Šerochodec

Kat Richardson

Hodnocení:

**

Harper Blaineová pracuje jako bezvýznamné soukromé očko. Při vyšetřování jednoho banálního případu je surově napadena a útok nepřežije.

Přesněji řečeno, zůstane mrtvá pouhé dvě minuty.

Když se Harper probere v nemocnici, začne se cítit trochu... zvláštně. Vidí věci, které nedokáže popsat jinak než jako podivné: siluety vystupující z šedého mlžného oparu, vyceněné zuby, řvoucí obludy.

Harper ale nepřišla o rozum. Její "smrt" ji přeměnila v Šerochodce. Nyní se dokáže pohybovat mezi naším světem a záhadnou přechodnou zónou, kde se vyskytují děsivé, nevysvětlitelné věci. Tento nový dar (nebo snad prokletí?) ji vtahuje do světa upírů a duchů, magie a čarodějek, nekromantů a artefaktů zla...

Ať se jí to líbí nebo ne.

Kat Richardson v nakladatelství

Šerochodec

Poltergeist *

Underground *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

KAT RICHARDSON

Copyright © 2006 Kathleen Richardson

Translation © Petra Kubašková

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-160-0

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Ellen Williamsovou

PODĚKOVÁNÍ

Napsat a vydat knihu není ani zdaleka práce jednotlivce, jak jsem si vždycky myslela. Tento román mi pomohlo přeměnit v něco víc než jen nápad a stoh papíru hodně lidí.

Nejprve bych chtěla poděkovat manželovi, který mě nepřestal podporovat, povzbuzovat a snášel všechny mé nálady; dává mi skvělé podněty a někdy se třeba jen zasměje u legračních částí. Obvykle. Také přispěl k tomu, co Quinton věděl o tajemné elektronice a počítačových tricích.

Díky patří i mým oddaným prvním čtenářům, Nancy Durhamové a Elisabeth Shipmanové, které se pročítaly dobrodružstvími Harper, když byla ještě objemná a neuspořádaná, přečetly je pak pokaždé, když jsem je ořezala, a nikdy se nepřestaly ptát po další verzi. Též děkuji své sestře Beth a našemu příteli Joe Ochmanovi, který též četl rukopis a udělil mi moudré rady, dodal mi kuráž a od začátku mi pomáhal.

Za mnohé vděčím i Stevovi Mancinovi, který z prvotní verze odstranil nevhodné části, a také Joshuovi Bilmesovi, osobě číslo jedna v JABberwocky Literary Agency, který mi na to kývl. Poučila jsem se, a už nikdy neodevzdám rukopis na laciném papíře. Slibuji.

Taky mám úžasného odpovědného redaktora, Anne Sowardsovou, a pomocného redaktora, Cherilyn Johnsonovou, která mě naučila říkat jen to, co se sluší. Díky ní vypadám mnohem chytřejší, než ve skutečnosti jsem. Pokud se někde objeví chyba, pak za ni mohu já.

Speciální dík patří Tanye Huffové a Charlaine Harrisové za jejich osobní kouzlo a milá slova.

Na poslední chvíli jsem obdržela technickou pomoc od detektiva z policejního oddělení v Seattlu, Nathana Janese. I když se ta speciální informace nestihla dostat do této knihy, přijde na ni řada v dalším díle.

Kromě toho všeho jsou tu ještě spousty příbuzných a přátel, kteří vše sledovali od hrubé myšlenky až na police v knihkupectví, nabízeli mi pomoc, vytrvalost a strpení tím, že mě při různých příležitostech nikdy ničím nepraštili, a věděli, kdy mají odejít a přenechat mě jiným. Je jich příliš mnoho, než abych je všechny vyjmenovala, ale některé z nich vypíchnu, možná zcela nečekaně. Jsou to: Bruce Shipman, Ellen Williamsová, Bo a Sandy Carpenterovi, Sharon Langloisová, Ken George, Jason Wood, Marci Dehnová, Richenda Fairhurstová, Joy Huffinová, Bart a Kris Lawrencovi, Josh Mitchell, Mara Loveová, Alex Pearson, Jacque Knight, Jay Menzo, Mike a Chris Uvyekovi, Jessica Branom-Zwicková, Mel Shipman, Pamela Haleová, Dan Sabath, Glenn Walker, Julie Albrightová, Becca Hildebrandtová, Heather Stewardová, Melissa Wadsworthová, Laura Friendová, Rey a Karen Solisovi, John Barber, Misty Taliaferrová, Olwen Palm, Stephanie Lawyerová a Frank White.

Také musím zmínit virtuální komunity, které se musely po celou dobu vypořádávat s mými nesmysly: rec.arts.mystery newsgroup, TTLG.com forums a také Seattle WriterGrrls. Speciální dík si zaslouží Jon a Ruth a další lidé z časopisu CrimeSpree Magazíne, a také autoři: Jane Haddamová, Barry Eisler, Robert Sawyer, Louise Marleyová, John Henry, Donna Andrewsová, Brandon Sanderson, Mike Moscoe, Lawrence Watt-Evans, Kurt Busiek, Richard K. Morgan, Keith Snyder, Katy Mungerová, Lise McClendonová, Monette Draperová, Karen Irvingová, Mary Keenanová a Joe Konrath. Děkuji za jejich profesionální rady a moudrá slova.

A kdyby tu byli s námi, poslední poděkování by náleželo Richardovi Dennisi Huffinovi, Leile Jane Phelpsové a Andrewovi „Štístkovi“ McKenziemu, kteří nás opustili příliš brzy.

Jsem opravdu moc vděčná za tu spoustu pomoci a přátelství, které mi poskytli všichni tito lidé, a také ti, na něž jsem možná zapomněla. Všichni přispěli nějakým způsobem ke zrodu této knihy, a pokud v ní najdete chyby, jsou výhradně a jen moje.

1. KAPITOLA

Když mě ten chlap praštil, překvapilo mě to. Většina lidí se tak nerozzuří, když je někdo přistihne při malém podvodu. Čekala bych rozpačitou omluvu a rychle vypsaný šek jako satisfakci pro mou klientku – jeho nevlastní dceru. Ale místo toho se chlap nahnul přes stůl a ze strany mě udeřil pěstí do hlavy; bylo to jako rána kladivem.

Sletěla jsem ze židle a v uších mi hučelo. Sáhla jsem pro kabelku, ale oběhl stůl rychleji, než jsem stihla nahmatat zbraň. Klesla jsem na kolena a snažila se ho strefit pod pas.

Uskočil a dal mi další ránu pěstí do zátylku. Pak kopanec do žeber. Hlesla jsem, jak mi vyrazil dech, a modlila se za všetečné sousedy nebo papírové zdi. Chystal se mě znovu kopnout. Stočila jsem se a podrazila jeho zvednutou nohu… načež mu obě nohy podjely.

Jako raněné zvíře jsem se hrabala ke dveřím. Měla jsem pocit, že se můj hrudník rozpadá na kusy.

Najednou mi to trhlo hlavou dozadu, jak mě chňapl za dlouhý culík. Vykopla jsem za sebe. Patou jsem trefila něco měkkého, ale ne to, v co jsem doufala.

„Zatraceně!“ Praštil mou hlavou o zárubeň dveří. Zdálo se mi, že jsem právě přišla o polovinu lebky.

Všechno mě bolelo. Obtočila jsem se těsně kolem jeho těla, abych se o něj mohla zapřít. Příšerný tah mi rval vlasy z hlavy. Jednou rukou jsem mu praštila hlavou o zeď a kopla ho kolenem do rozkroku. Zasípal a pustil mé vlasy. Vyprostila jsem se a celá pokroucená vyklopýtala dveřmi na chodbu. Přivolala jsem výtah a přitom jsem šátrala po zbrani.

Všechno bylo špatně: nohy jsem měla jako hadrová panenka; pokaždé, když jsem nahmátla pistoli, vyklouzla mi; nemohla jsem popadnout dech a hrudník mi spalovala palčivá bolest. Slyšela jsem jen hukot a šumění krve v uších.

S námahou jsem otevřela kovové dveře starobylého výtahu a vpotácela jsem se dovnitř. Zastavilo mě další škubnutí za vlasy. Pokusila jsem se otočit a vystřelit po tom bastardovi, ale podlomily se mi nohy. Zbraň mi vyklouzla z ruky a sjela po podlaze do rohu výtahu.

Chlap chytil vnější dveře výtahu; pořád mě držel za vlasy. Vytáhla jsem z kapsy džínů starý švýcarský armádní nůž. Vtom mi přibouchl krk do dveří. Vypadalo to, že mi chce snad urazit hlavu. Svíjela jsem se a snažila se mu vysmeknout. Dveře mě udeřily do spánku. Cítila jsem, jak mi po tváři stéká pramínek teplé krve.

Můj zrak se zúžil do tmavého, krvavého tunelu.

A zase ty dveře: prásk! Z výtahu se neustále ozýval drkotavý zvuk a vnitřní dveře se mě snažily přiskřípnout. Otevřela jsem kapesní nůž a vrazila velkou čepel do ruky, která svírala mé vlasy. Vyjekl a pustil mě.

Hlavou jsem žuchla na podlahu výtahu, stihla jsem se odkutálet a o pár čísel se vyhnout zavírajícím se dveřím. Slyšela jsem ho, jak lomcuje mřížemi a chrlí vodopád sprostých nadávek, když se výtah se mnou rozjel dolů. Něco mě pořád drželo za vlasy, ale neměla jsem sílu se tím zabývat. Chtělo se mi jen padnout a omdlít, ztratit vědomí. Pak ale to něco začalo tahat mou hlavu nahoru.

Moje vlasy zůstaly skřípnuté ve dveřích, a jak výtah sjížděl do přízemí, zvedalo mě to! Představa, že budu viset za vlasy, mě dostatečně zburcovala, abych zase vstala. Před očima jsem měla již jen vzdálený, matně zářící bod, který plul v tmavě rudém moři. Začala jsem řezat svůj dlouhý culík, přestože mé ruce již slábly. Když jsem nedávno dávala nabrousit nůžky, měla jsem dát nabrousit i nůž! Zapírala jsem se vší silou o stěnu výtahu a pižlala vlasy, které padaly v dlouhých hnědých pramenech kolem mé tváře. Kabina klesala. Už jsem stála na špičkách, když spadl poslední pramen. Točila se mi hlava, chtělo se mi zvracet; sesunula jsem se na podlahu výtahu, a když se dveře otevřely, z posledních sil jsem se vysoukala ven.

Dál si pamatuju jen útržky: křik lidí, něčí boty, bolest v rukou a nohou, někdo mi něčím mává před víčky, muž s přízvukem, v hlavě tlukot tisíce kovadlinek, pocit jako na kolotoči. Myslím, že jsem zvracela. Pak jsem usnula.

To bylo prvního dubna…

O pár dní později jsem se probudila v nemocnici, a podle toho, jak mi bylo děsně zle, jsem usoudila, že asi zůstanu naživu.

Teď už uplynuly týdny, bolest odeznívala, modřiny, odřeniny a tržné rány pomalu mizely, ale rány do hlavy, které jsem utržila, se stále ještě ozývaly. Poté co jsem odešla z nemocnice, zmocňovaly se mě divné pocity; měla jsem menší či větší potíže se svými smysly – každopádně to byly obtíže tak nápadné, že mě přiměly vrátit se do nemocnice.

Doktora Skellehera jsem neznala. Když jsem dorazila na pohotovost, měl službu jen on sám. Táhlo mu na třicet a očividně potřeboval kávu. Na hlavě mu sedělo nízké vrabčí hnízdo – což jsem připisovala spíš nedostatku vkusu než pokusu o módní výstřelek – a pod očima měl tmavé váčky, tedy spíš cosi jako pytle na brambory. Oblečení pod bílým pláštěm vypadalo solidně. Vzadu nad límcem byl vidět úzký kožený řemínek, který opět mizel pod rozhalenkou jeho bavlněné košile.

Když jsem mu vyprávěla o svých potížích, vše se mi znovu rychle odvíjelo před očima jako film.

Některé obrazy vystupovaly jakoby z mlhy nebo impresionistického obrazu – jako když se díváte do zrcadla v koupelně plné páry. V nemocničním pokoji jsem nikdy nemohla s jistotou říci, kdy tam lidé doopravdy byli. Zdálo se, že proplouvají tam a zase zpět, měnili podoby. Můj sluch se choval nepředvídatelně, chvílemi jsem vnímala bzukot, mumlání, klokotání vody a také zvuky podobné šustění vaty v uších. Řekli mi, že to je normální u pacientů s otřesem mozku a že se to spraví. Ale… některé z příznaků se zhoršovaly.

Například mě dost znepokojilo, když jsem propadla nemocniční postelí.

Z postele jsem se nedostala bez pomoci sestry nebo doktora. Myslete si o mně, že jsem problémový pacient, ale odmítala jsem vykonávat potřebu do bažanta; rozhodla jsem se používat toaletu jako důstojný člověk. Tahle fáze ještě ušla, i když to nebyl zrovna taneček s Fredem Astairem; ale dostat se zpět do postele bylo horší.

Když jsem vycházela z koupelny, dělalo se mi zle. Světlo v místnosti trochu pohaslo, postel se zdála být najednou strašně daleko, někde hluboko za zamlženým zrcadlem. Tápala jsem k posteli, cloumala mnou zimnice, poléval mě pot, žaludek se mi houpal; z mlhy mi před očima vystupovaly výjevy jako z pitev a vražd. Vnořila jsem se do chladné páry, když výjevy začaly přecházet ze šedé do kouřové a téměř černaly. Postel mezi tím vším neurčitě prosvítala jako pastelový mihotavý kvádr. Nejdřív jsem se jí dotkla holení, chytila jsem se za ocelové kování a přitáhla se za ně. Na okamžik jsem spočinula na studené vlhké matraci jako leklá ryba a oddychovala jsem. Pak se postel najednou posunula a já propadla skrz.

V tu chvíli se světla v místnosti rozjasnila a vše opět nabylo zřetelných obrysů. Sestra vešla zrovna ve chvíli, kdy jsem dopadla na podlahu. Pochopitelně mi vynadala. Pak zavolala zřízence, aby mě zdvihl a uložil zpět do mé vlastní postele, která byla o dobré čtyři stopy dál.

Zvláštní, předtím mi připadalo, že v pokoji byly tři postele, ale sestra řekla, že v téhle místnosti nejsou tři postele od šedesátých let, kdy proběhla přestavba.

A příhoda z předešlého rána byla už opravdu ta poslední kapka.

*

Moje tvář v zrcadle vypadala stále děsivě. Kolem levého oka se rozlévala fialová modřina, která vybíhala směrem ke kořenu nosu, opisovala linii obočí a znovu stékala přes lícní kost a spodní čelist až do strašidelného zelenofialového obojku. Spodní ret a ucho jsem měla ještě potrhané a oteklé. Všechny modřiny a otoky zhyzdily mou tvář natolik, že připomínala opuchlý škleb z batikované látky. Vše, co jsem zepředu viděla ze svých vlasů, bylo dole roztřepené jako starý slaměný smeták. Většina z toho ale ještě sahala po ramena.

Jenže potřebovala jsem se vrátit do práce, musela jsem zaplatit účet za pobyt v nemocnici a také mě čekala schůzka. A tak jsem se uvolila k denním lázním – což byla kombinace salonu a mučírny – a doufala jsem, že mě tamní personál dá do kupy a vrátí mi lidskou podobu, abych už nevypadala jako Frankensteinovo monstrum po velkém flámu.

V županu, pantoflích a s ručníkem na hlavě jsem ťapkala k místnosti s párou, kam mě na patnáct minut uložili, abych se prý uvolnila a roztáhly se mi póry. Snažila jsem se klidně sedět a relaxovat, ale v hlavě mi bzučel roj včel.

Položila jsem si ruce na spánky, křečovitě jsem tiskla oční víčka k sobě a snažila se pomalu zhluboka dýchat, ale pach kouře mě přinutil otevřít oči. Pára kolem mě se začala vinout a stáčet do tvaru čínského draka a jeho obrys tvořil mlhavou bránu.

Rozhlížela jsem se vyjeveně kolem sebe, ale nebyl tu nikdo, kdo by mi řekl, že je to jen světelný klam. Tenká průsvitná pára mě hřála na kůži, ale mlha u brány byla hustá a tmavá jako kouř a ledově studená.

Z nitra brány probleskovalo bledé světélko, tepalo a rozrůstalo se v pulzující sloup tekutého světla. Obracel se mi žaludek, v útrobách jsem cítila nutkání zvracet. Zápach kouře se měnil v pach rozkládajících se těl a zatuchlé vody.

Vztáhla jsem ruku, ale pak jsem ucukla zpět. Ať se ten svíjející se mrak vzal odkudkoli, nechtěla jsem se ho dotknout. Skrčila jsem se na lavici a bušila hlavou o zeď, jak se kolem mě rozlézala nemyslitelná hrůza.

Prsa mi sevřela náhlá úzkost, dech se úžil a vázl v hrdle. Určitě jsem vykřikla: „Ne!“ Objevil se úzký pruh záře a proťal mlžnou bránu. Trhla jsem hlavou do míst, odkud přicházelo světlo. Jedna z elegantních zaměstnankyň lázní nakukovala dovnitř ze skutečných dveří.

Zeptala se, jestli jsem v pořádku.

Zalapala jsem po dechu a rozhlédla se. Jen pára, obyčejná pára, která voněla čerstvou vodou a borovým dřevem z lavic. Žádný sloup světla. Žádný kouřový drak ani smrtelný puch.

Odpověděla jsem, že je mi dobře, jen jsem usnula. Ale mráz mi běhal po zádech.

Byla jsem pevně odhodlaná okamžitě utéct.

*

Odmlčela jsem se, abych se trochu sebrala a mohla pokračovat. Zasmušile jsem pohlédla na doktora, který jen zdvihl obočí a čekal.

Začala jsem s poslední příhodou. „Dnes ráno jsem si chtěla jít zaběhat, ale vydržela jsem běžet jen pár sekund. Mám závratě, cítím a slyším různé věci… ty mlhavé vidiny… Pořád vidím kolem sebe oči, stíny, neuvěřitelné věci…“ dodala jsem slabým hlasem. „Ani nemůžu spát. Ale zítra mám schůzku s klienty a potřebuju se vrátit do práce. Tvrdili mi, že touhle dobou už budu schopná pracovat, ale buď nejsem natolik vyléčená, jak se doktor domníval, nebo ty prášky u mě vyvolávají halucinace.“

Skelleher se zamračil. Už mi stihl píchnout injekci a začal nade mnou rutinním způsobem manipulovat s prudkým světlem a kovovými nástroji. „Není to těmi prášky. A vaše tělesné funkce se zdají být naprosto v pořádku. Nic nenaznačuje, že bych měl nějak měnit závěry předchozího lékaře – kromě mého osobního přesvědčení, že čím méně zásahů, tím lépe. Pevně věřím, že je nejlepší nechat tělo a mysl, aby si poradily samy.“ Podíval se znovu na mé záznamy a ztichl.

Po chvilce opět vzhlédl. „Podívejte, vím, že tohle člověku nahání strach. Úrazy hlavy jsou záhadné a nepředvídatelné. Mozek je úžasná věc a my se o něm dovídáme každý den něco nového, ale stále nevíme vše. A to, čemu říkáme mysl, je neprobádaná oblast. Existuje spousta věcí, kterým západní medicína nemůže přijít na chuť: celá otázka života a smrti, fyzický a psychický vliv smrti na vědomí – metafyzika – v tom pořád tápeme.“

Obrat v naší konverzaci mě vylekal. „Promiňte, řekl jste, že jsem… zemřela?“

„Copak oni vám nic neřekli?“ pohlédl na mě s pokřiveným úsměvem.

„Ne.“

Zavrtěl hlavou. „Panebože… pak se nedivím, že jste zmatená. Na tenhle typ problémů existuje odborná pomoc. Předpokládám, že na to zapomněli, věci s policií a tak… Už je beztak trochu pozdě na to, abych vám to nějak šetrně sdělil, takže dostanete stručnou verzi. Podle záznamů jste v době, kdy dorazil lékařský tým z První lékařské, byla mrtvá přibližně dvě minuty. Přivedli vás zpět k životu, stabilizovali a odvezli do nemocnice. Nic dalšího se nedělo. Tohle se u zranění hlavy stává. Některým lidem dělá potíže znovu se srovnat, někteří mají divné zážitky, ale to se dostáváme na tenký led záhadné oblasti, od níž se klasická medicína distancuje. Mohu vám nabídnout psychologické poradenství, pokud máte zájem…“

Až příliš rychle jsem zavrtěla hlavou, cítila jsem se přihlouple. Trhla jsem sebou.

Skelleher opět svraštil čelo. „Šla byste se mnou na chvíli do mé kanceláře?“

Pokrčila jsem rameny a následovala ho z vyšetřovny do mrňavé kanceláře, v níž byl nacpaný stůl a dvě židle. Nabídl mi, že mohu nechat otevřené dveře, pokud chci. Zavřela jsem a posadila se.

Zapřel se do opěradla a chvíli si mnul spodní ret, pak zdvihl oči zpět ke mně. Zhluboka se nadechl a naklonil se zase dopředu. „Jako lékař se teď pouštím na tenký led, protože tahle záležitost přesahuje oblast medicíny. Mám přátele, kteří zažili podobné věci jako vy, a možná to bude znít neprofesionálně, ale mohlo by pro vás být prospěšné, kdybyste si s nimi promluvila. Ben a Mara Danzigerovi. Jsou to přátelé, nikoli pacienti. Bena znám i profesně, je to fajn chlap, i když některé jeho názory mohou znít trochu jako z jiné dimenze. Když už nic jiného, aspoň vám může říct, jestli se vám to skutečně děje, nebo to spíš vyžaduje odbornou pomoc.“ Vytáhl ze zásuvky navštívenku a podal mi ji.

„Neposíláte mě, doufám, k psychiatrovi,“ otázala jsem se nedůvěřivě.

„Ne,“ zasmál se. „Myslím, že zažíváte něco, s čím většina lidí nepřijde do styku. Nic špatného, jen zkrátka z obtížně vysvětlitelného konce toho, co je probádané. V souladu s mým přesvědčením, že lepší je nenásilný postup, vám chci nechat čas, abyste se sama rozhodla. Pokud si promluvíte s Benem a Marou a usoudíte, že jsme všichni tři cvoci, rád vám doporučím psychologa, poradce nebo i změnu medikace, pokud bude libo.“

Podívala jsem se na něj úkosem.

Jeho úsměv vyčerpaně povadl. „Nemyslím, že je s vaší léčbou nebo medikamenty něco v nepořádku. Upřímně řečeno, myslím si, že byste se obešla i bez nich. Nemůžu pro vás udělat nic víc než navrhnout řešení a říct vám, abyste určitě šla na kontrolní vyšetření. Ať už vám potíže působí cokoli, zdá se to být mimo dosah mých kompetencí.“

Nedůvěřivě jsem si vzala navštívenku a strčila ji do tašky. Sledoval mě, jak vstávám a házím si tašku přes rameno.

„Asi byste si měla pořídit raději batoh, když toho s sebou nosíte tolik,“ podotkl. „Takový náklad vám může poškodit páteř, pokud ho máte na jednom rameni.“

„Nemám ráda batohy. Nevypadají moc elegantně a těžko se do nich dostává, když pospícháte.“

Skelleher pokrčil rameny. „To záleží na vás. Ale pečujte o sebe, ano? Zkuste spát, jezte hodně červeného masa na zlepšení krevního obrazu. Na oči si přikládejte vlhké čajové sáčky, aby zmizely modřiny. Pravidelně se protahujte a cvičte. Rychleji se uzdravíte a budete se cítit líp. A pokud nastanou další potíže, zavolejte mi.“

Řekla jsem, že to udělám, a když jsem odcházela, věnoval mi další pokřivený, unavený úsměv.

Mrtvá. Když nepočítám pár pohřbů v rodině, povinný právní kurz a několik mrtvých těl z případů, které se vymkly kontrole, co jsem vlastně věděla o smrti? Těla jsou jen prázdné schránky, nikoli skutečná podstata smrti. Nikdy jsem neviděla nikoho umírat, neocitla jsem se tváří v tvář smrti – kromě chvíle ve výtahu, kdy to vypadalo jako vítaná forma odpočinku. Chtělo se mi nějakou dobu sedět a přemýšlet o tom, ale neudělala jsem to.

Odsunula jsem to někam dozadu do mozku a má mysl kolem toho bzučela jako včela v rododendronu. Mrtvá.

2. KAPITOLA

Po podlaze se plazil závoj šedé mlhy, rozléval se a shlukoval se podél stěn. Ve spirálách z něj začaly vystupovat zářivé chomáče a zhušťovaly se. Vytvořily bránu a v ní dveře, jež žhnuly jasnou září. Můj pohled se zastřel jako zrnící televizní obrazovka. Zmocnila se mě závrať.

Ve dveřích zuřila nekonečná bílá vánice, v níž se míhaly sotva znatelné tvary a pohybovalo se světlo. Šířil se odtamtud chlad a mrtvolný puch. Klesla jsem na kolena a lapala po dechu. Mlha lačně probublávala ven; mumlala, šeptala, sápala se po mně. Když jsem se probrala, srdce mi bilo jako o závod.

Celá roztřesená jsem se kradla po bytě, chvatně jsem otvírala skříňky a šatníky, jestli se z nich nevyvalí mlha. Moje fretka mě při tom pozorovala z bezpečí své klece. Nic neobvyklého jsem nenašla. Hučelo mi v hlavě, jak jsem rychle vstala, a před očima jsem měla černé tečky. Zase jsem si lehla, ale už se mi nepodařilo usnout.

Nakonec jsem to vzdala a začala neohrabaně vykonávat obvyklé ranní činnosti. Sluneční paprsky se prodíraly oparem, který se vznášel nad Seattlem. Vykoukla jsem z balkonu, ale odradila mě představa dalšího děsivého běhu mlhou.

Dala jsem si sprchu, podívala se do zrcadla a s bušícím srdcem z něj začala otírat páru. Ať se skřítci ze salonu krásy snažili sebevíc, pořád jsem vypadala zuboženě a otlaky od polštáře a ranní opuchlost mi na kráse zrovna nepřidaly.

Chaos – moje fretka – ten den řádila jako pominutá: pomačkala mi kostým, ve kterém se snažím dělat dojem na klienty, kradla mi boty, punčochy, bižuterii. Když jsem jí to chtěla vzít, vztekle po mně prskala. Nakonec jsem ji nacpala zpátky do klece. Zírala na mě, jak si zastrkuju pistoli do pouzdra vzadu na bedrech a zakrývám vše sakem, které se mi jakž takž hodilo k sukni. Už se nenechám nikým zaskočit jako minule.

Před sedmou jsem seděla v kanceláři se šálkem kávy v ruce. Začala jsem dohánět, co jsem zameškala, a připravovala si podklady pro schůzku, kterou jsem měla domluvenou na devátou hodinu.

Vzkazy na záznamníku jsem vyzvedla hned ten den, kdy mě pustili ze špitálu. Většinou to byly starší záležitosti nebo jen šum, ale dva z nich se rýsovaly jako práce.

Na prvním se ozval muž s přízvukem. Měl špatné spojení. „Slečno Blaineová, tady Grigorij Sergejev. Vyhledal jsem si na vás kontakt, protože bych chtěl získat zpět rodinné dědictví. Musím ještě zavolat. Nemohu vám teď na sebe dát žádné telefonní číslo.“

Udělala jsem si poznámku, ale žádný další hovor od něj jsem nenašla.

Na druhém hovořila žena: distingovaně, vyzrálým, usedlým hlasem dámy ze staré školy: „Slečno Blaineová, mé jméno je Colleen Shadleyová. Pohřešuji syna. Policie se chovala velmi vstřícně, ale nepomohla. Navrhli mi, abych si najala soukromého detektiva, a Nan Groverová doporučila vás. Prosím, zavolejte mi co nejdříve.“

Zavolala jsem a dohodly jsme se, že se na to podívám. Bývalo by se mi to hodilo o něco později, ale paní Shadleyová striktně určila čas a místo schůzky. Děkovala jsem nebesům za hrnek kávy. V půl deváté jsem vypnula počítač a zamkla kancelář.

Ranní mlha ještě příliš neopadla. Když jsem kráčela na autobusovou zastávku, náměstí Pioneer Square připomínalo akvarelovou malbu. Nemělo smysl vytahovat rovera, zbytečně bych zaplatila za parkování o šest bloků vedle.

