věděla, jak je přechodná.

„Co se pohybuje?“ zeptala se Kuriová.

Voljovová kývla k zářivě bílé palubní desce Melancholie na okénka s údaji, která si nechala vytvořit na podkovovitém panelu. „Co jiného než ta zatracená loď.“

Pascale zívla. „Děje se něco?“

„Děje se to, že máme problém.“ Prsty Voljovové se roztančily po klávesnici, aby vyvolala nové údaje, přestože další potvrzení nepotřebovala. Špatné zprávy se potvrdily samy. „Světlohonec se dal do pohybu. Znamená to dvě věci, ale ani jedna není dobrá. Krádce slunce musel znovu ovládnout hlavní systémy, které jsem znehybnila Paralýzou.“

„No, deset hodin, to není zlé. Alespoň jsme se dostaly takhle daleko.“ Pascale ukázala na poziční displej, podle něhož člun překlenul více než třetinu vzdálenosti ke Kerberu.

„A ta druhá špatná zpráva?“ zeptala se Kuriová.

„Už má dostatek zkušeností a dokáže zacházet s motory. Dřív je jenom opatrně prozkoumával, aby nepoškodil loď.“

„No a co? Vždyť už nejsme na lodi.“

Voljovová ukázala na týž poziční displej. „Předpokládejme, že zcela ovládá pohon a zná jeho možnosti. Současný kurz lodě se kříží s naším. Chce nás dohonit dřív, než doletíme ke klínu. Na tuto vzdálenost jsme malý terč, paprsky ze zbraní se příliš rozptýlí, aby nás zasáhly, a subrelativistickým střelám se můžeme vyhnout prostě náhodnými úhybnými manévry, ale zanedlouho se k nám přiblíží až nebezpečně blízko.“

„Za jak dlouho?“ Pascale se zamračila. Voljovová si pomyslela, že to není zrovna její nejroztomilejší návyk, ale přešla to bez komentáře. „Copak nemáme pořádný náskok?“

„To máme, ale co brání Krádci slunce, aby žhavil světlohonec celou cestu na desítky gé – zrychlení, kterého prostě nemůžeme dosáhnout, aniž bychom byly na kaši? Pro něho to však není problém. Pokud na palubě zůstalo něco živého, tak to pobíhá po čtyřech nohách, piští to a dělá to svinčík, když do toho střelíš.“

„Teď asi nemyslíš kapitána,“ poznamenala Kuriová. „Jenže ten už nejspíš nestojí za úvahu.“

„Ptala jsem se, za jak dlouho,“ řekla Pascale.

„Když budeme mít štěstí, taktak se dostaneme ke klínu,“ odpověděla Voljovová. „Nebudeme však mít moc času na průzkum a na nějaké rozmýšlení. Prostě vlítneme co nejrychleji dovnitř, abychom se vyhnuly zbraním Nostalgie. A musíme se dostat pořádně hluboko.“ Násilně se uchechtla. „Možná nakonec nebyl nápad tvého manžela tak špatný. Nejspíš je teď ve větším bezpečí než my. Alespoň prozatím.“

***

Na stěně šachty se objevily vzory, celé krystalické oblasti se rozzářily o něco jasněji. Vzory byly tak velké, že Sylveste okamžitě nepoznal, co to je – obrovská amarantská písmena. Nebylo to však jenom jejich velikostí, ale také tím, že jinak vypadala, jako by to byl bezmála úplně jiný jazyk. V záblesku intuice si uvědomil, že vidí řeč užívanou Zapuzenými, hejnem, které následovalo Krádce slunce do exilu a později i ke hvězdám. Desítky tisíc let dělily toto písmo od toho, které znal, takže byl ještě větší zázrak, že byl vůbec schopen pochopit nějaký smysl.

„Co nám píšou?“ zeptal se Calvin.

„Že nejsme vítáni,“ odpověděl Sylveste, sám překvapen, že písmu rozumí. „Mírně řečeno.“

Sadžaki musel zachytit jeho odpověď. „Co je tam přesně?“

„Oznamují, že vytvořili tuto úroveň, že ji vyrobili.“

„Tak vidíš,“ řekl Calvin, „konečně se potvrdila tvá teorie. Kerberos je skutečně dílo Amarantů.“

„Za jiných okolností by to volalo po přípitku.“ Sylveste nevěnoval konverzaci příliš pozornosti, neboť byl fascinován tím, co četl, myšlenkami, které mu samy vyskakovaly v hlavě. Již několikrát měl tento pocit, když se hluboce ponořil do překládání amarantských nápisů, nikdy to však nebylo tak plynulé, nikdy neměl takový pocit naprosté jistoty. Bylo to fascinující a nemálo děsivé.

„Pokračujte, prosím,“ požádal Sadžaki.

„Je to tak, jak jsem říkal – varování. Píše se tady, že bychom neměli pokračovat dál.“

„Nejspíš to znamená, že už nejsme daleko od cíle.“

Sylvesta to rovněž napadlo, přestože netušil proč. „Podle toho varování je tam dole něco, co bychom neměli vidět.“

„Vidět? Tak doslova to tam stojí?“

„Myšlení Amarantů zásadně souvisí s vizuální složkou, Sadžaki. Ať je tam co chce, nechtějí, abychom se k tomu přibližovali.“

„To znamená, že to musí být cenné, souhlasíte?“

„Co když je to opravdu varování?“ zeptal se Calvin. „Nemám na mysli vyhrůžku, ale upřímnou radu, abychom se nepřibližovali. Dokážeš z kontextu určit, jestli je to tak?“

„Snad ano, kdyby to byl obvyklý amarantský nápis.“ Sylveste však nedodal, že má přesně stejný pocit jako Calvin, ačkoli si ho nedokázal rozumně vysvětlit. Přesto ho neodradil. Místo toho uvažoval, co k tomu mohlo Amaranty přimět, co může být tak nebezpečné, že to museli obalit umělou planetou a bránit nejstrašlivějšími zbraněmi, které jejich civilizace znala? Co může být tak příšerné, že to nemohli prostě zničit? Jaké monstrum stvořili?

Nebo našli?

Myšlenka přesně zapadla na místo, jako by nalezla odpovídající otvor v jeho mysli. Jako by tam patřila. Hejno Krádce slunce něco našlo. Daleko na okraji jejich sluneční soustavy něco našlo.

Dosud se snažil vyrovnat s tímto nečekaným závěrem, když se nejbližší písmeno oddělilo od stěny a zanechalo po sobě prázdný výklenek. Ostatní písmena následovala, celá slova, věty i souvětí se odlepily a tyčily se kolem, obrovité jako budovy, obkroužily Sadžakiho a Sylvesta s trpělivostí dravců. Vznášely se, poháněny neznámým mechanismem, pro obranu skafandru neviditelným, bez gravitačních nebo magnetických výkyvů. Na okamžik byl Sylveste ohromen takovou cizotou, ale pak pochopil, že v tom je nepopiratelná logika. Co by mělo větší smysl než varovný nápis, který v případě neuposlechnutí si sám poslušnost vynutí?

Ale náhle nebyl čas pro nestranné uvažování.

„Obrana skafandru na automatiku!“ Sadžakiho hlas se zvedl o celou oktávu nad běžný, neotřesitelně klidný tón. „Chtějí nás rozdrtit.“

Sylvesta ani nemusel upozorňovat.

Poletující slova je obklopila, uzavřela do koule, a začala se těžkopádně, ale stále víc a víc spirálovitě přibližovat. Sylveste nechal skafandr, ať dělá, co umí. Přes hledí se spustily filtry, aby ho ochránily před září plazmových blesků spalujících sítnici, všechny manuální systémy byly dočasně vyřazeny. Bylo to ku prospěchu, to poslední, co jednotka potřebovala, byl člověk, který by se pokusil dělat její práci lépe než ona. Dokonce i přes tmavý průzor byl Sylveste oslněn fotonovým ohňostrojem, působil na obvody jeho umělých očí, proto poznal, že do skafandru buší široké spektrum tak intenzivního záření, že nebýt pancíře, na místě by se usmažil. Zaznamenával trhavá cuknutí, úniky nahoru a dolů (jak předpokládal), zrychlení bylo tak prudké, že chvílemi ztrácel vědomí. Připadal si, jako by seděl ve vlaku projíždějícím řetězem krátkých tunelů. Usoudil, že se skafandr snaží probít a uprchnout, a s každým drtivým zpomalením pochopil, že se mu to nepovedlo.

Nakonec se nadlouho propadl do hlubokého bezvědomí.

***

Voljovová proháněla motory Melancholie, dokud zrychlení nepřimáčklo osádku čtyřmi gé, protože naprogramovala náhodné úhybné manévry pro případ, že by po nich svetlohonec vystřelil. Víc nedokázaly bez antigravitačních obleků vydržet, přesto to bylo značně nepříjemné, zvláště pro Pascale, která byla na přetížení zvyklá ještě méně než Kuriová. Znamenalo to, že nemohly opustit křesla a musely se omezit na minimální pohyby rukama. Mohly však hovořit, i když s jistou námahou, a dokázaly vést i víceméně souvislý rozhovor.

„Ty jsi s ním mluvila, že?“ zeptala se Kuriová. „S Krádcem slunce. Hned jsem to poznala podle tvého výrazu, když jsi nás zachránila před krysami na ošetřovně. Mám pravdu, že?“

Hlas Voljovové zněl trochu zastřeně, jako by ji někdo pomalu škrtil. „Jestli jsem měla ještě nějaké pochybnosti o tvém příběhu, zmizely v okamžiku, kdy jsem pohlédla do jeho tváře. Okamžitě jsem poznala, že stojím před vesmířanem. A taky jsem začala chápat, čím musel projít Boris Nagomyj.“

„Chceš říct, co ho dohnalo k šílenství.“

„Věř mi. Dopadla bych podobně, kdybych měla tohle v hlavě. Dělá mi však starosti, že také Boris mohl na oplátku pokřivit Krádce slunce.“

„Ty si děláš starosti – a jak se mám cítit já?“ vybuchla Kuriová. „Já ho v hlavě totiž mám.“

„Kdepak, nemáš.“ Voljovová zavrtěla hlavou, což bylo při čtyřech gé téměř nebezpečné. „Nějakou dobu tam sice pobyl, Kuriová, ale jen tak dlouho, než zničil Mademoiselle. Pak se dostal ven.“

„Kdy se mohl dostat ven?“

„Když tě Sadžaki skenoval. Byla to moje vina. Neměla jsem mu ani dovolit, aby skener zapnul.“ Voljovová sice právě přiznala vinu, ale vůbec to neznělo kajícně. Možná už jen tohle prohlášení bylo pro ni samo o sobě dostačující. „Když skenoval tvou neuronovou strukturu, Krádce slunce se přesunul do skeneru zamaskovaný jako data. Odtamtud mu stačil už jen krátký krok do libovolného lodního systému.“

Mlčky se vyrovnávaly s tím, co se právě dozvěděly, až Kuriová řekla: „Jestli tě už tenkrát nenapadlo, co se mohlo stát, musela selhat tvá pověstná logika, Iljo.“

„Jo,“ řekla, jako by jí to teprve teď došlo, „to tedy musela.“

Když přišel k sobě – mohlo to být za desítky vteřin nebo minut – tmavý filtr už byl zatažený a on nerušené padal šachtou. Vzhlédl, a přestože to bylo nejmíň kilometry nad ním, uviděl zbytkovou záři po bitvě, na stěnách zbyly dolíky a jizvy po energetických úderech. Některá slova dosud kroužila, ale měla odlomené části, takže nedávala smysl. Jako kdyby slova poznala, že varování bylo beznadějně zkomoleno, přestala si hrát na zbraně. Zatímco je pozoroval, vracela se do výklenků jako mrzuté vrány, které se slétají na svá hnízdiště.

Ale něco nebylo v pořádku.

Kde je Sadžaki?

„Co se ksakru stalo?“ Doufal, že skafandr si jeho dotaz správně vyloží. „Kam se poděl?“

„Dostali jsme se do ozbrojeného konfliktu s autonomním obranným systémem,“ informovala ho jednotka, jako kdyby hovořila o tom, jaké bylo ráno počasí.

„Díky, to jsem postřehl. Ale kde je Sadžaki?“

„Jeho jednotka byla vážně poškozena během úhybného manévru. Hloubková telemetrie ukazuje rozsáhlé a pravděpodobně neopravitelné poškození jak primárních, tak sekundárních pohonných agregátů.“

„Ptal jsem se, kde je.“

„Jeho jednotka nebude schopna omezit rychlost pádu, ani vyrovnávat unášení ke stěně. Telemetrické dávky sdělují, že je patnáct kilometrů pod námi a stále padá, s modrým posuvem relativním k naší pozici jedna celá jedna desetina kilometru za sekundu, který stále narůstá.“

„Pořád padá?“

„Vzhledem k tomu, že pohonné agregáty nefungují a při současné rychlosti nelze použít brždění pomocí syntetického vlákna, bude jeho jednotka padat, dokud se nezastaví o dno šachty.“

„Jinak řečeno – zabije se.“

„Podle odhadované finální rychlosti je přežití vyloučeno, až na extrémní statistickou výjimku.“

„Jedna ku milionu,“ doplnil Calvin.

Sylveste se naklonil, aby viděl pod sebe. Patnáct kilometrů, to bylo víc než sedminásobná šířka šachty. Díval se a díval, celou tu dobu sám padal… Zdálo se mu, že zahlédl jakýsi záblesk, jednou či dvakrát, kdesi na hranici viditelnosti. Zajímalo by ho, zda to byly jiskry způsobené třením, když Sadžaki škrtl o stěnu. Pokud tedy vůbec něco viděl, bylo to pokaždé slabší, až neviděl vůbec nic, kromě nepřerušovaných stěn šachty.

36

Na oběžné dráze kolem Háda-Kerbera, 2567

„Něco víš, Iljo,“ začala Pascale. „Snažíš se Krádce slunce tak zoufale zastavit, protože ti něco prozradil.“

Jakmile se Melancholie odloučení v polovině dráhy ke Kerberu otočila, Voljovová měla pocit, že je o něco méně zranitelná. Plameny šlehající z trysek nemířily ke světlohonci, který je stíhal, ale na opačnou stranu. Doufala, že člun už není tak zřetelný cíl. Jenže tok částic nyní směřoval na Kerberos, což bylo možná horší, protože by si to jeho obrana mohla vyložit jako akt nepřátelství, pokud jí dávno nedošlo, že tihle vetřelci nemají zrovna mírumilovné úmysly.

Jenže s tím nemohla nic dělat.

Světlohonec udržoval rychlost, která se rovnala zrychlení šesti gé, takže je pohodlně doháněl, protože Voljovová si netroufala zvýšit přetížení nad čtyři gé. Znamenalo to, že se člun dostane na dostřel nejpozději za pět hodin. Krádce slunce však mohl letět s Nostalgií nekonečna mnohem rychleji, proto usoudila, že stále ještě zkoumá, jaké možnosti motory Spojených nabízejí. Nejde mu ani tolik o vlastní přežití, ale kdyby byl světlohonec zničen, klín by ho rychle následoval. Přestože je Sylveste uvnitř, vesmířan potřebuje vědět, zda dosáhl cíle, proto musí zůstat proražená kůra otevřená co nejdéle, aby se signál mohl šířit do vesmíru. Ani na okamžik nevěřila, že by Sylvestův bezpečný návrat v plánech Krádce slunce vůbec figuroval.