Když jsem procházela parkem, ze zapadlé uličky ke mně vrávoral muž. Byl zamotaný v několika vrstvách otrhaných hadrů a cáry se mu vlnily kolem těla, jak se potácel v mlze, která nás obklopovala.

Když se blížil, mumlal: „Vidíš? Vidíš?“ Rozhazoval rukama, v jedné jako by něco svíral, a gestikuloval jako průvodce v cestovce.

Byl cítit zatuchlou špínou. Přidala jsem do kroku a mžourala do žlutavé mlhy.

Náhle vymrštil ruku a popadl mě za paži. Přitáhl si mě a dal svůj obličej těsně k mému: „Mrtvá dámo? Hej, dámo, jsi mrtvá? Vidíš je, jo? Vidíš?“ Mával přede mnou rukou, svíral a otvíral dlaň a pokřikoval: „Koukni! Vidíš to? Hej? Nevidíš?“

Vyprostila jsem paži z jeho sevření a druhou rukou ho odstrčila. Jeho oblečení bylo na dotyk teplé a poddajné, měkké jako kožešina; klopýtl dozadu a já jsem rychle získala náskok několika kroků.

Zkoušela jsem nevnímat puch a řekla jsem: „Měl byste se držet zpátky!“

Poodstoupil o další krok zpět a brblal: „Tak nevidíš? Ne?“ Pak zaskučel.

Udělala jsem pohyb dopředu, jako že se chystám k útoku a metala kolem sebe vražedné pohledy.

Vrhl se na mě a opět po mně zkusil chňapnout. Vykřikla jsem a švihla rukou těsně nad jeho uchem.

Vyjekl, otočil se, vyřítil se do uličky a rychle mizel v cárech mlhy, která za ním tvořila chuchvalce.

Oddechla jsem si, oklepala se z úleku a pospíchala jsem na autobus.

*

Přišla jsem stylově o pět minut pozdě. Velmi nerada působím stylově.

Colleen Shadleyová vybrala okázalou klubovou kavárnu, jejíž interiér byl vyvedený v třešňovém dřevě a tmavozelené kůži. Ve velkých křeslech u nablýskaných stolečků sedělo povícero skupinek dobře oblečených mužů a žen, kteří vedli polohlasné, nejspíš obchodní hovory.

V pravém zadním rohu jsem zahlédla osamělou dámu a zamířila jsem k ní. Překotně listovala v prestižním vinařském časopisu Wine Spectator a příliš si nevšímala svého šálku kávy.

Medově plavé vlasy měla upravené do krátkého hladkého mikáda, konečky lehce natočené nahoru. Černé hedvábné šaty ve stylu Audrey Hepburnové na ní působily spíš jako brnění. U nohou měla aktovku z hladké kůže.

Zastavila jsem se před ní: „Paní Shadleyová?“

Zvedla ke mně oči. Byly fialkové.

„A vy jste slečna Blaineová. Posaďte se, prosím. A říkejte mi Colleen.“ Pokynula k židli po svém boku a měřila si mě zkoumavým pohledem. Čekala jsem, že budu ohodnocena dle míry elegance, s jakou se snáším z vertikální polohy do polohy vsedě. „Představovala jsem si vás jinak. Ale Nan vás vřele doporučovala.“

Nanette Groverová při hodnocení obvykle neplýtvá slovy. Za ty dva roky, během nichž jsem se jí starala o právní podklady, jsem od ní slyšela maximálně: „Tohle je dobré.“ Zajímalo by mě, co o mně mohla říkat.

Colleen pokračovala: „Kde jste přišla k tomu monoklu?“

„Komplikace při případu, který už je uzavřen. Mohu doporučit méně omšelého detektiva, pokud vás to znepokojuje.“ Připouštím, že moje nabídka zněla trochu toporně.

Usmála se: „To nebude nutné.“ Pak pokynula rukou nad mou hlavou.

Vytáhla jsem z kabelky pero a zápisník. „Takže si zrekapitulujeme, o čem jsme mluvily po telefonu. Váš syn Cameron studuje na univerzitě ve Washingtonu. Nedávno zmizel, nedochází na přednášky, neplatí účty, ačkoli jeho karta vykazuje pravidelné používání v oblasti Seattlu. Nechala jste ho zapsat na seznam pohřešovaných osob na policejním oddělení v Seattlu, ale nic si od toho neslibujete.“

Přikývla. „Velmi výstižné. Máme společný účet, na který každé dva týdny vkládám hotovost na pokrytí jeho nákladů. Netušila jsem, že se něco děje, dokud mi nezavolal jeho domácí. Cameron nezaplatil svou část nájmu za jeden měsíc, a protože jsem pod nájemní smlouvou podepsaná též, domácí mě kontaktoval. Když jsem volala Cameronovu spolubydlícímu, řekl mi, že už Camerona neviděl víc jak šest týdnů. Také řekl, že když s ním mluvil naposledy, byl nemocný.

Pamatuji si, že Cam vypadal dost pobledle a říkal, že má chřipku, když jsme se naposled viděli. To bylo tak před šesti týdny.“

Její výklad přerušila předem objednaná káva, kterou právě přinesli.

„Podle Richarda – jeho spolubydlícího – tam Cameron nechal většinu svých věcí, takže to nevypadalo, že by se někam chystal na delší dobu. Nemluvila jsem s Richardem osobně, ačkoli teď si myslím, že jsem to měla udělat. Pořád jsem věřila, že to byl jen nějaký úlet a Cameron se jednoho dne objeví. Pak jsem dostala poslední výpis z banky. Na žádné účty nebyly vypsány šeky a veškeré transakce tvořily výběry z bankomatu v Seattlu.“

„Tohle je u něj běžné?“

„Ne. Vypisuje šeky téměř na vše: účty, nákupy, oblečení a tak dál. Hotovost si vybírá jen na zábavu.“

„Společný účet je trochu neobvyklý pro dítě, kterému je víc než čtrnáct, patnáct.“

Mávla rukou: „Takhle to bylo ustanoveno před dlouhou dobou. Když můj muž zemřel, zařídili jsme pro Camerona velký svěřenecký fond, dokud nezíská vysokoškolský titul. Jsem vykonavatelkou poslední vůle a bylo jednodušší založit společný účet, na který budou chodit peníze na jeho výdaje, než samostatný účet. Když byl o něco starší, rozhodl se nechat si starý účet a nový nezřizovat. Stále si schovávám výpisy – kvůli daním.“

Svraštila čelo a její drahá make-upová maska se zmuchlala jako silný list papíru. „Ale teď to vypadá, že odešel ze školy. Jako vykonavatelka poslední vůle musím zjistit, zda skutečně hodlá nechat školy a vzdát se peněz, nebo si jen dává pauzu, čímž by se pozastavily platby. Samozřejmě jako jeho matka potřebuji zjistit i to, co se mu stalo. Tohle… mu není podobné.“

Usrkla jsem si kávy a troufla si být nezdvořilá: „O kolik peněz jde v tom svěřeneckém fondu?“

Nenechala se zaskočit: „O necelé dva miliony dolarů.“

„To je pořádné jmění.“

Pokrčila rameny: „Daniel a já jsme si chtěli být jisti, že o naše děti bude postaráno, ať se s námi stane cokoli.“

„Co se s tím majetkem bude dít teď?“

„Pokud se Cameron vrátí a dokončí studium, dostane pevně stanovené procento z majetku, aby měl něco do začátku, až dostuduje. Zbytek bude rozdělen mezi seznam osob a charitativních organizací. Pokud se do školy nevrátí, nedostane nic a celý majetek se rozdělí.“

„Mezi koho?“

„No, mezi mě, naši dceru Sarah, a dál pak Danielovy obchodní partnery, Danovy dva bratry a seznam charitativních organizací.“ Nervózně si poposedla a kousla se do rtu.

Pouze jsem přikývla a zapsala si to. „Pojďme zpět k výpisu z banky,“ navrhla jsem. „Znáte časy, data nebo místa jakékoli z těch transakcí, nebo výši vybraných částek?“

Zatvářila se polekaně: „Zapomněla jsem ten výpis vzít s sebou.“

Nepřipadala mi jako roztržitý a zapomnětlivý typ. Vsadila bych se, že je prezidentkou nebo pokladníkem tří ze čtyř charitativních výborů ve městě. Zachvění jejích rtů a náhlý stín vrásek kolem úst prozradily nečekanou úzkost, která ale zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Pokračovala jsem: „Jaké je celé jméno vašeho syna, Colleen?“

„Andrew Cameron Shadley. Dává přednost prostřednímu jménu.“ Sáhla do kufříku a vytáhla velkou hnědou obálku: „Přinesla jsem nějaké fotky a seznam přátel i příbuzných, kteří by vám mohli pomoci.“

Vzala jsem si obálku a vyndala z ní dvě fotky a popsaný drahý kancelářský papír – ten silný, velmi kvalitní, za nějž zaplatíte čtyřicet dolarů za krabici. Jedna z fotek byla z počítače, druhá standardní fotografie.

Portrét ukazoval oslnivého andílka v černém svetru s kulatým výstřihem – připomínal bytost z prerafaelitského (Prerafaelité – skupina anglických malířů a básníků působících v 19. století. Látku a náměty čerpali z umění a ideí středověku. Zabývali se věčnými otázkami života, lásky, proradnosti a smrti. Chtěli do umění navrátit vážnost (pozn. překl.).) obrazu. Kdyby si trochu zkrátil dlouhé, zlatě plavé vlasy, stočily by se do prstýnků, jaké měla Shirley Templeová. Fialkové oči, orámované hustými tmavě zlatými řasami, připomínaly oči jeho matky. Nebýt světlého chmýří pod nosem, člověk by si ho spletl s dívkou.

Colleen ukázala na portrét: „Obrázek byl pořízen krátce po jeho maturitě. Od té doby trochu zhubl a ten strašný knír mu nakonec dorostl.“ Vzdychla si. „Jako dítě byl rozkošný, ale to víte, vadilo mu to.“ Což jsem chápala. „Druhý obrázek je z minulých Vánoc. Takhle vypadal, když jsem ho viděla naposledy.“

Na snímku stál Cameron s dívkou u krbu ozdobeného cypřišovou girlandou a červenými a zelenými mašlemi. Byl hubenější, buclaté andílkovské tvářičky byly ty tam; světlý měkký knír mu téměř zakrýval ústa. Dlouhé vlasy měl sepnuté dozadu. Jeho úsměv mnoho neprozrazoval. Dívka vypadala přibližně stejně stará, ale očividně mrzutá z toho, že se musí fotit. Její vlasy byly černé jako noc, ale z tak malého obrázku se nedalo poznat, zda je to barva na vlasy, nebo její přirozená. Pěstovala si gotický vzhled upírky. Uprostřed vánoční atmosféry vypadala jako čarodějnice, kterou tam někdo zapomněl při Halloweenu.

„To je Cameronova přítelkyně?“ zeptala jsem se.

„Ne, ne, to je Sarah. Má dcera.“ Trochu sevřela rty, pak zvedla šálek a upila z něj.

„Mohla by Sarah vědět, kde Cameron je?“

„To bohužel nevím. Nemluvíme spolu. Její adresa je na seznamu. Možná u ní uspějete lépe než já.“

Udělala jsem si speciální poznámku, zatímco jsem usrkávala kávu a projížděla seznam. Byl krátký. Ke každému jménu byla připojena poznámka „přítel“ nebo „příbuzný“, a za ní kontaktní informace; ovšem kromě Sarah – u jejího jména byla jen adresa.

„Kéž byste toho měla k ruce víc,“ řekla Colleen. „Cameron se s námi doma už moc nebavil. Vždy byl velmi nezávislý, ale nikdy nedbalý. Když se přestal ozývat, domnívala jsem se, že má moc práce s novými projekty a studiem. Ale když se neukázal ani na své narozeniny, začala jsem si dělat starosti. On vždycky zavolá. Netrhá rodinu, je to dobrý syn.“

Její tón prozrazoval, že někdo jiný není dobrá dcera.

„Kolik je Cameronovi?“

„Sedmého března mu bylo jednadvacet.“

„A jak dlouho studoval na washingtonské univerzitě?“

„Tři roky. Ale potrvá déle než čtyři roky, než si dodělá titul.“

„Opravdu? Co studuje?“

„Hlavní obor je inženýrství lidských zdrojů a vedlejší obor je japonština.“

Zatvářila jsem se rozpačitě: „Inženýrství lidských zdrojů?“

„Ergonomie,“ objasnila. „Vždycky věděl, co chce. Začal studovat na univerzitě hned po maturitě. Myslela jsem si, že si nejdřív bude chtít vyjet s přáteli na nějaký čas do Evropy, ale řekl, že by raději měl před nimi náskok.“ Hrdě se usmála. „Kdo by na tohle mohl říct ne?“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„Na konci února nebo na začátku března…“ Otevřela diář a rychle v něm zalistovala. „Prvního března. Ano.“ Při té vzpomínce posmutněla.

„Říkala jste, že byl nemocný,“ pobídla jsem ji.

„Ano. Zdál se mi bledý. Duchem nepřítomný. Pamatuju si, že mi řekl, že se snaží dostat z chřipky a nechce, abych se nakazila. Celý večer se ode mě držel dál a nimral se v jídle. Ani toho moc nenamluvil.“

„Chápu. Máte jeho školní rozvrh?“

Zrudla. „Asi jsem ho zapomněla spolu s výpisem z banky.“

„Dáte mi je později. Napadají vás místa, kde by se mohl pohybovat?“

„Má rád park Waterfall Garden, ale je to v takové špinavé čtvrti. Neumím si představit, že se tam „pohybuje“. Samozřejmě trávil hodně času kolem kampusu a v univerzitní čtvrti. Občas chodil na filmy v Grand Illusion. Jeho spolubydlící by vám v tomto mohl být užitečnější.“

Znala jsem park Waterfall Garden. Byl jen několik bloků od mé kanceláře. Skoro celé náměstí Pioneer bylo ušmudlané, ale univerzitní čtvrť nevypadala o moc lépe. Malinká zahrada se zamykala při západu slunce, takže mě zajímalo, kde se Cameron doopravdy potloukal, když chodil na tak pochybné místo, jakým je Pioneer, tím spíš, že až do sedmého března byl nezletilý.

„Má Cameron vlastní auto? Víte, kde teď je?“

„Ne, to nevím. Richard řekl, že ho neviděl na parkovišti, takže ho musí mít s sebou.“

Zbývalo jen doufat, že je to tak. Další možnosti jsem okamžitě spolkla.

Colleen pokračovala: „Je to takové staré, příšerné sportovní auto, ale nepamatuji si, jaký je to typ.“ Zatvářila se znechuceně. „Týden po maturitě jel s několika kamarády na týden do Kalifornie a přijel zpět v téhle věci. Vyhozené peníze.“

Přerušila sama sebe zdviženým ukazovákem: „Počkejte. Možná to mám.“ Otevřela kufřík a chvíli hrabala mezi obálkami, pak jednu vytáhla a podala mi ji: na přehybu bylo tužkou napsáno: „Cameronova registrace“ – přímo kaligraficky precizním písmem.

Prohlédla jsem si dokument a přikývla jsem: „Tmavě zelená, 1967 Camaro, registrační značka: CAMSCAM.“ Tak to bych si nechala líbit.

Sklapla jsem zápisník. „Myslím, že tímhle mohu začít. Fotky vám vrátím, jakmile si udělám kopie. Zítra, pokud vám to vyhovuje. A mohu si od vás rovnou vyzvednout rozvrh a výpis z účtu.“

Očividně se jí ulevilo. „Ano, to by šlo. Zítra obědvám v Bellevue Hilton. Můžeme se setkat v půl druhé na recepci.“

„Jistě.“ Vytáhla jsem diář. Jak jsem jej otvírala, abych si poznamenala čas, Colleen znovu otevřela svůj. Na každý den měla naplánované dvě až tři schůzky. A nevypadalo to jako kosmetika nebo kafíčko s děvčaty.

„Mohu se vás zeptat, co děláte, Colleen?“

Podívala se mi do očí a nasadila nacvičený úsměv: „Jsem koordinátorkou akcí. Pracuji jako nezávislý poradce pro pořádání svateb, schůzí, večírků, konferencí, sjezdů, show nebo jakýchkoli větších společenských událostí. Seznámila jsem se s Nan, když jsem připravovala její firemní akci.“

Kývla jsem. „A váš manžel? Čím se živil on? Kdy zemřel?“

Trhla sebou a na chvíli se zarazila. V ten okamžik bych přísahala, že pod její kůží vidím lebku. Pak promluvila. „Daniel zemřel před pěti lety. Provozoval malou inženýrskou firmu v Redmondu. Jeho partner, Craig Lee, ji pak převzal, ačkoli nám ještě patří nějaké akcie. Je to důležité?“

„Jen pro dokreslení situace.“

Ukončily jsme tu záležitost a začaly se zabývat mou smlouvou. Ulevilo se jí, když se mohla vrátit zpět na profesionální úroveň – tam si byla jistá v kramflecích. Úspěšně jsme vyřídily papírování i mou zálohu.

Nečekala jsem od toho případu nic extra. Znělo to až příliš obvykle: matka, která neustále kontroluje své děti, a ty už toho mají zkrátka po krk. Dcera se trhla a hádám, že syn směřuje k témuž. Možná už roztočil peníze s „nevhodnou“ přítelkyní, za mejdany nebo za něco podobného, nebo honí ulítlé sny po nočních klubech. Možná všechno dohromady. Jak depresivní.

3. KAPITOLA

Cestou zpět do kanceláře jsem přemýšlela o případu paní Shadleyové. Když jsem vystoupala na poslední schod a byla jsem asi dvanáct stop od kanceláře, zdálo se mi, že se za mléčným sklem mihl stín.

Chvíli jsem čekala, jestli stín znovu zahlédnu. Když se objevil, stáhla jsem se ke stěně a plížila se podél ní ke dveřím. Přikrčila jsem se u zárubně a poslouchala. Srdce mi splašeně bušilo v prsou. V mé kanceláři někdo byl – vlastně byli dva – a znělo to, jako kdyby ji prohledávali. Bezmyšlenkovitě jsem sáhla po zbrani.

Pak jsem se zarazila.

Co to dělám? Dva muži prohledávají mou kancelář, a já vpadnu dovnitř a budu na ně mířit zbraní? Copak jsem během klinické smrti přišla o rozum? Už kdysi jsem nešťastnou náhodou narazila na krysu; na památku mám teď na rukou a jedné noze pěknou řádku jizev. A teď se chci postavit mezi dvě krysy a jediný východ? To k čertu ne. Jedna klinická smrt za měsíc stačí.

Zastrčila jsem pistoli zpátky za záda a v podřepu, kachní chůzí, se odplížila chodbou do kanceláře účetní firmy Flasch a Ikenabi. Sekretářka na mě nechápavě zírala, jak se batolím dovnitř. Musel to být pohled – kačer v sukni a podpatcích.

„Mohu vám nějak pomoci?“ pípla.

Zavřela jsem dveře, napřímila se a zastřeným hlasem jsem pronesla: „Mmm… ano. Jsem Harper Blaineová. Mám kancelář naproti přes chodbu a myslím, že uvnitř jsou dva muži a něco tam bez mého svolení hledají. Ráda bych si půjčila váš telefon a zavolala policii.“

S očima navrch hlavy zmáčkla tlačítko na telefonu a podala mi jej. Miluju tlačítka rychlé volby.

Když to zvedl dispečer, varovala jsem ho, že moje kancelář má okna na západní straně budovy a je odtamtud vidět dolů, takže hlídka na to musí brát zřetel. Zůstala jsem v předkanceláři účetní firmy a čekala.

Během několika minut krátce houkla siréna, jak se policejní auto snažilo rychle dostat přes křižovatku. A zastavilo – no jasně – na západní straně budovy! Z mé kanceláře se bleskově vyřítili dva muži a letěli ke schodům. Prosmýkli se těsně kolem policistů, kteří byli zrovna na cestě nahoru. Policisté se za nimi pustili s křikem, který rezonoval budovou, ale nedostihli je.

O chvíli později dva strážníci vyšli zpět nahoru a potkali mě před mou kanceláří. Dveře byly dokořán. Uvnitř to vypadalo jako po výbuchu. Na stole i na podlaze se válely papíry a složky. Moje úložná skříňka na kolečkách byla vytažená doprostřed místnosti a z ní visely dvě zásuvky. Počítač byl zapnutý a malý sejf pod stolem otevřený. Lupiči tady buď strávili delší dobu, než jsem si myslela, nebo byli superrychlí.

Poldové se podívali nejdřív na ten binec, pak na vyvrtaný zámek u dveří. Potom zavolali technika, aby přijel sejmout otisky prstů. Vůbec žádné ale nenašli, ačkoli bych přísahala, že ani jeden z těch mužů neměl rukavice.

Zatímco technik dělal svou práci, poldové mi střídavě kladli otázky. „Mohla byste je identifikovat?“

„Kdybyste je bývali chytili, tak možná ano. Jeden z nich vypadal jako bezdomovec, co mě obtěžoval dnes ráno. Typický návštěvník Pioneer Square – opilec nebo feťák – žvanil nesmysly, ale nikdy předtím jsem ho nepotkala. Na tom druhém nebylo nic zvláštního. Vůbec nikdy jsem ho neviděla.“

„Skvělé,“ zamumlal menší z nich.

Zavrtěla jsem hlavou. „Upozorňovala jsem dispečera, že pokud bude nějaký hluk na západní straně budovy, tak je to vyplaší. Nebo vám to neřekl?“

Oba dva trochu zrůžověli, měla jsem co dělat, abych nevybuchla. „Mohl vás jeden z těch mužů stopovat?“ tázal se vyšší.

Odfrkla jsem si: „Stopovat mě? Jasně, soukromé detektivky jsou snem každé správné smažky.“

„Možná je někdo poslal. Napadá vás kdokoli v této souvislosti?“

„Absolutně nikdo.“

A byla to pravda. Můj násilník se snažil působit kajícně, aby z toho vyvázl. Pokud vím, neměla jsem žádné naštvané klienty ani zloduchy, kteří by toužili hrabat se v mých skříních. Má práce vesměs představovala nudné, nezajímavé zakázky. Svrběly mě ruce, jak jsem tomu chtěla přijít na kloub, a zábavný kvíz se dvěma hloupými bratry se evidentně chýlil ke konci.

Dívali se na mě, jako bych si za všechno mohla sama: „Tak co, nenapadá vás někdo, komu jste zvedla mandle?“

„Ne.“

Vyšší obrátil oči v sloup. „Tak si nechte spravit dveře a nainstalovat alarm, než se jeden z vašich obdivovatelů vrátí. To bude asi řešení.“

To už na mě bylo moc. „Ne! Měli jste trochu přemýšlet, než jste sem vtrhli! To by bylo nejlepší řešení!“

Přimhouřil na mě oči, ale neřekl nic. Pak odešli – s průpovídkami.

Byla skoro jedna hodina odpoledne a já osiřela s nepořádkem a rozbitým zámkem. Potlačila jsem nutkání nakopnout několik velkých idiotských předmětů v kanceláři. Pak jsem zavolala zámečnický servis Mobile Lock a začala sbírat rozházené věci.

Zdálo se, že nic nechybí, všechno bylo jen šíleně zpřeházené. I sejf byl vypáčený, ale ne vykradený. Nedávalo to smysl, a to mě mátlo.

Abych přišla na jiné myšlenky, zavolala jsem jednomu člověku na místní policejní oddělení, zda nebylo auto Camerona Shadleyho v poslední době zadrženo. Prý nebylo, ale slíbil mi, že pokud k tomu dojde, hned mi brnkne.

Pokračovala jsem v likvidaci nepořádku.

Po hodině uklízení a třídění jsem si sedla a oddychovala, když zrovna přijel zámečník. Už jsem tuhle firmu několikrát využila – pro vlastní potřebu i pro klienty – takže stačilo ukázat na dveře. Zámečník přikývl a dal se do toho.

Po chvíli zabručel. „Vloupání?“ zeptal se, když se pokoušel vsadit nový zámek do otvoru po původním.

„Jo. Ten policajt vymyslel skvělou věc – že prý si mám pořídit alarm. Mám prostě asi skočit do krámu a jeden si tam vzít z regálu.“

„No. Na tak prťavé místo, jako je tohle, nepotřebujete velký poplašný systém.“

„Ne, ale není to jen tak. Potřebuju to docela urgentně a musí mě to vyjít lacino.“

„Dostanete přesně to, za co si zaplatíte.“

„A někdy jen prostě zaplatíte,“ odvětila jsem a vzteky kopla do odpadkového koše.

Začal vyměňovat zámek. „Hm… věděl bych o někom, kdo by vám z toho pomohl ven. Lacino.“

„Opravdu?“

„Jo. Trochu divnej chlápek, ale dělá do elektroniky a fušuje do toho dobře, má na to vlastní nádobíčko. Možná byste se na něj měla obrátit. Vsadím se, že vám alarm udělá levně, a jak říkám, umí.“

„Jak se jmenuje?“

„Quinton. Touhle dobou byste ho nejspíš našla v knihovně dole v ulici, pokud to spěchá.“

„Možná byste mi na něj mohl dát číslo.“

„Noo… spíš pochodíte, když zajdete dolů do knihovny. Quinton je ten typ, který prostě… hned ho najdete. Chápete? Jo jo, tak už to je spravený. Hotovo.“

Vstal a podal mi pár lesklých nových klíčů. „Tady jsou. Jdou hůř než ty starý, ale tyhle mizerný dveře už akorát tak držej pohromadě a pěkně vypadaj.“

Vzdychla jsem: „No dobře. Najdu toho vašeho chlápka. Jak že se jmenuje?“

„Quinton. Běžte do naučný sekce a zeptejte se na něj knihovnice. Ta bude vědět, kde ho najít.“

Za pokus to stálo a tenhle chlapík mi nikdy předtím nedal špatnou radu. Poděkovala jsem mu, zaplatila za nový zámek a už jsem si představovala, jak budu týden bombardovat pana domácího, ať mi to uhradí.

4. KAPITOLA

Volným krokem jsem došla do hlavní knihovny na rohu Čtvrté avenue a Madison Street. Knihovnice v oddělení naučné literatury okamžitě věděla, kde najít Quintona. Šla jsem dozadu podél řady, na kterou knihovnice ukázala. Na konci seděl u počítače muž. Ďábelským tempem něco mastil na klávesnici a mumlal si pro sebe. Dlouhé hnědé vlasy měl vzadu stažené do copku, pobledlou tvář zdobila tmavá, krátce zastřižená bradka.

Přerušil práci, odstranil vše, co bylo na obrazovce, a otočil se ke mně.

„Jste Quinton?“ zeptala jsem se.

„Kdo ho hledá?“ vrátil úder.

„Jmenuji se Harper Blaineová. Posílá mě chlapík z firmy Mobile Lock.“

„Dobře,“ přikývl, „s čím potřebujete pomoci?“

„Někdo se mi vloupal do kanceláře a já potřebuju neprodleně a levně poplašný systém.“

„Á. Chápu,“ široce se usmál. „Mohu vám něco obstarat asi tak za patnáct minut. Nebude to perfektní, ale barbary to trochu zdrží.“ Vykulila jsem na něj oči.

Znovu se usmál: „Není to tak těžké. Jak to tam vypadá?“

„Jedny dveře, jedno okno, dvě telefonní linky,“ řekla jsem. „Jednu z linek používám pro modem v počítači.“

„To bude hračka. Jak je to daleko?“

„Asi o osm bloků dál.“

„Šla jste pěšky, nebo jste jela autem?“

„Pěšky.“

„Dobře, jdeme.“ Odhlásil se ze systému a popadl kabát a batoh, který ležel vedle na židli.

Sotva jsem mu stačila. Jsem vysoká a mám dost dlouhé nohy, ale on nemarnil čas a udržoval svižné tempo. Když jsme zamířili jižně k Pioneer Square, duben začal svou obvyklou hru na jaro. Obyvatelé Seattlu patrně zapomínají, že v květnu začne vždycky znovu pršet. Chodili bez bund a užívali si nečekaně jasný podvečer, který se v devět večer změní v chlad a ráno v mlhu. Tohle byla navzdory nestálosti počasí moje oblíbená část roku. Ale tentokrát jsem měla pochmurnou náladu.

Když jsme cestou od Pioneer zatočili do Yeslerovy ulice, můj zrak náhle zastřela mlha, musela jsem mrkat, ale nebylo to nic platné. Začal se mi zvedat žaludek. Jak jsem přecházela ulici k budově, kde jsem měla kancelář, všimla jsem si, že mě upřeně sleduje ošuntělý chlap s bradkou, v džínách, vysokých botách, flanelové košili a širákem na hlavě. Pak si to namířil přímo ke mně. Prudce do mě vrazil. Při jeho dotyku mnou projel ledový šok a jeho pach mě praštil přes nos.

„Hej!“ křikla jsem za ním, ale rázoval si to dál svou cestou.

„Co se děje?“ zeptal se Quinton.

Zamrkala jsem a zrak se mi rozjasnil. Nabrala jsem dech. „Ten chlap do mě právě vrazil.“

„Jaký chlap?“

„Tamten,“ ukázala jsem.

Oba jsme stáli a civěli na prázdný blok, kde byl předtím muž. Kolem šlo pár obyčejných chodců, ale hrubián se vypařil.

„Musel projít tou uličkou.“ Ale nebyl tam. Otřásla jsem se chvilkovou nevolností.

Nahoře v kanceláři začal Quinton okukovat moje okna a dveře. Vytáhl z kapsy složité nářadí, pak se hrabal v batohu a položil na podlahu pár cívek drátu, pásku a několik krabiček menších součástek.

„Nemělo by to trvat dlouho,“ řekl a dřepl si na podlahu vedle dveří.

Sledovala jsem ho, jak něco připevnil k dolní části rámu dveří. Připojil k tomu drát, jehož dlouhý kus odštípl. Zbytek nechal viset dolů, přelepil ho páskou a zavřel dveře. Pak šel k oknu a opět začal s prací.

Zazvonil telefon. Otočila jsem se ke Quintonovi zády a zvedla sluchátko.

„Slečno Blaineová, Sergejev. Opět volám. Měla byste zájem pomoci mi získat zpět dědictví?“

Sedla jsem si na stůl a hledala zápisník. „Možná. Záleží na okolnostech. Možná bychom se mohli setkat a probrat to?“

Zasmál se. „Ne. Nejsem teď v Seattlu. Ale dobře bych vám zaplatil. Dva tisíce amerických dolarů – předem, na ruku. Jak vy říkáte. A ještě víc, pokud se mi povede získat to zpět.“

„V tom případě mám zájem. Bylo vám to odcizeno?“

„Přemístěno, jen. Tolik ruchu tady. Ztratilo se to.“

„Kde jste?“

„Naposledy jsem to viděl ve Švýcarsku. Ingstrom, myslím, letěl nákladním letadlem do Seattlu v roce 1970, 1980…“

Mátlo mě, jak divně skládá věty. Pokusila jsem se ho vrátit do normálu: „Co je to za věc?“

„Nábytek. Salonní varhany. Můžete je najít? Nehoří to.“

Sepsala jsem si, co doposud řekl, a dívala se na to. „Vaše informace jsou poněkud strohé. Máte nějaké další vodítko?“

„Zapřemýšlím o tom a pošlu vám expres papíry a šek. Máme odsouhlaseno?“

„Ano, ale může to nějakou dobu trvat…“

Připadalo mi, že slyším uchechtnutí, a pak: „Chcete-li uskutečnit hovor, prosím zavěste a vytočte znovu číslo.“

Podívala jsem se na Quintona, který se zrovna zvedal od telefonní přípojky u zdi. „Co se stalo? Přerušil se mi hovor s klientem a já nemám jeho číslo.“

„Já to nebyl. Linka je v pořádku, možná zavolá hned zpět.“ Ale nezavolal. Po několika minutách čekání jsem zavrtěla hlavou: „Ksakru.“

Quinton se zamyšleně díval na telefon. „Myslíte, že už nezavolá?“ Naštvaně jsem odsekla: „Teď ne.“

„Budu muset udělat ještě jednu věc. Potřebuju na pár minut telefon. Máte pager?“

„Jo.“

„Jaké je číslo?“

Podívala jsem se na něj zešikma a pocítila trochu závrať. Pak jsem otočila hlavu. „Proč to chcete vědět?“

Ukázal mi narozeninové přání v průhledné obálce s nápisem: Napiš si vlastní přáníčko! „Naprogramuju čip tak, aby vám nahlásil kód, pokud se sem někdo vloupe.“

„Aha.“ Odříkala jsem číslo.

Sloupl z přáníčka malý tmavý předmět a umístil jej vedle telefonu. Pak postavil telefonní přístroj vedle čipu a vytočil na něm číslo mého pageru, potom koncové, a zavěsil. V ten okamžik mi na prsou cinkl pager a tiše vibroval.

„Je to tam?“

Přečetla jsem vzkaz: „9-9-9.“

„Tenhle kód dostanete pokaždé, když se otevřou dveře nebo okno. Pokud je otevřete sama, ignorujte to. Během jednoho nebo dvou dnů bych vám mohl sehnat lepší systém. Ještě pár rychlovek a pro dnešek to máme vyřízeno.“

Vytvořil několik zvláštních přípojek k mému telefonu včetně elektrických rozvodů a vše zakryl bílou páskou, takže běžný pozorovatel by si jich vůbec nevšiml.

„To bude stačit.“ Sbalil nástroje a zdvihl batoh.

„Co jsem dlužna, Quintone?“

„Co byste řekla na večeři? Mám ještě pár otázek ohledně trvalého systému. Jestli máte pořád zájem.“

„Ano, myslím, že mám. Uděláte aspoň hrubý odhad?“

„Nedělám odhady takhle zbrkle.“ Jeho oči prozrazovaly, že zadržuje smích.

Věnovala jsem mu ztrápený pohled. On mi na oplátku věnoval výmluvný úsměv a řekl: „Jestli nepodražily součástky, pak se to vejde do dvou stovek, a to včetně materiálu, který jsem použil dnes.“

To byl pakatel. „Dobře, probereme to u večeře. Co byste si dal?“

„Nějaké mrtvé zvířátko by mi přišlo vhod,“ odpověděl. „Vegetariány mám vcelku rád, ale jsem příliš masožravý, než abych se vzdal masíčka.“

Začala jsem sbírat svoje věci. „Dobře. Já osobně jsem pomýšlela na steak.“

„To zní skvěle.“

Šli jsme po První avenue do baru Frontier Room. Zapadlý kýčovitý podnik, kde nabízejí pouze barbecue a míchané nápoje, ale mají levné a dobré steaky.

„Takže,“ začal Quinton, když odkrajoval žebírko, „s čím mám tu čest ohledně toho alarmu? Nevypadáte jako někdo, kdo chodí s křížkem po funuse, promiňte mi tu frázi. Tušíte další potíže?“

„Už nechci ponechat nic náhodě.“

Podíval se na mě ze strany. „Dobře. Předpokládám, že byste nerada viděla policajty u svých dveří pokaždé, když se alarm spustí. Je to tak?“

„Ano. Chci to mít pod kontrolou a nestojím o slídění nějaké bezpečnostní agentury. Moji klienti platí za diskrétnost, ale potřebuju záznamy, pokud se tam někdo znovu vloupe.“

Quinton přikývl a v pauze, kdy si dával omáčku, nasadil trochu bizarní úsměv. „Klidné, spolehlivé upozornění, žádné falešné poplachy policii, a k tomu přípustné u soudu. Myslím, že s vaším vybavením to mohu provést docela jednoduše. Stejně budu muset nejspíš vyvrtat ještě pár děr. Vadí to?“

„Správce se bude trochu cukat, ale nějak to s ním zvládnu. Majiteli to bude fuk, pokud dostane fakturu.“

Ještě jsme doladili několik detailů, a když jsme dojedli a spláchli jídlo kávou, naše konverzace se ubírala jiným směrem. Možná to způsobila ta sklenka vína, kterou jsem vypila, ale bylo mi fajn. S Quintonem se příjemně povídalo a obchodní večeře se změnila v nevázanou konverzaci.

Pak jsme se vraceli zpět k Pioneer Square. Quinton se zastavil na rohu První a Columbijské ulice.

„Takže u mě vše v pořádku. Ozvu se hned, jak budu mít ty součástky. A… díky za večeři. Nebylo to špatné.“

„Ano, je to vcelku dobré místo.“

Široce se usmál a vydal se po Columbijské k nábřeží. Než zmizel po strmém svahu pod dálničním nadjezdem, otočil se a zamával.

S příjemně ospalým pocitem plného břicha jsem pomalu kráčela dál k mému roveru, který byl zaparkovaný pár bloků odtud. Ochladilo se, ačkoli přesně to jsem čekala. Jak jsem procházela kolem své kancelářské budovy, z chodníku se začala vinout spirála vlhké páry. Pruh mlhy se mi plazil kolem kotníků, až mě zamrazilo.

Otočila jsem se s pocitem, že mě někdo sleduje, a začala jsem zápolit se svou paranoiou. Ne. Byla to jen pára. Ze všech poklopů přece občas vycházejí chomáčky mlhy, které v chladném vzduchu chvíli tančí nad pouliční dlažbou. Jenže tahle pára získávala v nedaleké uličce stále jasnější obrys.

Nahánělo mi to hrůzu. Někdo stál v úzké uličce a pozoroval mě, zahalený stínem. Otočila jsem se a šla přímo za nosem. Stín se pohnul, probleskoval ve světle, které sem padalo z okna některého z domů. Silueta ženy a záblesk rezavých vlasů; pak neslyšně zahnula za první roh.

Pustila jsem se za ní, sledovala jsem její krátké, zářivě rudé vlasy. Polévaly mě střídavě vlny horkosti a chladu. Za rohem jsem vpadla přímo do tlumeného světla a hlubokého dutého bubnování. Vše halil hustý sněhový mrak, který se stále hýbal a téměř odhaloval… něco, co pak zase zakryl. Do očí mi nesnesitelně žhnulo mléčně šedivé světlo – tak silné jako sluneční žár na poušti – a za ním nebylo možné rozpoznat jakýkoli detail. Zdálo se mi, že vidím vlnící se tvary, ale řezalo mě to do očí, viděla jsem jen černé tečky.

Na chvíli jsem se zastavila. Už to tu bylo zas. Zmocňovala se mě závrať, síly mě opouštěly, tiskla a mnula jsem si oči, jako bych si je chtěla protřít, rozjasnit zkalený zrak a dostat se pryč.

Znovu jsem se otočila, ale ulička se najednou změnila v nekonečnou pláň plnou mlžných mračen.

Zakřičela jsem: „Kde jste? Kde jste?!“ Zachvátila mne panika, sotva jsem popadala dech. Vrávorala jsem dozadu, točila se v kruzích, zoufale volala.

Náhle něco zamumlalo: „Tiše, nebo tě to uslyší.“

Otočila jsem se za šepotem. Z husté atmosféry se zformovala bledá tvář, prozářená vnitřním světlem – byla to lidská tvář s jemnými rysy, ale bez jakýchkoli jiných znaků, bez skutečné barvy, pouze z husté zářivé mlhy. Málem se mi zastavilo srdce.

„Kdo jste?“ vykoktala jsem ze sebe.

„Jsem… jsem… já jsem… on. Jsem ona…“

Neměla jsem náladu na filozofování. Zamávala jsem roztřesenou rukou před tou tváří. „Přestaňte s tím. Jen mě odsud dostaňte.“

Tvář zamumlala a začala se rozplývat do okolní mlhy. „Pssst. Buď trpělivá.“ Beztvará hmota se začala křivit a krabatět, jako kdyby jí prolézali neviditelní hadi, kteří ji vtáhli zpět do hlubin. Byla jsem dočista sama, ponechaná vlastnímu osudu v závoji šera.

Kalné světlo proťal skřek a žalostné zavytí. Ztuhla jsem hrůzou. Další výkřik. Z mlhy se vynořil jakýsi obrys, silou se o mě otřel a začal se točit kolem mě.

Z tmavých spirál vycházela tlaková vlna a šířila se mlhou; náhle z ní vyrazila vlhká zubatá tlama a cvakla čelistmi nad mou hlavou. Otočila se a začala nabývat jasnějších tvarů, shlukovala se, až z ní byla temná hlava bez očí, která zlověstně vrčela. V kouřovém světle mrskla ostnatou hřívou. Pak zařvala a vyrazila vpřed.

Leknutím jsem klopýtla vzad. Něco se mě dotklo na hlavě a na hrudi, pak to se mnou smýklo. Neviditelná síla mě odmrštila pryč.

Tvrdě jsem dopadla na dlažbu. Něco zakvílelo a zář i temnota rázem zmizely, jako když někdo bouchne dveřmi.

Pohledem jsem těkala kolem sebe a hledala tu černou věc nebo aspoň ohavnou mlhu. Ale byla tady jen ulička, nic víc. Trochu páchla močí, odpadky a rozlitým pivem. Tenounké chomáčky přízemní mlhy tančily nad drobnými loužičkami mezi dlažebními kostkami, jinak nic.

Vrzly dveře, pak zarachotily koše, jak chlapec z kuchyně vysypával do kontejneru vedle Merchant Cafe sáčky. Zpomalila jsem dech. Vzepřela jsem se na jedné ruce, přitisknutá k drsné cihlové zdi kavárny, a opřela se o ni zády. Třásla jsem se. Na konci uličky procházelo kolem pár náhodných chodců. Žádný dav přihlížejících. Nikdo neviděl ani neslyšel to co já.

Klopýtala jsem po cestě, našla jsem kabelku a belhala se pryč.

Celá jsem se chvěla, když jsem jela autem domů přes západní most. Ať se před chvílí stalo cokoli, rozhodně to nebyl zrakový klam následkem úrazu hlavy. Co byla ta věc, která se proti mně vrhla? A bytost, se kterou jsem mluvila, jsem nemohla nazvat jinak než jako „duch“ – a že to slovo používám nerada.

Doma jsem ze dna tašky vyhrabala navštívenku, kterou mi dal Skelleher. Bylo deset, ale nemohla jsem čekat.

Ozval se veselý mužský hlas: „Danzigerovi. U telefonu Ben.“

Nevím, co jsem čekala, ale určitě ne tohle.

Ustrašeně jsem koktala. „M-m… mé jméno je Harper Blaineová. Doporučil mi vás doktor Skelleher. Mara by mi prý mohla pomoci.“

„Skelly! Jasně. Tak jak vám mohu být nápomocen?“

Zaváhala jsem. „Já… nevím. On myslel… že vy byste mohl vědět. Asi vidím duchy nebo co…“

„Á, chápu. Jistě, umí být otravní, když si nejste zrovna jistá, že existují.“

„Ano! A ta živoucí mlha…“

„Aha, to je zajímavé. Tyhle – jevy – zažíváte krátce?“

„Ano.“

„Hmm.“ Odložil sluchátko a byl slyšet tlumený rozhovor. Pak se vrátil. „Tak tedy – myslím, že vám můžeme pomoci. Aspoň trochu. Možná díky nám pochopíte, o co jde, možná vás i naučíme, jak s tím naložit. Můžete se tak na hodinku nebo dvě zastavit?“

„Teď?“

Zasmál se. „Ne, ne. Zítra. Můžete přijít… kolem čtvrté? Tou dobou už Mara bude doma.“

Pookřála jsem. „Ve čtyři. Kam mám přijít?“

„Čtvrť Upper Queen Ann. Nad nákupním centrem. Popíšu vám cestu…“

5. KAPITOLA

Příštího rána, cestou do kanceláře, jsem zahlédla onoho neurvalého muže v klobouku, který do mě vrazil předchozí večer. Tentokrát si mě nevšímal a štrádoval si to k První avenue. Pod tenkou vrstvou mraků svítilo slunce, přesto bylo venku pošmourno. Zdálo se mi, jako bych spatřila nejasné obrysy lidských postav tam, kde žádné nebyly – asi z nedostatku kofeinu, který pociťuju po ránu. Chvátala jsem nahoru a ponořila se ještě víc do papírování a telefonů, a také jsem si nechala okopírovat Cameronovu fotografii.

V uličkách jsem nezaregistrovala žádné čumily, přesto jsem se nemohla zbavit nepříjemného pocitu neklidu za krkem. I ve vlastní kanceláři mi stále připadalo, že mě někdo sleduje.

Vyrušila mě spěšná kurýrka. Zaklepala a vstoupila do místnosti. Přistrčila mi obálku a já se zeptala, co to je. „Dopis od pana Sergejeva.“

Byla to velká expresní obálka. Když jsem ji roztrhla, našla jsem pár listů laciného potištěného papíru a pokladní stvrzenku z banky, očividně ze zahraničí. Pozorně jsem ji prohlédla, ale jelikož jsem nikdy předtím neviděla evropský šek, nedokázala jsem posoudit, zda je pravý, či ne. Tisk na obálce ukazoval spíš na Londýn, takže přišla nejspíš odjinud než šek. Uvědomila jsem si, že banka si s tím určitě poradí, a vyrazila tam.

Když jsem vyšla z banky, opřel se do mě vítr. Přitáhla jsem si bundu ke krku. I když bylo jen mírně oblačno, vzduch kolem začal tmavnout, houstnout a padala mlha. Trochu mi zvonilo v uších. Vítr mezi budovami šeptal, vlasy mi vlály do obličeje a třepotaly se po okrajích mého zorného pole. Zachumlala jsem se trochu víc do bundy a bradu zarazila do límce.

Jak jsem tak šla s hlavou skloněnou, něco mě udeřilo do hrudi. Na chvíli mi ten náraz vyrazil dech, trochu jsem klopýtla dozadu. Dívala jsem se stále dolů a snažila se pochopit, co mě udeřilo. Nikde kolem nic neleželo, přesto mě předmět – ať to bylo cokoli – zasáhl do hrudi jako rána míčem a zanechal po sobě studenou bolest v prsou. Nebyla to halucinace, ta nebolí. Zvedla jsem hlavu a pocítila malátnost.

Studený mlžný opar byl zpět, okolní svět vybledl a rozostřil se. Kolem se to hemžilo lidmi, kteří si vyšli ven během polední pauzy, viděla jsem jejich siluety skrz oblaka páry jako projekci na poškozené obrazovce. Stín bez těla se táhl po chodníku směrem pryč ode mne. Potřásla jsem hlavou, ale nic se nezměnilo.

Několik kolemjdoucích se na mě podívalo, pohybovali se nesynchronizovaně, jako kdyby promítač pouštěl víc filmů různou rychlostí. Roztřásly se mi nohy a klopýtala jsem k růžové skvrně v oparu. Byl to gigantický kovový tulipán, o kterém jsem věděla, že je za normálních okolností natřený jasně červenou a zelenou barvou. Public art. Sedla jsem si na žulový podstavec a zírala jsem.

Zbloudilé tvary se ploužily mezi procházejícími lidmi. Chtěla jsem vyskočit a utéct daleko od těch stínů. Obvyklý život mého města zůstával k těm stínům naprosto netečný, stejně jako stíny k němu. Prolínaly se, aniž by si navzájem věnovaly pozornost. Slabý sluneční svit nepronikl skrz mlhu, přesto se lidí a budov nějakým způsobem stále dotýkal. Ostatní věci jím zůstaly naprosto nedotčeny, pohybovaly se ve vlastním tempu a šumu, ze kterého zaznívaly vzdálené hlasy.

Po kůži se mi rozlézala ledová hrůza, ale vyburcovala jsem se. Zhluboka jsem se nadechla, pak znovu. Zdálo se, že to pomáhá. Čeho se bojím? Tentokrát na mě nic neútočilo. Stíny si šly po svém, ať už to bylo cokoli. Sledoval mě jakýsi temný sloup. Postavila jsem se a vykročila pryč. Vydal se za mnou. Utíkala jsem ke kanceláři.

Jenže historická část, která obklopuje náměstí Pioneer Square, byla plná stínů. Couvla jsem a přitiskla se k jedné z budov. Když jsem pohlédla do ulice, opět jsem pocítila závrať. Na zamlžené silnici se mísila dnešní doprava s tou z minulosti. Stíny koní a starých automobilů se naprosto klidně pohybovaly středem náměstí, ale asi o stopu níže než chodci, kteří tudy procházeli. Na chodnících se vynořovaly a opět klesaly přeludy; stín obrovského stromu, který tady už sto let nestál, mával větvemi pouhou stopu od busty náčelníka Sealtha. (Noah Sealth, indiánský náčelník, po němž bylo pojmenováno město Seattle (pozn. překl.).)

Tohle mě maximálně naštvalo. Potřebovala jsem nějak vyřešit záhadu této změti hmotných a nehmotných tvarů a proměnit ji zpět v bezpečné místo – kde by mne nedostihly. Vlekla jsem se po asfaltu a betonu z dnešního, skutečného světa a přešla jsem ulici spolu se skupinkou turistů a jejich průvodcem. Uskočila jsem, když skupinkou bez povšimnutí projel jezdec na koni, pak jsem ale málem vrazila do skutečné pouliční lampy, která mi stála v cestě. Zjistila jsem, že když se začnu soustředit na současnost, minulost ustoupí do pozadí. Usilovně jsem myslela na lampu a lavičky na autobusové zastávce a razila si cestu skrz svět mlhy ke svému starému roveru. Skočila jsem dovnitř.

V mém starém olivově zeleném voze se mě nic z toho nedotýkalo. Chvíli jsem jen seděla, než jsem znovu popadla dech. Pak jsem nastartovala a jela. Jakmile jsem se dostala na dálnici, měla jsem přítomnost opět pod kontrolou.

Hotel Hilton v Bellevue byl moderní a uhlazený. Blížila jsem se k budově a soustředila se na reálný svět. Byla jsem pevně odhodlaná, že se už nenechám ovládnout čímkoli neobvyklým. Informační tabule zvala hosty do jídelny na obchodní oběd a malé skupinky byznysmenů proudily ke dveřím.

Uslyšela jsem na koberci kroky. Někdo volal mé jméno.

Vestibulem ke mně kráčela Colleen Shadleyová s kufříkem v podpaží. I na jehlových podpatcích se pohybovala s jemnou grácií. Bez podpatků by byla o hlavu menší než já. Byla jsem kdoví proč přesvědčená, že jsme stejně vysoké, ale i když jsem neměla podpatky, pořád jsem ji převyšovala o víc než dva palce.

„Harper!“ pozdravila mě a podávala mi ruku. „Tolik mě těší, že jste přišla. Mám pro vás ty papíry.“ Otevřela kufřík a podala mi hnědou obálku. „Už jste na něco přišla?“

„Nějaké informace mám, ale když mám teď tohle, půjde mi to mnohem rychleji.“ Podala jsem jí obálku s obrázky Camerona, které mi půjčila. „Dám vám vědět, jakmile objevím něco nového.“

Obdařila mě chladným profesionálním úsměvem a popřála mi mnoho zdaru. Pak odešla. Vypadla jsem dřív, než se někdo stihl zeptat, kdo jsem.

Měla jsem teď dvě volné hodiny. Toužila jsem po kávě nebo něčem podobně obyčejném, co by mi udělalo dobře; něco jako jídlo od maminky nebo pokleslý pořad v televizi. Řekla jsem si, že si dopřeju trochu nakupování. Kafíčko, obídek a obchoďák v předměstí Bellevue. Žádná podívaná se stíny a duchy. Ve tři patnáct jsem byla hotová a na cestě zpět do Seattlu. Když budu rychlá, třeba mě divné věci nedostihnou.

Pocítila jsem blaho, když jsem zaparkovala před domem Danzigerových. Přijela jsem o deset minut dřív. Zamkla jsem rovera a vyrazila ke světle modrému domu.

Byla to jedna z těch napůl zděných a napůl dřevěných budov, které se stavěly kolem roku 1900. Pod prvním patrem byla prostorná terasa se zábradlím. Jako babiččin domeček. Ze dvora se po kamenných schůdcích vystupovalo k záhonům s dřevěnými oblouky, obrostlými vinnou révou.

Když jsem přišla blíž, z domu sálalo cosi zářivého, vábivého – jako z plápolajícího krbu. Asi mě to mělo lákat dovnitř, ale místo toho mi vstávaly vlasy na hlavě.

6. KAPITOLA

Hned jak jsem zaklepala, dveře se otevřely.

Ben Danziger byl asi šest stop vysoký, ramenatý, s bradkou a modrýma očima. Černé vlnité vlasy mu trčely jako zelektrizované, takže připomínal buď šíleného vědce, nebo vyděšeného budoucího rabína.

„Ahoj! Vy musíte být Harper Blaineová!“ vykřikl. „Pojďte dál, pojďte. Nevšímejte si, prosím, toho, jak vypadám. Zrovna jsem pral a kvůli statické elektřině ze sušičky vypadám vždycky jako rozcuchaný pudl.“

Podržel mi dveře a já vešla dovnitř.

Zevnitř už dům tolik nezářil, ale ozývalo se tam nějaké tiché vrčení, jako když přede kočka.

Otočil se a ťapkal dalšími dveřmi vlevo. „Dáte si sklenku čaje?“

Následovala jsem ho do kuchyně, omámená jeho živelnou energií. „Ano, ráda.“

V tom domě se mohly natáčet nostalgické reklamy na něco „jako od maminky“ – na vydrhnuté staré dřevěné podlaze a s naleštěnými měděnými hrnci na poličkách.

Danziger se omluvil, odskočil si do zadní místnosti pro hromadu látky do proutěného košíku. Pak chvíli čekal a zavolal: „Zlato, náš host už je tady!“

Z jeho náprsní kapsy promluvil hlas: „Začněte beze mě, děťátko si nedá říct.“

Zase vyskočil a začal rachotit, jak skládal předměty na dřevěný podnos. Utřel ho, položil zpět na veliký stůl a podíval se na mě.

„Omlouvám se. Zapomněl jsem se zeptat, jestli ten čaj chcete ledový. Chcete?“

Byla jsem příliš zaskočená, než abych mu řekla, že jsem nepochopila, že mluví o ledovém čaji, když mluvil o sklence čaje. „Piju obojí.“

„Á, dobře. Mám rád ruský. Mara se k nám připojí v pracovně.“

S podnosem v ruce mě vedl nahoru po schodišti kolem odpočívadla do malých dveří. „Otevřela byste mi je, prosím?“

Otevřela jsem dveře a šla za ním po uzoučkém schodišti tam, kde bývala kdysi půda. Na jižní stranu střechy nainstalovali obrovské okno, čímž přeměnili prostor na útulnou malou kancelář – až na to, že se tam člověk škrábal po schodech. Světlo z nástěnných svítidel se odráželo proti šikmým zdem a stropu. Kdekoli, kde rovná zeď dosahovala čtyř stop, stály poličky s knihami. V nižších tmavších rozích byly krabice.

Danzigerův stůl byl sestaven ze čtyř dřevěných skříněk a jedněch dřevených dveří. Na jedné straně stolu stála stará otočná kožená židle, na druhé kožená pohovka. Loktem odstrčil knihy na stole, aby si udělal místo, a položil podnos. Měkká kožená pohovka už něco pamatovala. Jak jsem se do ní ponořila, pěkně zavrzala.

Danziger začal cinkat čajovou konvičkou a sklenkami zasazenými v kovu. „Vodu?“ zeptal se.

„Ech?“

„Horkou vodu do čaje? Jinak je velmi silný,“ vysvětloval.

„Jistě. Cokoli.“

Velmi soustředěně lil tmavý čaj do jedné ze sklenic, změřil množství podle nějakého bodu na jemné kovové mřížce skleničky a pak se stejnou precizností dolil horkou vodu.

Podal mi skleničku se slovy: „Skelly vás k nám poslal, protože jste viděla něco divného. Takže mi o tom divném povězte.“

Zdvihla jsem ruku: „Počkejte chvíli. Musíme to vzít od začátku. Nic o vás nevím, jen to, že doktor, který vypadá… řekněme… nekonvenčně, mi navrhl, abych vás vyhledala. Jak mi můžete pomoci? Kdo a co vlastně jste?“

„Tak tedy, pracuji na částečný úvazek jako lingvista na univerzitě a bokem se zabývám dalším výzkumem – právě tak jsem potkal Skellehera a svou ženu Maru. Překládám texty z ruštiny, češtiny, polštiny, němčiny a několika dalších jazyků, a také se věnuji s tím spojené práci ve srovnávací religionistice a filozofii. Kdysi jsem studoval filozofii, potom mě zaujala srovnávací religionistika a také jazyky, potkal jsem Maru… jedna věc následovala za druhou. Dřív jsem učil náboženství a filozofii, ale rozpočet byl menší a menší… víte.“ Pokrčil rameny.