„Jde o to samé, co mi ukázala Mademoiselle?“ Po hodinách trvalého přetížení zněl hlas Kuriové jako po dlouhém a náročném flámu. „Bylo to tak složité, že se v tom pořád nevyznám. O co šlo?“

„Nejspíš to nikdy nebudeme vědět jistě,“ odpověděla Voljovová. „Věřím, že mi Krádce slunce řekl pravdu, i když si to nemůžeme ověřit.“

„Mohly byste začít tím, že mi prozradíte, o čem je řeč,“ ozvala se Pascale. „Zdá se, že já jediná tady nic nevím. Napřed mi to vysvětlete, o detaily se můžete přít potom.“

Pult zazvonil. Během posledních dvou hodin je varoval již dvakrát, že přes Melancholii přejel rádiový paprsek světlohonce. Prozatím se dala vzdálenost mezi lodí a člunem ještě pořád počítat na světelné sekundy, proto se nevzrušovaly. Byly dost daleko, aby mohly pomocí zášlehů postranních trysek včas uhnout. Znamenalo to však, že je Nostalgie opravdu honí, že se snaží přesně zaměřit jejich polohu, aby mohla začít střílet, a to jim na náladě nepřidalo. Zbývaly sice ještě celé hodiny, ale že taková situace nastane, bylo více než jisté.

„Začnu tím, co vím já.“ Voljovová se zhluboka nadechla. „Kdysi byla Galaxie mnohem obydlenější než dnes, oplývala miliony kultur, přestože jen hrstka hráčů byla důležitá. Vypadala zkrátka přesně tak, jak všechny prognostické modely tvrdí, že by Galaxie vypadat měla, aspoň podle výskytu hvězd typu G a terestrických planet na natolik správných orbitách, aby tam byla voda tekutá.“ Odbočovala sice, ale Pascale i Kuriová se rozhodly, že jí to prominou. „Odjakživa to byl velký paradox. Na papíře vypadá život mnohem běžnější než ve skutečnosti. Teorie evoluce inteligentních tvorů užívajících nástroje se na tom shodují, ale trpí stejným problémem – předpovídají příliš mnoho kultur.“

„To je Fermiho paradox,“ řekla Pascale.

„Co je to čí?“ zeptala se Kuriová.

„Jde o klasickou dixotomickou klasifikaci. Na jedné straně existují snadné mezihvězdné lety, relativně snadné především pro automatické vyslance, a na straně druhé žádní vyslanci cizích civilizací neexistují. Logicky z toho vyplývá, že v Galaxii není nikdo, kdo by je mohl vyslat.“

„Ale Galaxie je pořádně velká,“ řekla Kuriová. „Třeba někde civilizace jsou, jenže o nich nevíme.“

„To nefunguje,“ prohlásila Voljovová důrazně a Pascale souhlasně přikývla. „Galaxie je velká, ale ne zas tak velká. A je taky velmi stará. Kdyby se nějaká kultura rozhodla sondy vypustit, vědělo by se o tom po celé Galaxii nejpozději během několika milionů let. Galaxie je desettisíckrát starší. Jistě, muselo vzplát a vyhasnout několik generací hvězd, než byl dostatek těžkých prvků pro vznik života, ale kdyby přibližně jednou za milion let povstala kultura schopná vytvořit stroje, měla by tisíce příležitostí ovládnout celou Galaxii.“

„A na to jsou dvě odpovědi,“ navázala Pascale. „Podle první, staré několik stovek let, civilizace existují, ale nevšimli jsme si jich. Dnes, když byly dopodrobna zmapovány planetární soustavy stovek hvězd, ji však nikdo nebere vážně.“

„A podle druhé žádné civilizace nikdy neexistovaly?“

Pascale přikývla. „To se dalo docela dobře obhájit, dokud jsme toho o Galaxii nevěděli víc. Vypadá totiž až podezřele ochotná dát vznik životu, přinejmenším jeho základním formám. Jak řekla Voljovová – správné planety na správných místech u správných hvězd. Exobiologické modely naznačují, že by výskyt primitivního života měl být podstatně vyšší, o inteligentních kulturách ani nemluvě.“

„Tak jsou ty modely špatné,“ mínila Kuriová.

„Možná ano, možná ne,“ řekla Voljovová. „Jakmile jsme se dostali do vesmíru, jakmile jsme opustili starou Sluneční soustavu, začali jsme všude nacházet zaniklé civilizace. Nejmladší zahynuly asi před milionem let, některé jsou mrtvé podstatně déle. V minulosti byla Galaxie mnohem plodnější, tak proč ne teď? Proč je lidská kultura znenadání tak osiřelá?“

„Válka?“ špitla Kuriová.

Na okamžik zavládlo ticho. Přerušila je teprve Voljovová, hovořila tiše, jako by mluvila o něčem posvátném. „Ano, říkalo se jí Soumračná válka, viď?“

„Tak jsem si to zapamatovala.“

„Kdy to bylo?“ zeptala se Pascale.

Voljovová ji v duchu politovala, protože se ocitla mezi dvojicí, která zná neobyčený příběh a navzájem si sděluje pouze zlomky či spíš pochybnosti a představy. Pascale o Soumračné válce nic nevěděla, a to musely napravit.

„Stalo se to před miliardou let,“ spustila Kuriová a Voljovová ji kupodivu nechala mluvit bez přerušování. „Soumračná válka zasáhla všechny staré civilizace, přežvýkala je a vyplivla v tvarech a formách o hodně jiných, než v jakých do ní vstoupily. Nemyslím, že dokážeme správně pochopit, oč tehdy šlo a kdo či co válku přežilo, ale byly to spíš stroje než živé bytosti, ačkoli mnohem rozvinutější, než si umíme představit – asi jako naše automaty v porovnání s pěstním klínem. Měly však jméno, nebo je od někoho dostaly, detaily si opravdu nepamatuju. Pamatuju si však to jméno.“

„Zmarové,“ řekla Voljovová.

Kuriová přikývla. „A zasloužily si je.“

„Proč?“

„Kvůli tomu, co udělaly potom,“ odpověděla Kuriová. „Ne za války, ale až po ní. Jako by musely naplnit nějaké poslání, uposlechnout rozkazu. Inteligentní organický život zapříčinil Soumračnou válku. Tyhle bytosti však byly něco úplně jiného. Dalo by se říct postinteligentního. Proto pro ně bylo to, co dělaly, mnohem snazší.“

„A co vlastně dělaly?“

„Mařily. Do slova a do písmene mařily vývoj organických civilizací v Galaxii, aby už nikdy nemohlo dojít k další válce.“

Voljovová se ujala slova: „Nepostaraly se jen o zničení existujících kultur, co válku přežily. Narušovaly podmínky, které mohly vést k vytvoření inteligentního života. Nejednalo se o hvězdnou přestavbu, myslím, že to by byl příliš velký zásah, příliš násilný čin, který odporoval jejich vlastním zásadám, ale o zmar menšího rozsahu. Nenarušily vývoj jediné hvězdy, jediného meteoroidu, kromě výjimečných případů, když například měnily dráhy komet, aby bombardování planety trvalo mnohem déle, než bylo běžné. Život si pravděpodobně našel způsob, jak přežít – hluboko v podzemí nebo kolem hydrotermálních průduchů, ale nemohly se vyvíjet složitě organizované organismy. Určitě ne natolik, aby ohrozily Zmary.“

„Obě tvrdíte, že se to stalo před miliardou let,“ poznamenala Pascale, „a přesto za tu dobu prošlo lidstvo celou cestou od jednobuněčných organismů až k Homo sapiens. Chcete snad naznačit, že jsme tou sítí proklouzli?“

„Přesně tak,“ potvrdila Voljovová. „Protože se už rozpadala.“

Kuriová přikývla. „Tihle Zmarové rozmístili po Galaxii stroje, aby číhaly na projevy nového života a zadusily ho. Dlouho jim to vycházelo podle plánu, proto dneska není v Galaxii zrovna tlačenice, ačkoli na mnoha a mnoha planetách jsou vhodné podmínky.“ Zavrtěla hlavou. „Mluvím, jako bych to doopravdy věděla.“

„Třeba víš,“ řekla Pascale. „Rozhodně si chci poslechnout, všechno, co si pamatuješ. Všechno.“

„Tak jo.“ Kuriová se zavrtěla v akceleračním křesle, nepochybně se pokoušela o to, co Voljovová prováděla už celou hodinu, snažila se odlehčit zraněním, která nedávno utržila. „Několik set milionů let fungovaly stroje skvěle, ale pak se začaly kazit, začaly selhávat, nepracovaly tak výkonně, jak měly. Objevily se inteligentní civilizace, které by dřív byly zničeny už v zárodku.“

Na Pascalině tváři bylo znát, že jí to právě došlo. „Jako Amaranti…“

„Přesně jako Amaranti. Nebyli jedinou civilizací, která sítí proklouzla, ale shodou okolností byli v Galaxii blízko nás, proto má to, co se stalo jim, takový význam pro nás,“ řekla Voljovová. „Nějaké zařízení Zmarů mělo nejspíš pozorovat také Obrodu, ale buď tam nebylo, nebo přestalo fungovat dřív, než se vyvinuli k inteligenci. Tak vznikla civilizace a později se z ní vydělila část, která odletěla ke hvězdám, aniž by přitáhla pozornost Zmarů.“

„Krádce slunce.“

„Ano. Vzal Zapuzené s sebou do vesmíru, změnil je tělesně i duševně, až měli jen málo společného s Amaranty, kteří zůstali doma, kromě původu a jazyka. Samozřejmě bádali, zkoumali svou sluneční soustavu, až se dostali k jejímu okraji.“

„A tam našli…“ Pascale kývla k obrazu Hádá a Kerbera. „Tohle. Tak to bylo, že?“

Kuriová přikývla a začala jí vysvětlovat to málo, co ještě zbývalo.

Sylveste padal a padal, až přestal vnímat míjení času. Nakonec měl víc než dvě stě kilometrů šachty nad hlavou a stěží několik kilometrů pod nohama. Dole zářila světla uspořádaná v jakési konstelaci, na okamžik si pohrával s myšlenkou, že se dostal mnohem dál, než bylo možné, že ta světla jsou hvězdy a on zanedlouho vyletí z Kerbera ven. Ta myšlenka však zanikla téměř stejně rychle, jako se zrodila. Světla byla rozmístěna příliš pravidelně a příliš účelně, až příliš z nich čišel inteligentní úmysl.

Vyletěl z šachty do prázdnoty, stejně jako o mnoho dřív vyletěl z klínu. Padal obrovitým prázdným prostorem, ale zdál se mnohem větší než dutina bezprostředně pod kůrou. Z krystalické podlahy se nezvedaly žádné zkroucené kmeny, aby podpíraly strop, a pochyboval, že nějaké jsou také za horizontem. Přesto byla dole podlaha a strop bez podpěry se táhl kolem celé planety uvnitř planety, zavěšený v nesmyslné rovnováze vlastního gravitačního pole nebo něčeho, co si Sylveste vůbec nedokázal představit. Ať už to bylo jakkoli, padal nyní k hvězdné podlaze desítky kilometrů pod ním.

Nebylo těžké najít Sadžakiho jednotku. Sylvestův fungující skafandr udělal všechno potřebné, zaměřil se na signaturu padlého společníka (což znamenalo, že něco přece jen muselo přetrvat), potom usměrnil Sylvestův pád a snesl se s ním pouze několik desítek metrů od Sadžakiho. Triumvir musel dopadnout velikou rychlostí, to bylo zřejmé. Neměl žádnou naději, když se nekontrolované zřítil z výšky dvou set kilometrů. Zdálo se, jako by se částečně zabořil do kovové podlahy, potom se odrazil a zůstal ležet obličejem dolů.

Sylveste nečekal, že najde Sadžakiho naživu, ale přesto ho poškozený skafandr šokoval, připomínal mu spíš porcelánovou panenku zničenou zlovolným dítětem v příšerném záchvatu vzteku. Skafandr pukl, změnil barvu a byl ožehlý. Některá poškození zřejmě utrpěl v boji, jiná odíráním během následného pádu, když ho Coriolisova síla opakovaně vrhala proti stěně šachty.

Převrátil ho na záda pomocí posilovačů ve svém skafandru. Věděl, že ho nečeká nic příjemného, ale přesto to musel přetrpět, chtěl-li pokračovat dál, jako by potřeboval uzavřít jednu duševní kapitolu. Málokdy cítil k Sadžakimu něco jiného než antipatii, snad poněkud zmírněnou nedobrovolnou úctou k jeho bystrosti a neuvěřitelné tvrdohlavosti, s níž ho celé desítky let hledal. Jejich vztah ani vzdáleně nepřipomínal přátelství, hodnotil triumvira spíše jako řemeslník zvlášť šikovný nástroj. Takový byl Sadžaki, pomyslel si Sylveste, dobře nabroušený nástroj, obdivuhodně vytvarovaný pro jeden jediný účel.

Přilba praskla, přes obličejovou část se táhla trhlina na palec široká. Něco Sylvesta přinutilo, aby si klekl, až se jeho přilba téměř dotýkala hledí mrtvého triumvira.

„Mrzí mě, že to takhle skončilo,“ řekl Sylveste. „Nemůžu tvrdit, že bychom se někdy spřátelili, Júdži, ale nejspíš jsem chtěl, abychom společně spatřili to, co nakonec uvidím sám. Myslím, že byste to dokázal ocenit.“

A pak zjistil, že ve skafandru nikdo není, že to celou dobu byla jenom prázdná slupka.

***

Kuriová už věděla jen tohle:

Po odchodu do exilu, tisíce let po odtržení od hlavního proudu amarantské civilizace, se Zapuzení dostali až na hranice planetární soustavy. Postupovali pomalu, protože nemuseli překonávat pouze technické problémy. Museli také bojovat proti zábranám vlastní psychiky, proti bariérám, které je neomezovaly o nic míň. Dlouho si udržovali instinkty hejna jako jejich bratři. Amarantská společnost byla velmi závislá na vizuální komunikaci a přísně organizovaná do velkých kolektivů. Zájmy celku převažovaly nad zájmy jednotlivce. Amarant vypuzený ze svého postavení v hejnu propadl jakési psychóze, ekvivalentu hlubokého smyslového strádání. Ani malá skupina nestačila tuto hrůzu zmírnit. Proto byla jejich společnost nesmírně stabilní a odolná vůči spiknutí a zradě. Izolace, k níž byli Zapuzení odsouzeni, znamenala také odsouzení k šílenství.