Dívala jsem se na něj tázavě. „A co mají tyhle věci společného s mým problémem?“

Při vysvětlování gestikuloval: „No, když se doopravdy zapletete s náboženstvím a filozofií, tak zkrátka narazíte na mystické otázky týkající se duše a smrti, smyslu života, břemen, odpovědnosti, jednoty – potkáte všechna tahle opravdu velká, tajemná témata. A pak máte na výběr: prostě to přeskočíte a budete se zabývat částmi, které tolik nezatěžují mozek, nebo se ponoříte do těch bizarních vod a zkusíte hledat pravdu až na samém dně. Zkrátka se rád potýkám s tajemnem, dokonce jsem o tom začal psát knihu. Takže teď jsem vlastně ‚duchař‘“.

Zamračila jsem se. Neměla jsem zájem stát se objektem nějaké zvrhlé vědy. „Čili jste něco jako parapsycholog.“

Zavrtěl hlavou: „Jsem prostě jen zvláštní typ filozofa, opravdu. Neznám žádné duchy osobně kromě tady Alberta,“ a ukázal prstem do rohu.

Nic jsem tam neviděla, pak jsem ale pootočila hlavu a spatřila ve dveřích křehký, hubený stín. Nebyl nijak silný, ale měl zlověstné kočičí oči, které na mě upíraly zrak. Trhla jsem sebou.

„Co to je?“ dožadovala jsem se vysvětlení.

Danziger se usmál. „To je Albert. Jsme přesvědčeni, že tady bydlel v době prohibice a zemřel v důsledku požívání podomácku páleného ginu. Chudák starý násoska.“ Danziger potřásl hlavou a rukou si uhladil vlasy. Zbavil se tak zbytku statické elektřiny a vlasy mu podél hlavy zase zplihly, takže teď vypadal jako napůl zvadlá jiřina. „Každopádně ho vidíte, takže to je v pořádku. Já ho nevidím. Jen vím, že tam je, protože jsem zaregistroval chladné místo. Podvodníci se vždycky dívají tam, kam ukazuju, a přísahají, že je zrovna tam.“

Dveře s duchem se otevřely. Do místnosti vstoupila vysoká útlá žena s ohnivě rezavými vlasy. Měla zelené, šikmo posazené kočičí oči. Byla ohromující, jako by zářila zevnitř. Pochybuju, že někdy v životě stonala.

Kývla hlavou k tmavému stínu, aby poslouchal, smutně se usmála a zavrtěla hlavou. Mluvila hlasem, který připomínal irskou flétnu. „To je sice hezké, Alberte, ale blokuješ dveře. Teď kšá!“ Mávla rukama. Stín se vznesl a odletěl pryč.

Pohlédla na mě a v očích jí zajiskřilo: „Vy musíte být Harper. Já jsem Mara. Vidím, že jste se už seznámila s Albertem, naším detektorem lži.“ Přešla ke stolu a sklonila se k Danzigerovi, aby ho políbila na tvář. „Ahoj, zlato. Promiň, že jdu pozdě. Brian byl tvrdohlavý. Naliješ mi trochu čaje?“

Uvelebila se na druhý konec pohovky s čajem a sušenkou v ruce.

Danziger ukázal na mou sklenku: „Měla byste si vypít čaj, dokud je horký, a dejte si sušenky a džem. Džem patří do toho čaje, ne na sušenky.“

Zatímco jsem otálela s čajem, Danziger vzal sušenku a zkoumavě ji prohlížel. „Něco jsem si dnes ráno přečetl o tom, co jste mi říkala včera večer. Mluvili jsme o tom s Marou. Stala se vám v poslední době nějaká nehoda?“

Překvapeně jsem postavila na stůl čaj, ze kterého jsem zatím neupila: „Ano. Je to na mně ještě vidět?“

Ukousl si sušenku, přežvykoval ji a díval se na mě zpod obočí.

Teď promluvila Mara: „Vypadáte, jako by s vámi někdo mlátil nebo smýkal.“

Pomalu jsem se nadechla: „Ano. Muž, kterého jsem vyšetřovala.“

„Vyšetřovala?“

„Ano. Jsem soukromý detektiv.“

„Sakra,“ zamumlal Danziger.

Za jeho zády se prosmýkl Albert a vzduch kolem nich obou se zaplnil sněžnou mlhou. Danziger se otřásl a řekl: „Uhodil vás do hlavy?“

„Ano.“

„Zkopal vás do bezvědomí?“

Albertův stín se za jeho zády projasnil. Zlostné oči začaly vypadat spíš jako brýle. Sledovala jsem, jak se duch mění, a slova plynula. „Dvě minuty jsem byla mrtvá.“

Vyprávěla jsem jim o nemocniční posteli, o mlžných výjevech, o věci v aleji a bytostech, které jsem považovala za duchy, o stínech, pocitu na zvracení… zkrátka o všem. Když jsem dovyprávěla, duch vypadal skoro jako živý. „Váš duch se nějak zhmotňuje,“ zakončila jsem.

Mara se uchichtla. „Ale ne. Jen ho začínáte vidět lépe.“

Překvapeně jsem se k ní otočila: „Co?“

Malinko pokrčila rameny. „Duchové se vyskytují ve světě mezi tímto a tamtím. Když se otevřete tamtomu světu, vidíte je. Když ne, tak je nevidíte.“

Albert opět trochu vybledl, když Danziger spustil. „Pokud jste zadobře s tamtím světem, vaše očekávání nebo to, co jste ochotna přijmout, ovlivňuje vaše vnímání a přístup. Bojovala jste s tím, ale když o svých zážitcích hovoříte, přistupujete na jistá fakta – ať už je můžete vysvětlit, či ne – Albert je nezvratný důkaz, že nejste blázen, ale vaše prožitky jsou skutečné, takže ho můžete vidět o trochu lépe.“

Zavrtěla jsem hlavou: „Nechci ho vidět líp. Nic z toho nechci.“

Mara si povzdychla: „Obávám se, že jste k tomu připoutána, protože nemůžete nezemřít.“

Musela vidět můj úlek. Její výraz změkl, nejdřív položila sklenici, pak pokračovala: „To bylo ode mě příkré. Je ale jasné, že Alberta vidíte. Existuje pro to omezený počet uspokojivých vysvětlení plus to, co jste popisovala. Myslíte si o sobě, že jste blázen?“

„Ne. Nechci… si myslet, že jsem blázen.“

Pak se do toho znovu vložil Danziger: „Pokud si ovšem nemyslíte, že všichni trpíme stejně falešnou iluzí – což je statisticky velmi nepravděpodobné… Pak to musí být reálné. Nebo jsme všichni úplně pošahaní.“

„Dobře,“ připustila jsem. „Předpokládejme tedy, že nejsme cvoci a je to duch.“ Ukázala jsem na Alberta, který se nyní coby éterický sloupec klátil mezi Benem a Marou, jako by chodil. „Proč ho vidíme? Co se se mnou děje?“

Danziger se usmál. „Aha, teď to začíná být zajímavé. Vidíte Alberta z jiného důvodu než Mara. Albert se tak jako většina duchů zjevuje tehdy, když se setká s instancí stejné energie, jakou oplývá on. Vy obě máte přístup k té energii a přesně k tomu stavu, v němž se Albert stává viditelným, takže ho můžete spatřit. Jenže vy můžete ještě víc. Můžete se v tom stavu pohybovat a přímo jej pozorovat, fungovat v něm, ačkoli vy sama se v tomto stavu energie nenacházíte. Je to vzácné a opravdu pozoruhodné. Nemůžete ale tím stavem manipulovat – to už by se jednalo o kouzlo. V každém případě ta energie tady je. Takže vnímáte energii Šera jinak než Mara, ale jelikož k ní obě máte přístup, obě vidíte Alberta.“ Očividně mu to dělalo radost, tvářil se dychtivě.

Zpražila jsem ho: „O čem to mluvíte?“

Mara obrátila oči v sloup. „Ale Bene. Přeskočil jsi rovnou k výsledku a vynechal postup. Tvůj matikář z tebe musel být zoufalý.“ Otočila se ke mně. „Bude se v té své metafyzice a stavech energie rochnit hodiny, když ho nezarazíme.“

Danziger se zatvářil uraženě. „Nejsem až tak hrozný. Ale možná bychom měli začít z jiné perspektivy. Stalo se vám něco takového už předtím?“

Znovu jsem uchopila sklenku a podívala se do čaje: „Ne.“ Tajuplné představy z dětství a mráz běhající po zádech asi v tuhle chvíli nemělo cenu zmiňovat. Danziger pokýval hlavou, ale Mara zúžila oči a zamyšleně mě sledovala, zatímco on mluvil.

„Dobře. Takže někdy zkrátka do těch zvláštních míst – do těchhle mlh – vejdete, a zase vyjdete ven, ale jindy jen vidíte nevysvětlitelné věci?“

Mara natáhla krk, a než jsem jejímu manželovi stihla odpovědět, dodala: „Někdy se vám to zjevuje, a jindy zase ne?“

Podívala jsem se z jednoho na druhého. „Přesně tak.“

Danziger vzal knihu a začal v ní zběsile listovat.

Mara pokračovala: „Hovořila jste v mlze s nějakou bytostí. Jiná vás postrčila, ale povedlo se vám samotné cokoli odstrčit? Odstrčit tu mlhu stranou nebo pryč od sebe?“

„Ne.“

„Nemáte kontrolu nad tím, jak to přichází a odchází?“

„Opravdu ne.“

„A tohle všechno se děje stále častěji a intenzivněji od doby, kdy jste se probrala v nemocnici?“

„Právě proto jsem šla k doktoru Skelleherovi. Myslela jsem si, že je něco špatně. Ale on řekl, že není.“

Opřela se. „Není to špatně. Jen je to docela vzácné a na medicíně se to neučí.“

Stiskla jsem oči a zaťala pěsti: „Tak co to, k čertu, je?“ Zatímco mi Mara kladla otázky, Danziger jezdil prstem po stránkách. Nyní přestal a odpověděl: „Je to Šero.“

„A co to proboha je?“

Ukázal na mé ruce. „Netiskněte tolik tu sklenici. Když ji člověk rozmáčkne, dost to bolí.“

S přehnanou péčí jsem sklenici odložila a zabodla do něj pohled. Asi bych začala křičet, kdyby mě nepředběhlo jejich mrně.

„Ó, bože. Miminko.“ Danziger vytáhl z náprsní kapsy baby monitor. „Raději půjdeme dolů a můžeme pokračovat i s Brianem.“

Kroutila jsem hlavou a následovala Maru a mihotavý Albertův stín. Danziger šel za námi, ale na odpočívadle se od nás oddělil, zatímco já a Mara jsme šly dál po schodech.

„Ještě jste zmatená?“ zeptala se.

„Spíš frustrovaná. Ani jeden z vás mi neodpověděl.“

„Ne, to opravdu ne, to máte pravdu. Ta odpověď je, že jste Šerochodec. Teď vám to asi nic neříká, že. Zatím ještě ne.“

„Neříká mi to vůbec nic.“

„Zůstaňte na večeři, a než uvařím, zkusíme vám to vysvětlit. Ben za chviličku přijde a pomůže mi.“

7. KAPITOLA

Nebyla jsem si jistá, zda je to moudré, ale následovala jsem Maru do kuchyně a pozorovala ji, jak se chystá připravovat večeři. Zatímco mluvila, nad jejím ramenem se třepotal Albert. „Existuje místo mezi naším světem a tím příštím. A právě tohle místo Ben nazývá Šero.“

Ben vešel s černovlasým batoletem v náručí. Žužlalo hlavu velké ruské matrjošky. „Už se mluví o Šeru?“ chtěl vědět. „Právě na tom pracujeme,“ odpověděla Mara. „Aha! Mám vizuální pomůcku, pro zjednodušení. Jen co se mi ji povede vzít Brianovi.“ Ben dítě položil a chvíli se s ním o panenku přetahoval, až mu ji konečně vzal. „Fajn. Nejdřív základní informace. To, o čem se bavíme, je v podstatě stav energie. Fyzikální částice a tak dále. Jde tu jen o stavy energie a vzájemnou interakci. Když vynecháme fantastické představy, mnoho filozofických a náboženských směrů se zredukuje na tu samou podstatu: bytí, existence a vědomí jsou stavy energie.“

Sedl si na podlahu vedle těžkého dubového stolu a otevřel první panenku, aby ukázal menší, ukrytou uvnitř. „Tak tedy, když to, co vnímáme, je jen stav energie, potom mohou existovat další stavy, které zatím nemůžeme postřehnout, protože existujeme uvnitř jiného stavu. Vedle našeho „normálního“ světa – normálního stavu energie – je tady ještě paralelní „paranormální“ svět, kde dominují jiné energetické stavy, a také existuje přechodná zóna, v níž se světy prolínají. Stejně jako matrjošky, které jsou složené jedna do druhé. A přesně takovou přechodnou zónou je Šero. Má vlastní obyvatele, všechny ty zvláštní výjevy, v nichž paranormální a normální svět prochází jeden druhým. Duchové, upíři, elementálové a tak podobně. Nepatří ani do jednoho z těch světů. Oplývají jistým druhem těla, které je příliš hmotné pro čistě paranormální sféru existence – nebo alespoň takové tělo umí zjevovat – dokážou ale také zjevit rychlejší, lehčí, transformovanou energii, která…“

Dítě se opět zmocnilo panenek a Ben vzhlédl. „Nějak jste se zakabonila. Ztrácíte se v tom, že?“

„Ano.“

Mara si povzdychla a promluvila od dřezu: „Není to tak komplikované, jak to Ben podává. Svět je moře energie a většina normálních lidí se jen letmo dívá přes hladinu. Když jste zemřela, ponořila jste se do toho moře, a jakmile jste se zase vynořila, trocha té energie ve vás zůstala a změnila vaše vnímání a pohled na svět. Můžete zkusit ignorovat to zjištění, ale ono bude stále přetrvávat.“

„Ponořila jsem se.“ Věnovala jsem jí nedůvěřivý pohled.

„Pro srovnání: umírání je jistě velké ponoření do neznáma. Když lidé řeknou ‚zemřel‘, netuší tak docela, o čem mluví. Zbavíte se všech těžkých, pomalých částí sebe sama a proplujete lehce přes bariéru… k něčemu jinému. To je paranormální svět. Nejdřív ale musíte projít Šerem. A pokud nejste připravená pokračovat do další sféry, na chvíli se zdržíte v Šeru, protože tam se oba světy prolínají.“

„Očistec,“ dodala jsem.

Mara se zasmála, odhodila lokny a podívala se přes rameno: „To je výmysl katolíků. Tohle jde mimo církev a nemá to nic společného ani s utrpením, ani s odpykáním hříchu. Vyskytuje se zde ale spousta zvláštních věcí, čehož jste si nejspíš všimla, a pulzuje zde energie. Jsem si jistá, že jste postřehla, že z našeho domu vychází záře.“

„Hmm… ano, všimla.“

„Tento dům stojí na energetické tepně Šera, proto jsme si ho také vybrali – a tato tepna je součástí silové Sítě, i když to je velmi zjednodušené označení. Je to stejná věc, která pohání vše parapsychologické a magické. Může to působit chaoticky, ale pravidla to má. Potřebujete si je jen osvojit.“

Posadila jsem se ke stolu. Mara se teď úplně otočila, opřela se o linku a sklepávala z rukou mouku.

Na chvíli jsem znervózněla, protože mouka se vznesla úplně stejně jako můj starý známý mrak, pak klesla k podlaze. „Proč bych měla? Cítím se teď dobře, jsem živá a zdravá. Modřiny se ztratí, a tím to skončí.“

Oba zavrtěli hlavou.

„Stav vaší energie se změnil,“ řekl Ben, „nezáleží na tom, jak normálně se teď cítíte. Změnila jste se a není cesty zpět.“

Mou odpověď přehlušil rachot, jak dítě rozházelo panenky po podlaze.

Ben vstal a vzal si dítě do podpaží: „Tak už dost. Maminka tě promění v žábu, jestli nepřestaneš, a pak budeš muset bydlet na zahradě. Jo… to je nápad!“

Mara po něm pleskla ručníkem: „Dej si pozor, netvore, nebo proměním tebe v hnědou, bradavičnatou ropuchu! A nepočítej s tím, že tě políbím a bude z tebe princ.“

Ben se zasmál a odskotačil z kuchyně i s dítětem, které se mu kroutilo v náručí.

Mara se sklonila, posbírala matrojšky a položila je přede mě na stůl. „Byla byste tak hodná a poskládala vesmír zpět?“

Šla k lince a začala válet těsto na koláč. Mluvila ke mně přes rameno. „Předpokládám, že vás to trochu rozhodilo.“

„Ano. Podívejte, já tomuhle nerozumím. I když připustím, že jsem schopná vidět duchy, co pak s tím ostatním?“

„Vše je propojené. Vidíte duchy, protože můžete vidět Šero, kde duchové přebývají, a vejít dovnitř. To je velmi vzácné. Většina z nás, kteří je také vidí, mohou pouze stát na okraji neznámých vod a nahodit udičku. Případně nabrat vodu do vědra nebo volat přes vodní hladinu a doufat, že někdo odpoví. Naše schopnosti jsou omezené, jsme slabí, a navíc nám hrozí, že na sebe upoutáme nežádoucí pozornost, víte, jak to myslím. Pokud chceme vstoupit, opouštíme svá těla a pohybujeme se pouze jako duše. Je to vyčerpávající a nebezpečné a jen málo lidí to vydrží déle než pár minut.“

„Myslíte okultisty a média?“

Zasmála se a pokládala ovoce na těsto. „Mimo jiné. Jenže vy – vy vidíte a zůstává vám síla i bezpečí vašeho těla, když tam vkročíte. Jste ve vlastním těle. Kdybyste věděla jak, mohla byste se pohybovat Šerem a hledat, dokud byste nenašla odpověď na svou otázku. Nepotřebujete prostředníky, nemusíte čekat, až vás někdo uslyší. Máte zase jiné problémy, ale síla, kterou oplýváte uvnitř Šera jako hmotná bytost mezi všemi věcmi, tvořenými pouhou energií, ta síla je velmi mocná. V Šeru existují stvoření, která mají tělo – a mohou být silná – ale na oplátku mají zase jiné slabosti.“

Jak nesla koláč do trouby, mávla rukou nad drobenkou a něco nad ní zamumlala. Její slova dopadla na koláč jako modrý závoj.

Všimla jsem si toho. „Co jste to teď udělala?“

Překvapilo ji to. „Ó! Jen jsem pronesla malé zaříkadlo, aby se těsto nepřipálilo. Nesnáším připálené okraje.“

„Zaříkadlo?“

Zarděla se. „Víte… jsem čarodějka.“

Mrkla jsem na ni: „Samozřejmě. Expert na paranormální jevy musí mít za ženu čarodějku.“

Usmála se a ještě víc se zarděla: „Není to tak jednoduché. Ben a já se neshodujeme ve všem, pokud jde o teorii versus praxi. Fascinuje ho to, to je pravda, ale ve skutečném rozměru čarodějnictví se už tak dobře nevyzná. Více ho zajímají věci jako duchové. A už jsme v tomto bohužel učinili několik pokusů…“

Otočila se a chvíli něco kutila, pak šla zpět k troubě a dala cosi do hrnce. „Tak, to je lepší. Víte, ono Šero není tak hrozné, jak se zdá. Pokud jste schopna vidět moje malé zaříkadlo a Alberta, měla byste brzo zvládnout i tohle.“

„Dokážu vidět, jak provádíte zaříkadlo – kouzlo – díky… tomu, co se mi stalo?“

„Ano, samozřejmě, pokud máte potřebné dovednosti a můžete se dotknout energetické Sítě, pak můžete využít tuto energii pro svou práci. V magii si z té energie pouze trochu vypůjčujete a řídíte ji. Jenže k tomu je potřeba prostředník. A jakého prostředníka potřebujete, záleží na tom, jaký druh magie ovládáte.“

Byla jsem čím dál nedůvěřivější. „Ovládám?“

„Ne ne! Vlastně ne vy. Jak jsem řekla, jste Šerochodec. Nemůžete manipulovat hmotou Šera. Jste její součástí. A to je ta věc, o které se chceme bavit. Potřebujete se naučit, co můžete udělat, a co ne. A jak se chránit před věcmi, které k sobě přitahujete. Jsem si jistá, že už se jich několik naskytlo. Vy totiž záříte stejně jako tenhle dům.“

Stále jsem byla nedůvěřivá, nebo možná unavená, jak jsem se s tou myšlenkou prala, a bylo to poznat na mém hlase: „Já zářím? Jak to víte? Je to vidět?“

„Právě tak jako vy vidíte mé zaříkadlo. Ale ten zbytek jsou už jen domněnky. Jsem jedna z těch, kdo stojí na břehu a mohou hodit udičku nebo naplnit vědro. Ben je čistě teoretik. My jsme my, a vy jste vy. Nemůžeme vědět to, co víte nebo prožíváte. Víme toho sice dost a můžeme mít ty nejlepší domněnky, ale to není to samé.“

„Když to nevíte, jak mi můžete pomoci? Nechci se stát čarodějnicí, okultistkou, médiem ani… čímkoli jiným.“

„Také se nestanete, protože ničím z toho nejste. Ale přesto byste měla poznat princip. Ben a já vám vysvětlujeme, co víme o Šeru a jak funguje, co v něm žije a jak to odrazit. Budete muset tu a tam improvizovat, ale budete mít dobrý základ. Musíte ale přistoupit na to, že se to opravdu děje a nezmizí to. Musíte se naučit žít v tom, nikoli jen s tím.“

„Ne,“ vstala jsem od stolu. „Na tohle se můj mozek teď nedokáže naladit. Nepasuje to ke mně.“

Mara trochu svěsila ramena. „Pasuje. Není šance před tím uniknout. Ale pomůžu vám, pokud mi dovolíte.“

Zakroutila jsem hlavou: „Dnes ne. Musím přemýšlet. Nedokážu důvěřovat něčemu, o čem nejsem přesvědčená, že existuje. A tohle – tohle je pro mě příliš divné, než abych to hned přijala.“

Zdvihla jsem tašku, a když jsem vycházela z kuchyně, narazila jsem na Bena, který šel zrovna dovnitř.

„Nezůstanete na večeři? Mara je skvělá kuchařka.“

„Nemyslím, že teď jsem schopna strávit jídlo. Nejdřív musím strávit něco jiného.“

„Tak dobře. Kdybyste nás potřebovala, jsme tu. Vím, že to všechno je trochu bláznivé a napoprvé je to příliš velké sousto.“

Podívala jsem se mu zpříma do očí: „A co když to sousto nepřežvýkám?“

„Pak se mi vysmějete, že jsem pomatenec. Nebyla byste první. Přesto si nemyslím, že jsem pominutý, a nemyslím si to ani o vás. Rozhodnout se ale budete muset sama. Pokud to nezačnete řešit, může být všechno špatně. Budu doufat, že o vás ještě uslyším. Zdáte se mi… milá.“

Odfrkla jsem: „To už mi dlouho nikdo neřekl. Díky.“

Albert se za mnou vznášel až k brance a zůstal v ní viset. Tam bledl a průsvitněl, dokud jsem neodjela.

8. KAPITOLA

V pátek ráno jsem se snažila pokud možno nemyslet na rozhovor z předešlého večera. Místo toho jsem se rozhodla soustředit na práci. Mám naprosto jasnou představu o tom, jak svou práci dělat, a pokud se do ní opřu naplno, už bych se v té záhadné oblasti neměla ocitnout. Aspoň jsem v to doufala. Plíživé stíny sice nezmizely, ale postávaly stranou a bylo mnohem snazší ignorovat je.

Seznam, který mi dala Colleen, mi moc neposloužil. Když už se mi povedlo někoho dohnat a zeptat se na okolnosti kolem Camerona, reagovali vesměs netečně. Většina z jeho blízkých a přátel ho neviděla ještě déle než matka. Ať už za jeho zmizením stálo cokoli, muselo to začít mnohem dříve než prvního března.

Jednou se na mě přece jen usmálo štěstí: Cameronův spolubydlící souhlasil, že se mnou v pauze mezi vyučováním zajde na oběd.

Richard Calvin, zvaný „RC“, na mě čekal před řeckou kavárnou v univerzitní čtvrti. Byl malý a svalnatý, ale jinak nikterak výjimečný. Objednali jsme si u pultu a o kousek dál jsme se posadili ke stolu.

Položila jsem zápisník vedle hrnku s kávou. „Možná se vám zdá, že nic nevíte, ale právě vy byste mi mohl poskytnout něco, od čeho bych se mohla odrazit. Kdy jste naposled viděl Cama?“

Zamyslel se a stočil pohled ke stropu. „Myslím, že tak někdy… koncem února. Určitě to ale bylo ve čtvrtek večer, protože v tu dobu jsme se obvykle potkávali v bytě. Cameron totiž nemíval v pátek přednášky, na rozdíl ode mě. Takže ve čtvrtek vždycky zůstával dlouho vzhůru, a když jsem se odpoledne vracíval ze školy, on se většinou povaloval.“

„Nechodil nikam ven?“

„Jo jo, šel, frnkl hned po tom, co jsme mluvili o nájmu, účtech a tak. Určitě to zní legračně, ale fakt jsem si na to doteď nevzpomněl. Řekl, že odchází jen na chvíli, takže jsem to nebral v potaz. Asi jsem ho fakt moc neřešil, co? Absolutně jsem o tom nepřemýšlel, dokud nezavolala jeho máma, že ho hledá. Ha ha! To je dost divný, že jo.“

„Ani ne. Připadalo vám, že se někdy mezi tím do bytu vrátil?“

„Hm, jo. Asi před týdnem zmizelo pár jeho věcí. Chtěl jsem si půjčit knihu, tak jsem šel do jeho pokoje, a část věcí byla fuč. Jen pár, nějaké oblečení a skripta, taky několik větších, třeba notebook, ale zase spousta tam toho zůstala, tak mě nenapadlo, že by pláchnul nebo tak něco. Zmizela jeho cestovní taška a batoh, tak jsem si řek, že asi odjel na výlet.“

„Od té doby vám ani jednou nezavolal?“

„Fakt ne. Jsme jen spolubydlící, nejsme žádní kámoši. Žijem každý v jiném světě, víte, jak to myslím.“

Přikývla jsem. „Byl nějak rozrušený? Všiml jste si náznaků toho, že se něco děje? Došlo k nějaké náhlé změně v jeho chování nebo denním programu? K něčemu takovému?“

„Vlastně ano. Chvíli mi připadalo, že si našel holku, protože ho často chtěla k telefonu nějaká kočka, a taky hodně chodil v noci ven – tvrdil ale, že to je jen jeho sestra, tak jsem se o to dál nestaral. Pak mu dvakrát volal nějaký chlap, většinou pozdě v noci, vždycky když jsem se chystal do postele. Cam byl zrovna doma, takže si vzal telefon do svého pokoje, jako by nechtěl, abych to slyšel. Nevím, možná je gay nebo co. Každopádně ten chlap už pak nikdy nezavolal.“

„Mohl mít ten muž z telefonu nějaké spojení s Cameronovým zmizením?“

RC pokrčil svalnatými rameny a zapíchl vidličku do souvlaki. Nahrbil se nad talířem, jako by mu ho někdo měl každou chvíli ukrást. Mluvil s jednou tváří napěchovanou jídlem. „Nevím. Ale neřekl bych. Cam měl v té době nějakou chřipku, takže pořád spal. Tipoval bych, že to byl někdo z univerzity. Podle hlasu mu mohlo být čtyřicet, padesát. Těžko říct, víte, a navíc mi to bylo celkem fuk.“

„Pamatujete si, jak se ten muž jmenoval? Řekl své jméno?“

Než odpověděl, loknul si sody. „Nemůžu si vzpomenout. Myslím, že jednou ano… Everett. Tak nějak. Takové snobské jméno.“

„Kdybyste si vzpomněl, dejte mi vědět. Říkal jste, že Cameron měl chřipku. Jak jste to poznal?“

„To nebylo tak těžké. Celý týden prozvracel. Když jsem ho viděl naposledy, byl bílý jako stěna. Taky dost zhubl a vypadal vyčerpaně. Kdyby pořád neházel šavli, býval bych si myslel, že je na drogách. Vypadal jako – víte – v těch filmech, kde je hrdina v posledním tažení a stává se z něj bílá troska s vytřeštěnýma očima. Nic v sobě neudržel. Vlastně bych řekl, že nějakou dobu vůbec nic nejedl a pil jen vodu nebo takovou smradlavou polévku.“ Podíval se na mě a všiml si, že ani já moc nejím.