A tak to přijali a vyrovnávali se s tím. Změnili se, kultivovali si jakousi sociopatii. Za několik set generací přestali být Zapuzení hejnem, roztříštili se do desítek specializovaných skupin, z nichž každá trpěla zvláštní duševní chorobou. Nebo spíš tím, co by za duševní chorobu považovali jejich bratři, kteří zůstali doma…

Schopnost fungovat v menších skupinách umožnila některým Zapuzeným odletět dál od Obrody, jejich vzájemná komunikace byla závislá na rychlosti světla. Psychotičtější jedinci se dostali ještě dál od slunce, až k neutronové hvězdě. V té době už Zapuzení prošli stejným filozofickým kruhem, jaký před chvílí Kuriové popsaly Voljovova a Pascale. Také přišli na to, že Galaxie měla být mnohem rušnější, pokud jejich úvahy byly správné. Zkoumali rádiová, optická, gravitační a neutrinová pásma, nezachytí-li stopy jiných civilizací, ale nezachytili nic. Někteří odvážnější nebo spíš pomatenější, což záleží na úhlu pohledu, dokonce úplně opustili soustavu, ale nenašli nic významného, co by mohli oznámit domů, jen tu a tam několik trosek (což bylo záhadné) a podivné organismy podobné řasám, které projevovaly známky organizace a jisté inteligence, na něž narazili na hrstce vodních planet, jako by je tam někdo umístil.

Ale tohle všechno začalo být vedlejší, když u neutronové hvězdy našli něco zvláštního.

Bylo mimo jakoukoli pochybnost, že to není nic přirozeného, že se jedná o výtvor jiné civilizace, nespočetné miliony let staré. Přímo je to vybízelo, aby vstoupili a strhli roušku tajemství. A tak to udělali.

A tehdy začaly jejich problémy.

„Objevili zařízení Zmarů?“ zeptala se Pascale.

„Čekalo tam miliony let,“ řekla Kuriová, „celou dobu, co se vyvíjeli z těch jejich dinosaurů nebo ptáků nebo čeho. Po celou dobu, co se učili používat nástroje a oheň…“

„A čekalo zatraceně trpělivě,“ ozvala se Voljovova. Rudé blikání taktického displeje za jejími zády již několik minut hlásilo, že se Melancholie teoreticky dostala na hranici dostřelu paprskových zbraní světlohonce. Zásah na tuto vzdálenost by byl těžký, ne však nemožný, navíc by zničení cíle nebylo rychlé. Pokračovala: „Vyčkávalo, až se do jeho blízkosti dostanou inteligentní tvorové, ale ani potom neudeřilo bezmyšlenkovitě. Nezabilo je rovnou, protože tím by si pokazilo pointu. Naopak, povzbuzovalo Zapuzené, ať jdou dál, aby o nich zjistilo co nejvíc. Odkud jsou, jakou mají techniku, jak myslí, spolupracují a komunikují.“

„Sbíralo informace.“

„Ano.“ Hlas Voljovové byl truchlivý jako kostelní zvon. „Tohle zařízení je velice trpělivé. Ale nakonec stejně nastane okamžik, kdy usoudí, že už další informace nepotřebuje. A potom udeří.“

Teď už věděly všechny tři totéž.

„Proto Amaranti vyhynuli,“ konstatovala Pascale. „Zmarové něco provedli s jejich sluncem, narušili je, vyvolali obrovský výtrysk koronálního plazmatu, aby vyčistil Obrodu od života, a pak na několik set tisíc let spustili bombardování planety kometami.“

„Obvykle neprováděli čistky tak neuvěřitelně dlouho,“ řekla Voljovova, „ale v tomto případě to nechali zajít příliš daleko, takže bylo pozdě na menší zásah. A dokonce ani to nestačilo, protože Zapuzení se již dostali daleko do vesmíru. Museli je pronásledovat na celé desítky světelných let daleko.“

Pult opět zazvonil, neboť detektory na trupu zaregistrovaly radarové vlny. Okamžitě následovalo další zvonění – loď, která je stíhala, je už zaměřila.

„Zařízení u Hádá muselo upozornit ostatní obdobná zařízení ve vesmíru.“ Kuriová se snažila ignorovat hlasité prognózy hrozby, ale dojmu, že jsou blízko záhuby, se zbavit nedokázala. „Předalo jim informace, které získalo, a vyhlásilo po Zapuzených pátrání.“

„Není pochyb, že zařízení Zmarů nemohla jen sedět a čekat, až se objeví,“ vysvětlovala Voljovova. „Musela přejít z pasivity do akce. Musela vyrobit pátrací stroje, do nichž vložila obraz Zapuzených. Ať prchli kamkoli, světlo je pokaždé předběhlo a stroje Zmarů byly vždycky o krok před nimi, vždycky na ně už čekaly, dokonale připravené.“

„Neměli šanci.“

„Jenže Zmarové nemohli vybít všechny najednou,“ řekla Pascale. „Zapuzení měli čas vrátit se na Obrodu a ukrýt ze staré kultury, co jen mohli. Přestože věděli, že jsou stíháni a že se slunce chystá zničit jejich rodnou planetu.“

„Hon mohl trval deset let, možná století.“ Bylo znát, že to Voljovová nepovažuje za velký rozdíl. „Víme jen tolik! že se některým podařilo dostat dál než ostatním.“

„Ale nikdo nepřežil, ne?“ zeptala se Pascale.

„Někteří ano,“ ozvala se Kuriová. „Svým způsobem.“

Taktický displej se rozblikal, jako by zešílel, a pult zaječel.

37

Kerberos, 2567

Uprostřed byla dutina.

Dostal se do ní až třetího dne, musel sestoupit přes pět set kilometrů pod třetí vrstvu, kde opustil roztříštěný skafandr, a zabralo mu to celý další den. Kdyby začal přemýšlet nad vzdáleností, kterou urazil, nejspíš by se zbláznil, a proto se podobným úvahám nevěnoval. Už jen naprostá cizota prostředí ho dostatečně tísnila, nepřál si zvětšovat strach ještě další porcí klaustrofobie. Přesto se jim nedokázal docela ubránit, za každou myšlenkou neustále hlodala drtivá hrůza, že může kdykoli nějakým neuvědomělým pohybem narušit jemnou rovnováhu a způsobit katastrofu, takže se na něj ten nesmírný, neuvěřitelný strop zřítí.

Zdálo se, jako by s každou vnitřní vrstvou procházel trochu jinou etapou amarantského stavitelského umu. Předpokládal, že nejspíš také jinou etapou jejich historie, to však už nebylo tak markantní. Čím hlouběji pronikal, tím méně se lišila vyspělost použitých metod, jednotlivé úrovně spíš ukazovaly na různé filozofie, rozličné přístupy. První Amaranti něco našli (dosud netušil, co to může být) a uzavřeli to do umělé slupky. Další zřejmě věřili, že jejich opevnění bude mnohem bezpečnější, proto se rozhodli obalit i tuhle slupku. A nakonec provedli jediný možný logický krok a zamaskovali opevnění tak, aby nevypadalo uměle. Nedokázal ani odhadnout chronologii vzniku jednotlivých vrstev, raději se jakémukoli datování cílevědomě vyhýbal. Vrstvy mohly být vytvořeny víceméně současně, nebo naopak během tisíců let, jež uplynuly mezi odchodem Zapuzených a návratem Krádce slunce jako boha.

Fakt, že v roztříštěném skafandru nenašel Sadžakiho, ho přirozeně ani trochu nepovzbudil.

„Teď už se nedivím, že si od tebe udržoval neustále odstup,“ poznamenal Calvin, jako by chtěl doplnit Sylvestovy myšlenky. „Spoléhal jsi na to, že tě doprovází Sadžaki, jenže ouvej, skafandr byl prázdný.“

„Prolhaný prevít!“

„Ovšem, a to zatraceně prolhaný prevít, ale nikoli prevít Sadžaki, že?“ Sylveste marně hledal vysvětlení. „Jestli v něm nebyl Sadžaki…“ Vzpomněl si, že triumvira před odletem vlastně neviděl. Zavolal mu z ošetřovny, ale nyní si uvědomil, že neměl jediný důvod předpokládat, že skutečně mluví se Sadžakim.

„Jenže skafandr někdo řídil.“ Calvin užil svůj oblíbený trik, takže jeho hlas zněl navzdory situaci absurdně nevzrušeně, zdržel se však obvyklého chvástání. „Prostou logickou úvahou dospějeme pouze k jedinému pachateli.“

„Krádce slunce.“ Sylveste to jméno zkusmo vyslovil a čekal, zda v něm vzbudí odpor. Nebylo to horší, než si představoval. „Kuriová měla pravdu.“

„Nelze přehlédnout, že v tomto kritickém okamžiku bychom se zachovali enormně pošetile, kdybychom tuto hypotézu zavrhli. Mám pokračovat?“

„Ne. Zatím ne. Dopřej mi aspoň chviličku, Cale, abych si to mohl promyslet, než mě zasypeš svou božskou moudrostí.“

„Co si ještě potřebuješ rozmýšlet?“

„Copak to není jasné? Zda budeme pokračovat dál.“

Tohle rozhodnutí nepatřilo k nejjednodušším v jeho životě. Věděl již, že s ním bylo naprosto nebo částečně manipulováno. Jak hluboko tato manipulace sahá? Usměrňuje jeho myšlení? Byly jeho myšlenky zotročeny, aby ho vedly jediným směrem po většinu života, od doby, co se zachránil u Lascailleova záhalu? Nebo tam doopravdy zemřel, a na Žlutozem se vrátil jakýsi automat, který se chová a cítí jako jeho staré já, ale ve skutečnosti neúnavně směřuje k určenému cíli, kterého má co nevidět dosáhnout? Je to však důležité?

Nezávisle na tom, jak tuto cestu zvolil, nezávisle na tom, jak falešné byly jeho pocity, nezávisle na tom, jak iracionální byla jeho rozhodnutí, na tohle místo se chtěl vždy dostat.

Nedokáže se vrátit. Ještě ne.

Dokud nebude všechno vědět.

***

„Svínskij něgoďáj,“ zavrčela Voljovová.

První dávka z graseru zasáhla příď člunu třicet vteřin po tom, co se rozječela siréna oznamující útok, taktak stihly vypustit oblak ablativního materiálu, který měl rozptýlit vysoce energetické gama-fotony. Okamžik před tím, než průzory zneprůhledněly, Voljovová zahlédla stříbrný záblesk, když pancéřování pláště zmizelo ve výdechu excitovaných kovových iontů. Strukturní šok projel člunem jako otřes mozku. K žalozpěvu pultu se přidaly další sirény, většina taktických displejů se přepnula na útočný režim a hlásila, že zbraně jsou připraveny.

Zbytečně. Všechny byly k ničemu. Obranné možnosti Melancholie byly slabé a paprskomety měly příliš krátký dostřel, proti megatunám světlohonce nemohly uspět. Nebylo na tom nic překvapivého. Řada zbraní Nostalgie byla větších než samotný člun, ale ty se pravděpodobně ani nebude namáhat aktivovat.

Kerberos, dřív malý asteroid, nyní šedý obr, zaplňoval třetinu obrazovek. Dávno měly začít brzdit, namísto toho marnily vzácné sekundy tím, že se tady smažily v gama-záření. I kdyby útok přečkaly, letěly nebezpečně rychle…

Další kus pláště se vypařil. Voljovová začala bušit do kláves, programovala úhybné manévry, aby je dostala z přímého zaměření graseru. Problém byl v tom, že manévry doprovázelo zrychlení deset gé.

Dopsala příkazy operačnímu systému a téměř okamžitě omdlela.

***

Dutina nebyla prázdná. Sylveste odhadoval, že má průměr kolem tří set kilometrů, ačkoli to byl skutečně jen odhad, neboť radar tvrdošíjně odmítal poskytnout seriózní údaje, ať o ně žádal kolikrát chtěl. Objekt uprostřed dutiny nepochybně působil skafandru obtíže. Dokázal to pochopit. Také s tím měl starosti, ačkoli úplně jiné. Z té záhady ho rozbolela hlava. Byly tam vlastně dva objekty. Nebyl si jistý, který je podivnější. Pohybovaly se, vlastně pohyboval se jen jeden, obíhal kolem toho druhého, i když se zdálo, že krouží oba. Ten první, co se točil, vypadal jako drahokam, velmi složitý drahokam, který jako by se neustále přeléval, takže nebylo možné popsat jeho tvar, barvu či třpyt. Věděl jen to, že je veliký – nejspíš desítky kilometrů v průměru, ale i tentokrát, když požádal skafandr, aby mu odhad potvrdil, nedostal uspokojivou odpověď. Právě tak mohl žádat, aby mu vysvětlil skrytý význam haiku.

Změnil ohniskovou vzdálenost očí, ale objekt se jakémukoli zvětšení vzpíral, jako by se naopak ještě zmenšil. V okolí drahokamu se dělo něco hodně podivného s časoprostorem.

Vyvolal si zastavený obraz ze záznamu, ale ani to nebylo k ničemu, neboť obraz byl naprosto paradoxně ještě rozmazanější než ve skutečnosti, jakoby se měnil rychleji a podstatněji, čím kratším časovým úsekem byl nazírán. Zkusil si to představit, na okamžik si myslel, že by se mu to mohlo povést, ale iluze pochopení rychle vyprchala.

A druhý objekt…

Ten druhý objekt… byl ještě horší, pokud to vůbec bylo možné.

Byl jako rána v realitě, jako zející díra, z níž tryskalo bílé světlo přímo ze chřtánu nekonečna. Záře byla neuvěřitelně silná, dosud nepoznal tak intenzivní a čisté světlo. Připomínalo mu světlo popisované lidmi, kteří zažili klinickou smrt, jež je zvalo do života po životě. Také měl pocit, že je zván. Bylo tak jasné, že měl správně oslepnout, avšak čím déle do těch oslnivých hlubin hleděl, tím méně zářilo, jako by se zklidňovalo, ačkoli zůstávalo nepochopitelně bílé.

Světlo se lámalo přes obíhající drahokam a na stěny dutiny dopadalo mnohobarevné, neustále se měnící spektrum. Bylo to krásné, intenzivní, nepostižitelné, okouzlující.

„V tuto chvíli,“ ozval se Calvin, „by patrně nezaškodila trocha pokory. Jsi ohromen, že?“

„Pochopitelně.“ Pokud promluvil, neslyšel se. Zdálo se však, že Calvin mu rozumí.

„A to stačí, ne? Už víš, co před námi chtěli skrýt. Něco tak podivného… Pánbůh ví, co to je…“

„Možná je to právě tohle. Bůh.“

„Když tak do toho světla hledím, málem bych ti uvěřil.“

„Chceš snad naznačit, že to taky cítíš?“

„Nejsem si jistý, co vlastně cítím, ani si nejsem jistý, zda se mi to líbí.“

Sylveste se zeptal: „Myslíš, že to vytvořili, nebo to náhodou našli?“

„To je poprvé, co mě žádáš o názor.“ Vypadalo to, že se Calvin zamyslel, ale odpověď nebyla překvapivá: „Nemohli to vytvořit, Dane. Amaranti byli inteligentní, možná inteligentnější než lidé. Ale nebyli bohové.“

„Tak je to dílo někoho jiného.“

„Doufám, že toho někoho nikdy nepotkáme.“

„Tak se drž, protože se k tomu zrovna chystáme.“

Zamířil se skafandrem k rotujícímu drahokamu a ke zdroji pronikavého, úchvatného světla.