„Nezkazil jsem vám chuť? Pardon. Mně už to tak nepřijde. Jsem medik. Těsně před tím, než Cameron zmizel, začal vypadat trochu líp, ale pořád byl hodně bledý, víte?“

„Jste si opravdu tak jistý, že se jednalo o chřipku, a ne o vážnější chorobu nebo o drogy?“ zeptala jsem se mezi dvěma doušky kávy.

Znovu pokrčil rameny: „Mohlo jít o něco jiného. Ještě nejsem doktor, takže co já vím. Ale chřipka dokáže nadělat pěknou paseku. Lidi si řeknou, že je to maličkost, ale ono vás to může i zabít. A to, čemu tady u nás říkají. „jednodenní střevní chřipka“, ve skutečnosti není žádná chřipka, ale lehká otrava jídlem. Skutečná chřipka, která se rozjede na plné obrátky, je zabiják. Epidemie španělské chřipky zabila v roce 1918 miliony lidí, a to je pouze jiný kmen té, kvůli které zvracíme. Dost nechutné, že?“

Souhlasně jsem přikývla. „Nechutné. Přišel někdo Camerona navštívit během jeho nemoci? Zašla za ním přítelkyně, spolužáci nebo někdo blízký?“

„Ne. Nikdy jsem od něj o přítelkyni neslyšel. Mluvil vždycky jen o sestře, jak už jsem říkal. Kromě několika mých kámošů a občas pana domácího k nám nikdo nechodil. Nikdo prostě za ním nebyl.“

RC si nabral do úst poslední sousto rýžového pilafu a spláchl ho sodou. „Vy už nebudete?“

Podívala jsem se na nedotčený špenátový koláč na svém talíři. „Nějak nemám hlad. Dáte si?“ nabídla jsem mu a přistrčila k němu talíř.

Nadšeně přikývl a hned si ukrojil velký kus. Upíjela jsem kávu a s úžasem ho sledovala. Kdysi jsem četla článek o tom, že internisté se často nedostatečně stravují a trpí nespavostí. Richard byl ale očividně pevně rozhodnutý, že ho lékařská profese neporazí. Zajímalo by mě, jestli spí i ve dne.

„Takže jste o Cameronovi už neslyšel?“

„H – h, ne. Ani jediné slovo.“

„Co jste udělal se zbytkem jeho věcí, a co nájem?“

„No, jeho mamka zaplatila účet a další zálohy a poprosila mě, abych jeho věci zabalil a uschoval je, dokud se Cam nevrátí. Mezitím jsem začal shánět nového spolubydlícího, protože nájem sám neutáhnu. Cameronova matka řekla, že jí to nevadí.“

„Telefonovali jste si někdy v poslední době?“

„Jasně. Zavolal jsem jí a řekl, že mám s vámi schůzku, protože jsem si – pardon – nebyl jistý, jestli jednáte zákonně. Odpověděla mi ale, že vám mám říct všechno, co vím. A to jsem myslím udělal. Opravdu toho o Camovi moc nevím, věřte mi. Chcete se zeptat ještě na něco?“

„Už jen na několik věcí. Víte o nějakém místě, kam chodíval a kde by se mohl zdržovat? Nebo o místě, kde by někomu mohl sdělit, kam jde?“

RC zachrochtal. Nepoznala jsem, zda zvuk doprovází jeho přemýšlení, nebo jestli tak vychutnává jídlo. „Těžko říct. Vím jen, že měl rád muziku, a myslím, že šel do centra, kde měl sraz se sestrou. Nic jiného nevím.“

„Fajn,“ řekla jsem. „Mohu vám dát svou vizitku, a kdyby vás něco napadlo – třeba jméno toho muže – nebo kdybyste si na cokoli vzpomněl, zavolejte mi, ano?“

„Dobře,“ řekl a polkl poslední sousto špenátového koláče. Přejel si jazykem po zubech, aby se zbavil protivných kousků špenátu, a dal si pořádný hlt sody, zatímco já jsem lovila v tašce vizitku.

Podala jsem mu ji. „Moc jste mi pomohl, RC.“

„Fakt? Paráda!“ Zastrčil vizitku do náprsní kapsičky u košile, popadl tašku a zamířil ke dveřím. „Jo, a díky za jídlo!“

Chvíli jsem se za ním dívala. Pak jsem se vydala k budovám univerzity. Projela jsem seznam kanceláří, kde sídlili Cameronovi lektoři, a vešla do jedné z budov.

Ze všech učitelů jsem zastihla jen jednoho. Když jsem položila otázku, zlostně se na mě obořil: „Ne. Neviděl jsem ho ani ve třídě, ani nikde jinde. Ani jsem o něm neslyšel. A navíc stejně propadá. Neukázal se už…“ prolistoval zápisník, „…nejmíň měsíc. Jestli si se mnou nesjedná schůzku, neprojde do dalšího ročníku. Nepustím ho dál. Dostane pětku. A můžete mu to vyřídit.“

„Až ho uvidím, určitě mu to řeknu. Děkuji.“

Opustila jsem kancelář se slastným pocitem, že už jsem ze školy venku.

Jakmile jsem procházela jedním z mnoha dvorů, ozval se můj pager. Okolo jsem nezahlédla žádnou telefonní budku, proto jsem vešla do nejbližší budovy a našla telefon vedle katedry matematiky. Přísahám, že si jednou pořídím mobil. Vyťukala jsem číslo na pageru a poslechla si hlasovou zprávu.

„Ahoj, Harper, tady Quinton. Už jsem sehnal materiál na ten váš poplašný systém, ale ještě mám pár otázek, než ho nainstaluju. Rád bych se do toho pustil dneska, pokud vám to vyhovuje. Ozvěte se mi,“ dodal a vysypal ze sebe telefonní číslo. „Zavolejte před druhou, jestli můžete, protože pak se musím někam přesunout a nedostanu se několik hodin k telefonu. Díky.“

Podívala jsem se na hodinky. „A jéje…“ Bylo za pět minut dvě. Vytočila jsem číslo. Telefon vyzváněl.

Přes nějaký hluk v pozadí jsem zachytila jen mužský hlas, jak říká: „…autoservis.“

„Je tam Quinton?“ zeptala jsem se zvýšeným hlasem.

„Vydržte.“

Za okamžik to ve sluchátku ztichlo a někdo vzal telefon: „Tady Quinton. Jak vám mohu pomoci?“

„Harper Blaineová. Volám zpět.“

„Díky, že jste se ozvala tak rychle, Harper. Mohu pokračovat s vaším projektem, jakmile mi to umožníte. Kdy by se vám to hodilo?“

Mluvila jsem opravdu se správným mužem? Znělo to, jako by ho škrtila kravata. „Jste v práci?“ zeptala jsem se.

„Ne tak docela, ale je to dobrý návrh. Ve tři hodiny by to šlo.“

„Vlastně jsem chtěla jít do centra a něco tam zjistit, takže se možná dostanu do kanceláře o trochu později. Můžete tam pár minutek počkat, kdybych se opozdila?“

„Jistě. Na viděnou. Díky za zavolání.“ Spojení se s cvaknutím přerušilo.

Šla jsem zpátky, sedla si do auta a pokoušela se soustředit na svůj další plán a příliš se nezaobírat Quintonovým divným chováním. Prostě je z jiného světa než my ostatní.

Odbočila jsem na dálnici a mířila zpět k centru města. Snažila jsem se myslet na práci, na práci… ale fantastické obrazy se mi vtíraly do hlavy silněji než předtím, vypouštěly chladnou mlhu a pádily za autem. Když jsem sjela z dálnice do města, byla jsem rozhodně zpět ve městě duchů. Zaparkovala jsem auto a roztřesená, s pocitem na zvracení, si razila cestu skrz tenkou mlhu stínů k hlavnímu archivu v budově správního okrsku.

Projela mnou vlna chladu. Zachvěla jsem se a opřela se o fasádu tunelu, abych popadla dech. Několik ošuntělých žebráků mě podezíravě sledovalo. Došlo mi, že bych sebou raději měla hodit a zmizet, než začnou mít výhrady k mému pobytu v jejich rajonu.

V prostorách archivu, kde je tak šílená nuda, že se tam i duchové bojí vstoupit, jsem začala hledat jakýkoli záznam o výrobci nábytku, dovozci nebo stěhovákovi, který v průběhu posledních dvaceti let pracoval pod jménem Ingstrom. Seznam byl krátký a nic neříkající: jeden stavitel lodí, jeden realitní makléř a jeden pekař. Ještě více odrazující byl soupis obyvatel toho jména: našla jsem mnoho občanů jménem Ingstrom, protože pětinu dnešního Seattlu osídlili Švédové a Norové. Nechala jsem si pořídit kopii seznamu.

Když jsem skončila, bylo skoro čtvrt na čtyři. Vlekla jsem se zpět do kanceláře. Vzala jsem si od Sergejeva peníze, ale doposud jsem nic moc nezjistila, a to mě trápilo. Pouze jsem se zběžně podívala na papíry, co poslal. A doba, kterou jsem právě strávila studiem záznamů, mohla přijít úplně vniveč. Možná Ingstrom vůbec nepatřil do tohoto okrsku. Seattle mohl být jen přestupní stanice. Podle toho, co jsem zjistila, přijel ten chlap třeba z Pullmanu a pak salonní varhany zase odvezl. Ani jsem nevěděla, jak salonní varhany vlastně vypadají.

Quinton seděl na podlaze opřený o zeď hned u dveří a četl si brožovaný výtisk knihy od Tocquevilla. (Francouzský sociologicky orientovaný politický myslitel a historik (pozn. překl.).) Měl na sobě sako, úhledné kalhoty a košili. Žádná kravata. Aniž by vzhlédl, vyskočil ze země a přistál vedle mě. Jakmile dočetl odstavec, založil si stránku utrženým lístkem z kina Paramount a nacpal knihu do batohu.

„Čau,“ řekl. „Už jsem si začínal dělat starosti. U vašich dveří čmuchali dva týpci, zrovna když jsem vyšel po schodech. Asi před půl hodinou. Jakmile zjistili, že nemám v úmyslu odejít, práskli do bot. Napadlo mě ale, jestli na vás nebudou čekat dole. Viděla jste je?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Jak vypadali?“

„Jeden tedy velmi neurčitě. Nemastný, neslaný, bledý. A dost strašidělný. Ten druhý byl spíš zanedbaný, to ale v téhle čtvrti není nic neobvyklého,“ dodal, když jsem odemkla kancelář.

Přikývla jsem: „Nejspíš stejní chlapi, co mi obrátili kancelář vzhůru nohama. Buď to, nebo výběrčí daní.“

Přikývl: „Jo jo, vypadali jako hrdlořezové.“

Když jsem zdvihla obočí, usmál se na mě.

„Zvládnu to za pár hodin, mám vše potřebné,“ řekl a opatrně položil kufřík vedle kancelářské skříně.

„Čeká mě ještě nějaká práce,“ varovala jsem ho. „Nebudete potřebovat, abych odsud odešla nebo tak?“

„Nemyslím. Potřebuju vyvrtat pár dírek a chvílemi budu pracovat s vaší telefonní linkou. Dokážu to ale provést bez hluku a ani u toho nenadělám nepořádek. Jo, a taky budu muset nahrát do vašeho počítače nějaký software. To ale zabere jen pár minut.“

„Řekněte mi, až budete potřebovat telefonní linku. Budu muset zavolat několika lidem.“

„Není problém,“ souhlasil a začal hrabat v kufříku.

Usadila jsem se ke stolu a zavolala do Shadleyovy banky. Trvalo několik minut, než jsem se představila a vysvětlila, co potřebuju, a než mě přepojili na osobu, která zodpovídá za operace na bankomatech.

Expertka přes bankomaty mě požádala o čísla. Přečetla jsem jí je a ona si je naťukala do počítače.

„Hm… jsou mezi nimi bankomaty jiných bank, takže vám mohu říct jen to, co se mi tady zobrazí. Všechny bankomaty jsou v Seattlu, vypadá to na centrum města. Pokud jde o ty naše – moment, podívám se – jde o First Avenue a Cherry Street. Dál Main, Pine a Seventh Avenue, a také South Industrial.“

„Kde přesně se nacházejí bankomaty na Main a South Industrial?“ zeptala jsem se.

„Main je za rohem, když vyjdete z Pioneer Square. Je to pobočka na Occidental, číslo popisné 300. A ten další je na rohu First South a South Forest, půjdete od baseballového stadionu dolů.“

Poděkovala jsem a vše si poznamenala. Pak jsem rozložila svou laminovanou mapu Seattlu a fixem si na ní označila potřebné body.

Na chvíli jsem uhnula Quintonovi, když potřeboval udělat něco u mého stolu. Pak jsem obvolala několik velkých bank, od kterých jsem dostala velmi podobné informace, a označila dalších pár bodů na mapě.

Většina z nich byla v centru a shlukovala se kolem Pioneer Square. Pokud by se mi povedlo zjistit, co má Cameron v úmyslu, nebo najít něco o jeho autě, byla by tu šance, že ho brzo vystopuju.

„Teď budu přibližně minutu pracovat na telefonní lince,“ řekl Quinton odněkud z podlahy pod přední stranou stolu. „Kdyby počítač začal škytat, řekněte mi.“ Jeho hlava se na chvíli vynořila zpod stolu ozdobená sluchátky a chomáči prachu. „Ano?“

Vytáhla jsem papíry od Sergejeva. „Budu teď něco číst. Dejte mi vědět, až budou linky znovu nahozené.“

Přikývl a zase zmizel.

Četla jsem. Podle popisu měřily salonní varhany asi šest stop na výšku a tři na šířku. Byly z vyřezávaného ořechového dřeva, které pocházelo z Evropy. Vyrobila je firma Tracher Company of Bavaria v roce 1905, byly zdobené slonovinou a zlatem a měly zabudovaný sekretář s úložným prostorem vzadu. Hudební skříň byla opatřená skleněným zrcadlem a nad píšťalami byly červenomodré gobelínové kryty, které ladily s rohoží u pedálů. To znělo velmi okázale.

K popisu bylo připojeno neúplné celní povolení. Datum někdo odtrhl a některé údaje nešly přečíst kvůli mnoha skvrnám. Vypadalo to, jako by varhany byly dovezeny do Seattlu na lodi, která vyjela z Osla spolu s dalšími kusy nábytku a vybavení domácnosti. Chyběly však informace o tom, jak se dostaly do Osla. Byla tam část registračního lodního čísla, v záhlaví dopisu bylo možné přečíst písmena „– gst –“ a podpis „Ingstrom“. Před příjmením byla ještě malá kudrlinka, což mohlo být e zrovna tak jako n, u, w, nebo dokonce i.

Poskytlo mi to jen kusé informace. Celní doklad vypadal, že pochází od odesílatele z Osla. Pokud se Sergejev mýlil, Ingstrom mohl být odesílatel, nikoli příjemce. Docela jsem se lekla představy, jak hledám lodní společnost v Oslu, která před třiceti lety zaměstnávala někoho jménem Ingstrom.

Vzala jsem telefon a myslela mimoděk na to, že bych měla zavolat správě přístavů nebo pobřežní stráži a požádat o registr lodí, ale sluchátko byl hluché. Pak v něm škytlo, jako když signál hlásí čekající hovor, a já stiskla přepínač.

„Haló?“

„Slečna Blaineová?“

„Ano.“ Quinton už musel zprovoznit linku.

„Grigorij Sergejev. Volám, jak jsem slíbil.“

„Ano, právě jsem si procházela ty informace, které jste mi zaslal. Pořád je toho dost málo.“

„Zapomněl jsem vám říct takovou maličkost. Mám telefonní číslo, na kterém mi můžete nechávat vzkazy.“

„Dobře. Jaké je to číslo?“

Znělo to jako volačka do Tacomy.

„Máte otázky?“

„Ano. V podkladech, které jste mi poslal, je zmíněno jméno Ingstrom, ale není z toho poznat, zda se jednalo o odesílatele, nebo příjemce zásilky. Mohl to být agent v Oslu. Nemám dost informací, abych to mohla s určitostí říct.“

„Ach. Ta loď byla poničena. Na papíru je seznam naloženého zboží kvůli opravám škod, k nimž došlo. Ingstrom přebíral náklad a měl loď opravit,“ vysvětloval Sergejev.

„Chápu. Totiž v Seattlu byl nebo je výrobce lodí jménem Ingstrom.“

„To je pro začátek skvělé. Musím jít. Nechte mi vzkaz o svém postupu.“

A už jsem držela hluchý telefon.

„Quintone!“ vyštěkla jsem. „Co děláte s mým telefonem?“

Quintonova hlava se objevila nad deskou stolu s napůl spadlými sluchátky. „Jen jsem pospojoval komponenty. Teď už by linka měla fungovat.“

„Ano, teď. A co před třiceti sekundami?“

„To ještě nebyla zapojená.“

„Linka fungovala docela dobře.“

Pokrčil rameny: „Aha… ale byla odpojená, takže měla být hluchá. Ale na tom nesejde. Odesílací automat je beztak instalovaný na lince k modemu.“

„Můžu teď volat, aniž by mě to odpojilo?“ zeptala jsem se.

„Jistě. Právě chci provést malou zkoušku elektrických rozvodů, ale na váš hovor by to nemělo mít vliv.“ Zmizel opět na svém stanovišti na podlaze před stolem a já vzala do ruky sluchátko.

Zavolala jsem do loděnice Ingstrom v Seattlu.

Velmi mladý mužský hlas mi odpověděl: „Haló? Jak vám mohu pomoci?“

„Pokouším se dovolat do loděnice Ingstrom. Mívali tohle číslo,“ řekla jsem.

„Ach ano, samozřejmě. Firma už zanikla. Pomáhám s aukcemi. Myslím, že všechny obchodní záznamy jsou u rodiny a právníků.“

„Vlastně sháním takový jeden kus nábytku. Co je to za aukce?“

„Obchod a nemovitosti, obojí. Antik a aukce McCain.“

„Majetek jde do aukce? Někdo zemřel?“

„Ano. Majitel a jeho syn zahynuli při nehodě na lodi. Hrůza, co? Opravují lodě, a jejich vlastní se potopí. Z toho člověku naskočí husí kůže.“

„To je dost velká ironie. Hm… tedy, nechci být necitelná, ale potřebuji mluvit s někým o tom nábytku.“

Zaváhal. „Teď to tady máme dost hektické… Pokud přijdete na předvádění, mohla byste se zeptat Willa nebo Brandona osobně. Ti by vám mohli pomoci. Předváděčka začala ve tři a končí v sedm.“

Dal mi adresu. Řekla jsem, že přijdu. Mrkla jsem na hodinky. Bylo tři čtvrtě na šest.

„Quintone. Musím odejít. Už budete končit?“

Zahučel, jak se zvedal, a obešel můj stůl.

„Jo. Skoro.“ Strčil disk do mechaniky. „Jen ještě nahraju tenhle software.“

Mechanika hučela a chroustala, pak vyskočil nápis. Quinton vyťukal řadu příkazů a sledoval reakci počítače.

„Vypadá to dobře. Mělo by to běhat. Abyste aktivovala okruhy u dveří a oken, stačí jít do menu na liště a stáhnout tohle nové menu…“ Ukázal mi, jak aktivovat a deaktivovat okruh, a vysvětlil mi funkci a parametry nového systému.

Pak ukázal pod desku stolu: „Koukněte na tu rudou LEDku, kterou jsem tam nainstaloval. Bude to na vás pomalu blikat, pokud detektory pohybu něco zachytí, jako třeba když po vás někdo bude chtít vystartovat. Když je systém aktivní a kterýkoli ze senzorů zaregistruje pohyb, pošle to kód 999 na váš pager. Je tam také pasivní komponenta a nouzové tlačítko. Jakmile odešlete nouzový kód nebo stisknete tohle tlačítko,“ – ukázal na další věc pod deskou stolu – „začne boží dopuštění. Můžete dokonce volat na svůj počítač a sledovat kancelář přes kameru, kterou jsem vám nainstaloval nad dveře. A na dveřích vašeho sejfu je magnetický spínač, který vás upozorní, že ho někdo otevřel. Spokojená?“

„Ano, ano. Velmi spokojená. Co jsem dlužná?“

Mávl rukou. „Ještě jsem nevytiskl účet. Dodám ho jindy, co vy na to?“

„Dobře. Teď musím běžet. Mohu vás někam hodit?“

„Ne, díky. Myslel jsem si, že bych zkouknul nějaký film nebo tak. Šla byste?“ vyzýval mě pohledem.

Už jsem sbírala věci a mířila ke dveřím: „Dnes večer ne. Ale uvidíme se, až přinesete účet.“

Chvíli váhal, pak vzal tašku a chvatně prošel dveřmi. „Žádný problém. Kdyby něco, najdete mě v knihovně.“ Hodil si tašku přes rameno a nedbalou chůzí se vzdaloval.

Zastavila jsem se a dívala se za ním. Prostě jsem se v něm nevyznala. Někdy vypadal jako přítel, kterého znám léta, a pak se zase přepnul do módu cizince. Měla jsem z toho trochu brouka v hlavě, ale ne zas tak velkého, abych se tím trápila. Musela jsem sebou hodit: hodlala jsem zjistit, co se stalo s loděnicí Ingstrom a se Sergejevovým dědictvím. Alespoň jsem tedy doufala, že to zjistím.

9. KAPITOLA

Projížděla jsem kolem jezera Lake Union. Na jeho severním konci, východně od parku Gasworks, se nacházel sklad loděnice Ingstrom. Jezdila jsem křížem krážem, než jsem našla místo na zaparkování. Malý plácek vysypaný štěrkem byl plný, padala mlha a na kapotu mi stále silněji bubnovaly kapky deště. Nějaký sedan za mnou se taky snažil zaparkovat. Zajela jsem do štěrbiny mezi automobily, zachumlala se do bundy a utíkala ke dveřím do skladu. Škoda, že mě nenapadlo vzít si kabát do deště.

Vběhla jsem dovnitř a oklepala se jako mokrý pes. Mladík, který seděl v čele dlouhého rozkládacího stolu, na mě zíral zpoza notebooku. „Ahoj,“ řekla jsem. „Chtěla bych mluvit s Willem nebo Brandonem.“ Zatvářil se veseleji. „Vy jste ta dáma, která volala, že? Brandon tady není. Ale Will je s Ingstromovou rodinou v kanceláři. Brzo bude venku. Chcete se tu porozhlédnout, jestli natrefíte na ten kus nábytku?“

„Jistě, ačkoli si myslím, že by bylo nemožné ho přehlédnout…“ Podívala jsem se na hromady zabaleného zboží a bedny pod vrstvou prachu, na které dopadaly kužely světla. V zadní části vyčnívaly stožáry dřevěné plachetnice, které sahaly až ke stropu. „Nebo možná ne. Leží tady toho fůry. Nevíte náhodou, jestli někde v těch haldách nejsou salonní varhany?“

Zavrtěl hlavou. „To si musíte promluvit s Willem. Je tam dost slušných věcí, dokonce jeden člun! Chcete se přihlásit do dražby?“

Musel si všimnout záblesku v mých očích, který prozrazoval, že ujíždím na dražbách. Ráda sháním staré dobré věci za dobrou cenu, jako třeba svého rovera. Asi je to důsledek chování mé matky, která vždy trvala na všem zbrusu novém. Já dávám přednost starým solidním věcem, i kdybych si je měla sama opravit. V okamžiku, kdy jsem vstoupila do skladu, ten kluk musel poznat, že vešla maniačka přes dražby.

„Jasně,“ řekla jsem.

Zapsal do databáze mé jméno i telefonní číslo do kanceláře a dal mi vytištěný katalog a očíslované pádlo z lepenkového papíru.

„Neztraťte to pádlo, nebo vás budu muset znovu zaregistrovat,“ varoval mě.

Strčila jsem pádlo do tašky. „Neztratím. A teď – jak se dostanu k Willovi?“

„Jen čekejte a vyhlížejte ho. Za minutku bude venku. Obvykle to tady obhlíží, před tím než tu pozamyká. Určitě ho nepropásnete. Vysoký s bílými vlasy. Nasměruju ho k vám.“

„Budu ho vyhlížet.“

Kluk přikývl a šel si zase dělat svou práci na počítači. Popošla jsem blíž k haldám věcí a porozhlížela se.

Nezavadila jsem očima o nic, co by připomínalo salonní varhany. Mezi hromadami lan, dřeva, beden s lodními součástmi nebo lodním a strojním náčiním bylo také mnoho stolů a kreslících prken, kancelářských skříní, židlí, užitných předmětů, a dokonce i několik výstavních kousků. A taky člun – jak tvrdil chlapec: složitá dřevěná malá loď se dvěma krátkými stožáry, zdobená vyřezávanými ornamenty. Taky tam ležela velká sbírka modelů lodí – některé z nich vypadaly jako napodobeniny těch Ingstromových – a spousta nábytku z jachet z dvacátých let. A starožitný nábytek, který určitě pocházel z úřednických kanceláří, včetně stolu, na němž by se dalo přistávat s letadlem.

Hluboko mezi harampádím jsem zahlédla malou skříňku nacpanou mezi dva větší kusy. Varhany to nebyly, přesto však upoutala mou pozornost. Proklestila jsem si k ní cestu a spílala sama sobě, že už pomýšlím na záchranu nebohé skříňky, když bych nějakou tu pomoc potřebovala spíš já.

Skříňka byla stará, krátká a úzká, natřená příšernou červenou barvou a naprosto zbědovaná. Spíš by jí prospěla cesta na smetiště než ke mně domů, ale stejně jsem si v katalogu poznačila její číslo. Třeba se z ní vyloupne krásný kousek, když se odstraní špína. Vždycky jsem měla štěstí na divné věcičky.

Náhle jsem se otočila za zvukem vrzajících dveří. Velké hodiny na zdi ukazovaly za pět minut sedm.

Vysoko nad kupami věcí a řadami kancelářských skříní se mezi ostrůvky matného světla míhalo cosi černého a stříbrného. Blížil se ke mně někdo celkem vysoký a štíhlý, pohyboval se dlouhými kroky a jeho bílé vlasy kreslily ve vzduchu oblouky, jak na ně shora dopadalo světlo. To byl určitě Will. Jeho věk jsem z dálky odhadla na padesát.

Změnil kurz a zamířil k ostrůvku, kde jsem se nacházela. Pak se zastavil přímo přede mnou a já tam stála jako opařená. Ne padesát. Ale dvousetwattový úsměv. „Ahoj. Michael říkal, že mě hledáte.“

Na chvíli se mi zastavilo srdce a žaludek mi poskočil. Chtěla jsem jen stát a zírat na něj. Hranatá tvář a oříškové oči za brýlemi bez obrouček, lesklé vlasy, které podezřele předčasně prokvetly stříbrnými šedinami. Pod černým rolákem a džíny byly vidět ramena a svaly. Když si je člověk představil v akci, mohla to být lákavá podívaná. Úsměv plný mírně křivých, jasně bílých zubů. Vzpamatovala jsem se dřív, než jsem se stihla zakoktat.

Omráčeně jsem natáhla ruku: „Jsem Harper Blaineová. Soukromý detektiv.“

Stiskl mou ruku. „William Novak. Těší mě. Co pro vás mohu udělat?“ Měl tak dlouhou paži, že by se kolem té mé omotala dvakrát – a že nemám zrovna ručičku jako panenka. Měřím skoro 180 cm a příliš mnoho mužů mě nepřevyšuje. A ještě u menšího počtu z nich mě to těší.

Odkašlala jsem si: „Pokouším se tady najít salonní varhany, které přešly do Ingstromova majetku někdy na konci sedmdesátých nebo na začátku osmdesátých let. Jsou zde na prodej salonní varhany?“

„Krám z počátku dvacátého století? Samá kudrlinka a špatné píšťaly? Za normálních okolností bych s potěšením řekl: ‚Nic takového tu není,‘ ale kvůli vám si skoro přeju, aby tady byly.“

Cítila jsem, jak rudnu a horko se mi žene do tváří. „Patřívaly rodině mého klienta. Myslíte, že by o nich mohl vědět někdo jiný? Jestli třeba nejsou uschovány jinde?“

„Možná uvnitř v domě, nebo se už prodaly soukromě. Ptala jste se paní Ingstromové? Mám na mysli paní Ingstromovou starší.“

Musela jsem zavrtět hlavou. „Neznám se ani s jednou paní Ingstromovou,“ odpověděla jsem.

„Hmmm… dobře, mohl bych vás představit na aukci. Předpokládám, že se vrátíte na aukci,“ dodal a sledoval pádlo, které mi trčelo z tašky.