***

Jakmile Voljovová přišla k sobě, uslyšela sirénu radarového poplachu. Nostalgie opět zaměřovala grasery. Navzdory úhybným manévrům člunu jí to nezabere víc než několik vteřin.

Pohlédla na ukazatel stavu pláště. Zbývalo sotva pár milimetrů kovu, který se dal obětovat. Jiný indikátor ji upozornil, že veškerý ablativní materiál se již vypařil. Střízlivě odhadla, že Melancholie vydrží maximálně dva zásahy paprsky gama.

„Ještě jsme tady?“ zachraptěla Kuriová. Očividně ji překvapilo, že je vůbec schopna se zeptat.

Pokud dostanou další zásah, začne trupem na desítkách míst unikat vzduch, ovšem jestli se člun rovnou nevypaří. V kabině bylo citelné horko. Energie prvních zásahů byla úspěšně rozptýlena, ale poslední nebylo čím odvrátit, smrtící termální ionizace již začínala prostupovat dovnitř.

„Utíkejte do pavoučího modulu,“ vykřikla Voljovová a okamžitě přiškrtila motory, aby se mohly pohybovat po člunu. „Izolace vám umožní přežít ještě několik útoků.“

„To tedy ne!“ vybuchla Kuriová. „Tady máme aspoň nějakou šanci!“

„Anna má pravdu,“ řekla Pascale.

„Šanci máte v pavoučím modulu, dokonce značnou,“ prohlásila Voljovová. „Je to malý terč. Loď míří na člun, třeba bude pavoučí modul považovat za pouhé trosky.“

„Ale co ty?“

Voljovová se navztekala. „Já si v hrdinství určitě nelibuju, Kuriová. Jdu do pavoučího modulu. S tebou nebo bez tebe. Ale napřed musím naprogramovat dráhu letu, ledaže jsi náhle nabyla dojmu, že to dokážeš sama.“

Kuriová váhala, jako by ten návrh nebyl naprosto absurdní. Pak si odepjala pásy, ukázala Pascale palcem dozadu a rozběhla se, jako by jí šlo o život.

A s největší pravděpodobností taky šlo.

Voljovová udělala, co slíbila, naprogramovala nejšílenější úhybné manévry, jaké si dovedla představit. Netušila, zda je přežijí, protože zahrnovaly několikavteřinové zrychlení až na patnáct gé. Ale záleželo na tom? Představa, že umře v mdlobách, v teplé a dusné nehybnosti bezvědomí, jí byla příjemnější, než být zaživa usmažena ve vzduchoprázdnu neviditelným gama-zářením.

Popadla přilbu, kterou si sundala, jakmile do Melancholie nastoupila, a chystala se připojit k Pascale a Kuriové. V duchu odpočítávala vteřiny do začátku úhybných manévrů.

Kuriová už byla na půl cesty k pavoučímu modulu, když ji do tváře udeřila vlna horka, následovaná příšerným zvukem, jak se hroutil plášť. Osvětlení nákladního prostoru zhaslo, protože elektrická síť Melancholie vysadila pod prudkým náporem útoku. Pavoučí modul však měl stále energii a za průhlednými stěnami byl vidět luxusní plyšový vnitřek.

„Vlez tam!“ křikla na Pascale.

Ačkoli je smrtelná muka člunu ohlušila jako koncert hraný na kusy železa, Sylvestova manželka ji uslyšela a nastoupila do pavoučího modulu, zrovna když pláštěm člunu (nebo tím, co z něho zbylo) otřásl děsivý náraz. Modul se utrhl z kotviště, kam ho usadili servulové.

Odněkud z přední části člunu se ozvalo děsivé vytí unikajícího vzduchu, a Kuriová ucítila, jak ji táhne pryč, brání jí v postupu. Pavoučí modul se začal převracet a otáčet, nohy nazdařbůh mlátily kolem sebe. Za hyperdiamantovou stěnou zahlédla Pascale, jenže ta jí nemohla pomoci, ovladačům modulu nerozuměla vůbec.

Ohlédla se, zoufale se modlila, aby spatřila Voljovovou, protože ta už určitě bude vědět, co dělat, jenže průchod byl prázdný, protahoval jím pouze příšerný proud unikajícího vzduchu.

„Iljo…“

Ta bláznivá ženská udělala přesně to, co se bála, že udělá – zůstala tam, přestože to tak vehementně popírala.

V troše světla pronikající z modulu viděla, jak se trup chvěje jako rezonující deska. Náhle vichřice, která ji od pavoučího modulu odtahovala, ztratila na síle, vyrovnaná stejně divokou dekompresí na konci nákladního prostoru. Kuriová pohlédla tím směrem, oči se jí už zamžily mrazem, a pak letěla k díře, kde ještě před vteřinou byl kov –

„Kde kruci –“

Ale sotva Kuriová otevřela ústa, věděla, že je uvnitř pavoučího modulu. Nemohla se splést, po všem tom čase, který v něm strávila. Bylo tam příjemně, teplo, bezpečí a ticho, na celé hony daleko od místa, kde byla před chvílí. Víc si nepamatovala. Bolely ji dlaně, bolely pořádně, ale kromě toho se cítila líp, než měla právo se cítit podle vlastních představ, když její poslední vzpomínka patřila tomu, jak padá z útrob umírajícího člunu do prázdného vesmíru…

„Zvládly jsme to,“ řekla Pascale, přestože v jejím hlase nezazněl žádný triumf. „Nehýbej se, máš pořádně omrzlé ruce.“

„Omrzlé?“ Kuriová ležela na plyšové pohovce u stěny, hlavu měla opřenou o polstrovanou opěrku. „Co se stalo?“

„Narazilas do modulu. Proud vzduchu tě k němu přitáhl. Nevím jak, ale podařilo se ti prolézt přetlakovým uzávěrem. Strávila jsi ve vzduchoprázdnu dobře pět šest vteřin. Kov se tak rychle ochladil, že ti omrzly ruce na všech místech, kterými ses ho dotkla.“

„Vůbec si to nepamatuju.“ Jenže stačilo, aby se podívala na své dlaně, aby se o tom ujistila.

„Omdlela jsi hned, jakmile ses dostala dovnitř. Ani se ti nedivím.“

Tón Pascalina hlasu pořád postrádal jakýkoli slavnostní nádech, jako by vše, čím Kuriová prošla, nebylo k ničemu. A Kuriová si pomyslela, že má nejspíš pravdu. V nejlepším případě se jim podaří s pavoučím modulem přistát na Kerberu, jestli uniknou obraně kůry. Přinejmenším to bude zajímavé. A pokud se jim to nepodaří, nezbude nic jiného, než čekat, až je světlohonec najde a odstřelí. Nebo se udusí, až se vyčerpá zásoba vzduchu.

Usilovně pátrala v paměti, zda se Voljovová někdy zmínila, jak dlouho pavoučí modul vydrží. „Ilja…“

„Nestihla to,“ řekla Pascale. „Zahynula. Viděla jsem, jak se to stalo. Sotva ses dostala dovnitř, člun vybuchl.“

„Myslíš, že to udělala schválně, abychom alespoň my měly šanci? Aby se modul ztratil mezi troskami, jak říkala?“

„Pokud ano, měly bychom jí poděkovat.“ Kuriová si svlékla bundu, stáhla si košili, zase si bundu oblékla a košili roztrhala na úzké pásy, jimiž si ovázala zčernalé dlaně plné puchýřů. Bolely jak čert, ale nebylo to o nic horší než bolest, kterou poznala během tréninku, o nic horší než spáleniny od provazu nebo od těžkých zbraní. Zaťala zuby, a jakmile si bolest přiznala, podařilo se jí zasunout ji za naléhavější starosti.

Když se však na ně soustředila, připadala jí možnost, aby se bolesti poddala, mnohem lákavější. Odolala však. Musela si přiznat, že jsou v bezvýchodné situaci. Přesto potřebovala vědět, jak se stane to, co se určitě stane.

„Zahyneme, že?“, Pascale Sylvestová přikývla.

„Ale ne tak, jak si myslíš, na to si vsadím.“

„Nepřistaneme na Kerberu?“

„Ne, i kdybychom věděly, jak modul ovládat. Dokonce se ani nesrazíme, a domnívám se, že máme příliš velkou rychlost, abychom mohly přejít na oběžnou dráhu kolem něj.“

Když se o tom Pascale zmínila, Kuriová si uvědomila, že Kerberos vypadá za průzorem mnohem dál než před útokem na Melancholii. Musely proletět kolem planety setrvačnou rychlostí, kterou jim udělil člun, rychlostí stovek kilometrů za sekundu. „Takže co se stane?“

„Můžu jen hádat,“ odpověděla Pascale, „ale domnívám se, že padáme k Hádů.“ Kývla k průhledné stěně, ke krůpěji rudého světla před nimi. „Máme ho na cestě, nezdá se ti?“

Nemusela Kuriové říkat, že Hádes je neutronová hvězda, ani to, že neexistuje nic podobného jako klidné setkání s tímhle vesmírným objektem. Buď se budeš držet pořádně daleko, nebo zemřeš, takové jsou zákony, a v celém vesmíru nebylo síly, která by je dokázala zrušit. Vládla tam gravitace, která nebrala na nic zřetel, na žádné okolnosti ani na to, zda je to spravedlivé, neznala udělení milosti za pět minut dvanáct před vykonáním rozsudku. Gravitace všechno drtila, cokoli v blízkosti neutronové hvězdy dokázala rozmačkat tak absolutně, že diamant tekl jako voda a že se hory hroutily do milióntiny původní velikosti. Nebylo dokonce ani nutné dostat se moc blízko, aby člověk zakusil její smrtelné objetí. Několik set kilometrů bude stačit.

„Jo,“ zabručela Kuriová, „máme namířeno rovnou k němu. To asi není moc dobré.“

„Ne,“ řekla Pascale. „To tedy opravdu není.“

38

Kerberos, 2567

Sylvesta napadlo, že se ocitl v síni zázraků.

Takové přirovnání mu připadalo vhodné – byl tam stěží hodinu (alespoň předpokládal, že to bude zhruba hodina, neboť přestal sledovat čas) a za tu dobu viděl samé zázraky. Ale současně to byl příměr naprosto nedostatečný. Za celý život by nedokázal obsáhnout ani zlomek toho, co dutina skrývá. Stejný pocit měl již prve, když letmo zahlédl fantastické náznaky dosud nepoznaného vědění, ještě neroztříděného a nezformulovaného do teorií. Věděl však také, že předchozí zážitky byly pouhým stínem toho, co cítí nyní.

Nemohl zde zůstat déle než pár hodin, poté už se nebude moci vrátit. Co může během tak krátké doby dokázat? Velmi málo, skoro nic. Ale skafandr má záznamové zařízení a on své oči. Musí se aspoň pokusit. Historie by mu neodpustila, kdyby to neudělal. Důležitější ale bylo, že by si to neodpustil sám.

Nažhavil trysky a letěl ke středu dutiny, k oběma objektům, které zcela zaujaly jeho pozornost, k neuvěřitelnému světlu, kolem něhož rotoval drahokam. Když se k nim přibližoval, stěny dutiny se začaly pohybovat, jako by byly nasávány za rotační plochu, jako by byl prostor vtahován vírem, jako by se změnila sama povaha prostoru. Skafandr ožil a seznámil ho s detailním rozborem změn prostředí, kvantové indexy kvapily k novým, neprozkoumaným doménám. Něco podobného si Sylveste pamatoval z letu do Lascailleova záhalu. Připadal si docela normálně, až na to, že čím víc se k záři a drahokamu blížil, tím intenzivnější měl pocit, že je kompletně upravován a přepisován.

Trvalo celé hodiny, než se dostal blíž, začínal pochybovat, zda se mu aspoň přibližně podařilo odhadnout velikost dutiny. Rotace drahokamu však neúprosně klesala k nule, současně se roztáčely stěny dutiny, až závratně vířily jako odstředivka. Pochopil, že už musí být blízko, ačkoli drahokam nevypadal o nic větší, než jak ho spatřil poprvé. Přesto se neustále proměňoval, připomínal kaleidoskop, v němž se mezi rovinnými zrcadly donekonečna mění barevné symetrické vzory, nicméně v tomto případě rozšířené z dvourozměrných obrazců do třírozměrných (a možná do dalších dimenzí). Drahokam proti Sylvestovi čas od času vysunul jakési hrozivé ostny či hroty, až před nimi ucukl. Jakmile se transformace drahokamu zpomalily, letěl dál a podařilo se mu dostat mnohem blíž. Tušil, že jeho přežití nezávisí na aktuálním stavu skafandru. Něco tak primitivního už dávno neplatilo.

„Co myslíš, že to je?“ zeptal se Calvin natolik tiše, až jeho hlas málem splynul se Sylvestovými myšlenkami. Pokud to nebyly Sylvestovy myšlenky.

„Doufal jsem, že tě něco napadne.“

„Lituji, ale osvícené nápady došly. Na jeden život jsem jich měl už dost.“

***

Voljovová plula prostorem.

Nezahynula, když Melancholie explodovala, přestože se včas nedostala do pavoučího modulu. Nasadila si přilbu těsně před tím, než se plášť člunu tiše vypařil, jako shoří křídlo můry v plamínku svíčky. Vzdalovala se od vraku, ale světlohonec ji nezaměřil. Ignoroval ji, stejně jako ignoroval pavoučí modul.

Nemohla prostě jenom tak zemřít. To rozhodně nebyl její styl. A přestože věděla, že šance na přežití je statisticky zanedbatelná a že to, co dělá, naprosto postrádá jakoukoli logiku, musela prodloužit hodiny, které jí zbývaly. Prozkoumala rezervy vzduchu a energie, a zjistila, že to není dobré, ani trochu dobré. Vzala si lehký skafandr ve spěchu, domnívala se, že ho použije pouze na průchod hangárem, aby mohla nastoupit do člunu. Dokonce ji ani nenapadlo, aby se na palubě Melancholie napojila na dobíjecí a doplňovací systémy. Místo několika dní jí zbýval sotva zlomek dne. Přesto neudělala nic, aby to skoncovala okamžitě. Věděla, že jí zásoba vzduchu vydrží déle, bude-li spát, kdykoli nebude zapotřebí, aby byla vzhůru (pochopitelně za předpokladu, že vůbec ještě bude třeba, aby byla při vědomí).

Naprogramovala skafandr, aby ji vzbudil pouze v případě, že se objeví něco zajímavého nebo něco, co by ji ohrožovalo, což bylo mnohem pravděpodobnější. A protože ji teď probudil, evidentně k něčemu takovému došlo. Zeptala se, oč jde. Skafandr odpověděl. „K čertu,“ řekla Ilja Voljovová.

Právě se jí totiž dotkl rádiový impulz vyslaný ze stejného radiolokátoru, který Nostalgie používala na zaměřování gama-zbraní. Intenzita paprsku znamenala, že se světlohonec nachází v bezprostředním sousedství několika desítek tisíc kilometrů. Dokonce se ani nenamáhal přesně změřit vzdálenost, než ji odstřelí, vždyť byla bezbranný, nehybný a nápadný cíl. Doufala, že loď bude mít aspoň tolik slušnosti, aby ji vyřídila rychle. Vždyť cokoli k tomu, co použije, pravděpodobně sestrojila ona sama.