„Mám to v plánu. Přemýšlím, že bych si pro sebe vydražila pár věcí.“

„Jako třeba co?“

Ukázala jsem přes rameno: „Támhle tu legrační skříňku číslo 893.“

Významně zvedl obočí a udělal pár dlouhých kroků ke skříňce. „Tuhle? Docela ošklivá, že? Lékařská skříňka. Doktoři a zubaři si do ní dávali nástroje v těch starých dobrých časech, než přišla dezinfekce rukou a autoklávy. Odpudivá představa, že? Možná tam ještě najdete poklad, když to zbavíte nánosů barvy. Desetidolarovou zlatou minci nebo pravý zub Doc Hollidaye (John Henry „Doc“ Holliday byl americký dentista, hazardní hráč a pistolník z Divokého Západu, který byl často spojován s Wyatt Earpem a přestřelkou v O.K. Corral, které se zúčastnili ještě bratři Virgil a Morgan Earpovi (pozn. překl.)),“ dodal a zamrkal.

„S mým štěstím objevím maximálně to, že se vejde přesně mezi toaletu a umyvadlo. Je ošklivá, ale tak nějak… mě oslovila.“

„Maminka vám neříkala, že se nemáte bavit s divnými lidmi? A pochybuju, že tahle skříňka je o něco méně divná.“

„Mluvit s divnými lidmi je moje práce, čím divnější, tím lepší.“

Zasmál se a sametové tóny jeho hlasu ke mně dolehly jako pohlazení sametových podušek. Po zádech mi přejel elektrizující záchvěv touhy. Jak se smál, oči mu jiskřily a kolem nich se objevily vějířky vrásek. Opravila jsem v duchu odhad jeho věku na pětatřicet nebo čtyřicet. A taky jsem si k němu přidala slovo sexy. Byla jsem v bryndě.

„Tak to jste tady správně,“ uchechtl se. „Promluvím s paní Ingstromovou a zítra vás vyhledám. Dobře?“

„To by bylo skvělé. Velice to uvítám.“

Pohlédl na mě s lehkým úsměvem, pak sebou trhl. „Ale asi už tlachám. Radši bych měl zamknout. Chtěla byste doprovod ke dveřím, nebo si cestu touto námořnickou pustinou proklestíte sama?“

Z nějakého důvodu jsem znova zrudla. „Zvládnu to.“

Usmál se: „Tak tedy, na viděnou zítra.“

Udělala jsem pár kroků pozpátku a usmívala se při tom jako idiot, než mi zdravý rozum napověděl, že se mám dívat po směru chůze. Hodila jsem přes sebe bundu, otočila se a spěchala k východu.

Slyšela jsem Novaka, jak za mnou volá: „Hej, Mikey! Odemkni tady té dámě, jo?“

Ozvala se hlasitá odpověď: „Michael! Ne Mikey, ty dementní švábe! Já ti dám!“

Když jsem došla ke stolu, všimla jsem si, že Michael má naprosto stejný úsměv jako William Novak. Odemkl mi východ ve velkých stahovacích vratech. „Zítra nashle – přijdete?“

„To si pište,“ odpověděla jsem mezi dveřmi.

Mával mi, jak jsem odcházela po štěrku.

Déšť si dával pauzu, jak to ostatně často dělá, a změnil se v jemné mrholení, které bylo vlhčí a svěžejší než suchá, zlověstná mlha s neodmyslitelnou závratí a nepříjemným pachem smrti. Přecházela jsem parkoviště, nyní téměř prázdné. Vlhký, nerovný štěrkový povrch mi podkluzoval pod nohama. Všechna auta už odjela – kromě mého roveru, sedanu a moderního modelu pick-upu. Sedan zrovna vyjížděl z parkoviště, když jsem se blížila ke svému vozu. Přední světla mě oslnila, až jsem musela sklonit hlavu.

Auto se najednou prudce rozjelo; slyšela jsem, jak řidič zařadil, motor začal řvát a štěrk zakřupal, jak ho prohrábly pneumatiky. Byl to hlasitý zvuk, a teď ještě zesílil. Ohlédla jsem se za autem: světla mě oslepovala, ale zdravý úsudek mi zůstal. Auto se řítilo přímo na mě.

10. KAPITOLA

Tak tohle už bylo moc. Viděla jsem jen záři světel, která se rychle přibližovala. A do bezpečí bylo daleko. Moje prsty pod bundou pevně sevřely pistoli. Uskočila jsem stranou, letěla jsem vzduchem, který rázem zhoustl… padala jsem sama se svým strachem, s pocitem jako v dolů se řítícím výtahu… klesala jsem…

… klesala…

… a padala…

… hustou mlhou, která páchla hnilobou…

… dopadla jsem a překulila se. Můj obličej i celé tělo ovanula vlna horka jako dech obludy, který se proti mně tlačil, když auto prosvištělo kolem. Mokrý štěrk mi podrápal bundu a rozdrásal tvář.

Zabořila jsem se do něj špičkami nohou, přikrčila se a namířila pistoli.

Nešlo přesně zacílit a bezpečně se trefit. Auto ostře zatočilo ven z parkoviště a mizelo po příjezdové cestě. Zvedla jsem se na kolena, pak jsem vyskočila na nohy, zastrčila zbraň zpět do pouzdra a bleskově vytáhla z kapsy klíčky od auta. Hupsla jsem dovnitř a nervózně šátrala po zámku. V okamžiku, kdy jsem seděla uvnitř, zmizel již sedan z dohledu. Naposledy jsem ho zahlédla, jak se zařadil do proudu světel na Aurora avenue.

Řvala jsem a bušila do volantu. „Zatraceně! Zatraceně!!!“

Klesla jsem zpět do sedadla, prohrábla si vlasy a ještě dobrou minutu jsem se klepala, než ze mě vyprchal adrenalin. Pak jsem opět vystoupila a šla si pro tašku. Bylo mi, jako kdybych toho moc vypila, nebo naopak příliš málo. Pořád jsem se trochu třásla a kolena se mi podlamovala. Nacpala jsem mokré věci zpět do tašky a měla jsem co dělat, abych došla zpět k roveru.

V 7.34 vyšel William Novak ze skladu. Ještě pořád jsem se snažila nahodit svůj vypnutý mozek. Vykročil k opuštěnému pick-upu, pak změnil směr a přicházel ke mně. Venku stále mrholilo. Zaťukal mi na okénko.

Stáhla jsem je a Novak se zeptal: „Problémy?“

„Teď už ne.“

„Určitě? Máte na tváři krev.“

„Jo, ano. Někdo se mě pokusil srazit autem.“

„A to není problém?“

„Teď zrovna ne. Jsem naživu a on je dávno fuč. Ale nezachytila jsem jeho poznávací značku. A nutně potřebuju drink.“

„Tady poblíž je slušná italská restaurace, kde mají otevřeno do deseti. Podávají drinky, ale jejich bar je velký asi jako skříňka do předsíně. Beztak jsem si chtěl dát malou večeři. Rád vás vezmu s sebou.“

Váhala jsem. Vnitřnosti mi stále poskakovaly unisono s nervy. „A ten mladík, váš asistent?“

„Mikey? Musí ještě něco dodělat a umí si poradit. Podívejte, támhle jde.“ Ukázal ke skladu.

Ze stínu budovy s bručením vyjel malý motocykl. Útlá postava v helmě nám zamávala a pomalu se pohnula z vrat. Mašina prskala a škytala a zadní světlo se mihotavě vzdalovalo jako světluška. Sledoval ho, dokud nezmizel v zatáčce.

„Takže, nastoupíte si ke mně, nebo pojedete za mnou?“ zeptal se Novak.

Vzdychla jsem: „Pojedu za vámi.“

Usmál se. „Neměla byste mít žádné potíže, dávám perfektní signály.“

Obrátila jsem oči v sloup: „To bych vám radila.“

Následovala jsem ho kolem jezera až k omšelé malé budově těsně vedle průmyslové zóny. Platí se tady nízké nájmy a jídlo bylo v podobném duchu. Když jsme trochu natáhli krky, viděli jsme jezero v celé jeho večerní nádheře. Hladina vypadala jako leštěný obsidián a odrážela světla města a lodí. Neurčitě jsem viděla Space Needle ( Space Needle je věž v Seattlu, která je hlavním orientačním bodem pacifického severozápadu Spojených států a symbolem Seattlu. Nachází se v Seattle Center a byla postavena k příležitosti Světové výstavy, která se v Seattlu konala v roce 1962 (pozn. překl.)) s její zeleně zářící korunou mezi mraky.

Vůně jídla mi připomněla, že jsem nejedla od oběda s Richardem „RC“, a to bylo ještě spíš jen kafe.

Jakmile jsme se uvelebili, Novak objednal antipasto a pak se na mě zadíval a zkoušel odhadnout, co bych si dala. „Smím hádat?“ zeptal se.

„Co piju? Jistě, zkuste se strefit,“ svolila jsem a opřela se o čalouněnou lavici.

„Vsadím se, že jste dřív pila bílé víno, ale pak jste přesedlala na něco zajímavějšího… Skotskou?“

Udělala jsem obličej. „Irskou. Nemám ráda vůni rašelinového kouře.“ Pohlédl na servírku, která ho sledovala s cynickým výrazem a trochu se ušklíbala. „Bushmills?“

„Dvojitou?“ vypálila po nás.

Jen jsem přikývla. Novak objednal místní pivo a servírka odkráčela.

Podíval se na mě a rozpačitě se usmál: „Obsluha stojí za starou bačkoru. Naštěstí platíte jen za jídlo.“

„Pokud mi nedá do pití led, tak mi je to fuk.“

„Nedá. To by byla moc velká námaha. Můžu se zeptat, co se stalo?“

„Tam u skladu?“ žádala jsem upřesnění. Přikývl. „Opravdu nic vážného. Nějaký magor se mě pokusil přejet. Uskočila jsem a minul mě. Pak pláchnul. A to je konec pohádky.“

„Hádám, že to nebylo poprvé.“

„Myslíte, že po mně denně jdou úchylové ve světlých sedanech?“

„Ne,“ řekl. „Ale taky nemyslím, že většina žen nosí make-up, který připomíná modřiny, a předpokládám, že pozůstatky na vašem krku a tváři jsou pravé. Protože nemáte snubní prstýnek, odhaduji, že tam nejsou proto, že by vás mlátil manžel.“

„Žádný manžel. Nevěřím, že ty modřiny jsou ještě vidět.“

„Slabě, ale jsou. Původně jsem si myslel, že to dělá osvětlení ve skladu. Byl to ten samý chlap?“

„Ne.“ Už jsem se v tom nechtěla dál nimrat, proto jsem sklopila zrak k jídelnímu lístku a Novak udělal totéž.

Servírka se vrátila a položila na stůl naše drinky. Novakovi ho málem vylila do klína. Utrousila strohé „pardon“ a neupřímně se pousmála, než mi podala moje pití. Bez ledu. Objednali jsme si jídlo a já se zeptala, kde jsou toalety.

„Ukážu vám kudy,“ nabídla mi.

Když jsme procházeli maličkým foyer, řekla: „Kdyby mě chlap takhle zmydlil, kopla bych ho mezi nohy a vzala do zaječích. Vždyť si to nemusíte nechat líbit.“

„Jak… jak prosím?“ zeptala jsem se a chytila ji za paži: „Vy si myslíte, že mě ten muž, co tam sedí, zmlátil?“

Podívala se na mě zpříma a složila ruce na prsou: „Jen se na sebe podívejte. Poškrábanej obličej, modřiny… Tejrá vás. Myslíte, že jsem slepá? To si nezasloužíte, jasný? Nemusíte to snášet jenom proto, že on má koule, a vy ne.“

„Počkejte,“ řekla jsem a lovila v kapsách svou vizitku. Když jsem ji našla, podala jsem ji servírce. „Jsem soukromý detektiv. K těm modřinám jsem přišla v práci. Tenhle muž s tím nemá nic společného, a kdyby ano, přihodily by se mu horší věci než vylité pivo v klíně.“

Zírala nejdřív na mou vizitku a pak na mě. „Fakt? Nelakujete?“

Přikývla jsem: „Fakt.“

Naše pohledy se na chvíli setkaly a její ústa vytvořila malé o, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Vzpomínky se vepíšou do očí stejně čitelně jako jizvy do tváře.

Zatvářila jsem se přívětivě a usmála se na ni. „Takže – kde jsou toalety? Fakticky potřebuju čůrat.“ Ukázala prstem a já se vydala tím směrem.

V zrcadle jsem si prohlížela svůj obraz. S modřinami to nebylo tak zlé, ale získala jsem nové šrámy na levé tváři. Moje bunda byla odřená a potřísněná blátem. Rozcuchané vlasy mi trčely do stran. Vypadala jsem jako utopená Ofélie z Hamleta, kterou po třech dnech vytáhli z řeky. Nedivím se, že si servírka myslela, že mě někdo zmlátil. Taky bych byla rozhořčená, kdyby k tomu opravdu došlo. Trochu jsem se upravila a ke stolu se vrátila mnohem čistší. Už jsem snad tolik nepřipomínala hrdinku z divadelní tragedie.

Vklouzla jsem zpět na své místo a natáhla se pro talíř s předkrmy. Zhltla jsem tři naráz. Novak se na mě usmál.

„Co je?“ dožadovala jsem se vysvětlení.

„Vždycky se divím, když vidím takhle jíst hubeňoury, jako jste vy.“

„Na hranici mezi životem a smrtí se nedostanete každý den, víte?“ řekla jsem. „Měl byste se taky pustit do jídla. Objednal jste to a ani jste si nedal.“

„Bod pro vás, slečno Blaineová,“ přiznal a začal dloubat do talíře.

Ale já jsem najednou neviděla ani neslyšela. Úhel toho auta… rychlost… nemohlo mě minout. Přinejmenším by bývalo muselo vzít můj bok, nohu… Když se to stalo, měla jsem zvláštní pocit a přestala na mě působit gravitace. Tenounce mrholilo, padaly kapky deště se slanou vůní jezera. Ale vstoupila jsem do páchnoucí mlhy a zase zpět do deště. Nějakým způsobem. Prošla jsem Šerem, abych se vyhnula autu.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Novak. „Vypadáte, jako byste spala.“

Trhla jsem sebou. „Je mi fajn. Jen přemýšlím… o různých věcech.“

„Něco s prací?“

„Ano.“

„Ty modřiny taky měly něco společného s prací?“

„Ano, ale takovým rizikům nejsem vystavená každý den. Většina z toho, co dělám, je fádní papírování.“

„Bude vadit, když se přesto zeptám?“

Trochu mě to zaskočilo. Možná to způsobila whisky, vyhřátá místnost a přítomnost pohledného muže, že se mi tak strašně chtělo o všem se rozpovídat. Vyprávěla jsem mu, jak jsem přišla k modřinám. Tvářil se zděšeně.

„A to podle vás není riziko povolání?“ zeptal se.

„Jak už jsem řekla – není to každý den. Lidé se někdy nechají strhnout emocemi. Ale co taky můžete čekat, když jim šlápnete na kuří oko. Určitě takové znáte.“

Přikývl. „Ano. Svého šéfa. Poslední dobou. Chová se nelogicky a vyvádí kvůli malichernostem.“

„Jako například?“

„Obchodní záležitosti. Jeden den se nesmím ničeho dotýkat, druhý den musím dělat inventuru, lepit visačky a tahat to sem a tam, zatímco on klábosí s klienty. Přijde pozdě, a seřve mě, že jsem si jen tak pro nic za nic udělal pauzu. Jindy mě zase bezdůvodně pošle domů. Pár let už do společnosti dávám peníze, ale takovéhle nesmysly mě nutí klást si otázku, zda dělám dobře. Budete to jíst, slečno Blaineová?“ dodal a ukázal vidličkou na osiřelý předkrm.

Trochu jsem se zaklonila, aby přede mě servírka mohla položit večeři. „Nevynecháme tu formálnost, pane Novaku?“ Novak napíchl poslední sousto předkrmu.

„Nepřejdeme k tykání, když jsme spolu sdíleli drink, salám a česnekový dech?“

Zasmál se: „Na prvním rande?“

„Pokud nejste připraven na jakoukoli možnost, pak nezvěte nikoho na rande do italské restaurace. Tyhle pikantní omáčky a jídlo, které se jí rukama, s sebou vždycky přinášejí potíže.“

„No tak dobře – kamarádi mi říkají Will.“ Natáhl ruku, jako bychom se viděli poprvé.

Potřásla jsem jí. „Já jsem Harper.“

„Legrační jméno.“

„Moje matka má vůbec legrační nápady. Chtěla ze mě mít tanečnici nebo herečku – a tlačila mě k tomu už od kolébky. Myslela si, že když se budu jmenovat jako nějaká herečka, čeká mě v životě kariéra. Cesta do neznáma je dlážděná nóbl jmény.“

„A proto tě pojmenovala Harper? Ne Marlen, Jean nebo Rita?“

„Vypadám jako Rita Moreno?“

„Myslel jsem Ritu Hayworthovou.“

„Nevypadám jako ani jedna z nich, ale obě to byly tanečnice.“

„To byl i Gene Kelly, ale nevypadáš ani jako on.“

„Díkybohu. Ale stejně měl pěkný zadek.“ Á, začala jsem mluvit z cesty. Za to mohl alkohol. Aspoň myslím.

„Nikdy předtím jsem nežárlil na zadek Genea Kellyho.“

Smíchy jsem vyprskla whisky, zakuckala se a začala se dusit. Will se natáhl přes stůl a plácl mě do zad. Výhoda dlouhých paží. Povedlo se mi polknout a popadnout dech. Pořád ještě stál nakloněný dopředu a starostlivě se na mě díval.

„Dobrý?“

„Jo jo. Fajn. Neměl bys říkat ženě takové věci, když má plnou pusu whisky.“

„Ano, když budeš na tyhle shnilé svíčky plivat alkohol, tak to tady brzo podpálíme.“

Zhroutila jsem se smíchy. V rozích místnosti se mihotaly stíny a obrysy, ale měla jsem takový záchvat smíchu, že jsem s tím stejně nemohla nic dělat, takže jsem se o to nestarala.

Will se zatvářil naoko vážně: „Koukám, že mé flirtování působí poněkud kontraproduktivně, madam. Vyvolalo to u vás nejdříve záchvat dušení a posléze smíchu. Můžete dýchat? Neohrožuje vás to na životě? Mám zavolat doktora?“

„Ne, jsem v pohodě,“ zalapala jsem po dechu. „Teprve do sebe soukám večeři. Vše je v pořádku.“

„Dobře,“ řekl a zase se posadil. „Cítil bych se přece jen trochu trapně, kdyby ses udusila.“

„A představ si, jak by asi bylo mně.“

Pohlédl na mě s hříšným úsměvem. Pak začal rudnout a otočil hlavu jinam. „Asi bych toho měl nechat.“ Začal se zuřivě zabývat večeří a ani si nevšiml, že na něm můžu oči nechat.

Už dlouho se mnou nikdo neflirtoval – myslím tím skutečně, doopravdy neflirtoval. Možná že jsme oba jednali poněkud kontraproduktivně, ale musím přiznat, že se mi to líbilo.

„Ještě jedna hloupá otázka,“ řekl a pilně sledoval svůj nůž, kterým krájel miniaturní kousek kuřecího masa. „Proč zrovna soukromá detektivka?“

„Jsem blázen do záhad. A taky to bylo na hony vzdálené matčiným představám, což ji dodnes vytáčí. Vydržela jsem tancovat celou vysokou školu, abych od ní měla pokoj, ale jakmile jsem měla v kapse diplom, taneční střevíce okamžitě letěly do kouta.“

Vzhlédl ke mně. „Dala ses na nebezpečnou profesi natruc matce?“

„Nejen proto, ale má to uspokojivý vedlejší účinek,“ vysvětlovala jsem. „Kdybych nebyla takový samotář, mohla jsem se stát policistkou. Jenže jsem detektiv samotář. Nestojím o pouliční pochůzky, drogové večírky, přestřelky gangů a služby na dopravce – všechno to veřejné a kolektivní, co dělají policisté. Ráda řeším hádanky. Pokud jsou dost zajímavé. Jsem ochotná věnovat se nějaké záležitosti dvacet čtyři hodin denně. Uspokojuju tím obsedantně kompulzivní rys své osobnosti. Uhodneš, jaký je můj nejoblíbenější film?“

„Maltézský sokol.“

„Mít a nemít.“

„To ale není o záhadách.“

„To vím, ale přesto se mi líbí víc. Obdivuji Lauren Bacallovou. Sokol je ale hned na druhém místě, a v těsném závěsu za ním ještě Hluboký spánek.“

„Jsi fanynka Bogarta?“

„Trefa. Bogart předčil všechny tvrďáky. Kdo to svedl lépe?“

„Jimmy Cagney, Alan Ladd?“

„Oba moc dobře, ale ne tak dobře jako Bogart. Věděl jsi, že Cagney začal původně jako tanečník?“

„Ano. Stejně tak George Raft.“ Jen jsem na něj zírala.

Pokrčil rameny. „Mám rád staré filmy, staré věci. Tak jsem se dostal k obchodu se starožitnostmi. Někdy bych se vsadil, že slyším, jak ke mně ty věci mluví.“ Zrudnul. „Já vím, mám bujnou fantazii.“

„Podle mě je to lepší, než kdybys jí měl málo.“

Pokrčil rameny. Pak jsme změnili téma a až do konce setkání se bavili o starém nábytku a starých filmech. Ještě se mi nechtělo domů, ale už mi padala víčka. Usmál se a doprovodil mě k roveru. Pak se díval, jak odjíždím. Těšilo mě, že ho následujícího dne opět uvidím. Ale ani jeho milá společnost mi nepomohla a cestou domů jsem se cítila paranoidně.

Nic se však nestalo. Cesta proběhla normálně, byt i fretku jsem našla v naprostém pořádku. Plácla jsem sebou na gauč a zavolala Danzigerovým.

Telefon zvedl Ben.

„Vím, že je už pozdě večer, ale mám otázku.“

„Ještě není tak pozdě. Co potřebujete vědět?“ Jeho hlas se vzdálil od sluchátka, „vydržte.“ Slyšela jsem, jak volá Maru. Pak se ozvalo cvaknutí a v telefonu to zarachotilo.

„Tak tedy, dnes se mě někdo pokusil srazit autem. Uskočila jsem z cesty a celkem tvrdě dopadla na zem. Byla jsem v pořádku, ale neumím si nijak vysvětlit, že mě to auto minulo. Prostor byl příliš úzký a auto jelo příliš rychle na to, abych stihla uhnout. A mrholilo. Když jsem se snažila dostat autu z cesty, ocitla jsem se v mlze. V mlze v Šeru. A pak jsem najednou byla zpět v dešti. To auto o mě ani neškrtlo. Takže co se, k čertu, stalo?“

Benův hlas zněl vzrušeně. „No páni! Na vteřinu jste se musela zprůhlednit, nebo dokonce zmizet. Aspoň myslím. To muselo řidiče vyděsit!“

Fretka se mi vyškrábala do klína a pokoušela se mi sebrat telefon. Položila jsem ji na podlahu. „V to mohu jen doufat. Říkáte, že jsem na chvíli zmizela?“

„Ne úplně. Jste fyzická bytost a Šero je průchozí zóna, vzpomínáte? Na okamžik jste se vyskytovala na obou místech, přepnula jste svůj energetický stav.“

Vpadla jsem do jeho nadšení: „Ale jak? Nechápu, jak mohu být na dvou místech naráz, nebo jak se tam můžu dostat. Neudělala jsem nic víc, než že jsem se snažila utéct.“

Ben ztichl. Do chvíle ticha vstoupila Mara. „To je přirozenost Šerochodců, že se pohybují skrz Šero tam a zase zpět. A Šero, jak už jsem říkala, je tak trochu „tady“ i „tam“. Takže z toho, že jste to učinila nevědomky, usuzuji, že vaše mysl bleskově zhodnotila možnosti a rozhodla se pro tuto.“

„Otevřela jste dveře a vešla. Už jste to předtím udělala, ale zatím to nikdy nebylo dobrovolné. Teď, když vaše mysl ví, že to dokážete, provedla to,“ dodal Ben.

Mara to shrnula: „Pravda. Ale dělá mi starosti, že to nebylo vědomé. Tentokrát to byla dobrá volba, jenže příště by to mohlo skončit hůř. Nejste zraněná?“

„Jen trochu odřená od štěrku. A proč vlastně nejsem nijak vážně zraněná?“

„Nejsem si úplně jistá. Prostě jste z toho vyvázla. Budete se to muset naučit ovládat. Nesmíte se v Šeru jen tak naslepo zjevit a zase z něj zmizet, nebo se tam nechat vtáhnout a zase vytáhnout. Na druhé straně by mohlo čekat něco horšího než auto.“

Neodpovídala jsem. Zvedla jsem Chaos a škádlila ji.

Ben promluvil první. „Harper, i když je to pro vás strašně těžké, zkuste alespoň trochu spolupracovat, pro jistotu.“

Chaos tryskem vyskočila a šla dělat zmatek jinam. Moje ruka už nebyla zajímavá, když se nehýbala. „A co když se mýlíte?“

„I kdybychom se mýlili, pro vás se nic nemění. Pokud máme pravdu, pak se to bude měnit k lepšímu. Není to chirurgie. A kdybyste pochybovala o tom, že máme pravdu, proč byste nám volala?“

Svěsila jsem ramena. „Co mi navrhujete?“

„Nechte Maru, ať vám pomůže. Položím to, abyste to mohly dořešit samy.“

Slyšela jsem, že Mara váhá. „Opravdu to není tak těžké…“

„Ano. Dobře. Zkusme to.“

„Fajn. Nejdřív se musíte naučit rozeznávat hranice Šera. Můžeme zkusit cvičení koncentrace, abychom trochu projasnily vaše obzory. Dělala jste někdy jógu?“

Připadala jsem si hloupě, když jsem to měla přiznat. „Jen trochu meditačního dýchání.“

„Pak byste neměla mít problém. Je to trochu jako uvědomění si vlastního dechu. Takže si sedněte a dýchejte, pak si vybavte vjemy, které k vám přicházely těsně předtím, než jste vstoupila do Šera. Ony jsou tím klíčem. Až budete umět rozeznat hranici a znovu k sobě přivoláte vjemy – z vlastní vůle – měla byste být schopna otevřít dveře a jednoduše vstoupit. Nebo nevstoupit. Jak je libo. Jdeme na to?“

„Momentík.“ Udělala jsem si pohodlí, sundala si boty, sedla jsem si na gauč a pod záda si strčila polštářek. „Dobře. Co teď?“

„Jen dýchejte a vnímejte vlastní pocity. Až budete v rovnováze, zkuste znovu přivolat to, co vnímáte v Šeru. Pak otevřete oči a snažte se do toho zadívat. Potom je zavřete a zase tu hranici odtlačte pryč. Budu tady na telefonu, dokud s tím nebudete hotová.“

Chvíli to trvalo. Položila jsem telefon vedle sebe na gauč. Zavřela jsem oči a tak dlouho jsem směrovala mysl na jednu část svého těla, dokud jsem nepřestala vnímat všechny ostatní. To šlo dobře. Pak jsem začala pročišťovat mysl a zbavovat se všech myšlenek a pocitů, které jsem zrovna nepotřebovala. Dýchala jsem a snažila se dosáhnout rovnováhy.

Když jsem měla hlavu prázdnou a cítila se vyrovnaně, obrátila jsem pozornost k pocitu, že padám skrz hustý páchnoucí vzduch, mlhu Seattlu, která se rozplývá před mou tváří a ustupuje mlze Šera. Otevřela jsem oči a dívala se přímo před sebe – hledala jsem hranici mezi světy.

Vypadala jako záclona z mraků a mlhy – vyloženě šedá – obyčejný a neobyčejný svět se křížil v jiskřivém roji energie, který se třpytil jako kapky deště v mlze.

Znova jsem zavřela oči a zkusila se oprostit od toho vjemu. Nejdřív odolával. Začala jsem dýchat prudčeji. Pak jsem se ale zklidnila a zkusila to znovu. Závrať, chlad a zápach začaly ustupovat. Otevřela jsem oči a přede mnou byl můj starý známý obývák.

Vzala jsem do ruky telefon: „Funguje to.“

„Úžasné! Teď znovu. Ale tentokrát vstupte dovnitř.“

„Ne!“

„Neublíží vám to. Jste to vy a jen vy, kdo nad tím musí mít vládu, nijak jinak to nesmí být. Jen otevřete dveře, vstupte, pak se obraťte a vyjděte zase ven. Pak to zatlačte pryč, a máme hotovo. Budete z toho mít mnohem lepší pocit. Tím jsem si jistá.“

Já jsem si tak jistá nebyla, ale zkusila jsem to. Sedla jsem si, uvolnila se, soustředěná na hranici mezi světy. Jako bych proplouvala vlnou tepla. Otevřela jsem oči, a bylo to tam znovu. Zvedla jsem se, přistoupila blíž a pravou rukou jsem přejela po malém teplém chomáčku v levé ruce. Jak jsem se pohybovala kupředu, rozhraní se ztenčilo a změnilo se v kouřovou substanci. Prošla jsem živoucí mlhou Šera.

Zavlnila se a začala mě tísnit. Obrátil se mi žaludek a začal být jako na vodě. Zhluboka jsem dýchala a snažila se udržet v klidu. Chaos zlostně zaprskala.

Podívala jsem se na své ruce: Šero se vinulo všude kolem. Stále jsem držela fretku. Musela mi skočit zpět do klína. Zaklela jsem. Země (nebo to byla podlaha?) se vlnila a já jsem se ve vzrůstající panice začala rozhlížet kolem sebe. Tentokrát jsem nezaregistrovala nic velkého a ošklivého ani žádnou lidskou/nelidskou bytost, která ke mně mluvila předtím. Tentokrát jsem stála úplně sama v neklidné mlze, připomínající vlhkou páru na zrcadle.

„Pomalu a v klidu,“ mumlala jsem a několikrát se nadechla, abych se uklidnila, ale moc to nepomohlo. Zachvátila mě úzkost, zmatek a ovanul mě pach rozkladu. „Dobře, dobře, tak pojď, malá, jdeme ven.“

Otočila jsem se a hledala okraj záclony, ale pátrala jsem marně. Vůbec jsem odsud neviděla ani náznak svého obýváku, přestože jsem věděla, že tady je tam. Vyčerpávalo mě to, děsilo, chtěla jsem ven. Ztrácela jsem koncentraci a lapala po dechu. Bezmyšlenkovitě jsem tiskla fretku, která se s pištěním začala svíjet.

Ucítila jsem kolem sebe vánek, zčeřenou energii Šera. Myslela jsem, že vidím jeho okraj. Velmi blízko a velmi tenký. Vyrazila jsem k němu a pak se do mě opřel hrozivý chlad – jako vánice ohlašující příchod bouře: studený a mrazivý jako dotek skleněných střepů. Točila jsem se a snažila se uniknout větru. Okraj Šera se třepotal na dosah ode mě. Chaos začala zase kňučet a vlezla mi pod košili. Něco těžkého, temného a děsivého se začalo hromadit za mými zády.

Vrhla jsem se vpřed k okraji Šera. Rozlícená černá bestie zařvala, chytila mě zezadu a zatřásla mnou. Chaos vřeštěla. Vykřikla jsem, odrazila se a skočila tak daleko, jak jsem jen mohla. Při skoku se mi do masa zakouslo něco tvrdého a studeného…

… a pak jsem dopadla na koberec ve svém obýváku. Slzy vyčerpání se mi řinuly po tváři, když jsem se snažila nahmatat fretku, a skulila jsem se na záda. Chaos se vydrápala ven z mé košile a prchala do své klece. Ohlédla jsem se, jestli mě něco nepronásleduje. Ale nic jsem neviděla, nic jsem necítila. Byl tu jen pokoj. Takový, jaký jsem znala, a já, těžce oddychující na koberci.

Pomalu jsem se zdvihla na všechny čtyři a zůstala klečet. Bolelo mě v prsou.

Mara volala mé jméno tenkým, vystrašeným hláskem. Popadla jsem telefon a zařvala do něj: „Do háje s tím! Něco mě tam chtělo sežrat! Nemohla jsem se dostat ven! Chtělo mě to sežrat!“

„Harper! Harper. Harper. Už je dobře, jsi venku. Jsi venku, a živá. Už je dobře.“ Konejšila mě tak dlouho, dokud jsem nepřestala vyvádět. Pak se mě zeptala, co se stalo, a já vyprávěla.

„Chudinko malá. Nechtělo tě to sežrat, jen tě to chtělo vyhnat ze svého teritoria. Podívej, zastav se zítra a můžeme to spolu probrat. Musíme vymyslet způsob, jak se můžeš ochránit.“

„Co byla ta věc?“

„Strážce. Ale nemysli teď na něj. Už je pryč. Ty jsi v pořádku. Přestala ses soustředit a věci se vymkly kontrole. Ale vedla sis dobře. Opravdu. Vedla sis skvěle. Jsi nějak zraněná? Tvoje zvířátko je v pořádku?“

Pohlédla jsem na sebe a připadala si hloupá a bezmocná. Tělo jsem měla pokryté slizem. Doploužila jsem se ke kleci a zkontrolovala fretku. Podívala se na mě nevrle a zavrtala se hlouběji do hnízda ze starých triček. Už se neobtěžovala věnovat mi další pohled. Je v pořádku. Zavřela jsem dvířka od klece a došourala se zpátky k telefonu.

„Mám na sobě… nějaký sliz.“

„Propána! To je nezvyklé.“

„Zrovna tohle jsem nechtěla slyšet.“

„Přijď zítra na snídani. Musíme si popovídat. Teď potřebuješ odpočívat. Spánek je nejlepší lék.“

„Dobře, dobře.“ Zavěsila jsem. Ještě roztřesená jsem se doplazila do koupelny. Hnusilo se mi dotýkat se vlastní kůže tam, kde se mě dotkl sliz. I když jsem byla vyčerpaná, neuměla jsem si představit, že s tímhle pocitem usnu. Sloupla jsem ze sebe lepkavou košili.

Jak jsem se vracela k zrcadlu, všimla jsem si zarudlých míst: malé rudé tečky sdružené do velkého půlkruhu přecházely na pravé straně mého těla do mělkých škrábanců. Vypadalo to, jako by mě chtělo kousnout obrovské zvíře s ostrými špičáky, ale nepovedlo se mu to. Zachvěla jsem se při představě stáda takových hladových oblud ze Šera, které čekají, až mě budou moci roztrhat. Z očí mi vytryskly horké slzy beznaděje a strachu. Chtěla jsem všechno vzdát a někam se schovat.

„Přestaň,“ hlesla jsem. Zírala jsem na sebe do zrcadla. „Nemůžeš přestat,“ zasyčela jsem. „Nemůžeš přestat.“ V mysli mi vytanula spousta ošklivých vzpomínek. Neměla jsem na výběr, neměla jsem se kam schovat. Neexistovalo místo, kam bych utekla před obludou, v jejíchž patách se plížila sama smrt. Musela jsem se naučit, jak ji obejít, a musela jsem si krýt záda.

11. KAPITOLA

V noci jsem se budila a probrala jsem se do vlídného, jasně modrého sobotního rána. Celou cestu na Queen Ann jsem se sama se sebou hádala. Co to dělám? Opravdu teď věřím na duchy? Nestvůry a čarodějnice? Bylo to padlé na hlavu. Ale kousnutí na mém těle se ozývalo a ani vařící sprcha nesmyla záhadná znaménka na mé kůži.

Zaparkovala jsem na tomtéž místě jako minule a vyrazila k domu Danzigerových. Ben vyšel na verandu s dítětem v krosně na zádech a poskakoval dolů ze schodů. Dítě nadšením tak výskalo, až to rvalo uši.

Ben mě zahlédl, zamával na mě a zavolal: „Jdeme s Brianem na chvíli do parku.“

Letmo jsem mu pokynula, jako že mávám. Už nebylo cesty zpět. Vzmužila jsem se a vyšla po schodech ke dveřím. Mara mě pustila dovnitř.

Vešly jsme do teplého obývacího pokoje plného světla ze spousty oken. Sedla jsem si na jednu z pohovek, které stály proti sobě, jedna jako druhá. Mezi nimi byl nízký stolek. Vůně citrónového vonného oleje a čerstvého pečiva se mísila s bledým zeleným světlem, které sem pronikalo zvenčí skrz jarní listí.

Mara zkřížila nohy pod sukní a podívala se na mě se skousnutým spodním rtem. „Minulou noc se to úplně nepovedlo, co?“

„Ne.“

„Ale katastrofa to taky nebyla.“

„Vidím to jinak. Napadla mě nějaká… věc a přežvýkala mě jako psí kost. Ani nevím, co a jak se stalo.“

„Uvízla jsi tam, protože ses přestala soustředit. Do té doby sis vedla dobře. Tentokrát ses v Šeru neocitla jen tak, vyhledalas ho sama, a pak jsi ho zase dokázala odsunout pryč. Pokazilo se to až při druhém pokusu.“

Odfrkla jsem si: „Řekni mi něco nového.“

Mara zúžila oči. Vzduch kolem ochladnul. „To je součástí problému.“

Podezíravě jsem se na ni podívala. „Co je?“

Mara kývla hlavou a udělala pohyb rukou. Do výhledu mi připlul Albert. Tentokrát vypadal téměř jako skutečný člověk, ale jeho obrysy tlumil mlžný opar, který se vinul jako spirála a připomínal sněhové mraky.

„Díváš se na ducha. A víš, že je tak skutečný jako… jako tahle pohovka. Nechceš si to ale připustit, zakazuješ si tomu uvěřit. Vždycky když se tomu začneš takhle bránit, věci se pokazí. Jakmile jde do tuhého, zpanikaříš a přestáváš tomu věřit. Ztrácíš kontrolu, protože nemůžeš mít kontrolu nad něčím, čemu nevěříš. A dokud s tím budeš bojovat, nebudeš schopna ochránit se. A nebudeš ovládat ani přemísťování.“

„Přemísťování?“

Přikývla. „To je procházení tam a zpět magickým světem, spíš bezděky než záměrně. Znala jsem kluka, který to dokázal ve třinácti. Člověka to vyvedlo z míry, když ho viděl, jak se objevoval hned tady a hned zase tam. Lidé si to vykládali různě, buď tvrdili, že se uměl připlížit tak tiše, že si ho ani nevšimli, nebo že byl rychlý a neviděli ho přijít. Každopádně se jim to nezamlouvalo.“

„Byl Šerochodec?“

Nečekaně vybuchla smíchy: „Bože, to ne! Byl jen čaroděj jako já.“

To mě zaskočilo. Naklonila jsem se k ní. „Ale zničehonic s tím přemísťováním přestal, že ano.“

Její tvář náhle ztratila výraz. Sklopila zrak. „Jo. Přemístil se přímo před rozjetý náklaďák na N59.“ Zavřela oči a polkla. „Tak. Teď chápeš, proč nechci, aby ses přemísťovala jen tak.“

Uniknout před autem na parkovišti, objevit se pod koly náklaďáku – pokud šlo o přemísťování v Šeru, bylo to totéž.

Přikývla jsem. „Teď už chápu.“

„Tak tedy dobře. Zkusíme znova to cvičení? Albert a já ti pomůžeme.“

Trochu jsem se nadzvedla: „Albert?“

Usmála se. „Samozřejmě. Ty ho vidíš, a on může vejít do Šera stejně jako ty. Řekněme, že bude tvůj navigátor.“

Chtěla jsem něco namítnout: „Ale…“

„Uvidíš. Nedovolíme, aby ti něco ublížilo.“ Nachýlila hlavu a zvedla obočí: „Jdeme na to?“

Rozpačitě jsem se opřela na gauči a zavřela oči. Intenzivně jsem dýchala, dokud jsem se nezklidnila a neuvolnila.

„Otevři oči,“ řekla Mara tiše.

Zvedla jsem víčka. Přímo ve stole stál muž v tmavém obleku. Vlasy měl rozčísnuté na pěšinku a uhlazené dozadu kolem protáhlého hranatého obličeje. Po nose mu klouzaly brejličky s tenkými obroučkami. Skoro jsem viděla skrz. Kolem něj se rozprostíralo Šero: sněhová vánice ustupovala, čím déle jsem se dívala.

„Zavři oči. Zažeň to pryč a vrať se zpátky sem.“

A přesně to jsem udělala.

Když jsem opět otevřela oči, Mara se na mě smála. „To bylo úžasné!“ Albert pořád stál ve stole. Trhla jsem sebou. „Tohle mě zneklidňuje.“

„Opravdu?“

„Albert vypadá, jako by měl od kolen dolů uříznuté nohy a jako by stál na stole na pahýlech. Ty to nevidíš?“

„Ne. Mně se nejeví tak jasně. Tipovala bych, že ty ho vidíš jasněji než kdokoli jiný. Až se trochu líp seznámíš se Šerem, potom se ti duchové a některé další věci budou zdát docela normální a hmotní. Uvidíš je zároveň tady i tam. Dva neúplné obrazy se překryly. Čím dál budeš od Šera, tím tenčí budou i oni. Zkus to znova, ale nech oči otevřené, aby ses dostala blíž.“

Trochu se mi točila hlava a byla jsem unavená, ale zkusila jsem to.

Jak se ke mně přibližovaly známý chlad a malátnost, které jsem cítila v Šeru, vypadal Albert stále opravdověji. Kolem něj se rozrůstal šedý mrak a rysy jeho tváře a oblečení se zostřily. Přikrčila jsem se před ním. Obývák Danzigerových se začal měnit a blednout, až z něj zůstaly jen zlaté a šedozelené fleky v husté, studené mlhavé pustině. Ve vzduchu byl cítit závan alkoholu a mrtvolný pach.

Z dálky jsem slyšela Maru. „Přemístila ses. Raději by ses měla vrátit.“

Albert se pohnul a já sebou cukla jeho směrem. V Šeru to vířilo do všech stran, točila se mi z toho hlava. Vymrštila jsem jednu ruku, abych získala zpět rovnováhu. Nevzpomínám si, že bych vstala. Moje prsty projely Albertem a elektrizující šok se mi zabodl až do mozku. Ucítila jsem zápach chemikálií. Polekaně jsem stáhla ruku zpět před hrudník.

Albert zamžoural na svou ruku, pak zmateně svraštil obočí. Ze rtů jsem mu odezírala nějaké slovo. Ťukal na mlhu mezi námi. Maru už jsem neslyšela. Zírala jsem na Alberta s očima dokořán, ani jsem nemrkla.

To slovo bylo „sedni si“. Opakoval to znovu a znovu, dokud jsem přes svůj strach slabě neuslyšela jeho hlas. Sedla jsem si. Naznačoval mi, že se mám uklidnit a zavřít oči. V rameni mi pulsovala elektrická energie. Žaludek se mi houpal.

Ale v tom okamžiku jsem z velké dálky zaslechla Maru. „Dýchej a srovnej se, pak to odežeň pryč. Jen dýchej…“

Její hlas sílil a mrazivá nevolnost i zápach ustupovaly. Pak mě něco přitlačilo…

Bylo to, jako bych se do gauče propadla až ze stropu. Opřela jsem se, supěla a otevřela jsem oči.

Mara vypadala rozrušeně, vlasy měla rozcuchané a tvář bledou. „To bylo kapku drsné. Cítíš se fajn?“

Polkla jsem a zaskřehotala: „Fajn.“ Znovu jsem polkla. „Myslím.“

„Vypadáš znepokojivě.“

Setřásla jsem ze sebe ten nepříjemný pocit. „Jsem v pořádku.“ Postavila jsem se na nohy a podívala se na hodinky. „Ale musím už jít.“

Mara se na mě upřeně zadívala: „Nepřepínej se. A buď, prosím tě, opatrná. Teď víš, jak se dostat tam a zase zpět, ale ještě nejsi silná a ani to nemáš pod kontrolou. Musíš cvičit.“

Přikývla jsem a vyrazila ke dveřím. „Já vím. Důvěřuj mi. Pokud to bude v mé moci, nebudu v Šeru podnikat žádný bungee jumping.“ Po kůži mi přeběhl mráz. Snažila jsem se nedívat na Alberta.

Mara šla za mnou a u dveří mě chytila. Zpříma a neúprosně se mi podívala do očí. „Tak to se opravdu snaž. Kola náklaďáku jsou nemilosrdná.“

Vyčerpaně jsem se usmála a řekla, že budu opatrná. Pak jsem spěchala pryč a proklínala se.

Takovou paniku, jakou ve mně vyvolala tahle návštěva v Šeru, jsem nezažila od základní školy. Na chvíli jsem před tím musela uniknout někam, kde mi je příjemně, kde to znám. Čím déle to bude trvat, tím lépe.

*

Když jsem se dostala do Ingstromových skladů, aukce už běžela. Michael se na mě usmál a zamával, když zapisoval nové účastníky. Šla jsem za Willovým hlasem, který se ozýval z mikrofonu, a byla jsem šťastná, že mohu dýchat normální prach a špínu.

Will vyvolával cenu a pádla účastníků aukce létala do vzduchu. Dobře věděl, jak vyhecovat dav. Za pár minut odklepl soupravu dřevěných skříněk za sedm set dolarů. Ačkoli bylo ještě brzo, účastníky zachvátila dražební horečka.

Mezi nakupujícími byli zcela běžní majitelé obchodů a nadšenci, kteří obíhají dražby. Ale vzadu postával hlouček mužů s neurčitým výrazem ve tváři a u zdi se krčilo několik žen, které vypadaly sklíčeně. Hádala jsem, že se jedná o bývalé Ingstromovy zákazníky, kteří se přišli podívat, jak se supi slétají na zbytky jejich živobytí. Kupující, lační po nových nabídkách, se tlačili dopředu a naprosto je ignorovali.

Teď přišla na řadu krabice plná tretek, čímž začal boj mezi hubenou blondýnou a zavalitým mužem se špatně nastřílenými vlasy. Nepamatovala jsem si jejich jména, ale už jsem je určitě zaslechla v jiných aukcích. Rivalové v obchodě se starožitnostmi. Pokud jsem se dobře pamatovala, ona byla neblaze proslulá nevybíravými způsoby. Zajímalo mě, jestli muž chtěl jen schválně zvednout cenu – nevypadal, že by se zajímal o skleněné cetky.

Teprve když cena vystoupala do přemrštěné výše, bylo vidět, že žena zaváhala. Will se zeptal, kdo přihodí dalších deset dolarů. Oba dražitelé se rozhlédli. Muž se zašklebil.

Will se trochu opřel o mikrofon a prohlížel si dav. „Starožitné skleněné hranoly, perfektní stav. Vysoce ceněné na dnešním trhu,“ vyvolával a po očku ji sledoval. „Poslední šance. Nabízí někdo více?“

Žena se kousla do rtu a bleskově vymrštila své pádlo. Will bouchl kladívkem tak prudce, až ta rána málem zbořila budovu, ačkoli nebylo vůbec pravděpodobné, že by někdo chtěl ženu přebít a nabídnout víc. Davem to zašumělo, když dražba této věci skončila. Will přešel k další. Všimla jsem si, jak se žena začíná dotčeně mračit, protože jí došlo, že ji napálili. Pak se otočila a protlačila se zástupem ke dveřím.

Po tuctu dalších dražeb vyhlásil Will třičtvrtěhodinovou přestávku na oběd. Šla jsem za ním do zadní části haly a dohnala ho u registračního stolku. Kolem něj stál hlouček nevrlých mužů a žen.

Rozzářil se, když mě spatřil. „Ahoj! Rád tě zase vidím!“ Rukou objal povadlou ženu kolem šedesátky a jemně ji popostrčil dopředu. „Toto je paní Anna Ingstromová – paní Ingstromová starší. Paní Ingstromová, toto je slečna Blaineová, detektivka, o které jsem vám ráno říkal.“

Měla na sobě pěkný, tmavě modrý vlněný kostým, který na ní ale visel, jako by přes noc shodila deset kilo. Paní Ingstromová se na mě podívala zvlhlýma očima, ale nic neřekla. Podala jsem jí ruku a ona ji toporně a strnule stiskla. Bylo to jako dotyk jemného smirkového papíru.

„Ráda vás poznávám, paní Ingstromová. Chtěla bych vám položit několik otázek. Myslíte, že bychom mohly zajít někam na oběd a popovídat si?“ navrhla jsem.

Odpověděla mírným tónem. „Ach ano. To by bylo milé. V pořádku. Tady… kousek odtud je obchod s bagetami.“

Mrkla jsem na Willa. Zavrtěl hlavou. „Tam bude narváno. Půjdou tam všichni, co byli na aukci. Co kdybyste vy dvě šly ke Speedymu? Je to pár bloků odtud, a když si pospíšíte, seženete volný stůl.“

Tvářila se nepřítomně, ale přikývla. Will mi popsal cestu a doprovodil nás k mému roveru.

Kavárna „U Speedyho“ byla něco mezi bufetem a hospodou. Našly jsme si stůl vzadu. Přinesli nám kávu a pak jsme čekaly na jídlo. Anna Ingstromová si dala trochu bílé, velmi sladké kávy a hned vypadala líp.

„Ten William je moc milý, že?“ pípla přiškrceným hláskem.

„Ano, velice milý. Doufám, že nějak nenarušuji váš den, když vás takhle tahám ven.“

„Ale ne. Já… jsem ráda, že se někam dostanu. Od té doby, co se to stalo, jsem prakticky nevyšla ze skladu.“ Hlas se jí zlomil, ale udržela se. „Od té doby, co… co se Chet a Tommy utopili. Tam. Říkala jsem to, ne?“

„Ano, madam. Je mi to moc líto,“ hlesla jsem. Přestože jsem toho byla svědkem už tolikrát, pořád se cítím trapně, když přihlížím zármutku jiných. Jako bych je špehovala oknem v jejich ložnici.

„No,“ řekla a poposedla si, aby servírka před nás mohla položit talíře, „rybáři a námořníci. Moře si je bere. Nevracejí se. Člověk… jen doufá, že zrovna jemu se to nestane.“

„Je to hrozně smutné,“ podotkla jsem.

Přikývla. „Je to na nic. Ale přála jste si nějak pomoci. Na co jste se to chtěla zeptat?“

„Snažím se vypátrat salonní varhany, které možná firma zachránila z poničené lodi někdy na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let. Nevzpomínáte si na něco takového?“

Pomalu žvýkala a polkla, pak zapila sousto kávou. „Salonní varhany. Myslím – no – nejsem si jistá, jak jsme k nim přišli, ale jedny jsme měli nějakou dobu doma. Vůbec se mi nelíbily. Nakonec jsme se té hrůzy zbavili, když jsme malovali. Myslím, že to bylo v roce 1986. Nejsem si přesně jistá rokem. Ale už jsou dávno pryč.“

„Co jste s nimi udělali?“

„Ach, to nevím jistě. Chet se o to postaral. Mně stačilo, že ten krám zmizí. Pořád mě něčím… zneklidňovaly. Není to legrační?“ zeptala se. „Ale byly funkční. Chet na ně párkrát hrál.“ Pokrčila rameny. „Pokaždé mi to znělo, jako by plakaly, křičely.“ Pak se zasmála. „Teď si myslíte, že jsem hlupačka, že? Bát se kusu nábytku. Proto jsem se ho nikdy nezeptala, co s nimi udělal.“

„Dalo by se to zjistit?“

„No… věřím, že by se k tomu určitě našly papíry. Aspoň budu mít něco na práci. Mám vám zavolat, až to najdu?“

„To byste byla hodná.“ Vzala jsem jednu z vizitek a naškrábala na ni svoje číslo domů. „Můžete mi zavolat kdykoli.“

Zastrčila si vizitku do kapsičky u saka. „Děkuji vám, drahoušku. Dám vám vědět, co jsem našla.“

Dojedly jsme a jely zpět do skladu.

Než jsem ji předala do péče Michaelovi a truchlícím, podala jsem jí ruku. „Ještě jednou vám děkuji, paní Ingstromová.“

Tentokrát mou ruku stiskla tak vřele, jako bychom spolu uzavíraly spojenectví. Trochu se usmála a na tváři jí naskočily vrásky, které jako bych znala léta. „Udělám, co bude v mých silách,“ zašeptala.

Vrátila jsem se do aukční síně. Na pódiu už byl někdo jiný. Byl starší než Will a slizký jako lachtan, kterého krmí v zoo slanečky, ale ne tak zábavný. Bral to moc vážně a jeho vystoupení bylo ztřeštěné, až teatrální, když příliš rychle odklepl krásnou mahagonovou hrací skříň. Na reptání z davu jen pokrčil rameny. Pak vrátil mikrofon a kladívko zpět Willovi. Pádla opět létala nahoru.

Will si vzal další krátkou přestávku těsně předtím, než přišla na řadu doktorská skříňka, a vrátil se na podium o několik dražených kusů později. Mimo mě se o ten krám nikdo nezajímal, takže jsem ho dostala za dvacet dolarů.

Kolem půl sedmé odklepli poslední věc, což byl masivní bronzový lodní šroub, a tím aukce skončila. K lékařské skříňce jsem si vydražila ještě židli s plesnivým čalouněním. Zamířila jsem dozadu ke stolu, abych zaplatila za svoje věci, a taky abych prohodila pár slov s Willem. Muž v pršiplášti se postavil do fronty za mě.

Will právě došel ke stolu, když se přiřítila dáma, která koupila skleněné hranoly, a razila si k němu cestu.

Promluvila hlasem nabroušeným jako břitva: „Potřebuju s vámi prohodit pár slov, pane Novaku!“

Michael si vzal můj šek a podíval se na ni: „Copak byste ráda?“

Zpražila ho pohledem. „Vy ne! Tamten!“ prskla vztekle a píchla prstem s rudě nalakovaným nehtem směrem k Willovi.

Will přistoupil blíž, ale stále byl za stolem. „Nějaký problém, paní Fellová?“

„Vy moc dobře víte jaký, Williame Novaku! Dobře víte, že jsem byla dohnána k tomu, abych to sklo předražila!“ křičela. „A za to můžete vy! Vy – vy jste mě dohnal k poslednímu příhozu!“

Muž v pršiplášti se pokusil vmísit do hovoru: „Promiňte, ale myslím, že jsem na řadě…“

Will mu věnoval výmluvný pohled, pak promluvil opět k ženě: „Paní Fellová, nikdo vás nenutil, abyste přihodila. Víte, že vedu dražbu, a tudíž je součástí mé práce prodat zboží za co nejlepší cenu. Mám povzbuzovat váhavé klienty, aby přihazovali. Pokud se vám cena zdála přemrštěná, mohla jste kdykoli odstoupit. Teď tady máme další zákazníky…“

„Chtěla jsem odstoupit! Vy jste mě podvedl! Chytil jste mě na vějičku!“

Will jí začal odpovídat, ale muž v plášti se naklonil dopředu: „Myslím, že jsem na řadě!“

„Pane, já vím, ale…“

Druhý muž, který předtím také vedl dražbu, vyšel zpoza Willa. Při pohledu zblízka měl široká ramena a začínal mu růst pupek. Táhlo mu na šedesát, nebyl úplně nevzhledný, ale nad irským nosem a tenkými rty měl nepříjemně pichlavé tmavošedé oči.

Jeho hlas už nezněl tak unyle. „Co se tady děje, Novaku?“

Will rozpřáhl ruce. „Malé nedorozumění. Brandone. Paní Fellová je nešťastná kvůli svému poslednímu příhozu.“

„To vidím.“ Podíval se na muže v plášti, který špulil rty a zase začínal lamentovat.

„Jsem na řadě!“

„Samozřejmě. Pan Novak je vám k dispozici.“

Brandon šlehl pohledem po Willovi a pak se otočil k paní Fellové. Jakmile se obrátil, okamžitě změnil výraz, nasadil přívětivý úsměv a hlas mu spadl o půl oktávy a pár decibelů níž. Měnil se dle potřeby jako chameleón.

Nabídl jí rámě a odvedl si ji kousek stranou. „Ahoj, Jean, vždycky tě tak rád vidím! O co jde?“ Naklonil k ní hlavu a s bezelstným pohledem se jí díval do očí.

Kňučela jako štěně. „No, já – myslím, že pan Novak mě obelstil a zmanipuloval mě, abych přebila cenu. Jsem rozčílená. Není to fér.“ Zdálo se, že nezaregistrovala, jak ji Brandon vede na konec stolu mimo hlavní proud.

Nevěřícně jsem pohlédla na Willa a Michaela. Oba stejně pokrčili rameny a Will se vrátil k muži v plášti.

Než se Brandon vrátil, prošli další dva zákazníci. Paní Fellovou nebylo nikde vidět. Brandon drapnul Willovu paži mnohem razantněji, než to předtím udělal s paží Jean Fellové.

Kousek od konce stolu se muži zastavili. Jakožto profesionální slídil jsem samozřejmě poslouchala. V Brandonově chování nyní nebyla ani kapka přívětivosti nebo šarmu.