Nebylo to poprvé, co proklínala vlastní vynalézavost. Zapojila ve skafandru hledáček a začala zkoumat oblast, odkud přiletěl rádiový paprsek. Zpočátku viděla jenom temnotu a hvězdy – a pak zahlédla Nostalgii nekonečna, nic víc než kousek uhlu, který se každou sekundou přibližoval.

***

„Nepochází od Amarantů. Na tom se shodneme.“

„Mluvíš o tom drahokamu?“

„Když tomu tak chceš říkat. A nedomnívám se, že by měli prsty i v tom světle, ať je nazýváš jak chceš.“

„Také si nemyslím, že by to byla jejich práce.“ Sylveste byl za Calvinovu přítomnost hluboce vděčný, přestože byla v podstatě iluzorní. „Ať jsou ty objekty cokoli, ať mají mezi sebou jakýkoli vztah, Amaranti je pouze nalezli.“

„V tom máš určitě pravdu.“

„Možná ani nechápali, co vlastně našli – tedy nikoli správně. Ale z nějakého důvodu je uzavřeli, skryli před celým vesmírem.“

„Žárlivost?“

„To nevysvětluje varování, kterého se nám při průletu dostalo. Možná je uzavřeli jako službu pro zbytek Stvoření, protože je nedokázali zničit ani přesunout někam jinam.“ Sylveste se zamyslel. „Ať je sem, k neutronové hvězdě, původně umístil kdokoli, musel mít v úmyslu přilákat něčí pozornost.“

„Vábnička?“

„Neutronové hvězdy jsou víceméně běžné, ale přesto jsou exotické, zvláště z pohledu civilizace, která nedávno začala létat do vesmíru. Bylo celkem jisté, že k ní Amaranty přitáhne pouhopouhá zvědavost.“

„A nebyli poslední, že?“

„To tedy nebyli.“ Sylveste se zhluboka nadechl. „Neměli bychom se vrátit, dokud ještě můžeme?“

„Rozum říká, že ano. Stačí ti taková odpověď?“ Letěli dál.

„Vezmi nás nejprve k tomu světlu,“ řekl Calvin o několik minut později. „Chci se na ně podívat zblízka. Bude to znít trochu hloupě, ale připadá mi jaksi podivnější než ten druhý objekt. Jestli si mám vybrat, kde zemřít při bližším průzkumu, tak volím to světlo.“

„Mám stejný pocit.“ Sylveste současně již prováděl, co Calvin navrhl, jako by rozhodnutí vyšlo od něj. Calvin měl pravdu. V tom podivném světle bylo skutečně něco hlubšího, důmyslnějšího, staršího. Nebyl schopen ten pocit vyjádřit slovy, ani ho příslušně ocenit, ale věděl, že je správný. Musí se dostat k tomu světlu.

Bylo stříbřité jako diamantový otvor v látce reality, intenzivní a současně mírné. Když se k němu přibližovali, kroužící drahokam (z tohoto pohledu stacionární) jako by se ztrácel. Skafandr obklopila měkká perleťová záře. Sylveste předpokládal, že ho světlo bude bodat do očí, ale cítil pouze teplo a zvolna se rozšiřující vědění. Zbytek dutiny i drahokam postupně mizely, až se zdálo, jako by byl skafandr obalen bouří stříbra a běloby. Neměl pocit nebezpečí ani hrozby, pouze odevzdanosti, ale radostné odevzdanosti pramenící z toho světla. Pomalu, jakoby kouzlem, skafandr zprůhledněl, stříbřitá záře pronikla Sylvestovi skrze pokožku až do masa a kostí.

Nebylo to přesně to, co čekal.

Později, když přišel k vědomí (nebo do něj sestoupil, neboť se mu zdálo, že byl během té pauzy někde nad ním), mu zbylo pouze pochopení.

Byl zase zpátky v dutině, kus od bílého světla, pořád ještě uvnitř rotační plochy drahokamu.

A věděl.

„Tedy…“ Calvinův hlas porušil ticho naprosto nevhodně jako vřískot trumpety. „To byl ale výlet, co?“

„Tys to… prožil?“

„Lze to tak vyjádřit. Podivný zážitek. Pro tebe taky?“

Opravdu. Nemusel pátrat dál, nemusel se přesvědčovat, že Calvin s ním sdílel všechno, co cítil, nebo že se jejich myšlenky – a mnohem víc – na okamžik roztavily a neviditelně plynuly společně s biliony ostatních. Ani o tom, že dokonale chápe, co se stalo, neboť v okamžiku té sdílené moudrosti byly všechny jeho otázky zodpovězeny.

„Byli jsme přečteni, že,? To světlo je skenovací zařízení, stroj pro získávání informací.“ Slova vypadala dokonale rozumná, než je vyslovil, ale potom měl pocit, že se vyjadřuje uboze, ponižuje objekt, o němž mluví, vinou nedokonalosti jazyka. Přes veškeré poznání, které na tomto místě pocítil, se jeho slovník nijak nerozšířil, takže to nedokázal popsat. A teď jako by se všechno ztrácelo, jako veškerá čarovná moc snu skomírá během prvních vteřin po probuzení. Musel to však říct, musel konkretizovat, co cítil, zaznamenat to do paměti skafandru pro příští generace, když pro nic jiného. „Mám dojem, že jsme na okamžik byli proměněni na informaci a v tom okamžiku jsme byli spojeni se všemi informacemi, které kdy byly známy, se všemi myšlenkami, nebo alespoň s těmi, které byly tím světlem zachyceny.“

„Sdílím tvůj pocit,“ řekl Calvin.

Sylvesta napadlo, zda s ním Calvin také sdílí narůstající amnézii, pomalé rozplývání nabytého vědění.

„Byli jsme v Hádu, že?“ Cítil, jak jeho myšlenky pádí k bránám vyjádření a zoufale se snaží proběhnout jimi dřív, než zmizí. „Není to neutronová hvězda. Možná kdysi byla, ale už není. Přetvořili ji…“

„Přeměnili ji na počítač,“ dokončil za něj Calvin. „Hádes je počítač vytvořený z hvězdné hmoty, z jaderné látky zpracovávající a uchovávající informace. A to světlo je brána, cesta do výpočetní matice. Ano, také mám dojem, že jsme na okamžik byli uvnitř.“

Všechno to bylo hodně složité.

Kdysi, po milionech let marnotratného plýtvání zářením, vyhasly v jedné hvězdě, třicetkrát či čtyřicetkrát hmotnější než pozemské Slunce, termonukleární reakce. Hvězda explodovala a jako supernova odvrhla část hmoty. Gravitační kolaps rozdrtil látku v jejím nitru, takže se smrštila pod kritický Schwarzschildův poloměr. Od toho okamžiku byla gravitace tak silná, že z povrchu nemohlo nic uniknout, ani světlo. Tak v časoprostoru vznikla černá díra. Hmota a světlo do ní mohly padat, ale nedostaly se ven. Černá díra byla stále hmotnější a její gravitace čím dál větší. Začarovaný kruh.

Objevila se civilizace, která našla pro takový objekt využití. Znala postup, jak přetvořit černou díru na něco mnohem exotičtějšího, mnohem paradoxnějšího. Nejprve počkali, až vesmír natolik zestárne, že bude populace hvězd na hlavní posloupnosti sestávat převážně z rudých trpaslíků, hvězd natolik starých a tak málo hmotných, že v nich ustávaly termojaderné reakce. Potom desítku těchto trpaslíků přesunuli do akrečního disku, z něhož černá díra nasávala hmotu pod horizont událostí, odkud neunikne ani foton. Jednoduše těmi trpaslíky černou díru nakrmili.

Tomu Sylveste rozuměl, nebo si aspoň mohl dělat iluze, že tomu rozumí. Ale další, hlavní část bylo mnohem těžší si představit, asi jako paradoxní kóan. Chápal, že pokud částice pronikla vnějším horizontem, dostala se pod horizont událostí a padala po spirálovité dráze do singularity, skryté uvnitř černé díry, v níž je hustota hmoty a časoprostorová křivost nekonečná. A jak tak padala po této dráze, začal čas a prostor neoddělitelně splývat. Rozhodující bylo, že se na určité množině drah, které se vyhýbaly singularitě, čas a prostor vyměnily, takže se dráha v prostoru stala dráhou v čase. A jedna podmnožina této množiny umožnila částici průlet do minulosti černé díry.

„Mám přístup k textům z dvacátého století,“ zašeptal Calvin, který zřejmě sledoval jeho myšlenky. „Již tehdy byl tento jev předpovězen. Vycházel z matematiky popisující černé díry, ale nikdo nevěděl, jak vážně by se to mělo brát.“

„Projektanti Háda pochybnosti neměli.“

„Vypadá to tak.“

S každým oběhem po této speciální dráze kolem singularity se částice, foton či kvantum, nořily stále hlouběji do minulosti. Princip kauzality nebyl porušen, neboť se vše odehrálo za neproniknutelnou hranicí horizontu událostí, nic z toho se neprojevilo ve „vnějším“ vesmíru. Podle matematiků, o nichž se zmínil Calvin, ani k žádnému narušení kauzality nemohlo dojít, neboť žádná dráha nikdy nemohla vést zpět. A přesto vedla. Matematici přehlédli možnost, že se kvantum dostane po dráze, která byla podmnožinou podmnožiny množiny, skrze vnitřní horizont uvnitř černé díry do minulosti, až k výbuchu supernovy, který vzniku černé díry předcházel.

V tom okamžiku nepatrný tlak částic, prolétajících z budoucnosti, zpozdil gravitační kolaps.

Zpoždění nebylo měřitelné, stěží bylo delší než Planckův čas, nejkratší úsek, kdy čas má ještě fyzikální smysl. Ale existovalo. A přestože bylo tak malé, stačilo vyslat zpět do budoucnosti vlny kauzálního šoku.

Vlny kauzálního šoku se střetly s přilétajícími částicemi, a vytvořily souřadnicovou síť kauzální interference, stacionární vlnu symetricky protaženou do minulosti i budoucnosti.

Kolabující objekt, zapletený do této sítě, se nemohl rozhodnout, zda se má stát černou dírou. Výchozí podmínky nebyly jednoznačné, mohl se tomu vyhnout, kdyby zůstal nad Schwarzschildovým poloměrem, kdyby se zhroutil do formy degenerovaného neutronového plynu s příměsí „s“ kvarků.

Oscilace mezi oběma stavy nakonec vykrystalizovala do něčeho naprosto unikátního – pokud ovšem nebyly jinde ve vesmíru provedeny podobné transformace dalších černých děr a nevznikly obdobné kauzální paradoxy.

Objekt se tedy ustálil do velice stabilní formy hmoty, jejíž extrémní podstata nebyla pro vnější vesmír na první pohled zřejmá. Zevně připomínal neutronovou hvězdu, přinejmenším kůrou, ale jen do hloubky několika centimetrů. Jaderná hmota uvnitř se urychlila do složitých struktur schopných bleskových výpočtů. Tato sebeorganizace se spontánně vytvořila při řešení oněch dvou protichůdných stavů. V kůře to kypělo činností, jak zpracovávala informace, paměťová kapacita zahrnovala větší hustotu dat než kterákoli jiná hmota ve vesmíru.

Objekt myslel.

Hlouběji přecházela kůra bez přerušení do oscilační bouře nevyřešeného rozhodování, jádro zhrouceného objektu tančilo na hudbu kauzality. Zatímco kůra prováděla nekonečné simulace, nekonečné výpočty, jádro překlenovalo budoucnost a minulost, čímž umožňovalo tok informací. Kůra se v podstatě stala prvkem mohutného multiprocesorového systému, dalšími prvky pole byly její budoucí a minulé verze.

Objekt věděl.

Věděl, že přes veškerý výkon zpracování dat, přesahující celé eony, je pouze částí něčeho většího.

Objekt měl cíl.

Sylveste nechal mysl na chvíli odpočinout. Nesmírnost toho všeho se ztrácela, zůstal po ní pouze chvějivý dozvuk jako poslední ozvěna závěrečného akordu největší symfonie, jaká kdy byla hrána. Pochyboval, zda si za několik okamžiků bude ještě něco pamatovat. Neměl na to v mozku prostě dost místa. A bylo s podivem, že necítil ani nejmenší lítost, že to pomíjí. Připadalo mu skvělé ochutnat na těch několik okamžiků nadlidské vědění, ale pro jednoho člověka toho bylo jednoduše příliš mnoho. Bylo lepší žít, uchovat si vzpomínku na vzpomínku, než trpět pod nesmírným břemenem vědění.

Nebyl stvořen, aby myslel jako bůh.

Po dlouhých minutách se podíval na hodinky a byl mírně překvapen, že ztratil několik hodin, ovšem za předpokladu, že poslední časový údaj, který zaregistroval, byl správný. Pomyslel si, že se ještě může dostat ven, že má pořád dost času vrátit se nahoru, než se klín uzavře.

Pohlédl na drahokam; prese všechno, co právě prožil, nebyl o nic méně záhadný. Nepřestával se měnit, stále cítil jeho svůdnou přitažlivost. Měl dojem, že teď o drahokamu ví víc, že se během času, stráveného v bráně do matice Hádá, něco dozvěděl, ale v této chvíli byly vzpomínky příliš hustě promíchány s jinými prožitky, které získal, a nedokázal si je vyvolat k vědomému prozkoumání.

Věděl jenom, že má neblahé tušení, které dřív necítil.

Přesto zamířil k drahokamu.

***

Výhružně rudé oko Háda bylo nyní znatelně větší, ale neutronová hvězda uvnitř planoucí koule už nebyla žhavá. Měla pouze několik desítek kilometrů v průměru, jenže budou dávno mrtvé, než se dostanou dost blízko, aby ji mohly spatřit, protože je rozmačká mimořádně silná gravitace.

„Nejspíš bych tě měla varovat,“ řekla Pascale Sylvestová, „že to, co se s námi stane, nebude rychlé. Ledaže budeme mít pořádné štěstí.“

„Jak to můžeš vědět?“ Kuriová se ze všech sil snažila, aby její hlas nezněl naštvaně, neboť Pascale promluvila nadřazeným tónem, jako by byla vševědoucí, ale pak si řekla, že má těsně před smrtí právo chovat se jak chce. „Jsi snad astrofyzik?“

„Ne, ale pamatuji si, co mi Dan vyprávěl o gravitačních účincích, které mu znemožňovaly poslat tam sondy, přinejmenším poslat je dostatečně blízko. Ani to nezkusil a už to nikdy nezkusí.“

„Mluvíš o něm, jako by byl mrtvý.“

„Nemyslím si, že je. Domnívám se, že by to mohl přežít. Ale my dvě ne. Takže to vyjde nastejno.“

„Ty toho mizeru pořád miluješ, že?“

„Věř nebo nevěř, ale také mě miluje. Podle jeho chování se to nedalo poznat. Ale záleželo mu na mně. Víc, než kdokoli pochopí.“

„Třeba ho lidé nebudou posuzovat tak tvrdě, až zjistí, jak s ním bylo manipulováno.“

„Předpokládáš, že se to někdy někdo dozví? Jsme jediné, kdo to ví, Kuriová. Pro zbytek vesmíru je a zůstane monomaniakem. Nikdo se nedozví, že lidi zneužíval, protože ani jinak nemohl. Protože ho kupředu hnalo něco většího, než jsme my.“

Kuriová přikývla. „Kdysi jsem ho chtěla zabít, ale jen proto, abych dostala zpátky Fazila. Nikoli z nenávisti. Vlastně ani nemůžu upřímně tvrdit, že bych ho neměla ráda. Neobdivuju dvakrát lidi, kteří se chovají namyšleně, jako by to bylo jejich vrozené právo. Málokdo to zvládne. Ale Sylveste to nesl jako král. Kdyby přestal být namyšlený, mohl být jiný. Mohl být člověkem, kterého lze obdivovat.“

Pascale se rozhodla neodpovědět, ale Kuriová uhodla, že s ní v podstatě souhlasí. Možná jenom nebyla připravena vyslovit to nahlas. Milovala Sylvesta, protože byl takový namyšlený mizera a protože z toho, že je namyšlený mizera, udělal něco vznešeného. A navíc s takovou sebejistotou, jako by to byla kladná vlastnost jako třeba pokora.