Zahřímal na Willa: „Nikdy – se – nehádej se zákazníkem tímhle způsobem, jasné? Nejsi tady ani zákazník, ani partner. Tady jsi zaměstnanec, a když řeknu ‚udělej to‘, tak to uděláš! Rozumíš mi?“

Will si zachoval vážnou tvář. „Brandone, máme dohodu.“

„Ta dohoda nic neznamená, když já řeknu, že nic neznamená! Pochopils to?“ řekl Brandon a z očí mu šlehaly blesky.

Will neřekl nic. Bylo vidět, jak tiskne čelist, když se do něj Brandon zavrtává zlostným pohledem.

„Ano.“

„Dobře.“ Brandon se otočil a odkráčel zpět k elegantní blondýnce, o které mi někdo řekl, že je to paní Ingstromová mladší. Jakmile k ní došel, nahodil zpět úsměv. Odváděl ji pryč a držel ji při tom za paži. Při každém slově k ní úlisně nakláněl hlavu. Za nimi se linul cvrlikavý smích.

Nahnula jsem se k Willovi a zašeptala: „Tomu říkám umění!“ Rozpačitě pokrčil rameny. „Raději se vrátím k práci. Pak si popovídáme.“

Poodešel za stůl. Na každého kupujícího se upřímně usmál. Viděla jsem, že lidé mají Williama Novaka rádi. Když platili, na chvíli se s ním dali do řeči a opětovali jeho úsměv. Vypadal dobře i přesto, že byl pokrytý stále větší vrstvou prachu a mouru a vlasy mu padaly do čela, když nosil krabice a nábytek.

I s Michaelem byli dobře sehraní. Vtipkovali, smáli se a střídali se u počítače i u vynášení zboží. Chovali se spíš jako kámoši než jako otec a syn.

Nakonec odbavili posledního zákazníka. Mikey vyložil pár vozíků zboží a vrátil se, aby mi nabídl pomoc s mou židlí a skřínkou.

Will ho ale předběhl. „Proč nedokončíš papírování, Michaele? Pomůžu Harper, pak se vrátím a pomůžu tobě i Brandonovi pozavírat. Dobře?“

Michael se chápavě usmál a vrátil se zpět k notebooku. Will vzal židli a já popadla skříňku. Šel se mnou ven k autu. Nasunul dva kusy nábytku do zadní části vozu.

Rozhlédl se po parkovišti, které bylo nyní téměř prázdné. „Vypadá to, že dneska na tebe nikdo nečíhá.“

„Je to příjemná změna. Jo, a děkuju, že jsi mě představil Anně Ingstromové. Vzpomněla si na ty varhany a slíbila, že se podívá po nějakých papírech, ve kterých by mohlo být jméno současného majitele. Možná jsem jen krůček od toho, abych tu ztracenou věc našla.“

„To by bylo skvělé.“ Rozhlédl se a trochu zrudnul. „Jen jsem si tak říkal…“

Zdvihla jsem obočí: „Ano?“

„Jen jsem si tak říkal, jestli bych mohl… jestli bys se mnou nešla na večeři.“

„Dneska?“ zeptala jsem se.

„Ano, dneska. Až tady skončím. Nemělo by to trvat dlouho.“

Musela jsem ho zklamat. „Ráda bych, ale dneska večer nemůžu. Naskytla se mi příležitost něco vypátrat o pohřešované osobě a musím toho využít, dokud to jde. Mohu požádat o náhradní termín? Když na to dneska není ani vhodné počasí.“

„Znamená to, že jsem na programu? Až bude vhodnější počasí?“

„Klidně i dřív, pokud to zvládnu. Můžu si vzít tvoje telefonní číslo?“ Při té otázce jsem si připadala jako puberťačka.

Vylovil z kapsy u kalhot kartičku a něco na ni zezadu napsal. Pak mi ji podal. „Moje číslo je na zadní straně. Zavolej mi, až budeš moct.“

„Slibuju, jako že se Harper jmenuju.“

„To doufám, jako že se Will jmenuju,“ zamrkal na mě. Pak odběhl zpět do skladu.

Tak – to bylo zajímavé. Možná jsem pro pana Novaka byla stejně sexy jako on pro mě. Našla jsem ho. Měla bych prostě jen čekat, jak se to vyvine. Nebo ne? Vypadal zatraceně dobře v džínech a svetru. Zajímalo by mě, jak asi vypadá po ránu…

Dojela jsem domů a dotáhla židli (vážila snad metrák!) i skříňku do obýváku. Uvažovala jsem, jestli nechám Chaos proběhnout po bytě, ale pak jsem se rozhodla, že by byla škoda riskovat tu židli. Dokud ji neopravím, žádné řádění nebude. Dala jsem si sprchu a oblékla si čisté věci, které se lépe hodily pro můj večerní plán.

Dokud bylo ještě světlo, jezdila jsem trochu po okolí a našla všechny bankomaty, které Cameron používal. Byly nanejvýš dvanáct bloků od historické části města. Pak jsem jela do kanceláře, abych vyzvedla pár kopií Cameronových fotografií. Když jsem odemykala dveře, u pasu mi začal vibrovat pager. Quintonův poplašný systém fungoval, přestože mi trvalo trochu déle, než jsem si zapamatovala, jak ho deaktivovat. Kromě třesoucího se pageru k ničemu drastickému nedošlo.

Zašla jsem si na rychlou večeři do Dome Burgeru. Zatímco jsem se snažila prokousat burgerem (který byl dost velký na to, aby udusil dobrmana), zeptala jsem se asiatky za pultem, jestli neviděla Camerona.

Podívala se na fotografii, ale zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne.“ Zazpívala něco vietnamsky ke svému muži u grilu.

Přišel blíž, a zatímco mu tlumočila můj příběh, podíval se na fotku. Taky zavrtěl hlavou.

Takhle to obvykle chodí: šest hodin na nohou, a za odměnu získáte jedno ANO v poměru k sedmdesáti pěti až stovce NE. Ale i ta jedna kladná odpověď za to stojí.

Poděkovala jsem oběma, dojedla tak velký kus burgeru, jaký jsem zvládla, a vydala se dál do víru večera, abych pokračovala v mravenčí práci.

Sobotní noci na náměstí bývaly rušné, ale protože jsem musela pracovat, opanoval mě opět pocit, že jsem sledována, jakkoli jsem v davu nezpozorovala nikoho, kdo by mě špehoval. Ale co. Na mé práci to nic dramaticky nezměnilo. Pochopila jsem, že dokud se mi budou klidit z cesty, můžou si mě při práci pozorovat dle libosti.

Promluvila jsem snad se všemi vyhazovači a barmany v každém klubu kolem Pioneer Square. Taky jsem zkusila všechny možné restaurace a obchody, kde mají otevřeno dlouho do noci. Ve většině z nich odpověděli ne. Pár z nich řeklo možná. Někteří si vzali mou vizitku a slíbili, že mě budou kontaktovat, jakmile Camerona uvidí. Až vyhazovač v jednom klubu řekl: „Ano.“

12. KAPITOLA

Jmenoval se Steve a seděl na stoličce hned u dveří v klubu U Dominika. Podíval se na fotku a pak zvedl oči, aby včas zabránil případným opilcům a nezletilým ve vstupu. „Jo. Myslím, že jsem toho kluka viděl. Ale už je to teda ňáká doba. Párkrát sem přišel.“

„Kdy to bylo?“

Steve pokrčil rameny. „Tak v lednu, v únoru.“

„Kontroloval jste mu doklady?“

„Tak to určitě jo. Nevypadá, že by byl plnoletej.“

„Taky že v tu dobu nebyl. Až od sedmého března.“

„Sakra, to mi ani neříkejte. Šéf mě zabije. Podle průkazu byl v pohodě. Byl v pohodě. Jasné?“

Teď jsem zase pokrčila rameny já. „Jak to, že si ho pamatujete, když už je to tak dlouho?“ zeptala jsem se.

„Typy. Rozlišovací znaky. Ty hledáte. Víte – určitý pobudové vždycky lezou po těch samejch dírách, určitý chlápkové ztichnou těsně předtím, než někoho pošlou do háje. V takovým mumraji neohlídáte každýho, takže se učíte rozpoznat znaky, hledáte nějaký vybočení z typů. Tenhle kluk přesně vybočoval. Nezapadal. Drzej fracek. Měl jsem to poznat hned, že neni plnoletej. Chodíval sem tak dvakrát, třikrát tejdně. Přicházel až za tmy, chvíli tady na někoho čekal a pak většinou odcházel sám. Potom sem přestal chodit. Ňákou chvíli jsem ho už neviděl.“

„Kdo byli ti lidé, na které čekal?“

„Těžko říct. Ty už byli líp zařaditelný. Nechodili sem nijak pravidelně – znáte to, takový, co obcházej bary každou noc nebo každej pátek a střídaj to. Nejsou nikde štamgasti a nejsou ničí kamarádi, ale objevujou se pořád, a vy už je poznáte.“

„Buďte konkrétnější – jaký typ lidí to byl?“

„Hej – hej – hej ty! Průkaz, prosím!“ Vrhl se k mladíkovi a jeho nervózní slečně, aby jim zabránil ve vstupu. Natáhl ruku a ukazoval jim prsty, že mají jít blíž.

Kluk nejistě podal vyhazovači řidičák.

Steve na něj koukl a řekl: „Podle tohohle budeš plnoletej až od půlnoci.“

Kluk se začal kroutit a žadonit: „Ale no tak, chlape, mám narozky! Buď velkorysej!“

„Hele, prostě do dvanácti jsi nezletilej, a hotovo. Tak buď sám trochu velkorysej, vem tuhle pěknou slečinku na večeři a vrať se laskavě po půlnoci.“

Kluk se zatvářil sklesle a odvedl si dívku pryč.

Vyhazovač se otočil zpět ke mně: „Jakej typ? Gotici. Ty s černejma vlasama a bílým make-upem na hubě. Někerejch z nich se fakt pokaždý leknu. I když… kdybyste mi to řekla, tak to zapřu. Víte, některý z nich koukaj skrz vás, ale ne jako že vás ignorujou. Jste pro ně akorát kus masa. Člověk je rád, že si ho nekrájej k večeři.“ Přikývl. „Takovej typ to byl.“

Přeběhl mi mráz po zádech. „Věděl byste nějaká jména?“

Pokrčil rameny. „Nikoho z nich neznám osobně. A ani nechci – víte, jak to myslím. Ale budu mít oči na stopkách a našponovaný uši. A jestli něco zjistím, tak vám zavolám – ano?“

Dala jsem mu do ruky vizitku: „To bych byla ráda.“

Ještě jsem navštívila několik míst, než jsem to odpískala. Sotva jsem pletla nohama a byla jsem zralá na panáka. Místo toho jsem ale zamířila zpět ke své kanceláři. Už jsem neměla sílu dávat pozor, jestli mě někdo sleduje, nebo ne. Ale držela jsem se v dobře osvětlených ulicích a těm úzkým se raději vyhnula.

Kolem náměstí bylo zase plno duchů. Byla jsem tak utahaná, že jsem se sotva stíhala vyhýbat normální dopravě. Neustálé potlačování vln Šera mě vyčerpávalo, navíc jsem v tom nebyla žádný přeborník. Náhle se přede mnou objevila trhlina v chodníku. Jenže patřila do Šera, nebyla tam doopravdy, a jak jsem se jí snažila vyhnout, málem mě porazilo opravdové auto. Zastavila jsem se pod besídkou na náměstí, abych si zkontrolovala čas. Bylo 11:22. Věděla jsem, že jsem pár věcí promeškala, ale momentálně mi to bylo fuk.

„Ahoj, Harper. Jdete se bavit, nebo pracujete?“

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Quinton stál ve vedlejším oblouku besídky a smál se na mě zpod ošuntělého kovbojského klobouku.

„Pracovala jsem, ale zrovna končím. A co vy?“

„Ale, jen tak se poflakuju. Můžu vás pozvat na panáka?“

„Jestli víte o něčem klidném, kde nikomu nebude vadit, když si zuju boty, tak ano,“ odpověděla jsem.

„To se vsaďte, že vím. Pojďte za mnou, tajemná vílo,“ dodal a pokynul mi, jako že mám jít.

Quinton zabočil na východ a vedl mě podél pochybných baráků do nějakého baru na Druhé avenue. Název lokálu byl určitě dvojsmyslný, ale při své únavě jsem to nehodlala luštit.

Soudě dle vnějšího vzhledu jsem čekala něco podřadného, zakouřeného, ale nebylo to takové. Širokým prostorám s vysokými stropy dominovaly dva bary: zadní s původní dřevořezbou z přelomu století a přední s mosazným kováním. Téměř to tu zelo prázdnotou. U pultu byli jen tři muži, z toho jeden barman. Vpředu u stolku seděl pár, který komunikoval s muži u pultu. Na druhém konci místnosti hráli dva lidé kulečník a z vysokých barových židliček je pozorovalo pár mužů, kteří vtipkovali a kibicovali. To místo se určitě od doby, kdy ho postavili, nezměnilo.

Quinton si všiml, jak se dívám. „No tak dobře, je to pajzl, ale je tady klid, docela to tu ujde a majiteli,“ – ukázal na barmana – „rozhodně nebude vadit, když si sundáte boty – akorát si nechte ponožky. Co budete pít?“

„Cokoli, co máte. Jé, a optejte se majitele, jestli někdy viděl tohohle kluka,“ dodala jsem a podstrčila mu Cameronovu fotku.

Quinton se vrátil s dvěma velkými sklenicemi piva. Podal mi fotku: „Řekl, že ho nepoznává.“

„Díky. Hej, ještě jste mi nedal to vyúčtování!“ připomněla jsem mu.

„Ještě jsem nešel okolo. Hodím vám to tam v pondělí. Mezitím jsem si opatřil vlastní pager, takže jestli budete chtít, můžete se mi ozvat na něj.“ Podal mi kartičku se svým křestním jménem a telefonním číslem. „Hrajete kulečník?“

Hodila jsem po něm pohledem a zavrtěla hlavou: „Nikdy jsem se to nenaučila.“

„Tak do toho, ukážu vám, jak na to!“

Nebyl nejlepší učitel, a já jsem zase nebyla nejlepší žák, takže nám to nešlo, a to nás právě bavilo. Posílali jsme kulečníkové koule všude možně, jen ne tam, kam jsme chtěli. Trochu jsem se připila. Dost jsem se hihňala a úplně jsem zapomněla na příšerky a strašidýlka, a zdálo se, že i ony zapomněly na mě.

Zamířila jsem a šťouchla tágem úplně vedle. „Čím se živíš, Quintone? Tedy myslím kromě zachraňování slečen v nesnázích?“

Podíval se mimo mě. „Dělám prostě, co se namane. Práce všeho druhu. Paběrkuju. Kdysi jsem vystudoval elektrotechniku, po vysoké škole se různě protloukal, chvíli jsem dělal programátora, pak s auty, s kabely, na stavbách, cokoli se naskytlo.“

„Takže žádné trvalé zaměstnání?“

„Ne. Trvalá zaměstnání jsou pro otroky. Jen si odpracuješ své hodiny a dostaneš dolary. To nemám rád. A proto to nedělám.“ Nahnul se nad stůl a neohrabaně šťouchl do koule. „Vždycky se objeví někdo, kdo potřebuje něco narychlo smontovat, a já jsem expert na rychle smontovaná udělátka.“

Potopila jsem nesprávnou kouli. „To zavání kriminálem.“

„Kruci, to ne! Všechno jen čestně a poctivě, přísahám! Někdy dostanu smlouvu, někdy se věci trochu protáhnou, ale kdyby se ze mě stal podvodník, nevydržel bych sám se sebou, víš?“

Sedla jsem si, napila se piva a dívala jsem se, jak se pokouší potopit trojku.

„Likvidátor potíží na volné noze?“

Zaťukal si na hlavu a zamyšleně se usmál. „Do značné míry. V hlavě mám spoustu věcí, kterým rozumí jen zasvěcení, takže jsem chlápek, co si líp poradí s malým, ale komplexním problémem, než chlápek, co se ohání odborností, diplomem a hromadou zkušeností. Být flexibilní. To je pro mě nejlepší.“

„Jo,“ souhlasila jsem. „Být flexibilní je dobré.“

„Jo. Nepřizpůsobivost znamená smrt. Hej, je ti dobře? Vypadáš, jako že sebou práskneš.“

„Myslím, že začínám být opilá. A jsem utahaná. Radši bych se měla sebrat a jít domů.“

„Dobře.“ Vzal tága a zavěsil je do nástěnného věšáčku. „Chceš doprovodit zpátky ke svému autu?“

„Jasně.“

Jeho společnost mi přišla opravdu vhod. Byla jsem tak vyřízená, že jsem stěží odlišila normální od paranormálního, ale s Quintonem po boku jsem to mohla nechat plavat.

Zastavili jsme se u roveru. „Jsi si jistá, že chceš jet domů sama autem?“

„Jo, jsem jen unavená, tak to radši zabalím, než to se mnou začne jít z kopce. Bylo to milé, díky. Chceš svézt?“

„Ne, bydlím kousek odsud.“ Na chvíli to vypadalo, že se k něčemu chystá, ale pak se zase stáhl. „Uvidíme se v pondělí, ano?“

„Dobře,“ souhlasila jsem a dost mě zajímalo, co měl na jazyku a na srdci.

Díval se za mnou, jak odjíždím z parkoviště. Než se otočil, ještě mi zamával, a pak odešel.

Cesta domů byla velmi, velmi dlouhá.

Probudila jsem se se špatnou náladou. Zvony katolického kostela ve vedlejší ulici burácely, jako by Quasimodo v Chrámu Matky Boží dostal infarkt. O kus níž sílil zvuk baptistických a luteránských elektronických pseudozvonkoher – s obvyklým protestantským zápalem. Měla jsem chuť pochytat chlapy od zvonů a svázat je do věže přímo pod jejich rozburácené nádobíčko.

Rozmrzele a velmi nerada jsem provedla ranní hygienu a vypustila fretku z klece, aby si pohrála. Na Colleenině seznamu už zbývalo jen jedno jméno, ale bez telefonního čísla. Opět pojedu na východní předměstí.

Cítila jsem se trochu provinile, že jsem nechala Chaos v kleci celý den, a tak jsem ji dala do cestovní bedýnky a vzala ji s sebou do Bellevue.

Slabounce mrholilo a deštík pořád přestával a zase začínal. Přejeli jsme jezero, ale nebyla tu skoro žádná auta, takže jsme to krásně stihly na 405. Trochu jsem se potýkala s mapou, než jsem našla adresu, kterou mi Colleen dala na svou dceru. Nebylo to daleko od nákupního centra, ale v naprosto nečekané oblasti, která toto území oddělovala od obchodní a průmyslové zóny poblíž. Domečky pocházely skoro z padesátých let, byly s cedrovými šindeli, okna jedno jako druhé. Sarah měla vpředu malý dvorek zarostlý plevelem. Přemístila jsem spící fretku do kabelky a vyrazila na překážkovou dráhu po příjezdové cestičce. Kolem poházených částí rozebrané motorky až k hlavním dveřím. Zevnitř se slabounce ozývala hudba. Zaklepala jsem.

Bylo slyšet kroky a v kukátku se zatmělo. Pak se otevřely dveře zajištěné bezpečnostním řetízkem.

„Co chcete?“ Mluvila jemným hlasem, který se rozplýval v melodii vážné hudby. Tvář neukázala.

„Hledám Camerona Shadleyho.“

Posměšným tónem řekla: „Tady nebydlí. Kdo vás poslal?“

„Vím, že tady nebydlí. Chci mluvit s jeho sestrou. Jste Sarah Shadleyová?“ zeptala jsem se.

Dveře se zavřely, zarachotil řetízek a pak se opět otevřely. V úzké štěrbině mezi zárubní a dveřmi se objevil hubený obličej. „Proč se mnou chcete mluvit? Cameron má potíže?“

„Cam je nezvěstný. Jste Sarah?“ opakovala jsem.

Teď otevřela dveře úplně a zírala na mě. Mohla sloužit Charlesi Addamsovi (Charles Samuel Addams – americký karikaturista, autor kreslených seriálů, známý pro svůj černý humor (pozn. překl.).) jako model. Byla trochu menší než já, ale vyzáblá na kost. Vlasy měla obarvené na černo, ale nyní byly vybledlé a zplihlé, nahoře několik centimetrů odrostlé. Původně byla blondýna. Její tvář byla i bez make-upu mramorově bílá, pod očima měla fialové kruhy z nevyspání. Oči jí vězely hluboko v důlcích, ale na rozdíl od matčiných a bratrových byly hnědozelené. Na sobě měla černobílou pruhovanou tuniku, pod ní černé legíny a byla naboso.

Váhala s odpovědí: „Ano, já jsem Sarah. Kdo jste vy?“

„Jmenuji se Harper Blaineová. Jsem soukromá detektivka, vaše matka si mě najala, abych našla vašeho bratra. Už víc než šest týdnů se pohřešuje. Myslela jsem si, že byste mi mohla pomoci. Můžu jít dovnitř?“

Ustoupila stranou a já vešla. Zavřela a zamkla za mnou dveře. Zavedla mě do kuchyně, kde ukázala na malý sklápěcí stolek přimontovaný ke zdi naproti lednici. Nehty měla nalakované temně nachovým lakem, který už ale oprýskal. Zamířila jsem k jedné ze dvou židlí u stolku a uvelebila se s kabelkou v klíně.

Chviličku se na mě dívala a hryzala si spodní ret. Pak řekla: „Dělala jsem kafe. Dáte si?“ Šla ke dřezu, zatáhla za páčku a voda odtekla odpadem. Drtič odpadků lomozil, takže mou odpověď nejdřív přehlušil. Podívala se na mě přes rameno a utřela si ruce do bavlněné utěrky.

„Jistě, díky,“ odpověděla jsem.

Natáhla se přes dřez a stiskla knoflík na malém přehrávači, který stál na lince; spustilo se Vivaldiho Gloria. Za minutu se vrátila s malým pomalovaným kovovým tácem, začala z něj vykládat šálky a počínala si při tom jako profesionální servírka. Na tácu byl křiklavými barvami namalovaný obraz věže Space Needle z roku 1962. Do očí se mi nepodívala. Sundala ze stolu nějakou knihu a položila ji na podlahu. Pak mi přisunula hrneček s kávou a doprostřed stolu postavila džbáneček s mlékem a cukřenku. Vytvořila tak mezi námi malou barikádu. Loudavě si míchala kávu a hlavu měla stále skloněnou.

Srkala jsem kávu bez mléka. Chutnala jako voda z jezera, která protekla pilinami nasáklými olejem.

Sarah cinkala lžičkou dokola v hrnečku. „Takže… vy jste chtěla mluvit přímo se mnou?“

„Vaše matka si mě najala, abych našla Camerona. Napadá mě několik míst, kde by se mohl zdržovat, ale nevím, co ho k tomu vede. Doufala jsem, že mi to pomůžete vyřešit.“

Zvedla hlavu a podívala se na mě. „O, takže MAMA si myslí, že když se něco stalo, může za to určitě Sarah, co?“

Zírala jsem na ni mlčky, dokud nezrudla a neuhnula očima.

„Ne. Camův spolubydlící se zmínil, že jste párkrát telefonovala a že vy dva s Cameronem jste si nejspíš blízcí.“ Nechala jsem to viset ve vzduchu.

Zabývala se svým hrnečkem.

„Kdy jste s ním naposledy mluvila?“

Zvedla hubená ramena, jakoby na obranu, ale byl v tom i vzdor. „Nevím. Odhaduju, že tak v březnu. Od té doby jsem s ním nehovořila ani jsem ho neviděla, takže nevím, kde je.“

„V březnu jste se s ním viděla osobně, nebo jste s ním mluvila po telefonu?“

„Osobně.“

„Kde jste ho viděla?“

„V baru.“

„V jakém?“

„Na Pioneer.“

„Na Pioneer Square?“ ujišťovala jsem se.

„Jo.“

„Ve kterém baru?“

„Nepamatuju se.“

Vzdychla jsem a poposedla na židli. Napila jsem se nedobrého kafe a postavila ho zpět na stůl. „Bylo by mnohem jednodušší, kdybychom spolu nemusely hrát Hádej, hádej, hadači.“

Opět jen civěla.

Moje taška se zachvěla a Chaos z ní vylétla jako střela a začala se škrábat a drápat přes okraj stolu. Sarah vyskočila a zírala na chlupaté stvoření, které lezlo na stůl.

Fretka strčila čenich do mého kafe a já ji rychle chytila: „Chaos! Ne!“

Chaos kýchla a otřásla se odporem. Sarah se rozzářila a natáhla k fretce ruku.

„Ta je sladká!“ vykřikla. Nabídla jí prst, aby ho mohla očichat. Chaos nejdřív opatrně čenichala a pak jí začala olizovat špičku prstu. „Kouše?“

„Ne.“

Položila jsem fretku a Sarah ji začala hladit po hlavičce. Chaos si poskočila, aby prozkoumala také Sařin hrneček. „Nepouštějte ji do cukřenky,“ varovala jsem ji.

„Může si to – ona – dát trochu mléka? Může?“

„Jen trochu,“ dovolila jsem.

Sarah namočila malíček do džbánečku s mlékem a nabídla jej Chaos. Ta ho střelhbitě slízala.

Dívčiny oči se rozzářily. „Můžu ji vzít do náručí?“

„Jistěže.“

Sarah starostlivě zdvihla fretku, posadila si ji na rameno a přitulila se k ní. „Ta je tak rozkošná!“ Chaos jí očichávala bradu.

Sarah se ještě pět minut hlasitě rozplývala nad krásou mého zvířátka, zatímco Chaos nalezla zalíbení v přebíhání po Sařiných ramenou, lechtala ji fousky a hubičkovala ji – takto projevuje přízeň.

Fretčí ňuchání a čenichání Sarah tak rozněžnilo, že ze sebe začala chrlit svůj příběh. „Nevím, jestli to nějak souvisí s Cameronovým zmizením, ale myslím, že by mohlo. Před časem mi pomohl ze svízelné situace. Hádám, že to bylo tak v únoru. Bylo to ode mě hloupé, že jsem se do toho nechala zatáhnout, ale zrovna mi hrabalo, víte?“

Pobídla jsem ji: „Co se stalo?“

„Takže, nejdřív musíte znát věci kolem rodiny. Cam není nejstarší. Já jsem starší než on. Ale protože je kluk – muž – tak je všechno pro něj.“ Do hlasu se jí vloudila hořkost. „Auto, svěřenecký fond, vzdělání… všechno. Já z toho dostanu jen rentu do doby, než se vdám. Když se nikdy nevdám a nebudu mít děti, budu rentu dostávat do konce života. Je to jako nějaké sociální dávky od rodiny! Když jsem se zeptala matky, proč taky nemůžu mít svěřenecký fond na vysokou školu, víte, co mi řekla?“

„Povězte.“

Hlas jí začal kolísat a rozklepal se vztekem. „Řekla, že ona a taťka nikdy nechtěli, aby si mě nějaký muž vzal jen pro peníze! Předpotopní názor! Matinka se stará jen o ty serepetičky a maškarádu své vyšší střední třídy! Stárnoucí koketa. A povím vám, že jsem to zkoušela. Opravdu jsem se snažila. Ale tohle nechci. Tak jsem se rozhodla, že když nemůžu dělat, co chci, nebudu si brát její peníze.“

Ušklíbla se. „Asi si umíte představit, jak moc se to máti líbilo. Vynalezla spoustu způsobů, jak mi dávat najevo, jak moc to neschvaluje. A tak mi hráblo. Začala jsem dělat věci, o kterých jsem si byla jistá, že ji dožerou, jen abych vydráždila toho ďáblíka, který v ní dřímá. Cam se mi snažil dávat peníze, abych nemusela pracovat, ale v žádném případě jsem si je od něj nehodlala brát.“

Mávla rukama, aby naznačila, že bude mluvit o svém těle a vlasech. „A tak jsem ze sebe udělala tohle všechno. Gotičku. Dala jsem si piercing do nosu, do obočí… a všude možně. Mluvila jsem i o tetování, ale nějak mě to odradilo – a pálení už je out. Dokonce jsem si opatřila červené kontaktní čočky.“ Uchichtla se. „Ty mámu fakt děsily. Začala jsem se poflakovat s pár drsnejma chlápkama, chovala jsem se jako štětka, brala jsem drogy – prostě klasická teenagerská rebelie. Jenže dokud mi nebylo jednadvacet, nemohla jsem moc pít