„Poslyš,“ řekla Kuriová po chvíli, „mám nápad. Až ty slapy začnou být nepříjemné, chceš být při plném vědomí, nebo bys k tomu radši přistupovala trochu obrněná?“

„Jak se chceš obrnit?“

„Ilja mi jednou vykládala, že tenhle modul měl zapůsobit na zákazníky, aby se při vycházce ven přestali cukat a podepsali kontrakt. Určitě k jejich obměkčení potřebovali taky dobře zásobený bar. Doufejme, že ho za poslední staletí nevypili do poslední kapky. Ale třeba je samozásobovací. Měly bychom se po něm poohlédnout. Jsi pro?“

Pascale mlčela tak dlouho, až se gravitační studna Háda přiblížila. Když Kuriová usoudila, že se její nabídku rozhodla přeslechnout, konečně se zvedla z křesla a zamířila dozadu, do mosazné části modulu, kterou dosud neprozkoumaly.

39

Kerberos, poslední dutina, 2567

Drahokam se rozzářil výrazně modře, jako kdyby Sylvestova přítomnost uklidnila proměny spektrálních barev a přinutila objekt k nečinnosti. Pořád měl pocit, že nedělá dobře, jestliže se k němu přibližuje, ale poháněla ho zvědavost – a pocit předurčení. Možná ta potřeba postavit se nebezpečí a překonat je vycházela z pradávných instinktů, možná to byl stejný popud, který žene člověka, aby strčil ruku do ohně a poprvé se spálil, poprvé ucukl bolestí, s níž přichází poznání.

Drahokam se rozvinul, procházel řadou geometrických transformací, jimž se neodvažoval věnovat příliš pozornosti ze strachu, že jakýkoli pokus o pochopení mu rozpoltí mozek a sestaví jej do podobných nepřirozených tvarů.

„Určitě víš, že to není moudré,“ ozval se Calvin, jehož výroky splývaly se Sylvestovým vnitřním dialogem.

„Na návrat je pozdě,“ pravil jakýsi hlas.

Ten hlas nepatřil Calvinovi ani Sylvestovi, zdál se však důvěrně známý, jako by byl dlouho jeho součástí, ale dosud pouze mlčel.

„To je Krádce slunce?“

„Doprovází nás na této cestě, jestli se nemýlím,“ řekl Calvin.

„Mnohem déle. Jsem s tebou od návratu z Lascailleova záhalu, Dane.“

„Takže Kuriová měla ve všem pravdu.“ Pokud Sylvestovi nestačil na potvrzení jejích slov Sadžakiho prázdný skafandr, s veškerými pochybami skoncovala odhalení, jichž se mu dostalo v tom bílém světle. „Co ode mě chceš?“

„Jen abyste vstoupili… do drahokamu, jak ho nazýváte.“ Hlas Krádce slunce – a byl si vědom pouze jeho hlasu – zněl zvláštně sykavě. „Nemusíte se ničeho bát. Neublíží vám, ani vám nebude bránit v návratu.“

„Předpokládal jsem, že přesně tohle řekneš.“

„Je to pravda.“

„A co klín?“

„Funguje a bude fungovat, dokud neopustíte Kerberos.“

„Nemůžeme si to nijak ověřit, synu,“ prohlásil Calvin. „Všechno může být docela klidně lest. Podváděl nás a manipuloval s námi na každém kroku, jen aby nás přivedl sem. Proč by měl najednou začít mluvit pravdu?“

„Protože už je to jedno,“ řekl Krádce slunce. „Jakmile jste se dostali tak daleko, vaše přání už nehrají žádnou roli.“

Skafandr se rozletěl přímo do otevřeného drahokamu, do tunelu vytvořeného jasnými diamantovými fazetami.

„Co –“ začal Calvin.

„Já za to nemůžu,“ hájil se Sylveste. „Ten prevít ovládl skafandr!“

„To dá rozum. Vždyť místo Sadžakiho ovládal i ten druhý. Jenže doposud seděl na zadku a nechal tě odedřít všechnu práci, líný holomek.“

„Jestli ho začneš urážet, Cale, ničemu nepomůžeš.“

„Máš nějaký nápad?“

„Vlastně –“

Tunel zářil, kroutil se a zatáčel pořád dál, Sylvestovi se zdálo zhola nemožné, že je pořád uvnitř drahokamu. Neměl však žádnou konkrétní představu o jeho skutečných rozměrech, klidně mohl být velký od několika stovek metrů až do desítek kilometrů. Tvar objektu byl natolik proměnlivý, že se to nedalo zjistit, ale třeba to také znamenalo, že žádná smysluplná odpověď neexistuje, jako nelze vyčíslit rozměry fraktálního prostoru.

„Nechtěl jsi něco říct?“

„Chtěl…“ Sylveste se zarazil. „Krádce slunce, slyšíš mě?“

„Jako vždy.“

„Nechápu, proč jsem tady. Ovládal jsi Sadžakiho skafandr i můj, tak proč jsem u toho musel být já? Jestli je uvnitř něco, co chceš, co potřebuješ dostat ven, mohl jsi to udělat beze mne.“

„Toto zařízení reaguje pouze na organický život. Prázdný skafandr by považovalo za strojovou inteligenci.“

„Tohle je zařízení?“

„Zařízení Zmarů.“

Na okamžik mu ta slova připadala bez významu, ale pouze na okamžik, než se mu mlhavě spojila s vědomostmi, které získal v bílém světle, v bráně do matice Háda. Zaplavila ho nekonečná řada asociací.

Potom pochopil.

Věděl, že by neměl pokračovat v cestě. Jakmile se dostane do nitra drahokamu – zařízení Zmarů, bude to hodně, hodně zlé. Vlastně bylo dost těžké představit si, že by mohl udělat něco ještě horšího.

„Nemůžeme letět dál,“ ozval se Calvin. „Už vím, co to je.“

„Já taky, jenže je poněkud pozdě.“

Zařízení zanechali na oběžné dráze kolem Háda Zmarové, hned vedle zářící brány, která byla neskonale starší. Netrápilo je, že nechápou její funkci, ani že netuší, kdo ji umístil do sousedství neutronové hvězdy, která nebyla tak docela neutronovou hvězdou, soudě podle několika tajuplných náznaků, jež se neobtěžovali prozkoumat. Dokonale však vyhovovala jejich plánům. Zařízení mělo za úkol vábit inteligentní rasy. Umístěním u objektu ještě záhadnějšího měli o návštěvníky postaráno. Podobnou strategii používali po celé Galaxii, instalovali své stroje blízko astronomicky zajímavých objektů nebo nedaleko trosek vyhynulých civilizací. Prostě všude, kde se mohli vyskytnout zvědavci.

Jednoho dne přiletěli Amaranti, vstoupili dovnitř a dali se poznat. Zařízení je prostudovalo, zjistilo jejich slabá místa.

A pak je všechny smetlo, kromě hrstky potomků Zapuzených, kteří našli dvojí způsob, jak uniknout nemilosrdným Zmarům. Jedni použili samu bránu, přenesli se do matice kůry, kde nadále trvali jako simulace, uchovaní v nezničitelném jantaru nukleární hmoty určené ke zpracování dat.

Stěží se to dá považovat za život, pomyslel si Sylveste, ale přinejmenším něco z nich zůstalo zachováno.

Druhý způsob, jak Zmarům uniknout, nebyl o nic méně drastický, o nic méně nezvratný…

„Stali se Zahalenými,“ řekl Calvin – nebo Sylveste mluvil nahlas, jak to někdy dělával v hlubokém zamyšlení? Nevěděl, a stejně mu to bylo jedno. „Obroda již byla zničena a většina Amarantů, kteří se dostali do vesmíru, vystopována a zahubena. Jedna frakce odešla do matice Háda. Druhá načerpala z brány vědomosti, jak manipulovat s časoporostorem, a před zbraněmi Zmarů se zabarikádovala. Nalezli způsob, jak kolem sebe časoprostor zakřivit, zabalit a zpevnit, až vytvořil neprostupnou schránu. Jakmile se do těchto schrán stáhli, zapečetili je na celou věčnost.“

„Bylo to lepší než zemřít.“

Sylvestovi se konečně rozbřesklo v hlavě. Zahalení čekali uvnitř Záhalu, čekali a čekali, pramálo informovaní o tom, co se děje ve vesmíru, pramálo schopní s kýmkoli vně komunikovat. Stěny, které kolem sebe vybudovali, byly neprodyšně uzavřené.

Pořád čekali.

I přes svou izolaci se po milionu let čekání dozvěděli, že stroje Zmarů jeden po druhém selhávají, že pomalu ztrácejí schopnost mařit inteligentní život. Po milionu let uvěznění v bublině časoprostoru začali doufat, že hrozba pominula, a posedla je zvědavost. Odstranit Záhaly a rozhlédnout se by bylo příliš riskantní, neboť stroje Zmarů byly především trpělivé. Zdánlivé ticho mohlo být léčkou, která měla Amaranty vylákat, mohla to být hra na schovávanou, kdo vydrží čekat déle. Kdyby Amaranti, z nichž se stali Zahalení, vystoupili ze Záhalů, byli by v aréně otevřeného vesmíru snadno zničeni. Vyhlazení jejich druhu by mohlo být po milionu let dokončeno.

A pak do vesmíru pronikl nový tvor.

Možná tato oblast Galaxie vyhovovala evoluci obratlovců, možná šlo jen o shodu okolností, nicméně Zahalení spatřili v lidech ozvěnu toho, čím kdysi sami byli. Nalezli v nich cosi z vlastní psychózy – touhu po samotě i bratrství, touhu po bezpečí společenství a současně po nezměrných dálavách vesmíru, totéž rozpolcení, které je hnalo kupředu a pořád dál.

Jako první na ně narazil Philip Lascaille. Setkali se u Záhalu, který nyní nese jeho jméno.

Mučený časoprostor v okolí Záhalu rozerval jeho vědomí, překroutil je a znovu složil do hotové parodie na to, čím bývalo dřív. V té parodii však uvízl záblesk vědění, které do něj vložili, vědění, jehož bylo zapotřebí pro někoho jiného, aby se dostal mnohem blíž… A geniální lež, která ho k tomu dožene.

Než Lascaille zemřel, stačil vše předat mladému Danu Sylvestovi.

Běž k Přetvářečům, řekl.

Amaranti je kdysi navštívili a vtiskli do jejich oceánu svou neurální strukturu, která stabilizovala časoprostor kolem Záhalů a umožňovala proniknout hlouběji skrze zakřivení, aniž by byl člověk roztrhán. Sylveste podstoupil transformaci u Přetvářečů, a díky tomu byl schopen proniknout gravitačními bouřemi do hlubin Záhalu.

Dostal se ven živý.

Leč změněný.

Cosi se vrátilo s ním, cosi, co si říkalo Krádce slunce, přestože nyní již věděl, že je to jenom mytické jméno. To, co v něm od té doby žilo, bylo spíš seskupením než jedinou bytostí. Byla to umělá osobnost vpletená do schrány Záhalu, kterou tam přichystali Zahalení uvěznění uvnitř, neboť potřebovali, aby se Sylveste stal jejich poslem, aby rozšířil sféru jejich vlivu i za oponu neproniknutelného časoprostoru.

Ze zpětného pohledu bylo jejich přání velmi prosté.

Měl odletět na Obrodu, kde byly pohřbeny kosti jejich předků. Měl najít zařízení Zmarů.

A měl to zařízení, pokud stále fungovalo, uvést do chodu tím, že se nechá rozpoznat jako příslušník nově povstalé inteligentní civilizace.

Pokud byli Zmarové pořád přítomni, lidstvo by bylo identifikováno jako další plemeno vhodné na zmasakrování.

Pokud se jatka nebudou konat, Zahalení se budou moci bezpečně vynořit.

Nyní mu namodralé světlo, které ho obklopovalo, připadalo nevýslovně zlé. Již tím, že vstoupil dovnitř, mohl způsobit nenapravitelnou škodu, odhalit svou inteligenci a přesvědčit tak zařízení Zmarů, že představuje druh určený k vyhlazení.

Nenáviděl bytosti, jaké se staly z Amarantů, nenáviděl sebe za to, že tak velkou část života obětoval studiu jejich pozůstatků. Ale co teď mohl dělat? Bylo příliš pozdě něco rozmýšlet.

Tunel se rozšířil a Sylveste vešel do fazetové komnaty zalité hnilobně modrou září, přestože skafandru nepovolil jediný krok. V komnatě visely záhadné tvary (připomněly mu, jak jednou přihlížel rekonstrunkci vnitřku lidské buňky), samé rovinné útvary, složitě propojené obdélníky, čtverce a kosočtverce, jako vznášející se sochy neznámého estetického směru.

„Co je to?“ vydechl.

„Skládanky,“ vysvětlil Krádce slunce. „Záměr spočívá v tom, že žádný inteligentní průzkumník neodolá pokušení uspořádat je, přesunout tvary do geometrických sestav, jež logicky vyplývají z jednotlivých dílů.“

Bylo mu jasné, jak to Krádce slunce myslí, sám to nutkání cítil. Kupříkladu nejbližší seskupení – několika přesuny by mohl vytvořit teserakt…

Téměř se dal zlákat.

„Neudělám to.“

„Nemusíš.“ Krádce slunce zvedl paže skafandru k útvaru, jenž byl mnohem blíž, než Sylvestovi připadalo. Prsty skafandru uchopily jeden díl a snadno ho zasunuly na správné místo. „Přijdou další testy, další komnaty. Tvé myšlenkové pochody budou podrobeny přísné kontrole, později také tvé tělo. Obávám se, že ta druhá procedura nebude zrovna příjemná, ale nebude ani smrtelná. To by odradilo ostatní, od nichž by mohl nepřítel získat podrobnější obraz.“ Nyní zaznělo v hlase vesmířana cosi jako humor, jako by už byl ve společnosti lidí dost dlouho, aby se od nich něco naučil. „Bohužel, zůstaneš jediným představitelem lidstva, který kdy do tohoto zařízení vstoupí. Ujišťuji tě však, že jsi skvělý vzorek.“

„V tom se mýlíš,“ řekl Sylveste.

Do nevzrušeného tichého hlasu Krádce slunce poprvé vstoupilo znepokojení. „Vysvětli mi to, prosím.“

Sylveste mu hned nevyhověl. „Calvine, něco ti musím říct.“ Sotva promluvil, nebyl si vlastně jistý, proč to dělá, ani ke komu mluví. „Když jsme byli v tom bílém světle, když jsme všechno společně sdíleli v Hadově matici, něco jsem zjistil, něco, co mě mohlo napadnout už dávno.“

„O tobě.“

„Ano, o mně. O tom, co jsem.“ Sylvestovi bylo málem do pláče, věděl, že tohle je jeho poslední příležitost, ale jeho oči to neumožňovaly, nikdy toho nebyly schopny. „O tom, proč tě nemůžu nenávidět, leda bych nenáviděl sám sebe. Pokud jsem tě vůbec kdy chtěl nenávidět.“

„Moc mi to nevyšlo, že? Jak jsem tě udělal. Jak jsem si to naplánoval. Ale nemůžu tvrdit, že jsem zklamaný tím, cos ze sebe udělal ty.“ Calvin se opravil: „Co jsem ze sebe udělal já.“

„Jsem rád, že jsem se to dozvěděl, i když teprve teď.“

„K čemu se chystáš?“

„Vždyť to víš. Přece jsme spolu všechno sdíleli, ne?“ Sylveste zjistil, že se směje. „Znáš všechna má tajemství.“

„Aha. O tomhle malém tajemství mluvíš.“

„Prosím?“ zasyčel Krádce slunce a jeho hlas zněl jako rádiový šum vzdáleného kvasaru.

„Určitě jsi zasvěcený do rozhovorů, které jsem vedl na lodi,“ řekl Sylveste vesmířanovi. „Jak jsem všechny nechal při tom, že je to jen bluf.“

„A co v tvém životě nebyl bluf?“ zeptal se vesmířan.

„Horký prach v mých očích,“ odpověděl Sylveste.

Zasmál se, tentokrát hlasitěji. Potom prošel řadu neurálních aktivátorů, uloženou v paměti, a spustil v obvodech očí vodopád událostí, jenž nakonec dospěl až k drobounkým zrnkům antihmoty, která do nich byla vložena.

Tak čisté světlo ještě nespatřil, dokonce ani v bráně Háda.

A pak nebylo nic.

***

Voljovová to zahlédla první.

Čekala, až to s ní Nostalgie nekonečna skoncuje, pozorovala kuzelovitý trup plavidla, temný jako noc, který viděla pouze díky tomu, že zastiňoval hvězdy. Světlohonec se k ní blížil rozvážně jako žralok. Všechny lodní systémy, osobnosti i podosobnosti, nepochybně usilovně přemítaly o tom, jak uspíšit její umírání co nejzajímavějším způsobem. Jinak si nedokázala vysvětlit, proč ji dávno nezlikvidoval, vždyť byla na dostřel zbraní již dlouho. Nebo loď získala zásluhou Krádce slunce zvrácený smysl pro humor a rozhodla se zabíjet ji sadisticky pomalu, což zahrnovalo také děsivé čekání, než s tím začne. V této chvíli byla největším nepřítelem Voljovové fantazie, která jí pohotově připomněla nejrůznější možnosti, jež mohl Krádce slunce použít, obranná zařízení, kterými jí mohl působit bolest celé hodiny, pomaličku ji rozřezávat, aniž by ji hned připravil o život (třeba laserem na kauterizaci tkání), nebo drtit (například oddílem zevních servulů). Ano, měla úžasně vynalézavou fantazii. Když se to vezme kolem a kolem, táž vynalézavost nyní poskytla lodi tolik rozličných způsobů popravy.

Ale pak to zahlédla.

Na povrchu Kerbera zajiskřil záblesk, nakrátko označil místo, kde byl klín. Jako by se na zlomek sekundy rozhořelo světlo uvnitř planety jen proto, aby vzápětí zhaslo.

Nebo obrovská exploze.

Dívala se, jak se kusy skal a strojů rozlétají do vesmíru.

***

Kuriové chvíli trvalo, než jí došlo, že opravdu není mrtvá, přestože si byla jistá, že se tomu nemohla vyhnout. Přinejmenším čekala, že ji nakrátko probudí bolest, aby nepřišla o poslední okamžiky před tím, než ji Hádes roztrhá, než tělo i duši rozervou obrovité drápy gravitace neutronové hvězdy. A pokud by se probudila, čekala tu nejhorší bolest hlavy od chvíle, kdy v ní Mademoiselle vyvolala nepravé vzpomínky na Soumračnou válku. Jenže tato bolest by byla čistě chemického původu.

Našly totiž v pavoučím modulu barovou skříňku plnou alkoholických nápojů.

A vypily je do poslední kapky.

Ale hlavu měla čistou, bez sebemenších příznaků opilosti, jako právě umyté okno. Také vědomí nabyla rychle a bez nejistého přechodu, jako by okamžik před tím, než otevřela oči, ještě neexistovala. Nebyla však v pavoučím modulu. Když se nad tím zamyslela, vzpomněla si, že se opravdu probrala, vzpomněla si na příšerný začátek působení gravitačních vln, jak se s Pascale odplazily do středu modulu, aby snížily účinky nestejnoměrně působící přitažlivé síly. Určitě to moc nepomohlo. Vždyť věděly, že nepřežijí, že se jenom můžou pokusit zmírnit tu bolest –

Kde kruci je?

Ležela na zádech na povrchu tvrdém jako beton. Nahoře vířily šílenou rychlostí hvězdy, ani způsob, jakým se pohybovaly, nebyl v pořádku, jako by na ně hleděla skrze tlustou čočku zabírající celé zorné pole. Zjistila, že se může pohybovat, snažila se zvednout na nohy, málem se zase svalila na záda.

Měla na sobě skafandr.

V pavoučím modulu žádný neměla. Byl to stejný typ těžkého skafandru, v němž Sylveste odletěl na Kerberos a jaký sama použila při operaci na Obrodě. Jak je to možné? Jestli to byl sen, nepodobal se žádnému, který se jí kdy zdál, protože mohla vědomě zpochybňovat jeho rozpory, aniž by se celá konstrukce zhroutila.

Stála na planině. Měla barvu rozžhaveného, ale chladnoucího železa, které už nežhne tolik, aby bodalo do očí. Pláň byla hladká jako písečná pláž, z níž právě ustoupila vlna. Když se však podívala pozorněji, zjistila, že jsou na ní vzory, nikoli náhodné, ale složité jako na perském koberci. V jednotlivých vzorech byly další vzory a v těch další, plynule přecházely do miniaturních rozměrů a pravděpodobně spěly k ještě nepatrnějším doménám, subnukleárním a kvantovým. Měnily se, bledly a rozostřovaly se, každou chviličku byly jiné. Nakonec se jí z toho zatočila hlava, proto obrátila pozornost k obzoru.

Zdál se velmi blízko.

Vykročila, pod podrážkami bot zakřupala proměnlivá zem. Vzory se přeskupily a vytvořily hladké stupně, na něž mohla položit nohu.

Vpředu něco bylo.

Zvedalo se to nad nedaleký oblouk horizontu, jakási malá vyvýsenina, nízký podstavec, jediný pevný bod proti pozadí rotujících hvězd. Jakmile se přiblížila, postřehla pohyb. Zvednutá část vypadala jako vchod do metra, tři nízké zdi uzavíraly schodiště klesající do podzemí.

Z hlubin se vynořovala ženská postava. Vystupovala po schodech cílevědomě a klidně, jako by se šla nadýchat ranního vzduchu. Na rozdíl od Kuriové neměla skafandr. Byla oblečená přesně tak, jak si ji pamatovala z posledního setkání.

Byla to Pascale Sylvestová.

„Dlouho jsem čekala.“ Její hlas jako by se nesl černým prostorem bez vzduchu.

„Pascale?“

„Ano.“ Pak doplnila: „V jistém smyslu. Není snadné to vysvětlit, ale měla jsem dost času, abych si to promyslela…“

„Co se stalo, Pascale?“ Připadalo jí nerozumné zeptat se, proč nemá skafandr, proč není mrtvá. „Kde jsme?“

„Ještě jsi to neuhodla?“

„Promiň, že jsem tě zklamala.“

Pascale se chápavě usmála. „Jsi na Hádů. Vzpomínáš? Na neutronové hvězdě, která nás přitáhla. No, vlastně to žádná neutronová hvězda není.“

„Jsem na ní?“

„Ano, na ní. Tos nejspíš nečekala.“

„To si piš.“

„Jsem tady tak dlouho jako ty, což je pouze několik hodin. Ale já tu dobu strávila pod kůrou, kde se všechno odehrává mnohem rychleji. Takže mi to připadá podstatně déle než několik hodin.“

„O kolik déle.“

„Řekněme několik desítek let…, ačkoli čas tady vlastně vůbec v některých ohledech neplyne.“

Kuriová přikývla, jako by tomu dokonale rozuměla. „Pascale, asi bys mi měla vysvětlit…“

„Dobrý nápad. Vysvětlím ti to cestou dolů.“

„Kam dolů?“

Pokynula Kuriové ke schodům, jež klesaly pod třešňově rudou pláň, jako by zvala sousedku na skleničku.

„Dovnitř,“ řekla Pascale. „Do matice.“

***

Smrt stále nepřicházela. Voljovová nastavila na skafandru největší možné zvětšení obrazu a dobrou hodinu pozorovala klín, jak pomalu ztrácí tvar jako kus měkké hlíny nešikovně opracovávané na hrnčířském kruhu. Postupně ho kůra pohltila, konečně prohrál válku s Kerberem.

Příliš brzy, příliš brzy. Nebylo to v pořádku, to ji hlodalo. Třebaže měla každou chvíli zemřít, podívaná na to, jak její výtvor selhává, se jí nelíbila – zatraceně, selhal nějak předčasně.

Nakonec, když se nedalo uvidět nic nového, se obrátila k lodi, která k ní letěla odhodlaně jako dýka, a doširoka rozhodila paže. Neměla tušení, zda je loď schopna zachytit její hlasový přenos.

„Tak pojď, svínskij něgodaj. Doraz mě! Už toho mám dost. Už nechci nic vědět. Skoncujme to.“

V boku lodě se otevřela vrata, zevnitř nakrátko zazářila oranžová světla. Napůl čekala, že z nich vyletí nějaká strašlivá zbraň, kterou si už moc nepamatovala, třeba něco, co splácala v záchvatu tvůrčího opojení.

Místo toho se objevil člun a pomalu zamířil k ní.

***

Podle toho, co Pascale pověděla Kuriové, Hádes nebyl žádná neutronová hvězda. Nebo možná kdysi byl, možná měl být – kdyby nedošlo k zásahu třetí strany, o níž Pascale nechtěla mluvit. Podstata byla prostá. Přeměnili neutronovou hvězdu na obrovský, bleskově rychlý počítač, který byl jakýmsi prapodivným způsobem schopen komunikovat sám se sebou v minulosti i budoucnosti.

„Co tady dělám?“ zeptala se Kuriová, když sestupovala po schodech. „Ne, zeptám se jinak. Co my tady děláme? A jak to, že toho najednou víš o tolik víc než já?“

„Už jsem ti říkala, že jsem byla v matici déle.“ Pascale se zastavila na schodu. „Poslyš, Kuriová, nejspíš se ti nebude líbit, co ti teď řeknu. Jsi totiž mrtvá – alespoň prozatím.“

Kuriovou to nepřekvapilo. Dalo se to předpokládat.

„Zahynuly jsme v gravitačních vlnách,“ řekla Pascale věcně. „Dostaly jsme se příliš blízko k Hádů, gravitace nás roztrhala. Nebylo to příjemné, ale většina tvých vzpomínek na smrt nebyla zachycena, takže si to nepamatuješ.“

„Zachycena?“

„Podle normálních zákonů jsme měly být rozdrceny na atomy. A v jistém smyslu jsme byly. Ale informace, které nás charakterizují, byly zachovány v toku gravitonů mezi námi a Hadem. Síla, která nás zabila, nás také zaznamenala, přenesla informaci do kůry…“

„Dobře,“ řekla Kuriová pomalu, neboť se rozhodla, že to prozatím vezme jako danou věc. „A jakmile jsme byly přeneseny do kůry?“

„Byly jsme přivedeny k životu v simulaci. Operace v kůře probíhají mnohem rychleji než v reálném čase, proto jsem v ní strávila několik desítek let subjektivního času.“

Kuriová řekla téměř omluvně: „Nevzpomínám si, že bych někde strávila několik desítek let.“

„Protože jsi nestrávila. Bylas přivedena k životu, ale nechtěla jsi tady zůstat. Nic si z toho nepamatuješ, protože sis to nechtěla pamatovat. Nic tě tu nedrželo.“

„To znamená, že tebe tady něco drží?“

„Pochopitelně,“ řekla Pascale udiveně. „K tomu se ještě dostaneme.“

Schodiště skončilo v chodbě osvětlené namátkově rozmístěnými pohádkovými lucernami. Kuriová si povšimla, že také stěny ožívají stejným kybernetickým poblikáváním, jaké viděla na povrchu. Měla dojem intenzivní činnosti, nepředstavitelně složitých strojových operací, vířících sotva na dosah.

„Co jsem?“ zeptala se. „Co jsi ty? Tvrdíš, že jsem byla mrtvá. Nemám ten pocit. A taky nemám pocit, že jsem jenom simulace v nějaké zatracené matici. Přece jsem chodila po povrchu, nebo ne?“

„Jsi z masa a kostí. Zemřela jsi a byla znovu vytvořena. Tvé tělo bylo rekonstruováno z chemických prvků přítomných v matici na povrchu, pak jsi byla oživena a přivedena k vědomí. Skafandr, který máš na sobě, rovněž pochází z matice.“

„Copak se někdo s takovým skafandrem dostal tak blízko, že ho gravitační vlny zabily?“

„Ne…“ pronesla Pascale opatrně. „Do matice je snazší vstup – vlastně býval.“

„Přesto bych měla být mrtvá. Na neutronové hvězdě nemůže nic žít. Ani v ní, když už jsme u toho.“

„Říkala jsem ti, že to neutronová hvězda není.“ A potom jí vysvětlila, jak matice vygenerovala izolovanou oblast přiměřené gravitace, v níž může žít, a jak toho bylo dosaženo cirkulací strašlivého množství degenerované hmoty hlouběji v kůře. Možná to byl vedlejší účinek výpočetních operací a možná taky ne. Ale jako gravitační čočka ohýbá světlo, tak to proudění odklonilo gravitaci stranou, zatímco tytéž líté síly současně udržují stěny, aby se nezhroutily rychlostí pouze o zlomek pomalejší než rychlost světla.

„A co ty?“

„Já nejsem jako ty,“ řekla Pascale. „Tělo, které nosím, je něco jako loutka, díky níž se s tebou můžu setkat. Je vytvořeno ze stejné jaderné hmoty jako kůra. Neutrony jsou vázány ‚s‘ kvarky, proto se pod vlastním kvantovým tlakem nerozpadnou.“ Dotkla se svého čela. „Ale nemyslím. Myšlení se děje všude kolem nás, v samotné matici. Určitě mi promineš, bude to znít dost hrubě, ale připadalo by mi nesnesitelně nudné, kdybych nemohla dělat nic jiného, než jen s tebou mluvit. Jak jsem řekla, naše rychlosti zpracování dat se velmi různí. Neurazila ses, že? Doufám, že chápeš, že jsem to nemyslela osobně.“

„Zapomeň na to,“ řekla Kuriová. „Určitě bych si připadala stejně.“

Chodba se rozšířila do dobře vybavené vědecké pracovny, která mohla pocházet z kterékoli doby během posledních pěti šesti staletí. Převládala hnědá barva, spíš barvy zhnědlé věkem – na dřevěných policích na stěnách, na hřbetech prastarých papírových knih, na naleštěném mahagonovém stole a také na zlatohnědém kovu starožitných přístrojů, umístěných na stole pro parádu. Kde nebyly police, stály dřevěné skříně a v nich visely zažloutlé kosti, kostry vesmířanů, které se na první pohled daly splést s fosiliemi dinosaurů nebo vyhynulých nelétavých ptáků, za předpokladu, že divák nevěnoval velkou pozornost kapacitě lebky, prostoru, v němž byl kdysi uvězněn mozek.

Byly tam také ukázky moderních aparatur – skenovací přístroje, progresivní řezné nástroje, police plné eidetických a holografických plátků. V rohu stál netečně poměrně moderní servulus, hlavu mírně skloněnou jako věrný sluha, který si dopřává zaslouženého šlofíka, přestože pořád stojí na nohách.

Okny s vytaženými žaluziemi byl výhled na vyprahlou, větrem bičovanou krajinu se stolovými horami a vratkými skalními formacemi, zalévanou narudlým světlem zapadajícího slunce, které mizelo za rozeklaným horizontem.

A za mahagonovým stolem – zvedl se, sotva vstoupily do místnosti, jako by ho vytrhly ze soustředění – stál Sylveste.

Kuriová mu pohlédla do očí, poprvé mu hleděla do lidských očí. Na chvíli vypadal rozzlobeně, že ho vyrušily, ale jeho výraz rychle změkl a na rtech se mu objevil úsměv.

„Jsem rád, že sis našla čas a navštívila nás,“ řekl Sylveste. „Doufám, že ti Pascale vysvětlila všechno, cos chtěla vědět.“

„Skoro.“ Kuriová se rozhlédla po pracovně a obdivovala, jak vybraně je vytvořena. Byla stejně dobrá jako kterákoli simulace, jakou kdy zažila. A přesto – ta myšlenka byla úchvatná a současně děsivá – každičký objekt v této místnosti byl zformován z jaderné hmoty tak velké hustoty, že i to nejmenší těžítko na stole by kdekoli jinde působilo smrtelnou gravitací, dokonce i přes půlku pracovny. „Ale všechno ne. Jak ses sem dostal ty?“

„Pascale se pravděpodobně zmínila, že je ještě jedna cesta do matice.“ Zvedl ruce. „Prostě jsem ji našel, to je vše. Vstoupil jsem tamtudy.“

„A co se stalo s tvým…“

„S mým skutečným já?“ Náhle se pobaveně usmál, jako by si vzpomněl na soukromý žertík, který byl příliš jemný, takže se nedal nikomu sdělit. „Pochybuji, že přežilo. A je mi to, upřímně řečeno, srdečně jedno. Já jsem teď ten skutečný. Jsem takový, jaký jsem byl odjakživa.“

„K čemu došlo v Kerberu?“

„To je velmi dlouhá historie, Kuriová.“ Ale přesto jí všechno pověděl. Jak pronikl do asteroidu, jak zjistil, že Sadžakiho skafandr je prázdný, a jak to zjištění jen posílilo jeho odhodlání jít dál, a co objevil v poslední dutině. Jak vstoupil do matice – v tomto bodě se jeho vzpomínky oddělily od jeho druhého já. Ale když říkal, že jeho druhé já je mrtvé, znělo to natolik přesvědčivě, až Kuriovou napadlo, jestli neexistuje jiná cesta, jak se to dozvěděl, jako by oba Sylvesty spojovalo jakési tajné pouto až do samého konce.

Vycítila, že některé věci ani Sylveste doopravdy nechápe. Nebyl bohem, alespoň ne déle, než jak dlouho pobyl v bráně. Dospěl k tomuto rozhodnutí později? Přemýšlela o tom. Jestli ho matice simuluje a jestli je v podstatě nekonečná ve své operační kapacitě…, jaká omezení do něj vložila, kromě těch, jež si vědomě zvolil?

Pochopila, že Carine Lefevrová byla udržena naživu částí Záhalu, ale nestalo se to náhodou.

„Soupeřily tam dvě frakce.“ Hrál si s mosazným mikroskopem na stole, natáčel malé zrcátko sem a tam, jako by se snažil zachytit poslední paprsky zapadajícího slunce. „Jedna chtěla použít mne, abych zjistil, zda jsou Zmarové pořád tady, zda stále představují pro Zahalené hrozbu. A pak tam byla druhá frakce, ale nemyslím si, že by jí záleželo na lidstvu víc než té první. Jenom byla opatrnější. Domnívala se, že existuje lepší způsob, než pokoušet zařízení Zmarů, aby zjistila, zda je pořád schopno reakce.“

„Ale co se s námi stane teď? Kdo vlastně vyhrál? Krádce slunce nebo Mademoiselle?“

„Nikdo.“ Sylveste postavil mikroskop na stůl, podstavec podlepený sametem tiše klepl o desku. „Přinejmenším mám takový mimovolný pocit. Byli jsme – já byl velmi blízko tomu, abych to zařízení spustil, málem jsem mu poskytl potřebný impulz, na jehož základě by zalarmovalo ostatní zařízení a rozpoutalo válku proti lidstvu.“ Zasmál se. „Zmínil jsem sice válku, jenže v ní jde o boj dvou znepřátelených stran. Nedomnívám se, že by to tak vypadalo.“

„Víš určitě, že to nedošlo tak daleko?“

„Jenom doufám a modlím se.“ Pokrčil rameny. „Pochopitelně se mohu mýlit. Kdysi jsem tvrdil, že se nikdy nemýlím, ale už jsem se poučil.“

„A co Amaranti, Zahalení?“

„Na to odpoví pouze čas.“

„To je vše?“

„Neznám všechny odpovědi, Kuriová.“ Rozhlédl se po pracovně, jako by odhadoval obsah polic a ujišťoval se, že tam pořád jsou. „Dokonce ani tady ne.“

„Je čas jít,“ řekla Pascale náhle. Objevila se po boku svého manžela se sklenicí nějaké průzračné tekutiny, nejspíš vodky. Postavila sklenici na stůl vedle naleštěné, skvrnitě hnědé lebky.

„Kam?“

„Zpátky do vesmíru, Kuriová. Copak jsi to nechtěla? Určitě nehodláš strávit zbytek věčnosti tady.“

„Nemám kam jít,“ odpověděla Kuriová. „To bys měla vědět, Pascale. Loď je proti nám, pavoučí modul byl rozdrcen, Ilja zahynula –“

„Zvládla to. Nezemřela, když byl člun zničen.“

Takže se zachránila, jenže k čemu jí to bylo? Kuriová se chtěla Pascale vyptávat dál, když si uvědomila, že jí nejspíš řekla pravdu, ať se zdála jakkoli neuvěřitelná. Nezáleželo na tom, že to bylo zbytečné, že se tím vlastně nic nezměnilo.

„Co budete vy dva dělat?“

Sylveste sáhl po sklenici s vodkou a trochu upil. „Ještě jsi to neuhodla? Tato pracovna tu není jen kvůli tobě. My ji také obýváme, až na to, že užíváme simulovanou verzi v matici. A není to jen tato místnost, ale celá základna, stejná jak bývala, jenže teď ji máme jenom pro sebe.“

„To je všechno?“

„Ne tak docela.“

Pascale přistoupila k manželovi, Sylveste jí položil ruku kolem pasu a společně se otočili k oknu, k rudému západu cizího slunce, k vyprahlé krajině Obrody bez života, která se táhla do dálky.

A pak se změnila.

Začalo to na obzoru, vlna proměny se k nim řítila rychlostí přicházejícího dne. Na nebi se objevila oblaka, obloha byla modřejší, přestože slunce stále klesalo k západu. Krajina už nebyla vyprahlá, ale pokrytá bujnou zelení, hotovou zelenou přílivovou vlnou. Viděla jezera a stromy, neznámé stromy, a cesty, které se kroutily mezi domy uspořádanými do vesnic jako vejce v hnízdě, a na obzoru velké město, z jehož středu se vypínala štíhlá věž. Hleděla do dálky, hleděla a hleděla, oněmělá nezměrností celé planety, která se vrátila k životu, a možná ji jen šálil zrak, ale domnívala se, že vidí, jak se mezi domy pohybují Amaranti, rychle jako ptáci, kteří však nikdy neopustí zemi, nikdy se nevznesou do vzduchu.

„Takhle to kdysi bývalo,“ řekla Pascale. „Nebo aspoň z větší části, jak je to uchováno v matici. Žádná archeologická rekonstrukce, Kuriová. Tohle je Obroda, jakou nyní obývají. Byla přivedena k životu pouhou silou vůle těch, kteří přežili. Je tady celá planeta, do nejmenšího detailu.“

Kuriová se rozhlédla po místnosti a pochopila. „Budete ji zkoumat, že?“

„Nejen zkoumat.“ Sylveste se opět napil vodky. „Budeme na ní žít. Dokud nás to neomrzí, což nebude zrovna brzy, jak předpokládám.“

Potom je opustila, nechala je v jejich pracovně, kde pokračovali v hluboké a smysluplné konverzaci, kterou přerušili, aby s ní mohli hovořit.

Vyšla po schodech a znovu vstoupila na povrch Hádá. Kůra stále zářila narudlým ohněm, oživená výpočetními operacemi. Když už zde byla dost dlouho, aby sladila své smysly, uvědomila si, že jí pod nohama něco nepřetržitě hučí, jako by ve sklepě řval titánský motor. Usoudila, že nebude příliš daleko od pravdy. Byl to motor simulace.

Pomyslela na Sylvesta a Pascale, kteří už zahájili další den výzkumů svého báječného nového světa. Od té doby, co je opustila, mohly pro ně minout již celá léta. Příliš na tom nezáleželo. Domnívala se, že se rozhodnou pro smrt teprve tehdy, až nenajdou nic, co by je zaujalo. Což určitě nebude brzy, jak Sylveste řekl.

Zapojila ve skafandru komunikátor.

„Iljo… Slyšíš mě? Kruci, je to hloupé, ale tvrdili mi, že bys pořád mohla být naživu.“ Slyšela však jen praskání. Naděje se zhroutila, rozhlédla se po ožehlé pláni a uvažovala, co má dělat.

Potom se ozvalo: „Kuriová, jsi to ty? Jak se ti podařilo přežít?“

Mluvila podivně. Hlas se zrychloval a zpomaloval, jako by byla opilá, ale na to bylo kolísání příliš pravidelné.

„Ráda bych se tě zeptala na totéž. Naposledy si pamatuju, jak vzala Melancholie zasvé. A co ty? Ještě pořád se flákáš tam venku?“

„Něco lepšího.“ Hlas Voljovové šplhal nahoru a dolů po stupnici. „Jsem na palubě člunu, slyšíš mě? Jsem na palubě člunu!“

„Kruci, jak –“

„Poslala ho Nostalgie.“ Znělo to, jako by Voljovová byla bez sebe nadšením, jako kdyby to nedočkavě potřebovala někomu sdělit. „Myslela jsem, že mě zabije. Čekala jsem na poslední úder. Jenže nepřišel. Místo toho mi loď poslala člun.“

„To nedává smysl. Copak ji neřídí Krádce slunce? Copak se nás pořád nesnaží zlikvidovat…?“

„Ne,“ řekla Voljovová tím dětinsky radostným tónem. „Ne, dokonale to dává smysl. Za předpokladu, že vyšlo to, co jsem udělala, což podle mého mínění muselo –“

„Cos udělala, Iljo?“

„Ohřála jsem kapitána.“

„Cože?“

„Jo. Ohřála jsem ho. Byl to poněkud zoufalý přístup k problému, ale řekla jsem si, že když se jeden parazit snaží získat nad lodí kontrolu, tak nejjistější způsob, jak ho porazit, je vypustit dalšího, ještě silnějšího.“ Voljovová se odmlčela, jako by čekala, až jí Kuriová potvrdí, že to byl opravdu rozumný krok. Když se nic neozvalo, pokračovala: „Bylo to stěží před necelým dnem – víš, co to znamená? Tavomor přeměnil hmotu lodi během několika hodin! Rychlost transformace musela být nepředstavitelná, centimetry za sekundu!“

„A bylo to moudré?“

„Pravděpodobně jsem v životě neudělala větší hloupost, Kuriová. Ale zdá se, že to vyšlo. Když nic jiného, nahradila jsem jednoho megalomana druhým, jenže tenhle, jak se zdá, není tak pevně rozhodnutý nás zničit.“

„Asi to nakonec byl krok správným směrem. Kde jsi teď? Byla ses už podívat na palubě?“

„Na skok. Už celé hodiny tě hledám. Kde k čertu jsi, Kuriová? Nemůžu tě zaměřit.“

„Až se to dozvíš, budeš si přát, abys to radši nevěděla.“

„To se uvidí. Chci tě mít u sebe ve člunu tak rychle, jak je to možné. Nehodlám se vrátit na světlohonec sama, o tom nepochybuj. Nejspíš nebude moc podobný tomu, který si pamatuješ. Můžeš se ke mně dostat nebo ne?“

„Jo, myslím, že jo.“

Kuriová udělala, co jí řekli, že má udělat, chce-li opustit Hádes. Nevypadalo to moc rozumně, ale Pascale rozhodně tvrdila, že je to zpráva pro matici, že ji pochopí a zvedne do vesmíru bublinu s nízkou gravitací, v níž se jako v láhvi dostane do bezpečí.

Rozhodila doširoka paže, jako by měla křídla, jako by mohla létat.

Rudá kůra, proměnlivá a chvějivá, se začala plynule vzdalovat.

TRIFID

Alastair Reynolds

Odhalený vesmír

Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2003 jako svou 552. publikaci, v edici TRIFID svazek 49.

Vydání 1.

Z anglického originálu Revelation Space, vydaného

nakladatelstvím Victor Gollancz, London, v roce 2000,

přeložili Jana a Jan Jam Oščádalovi.

Ilustrace na obálce Jan Patrik Krásný.

Grafická úprava obálky Dagmar Krásná.

Sazba Euroagency. Autorský medailon Martin Šust.

Odpovědný redaktor Helena Šebestová.

Vytiskl EKON, Jihlava.

ISBN 80-7254-430-6

www.triton-books.cz

1,– Kč ve prospěch Akademie SF&F

Doporučená prodejní cena 189,– Kč

(členové SFK TRIFID 139,– Kč)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai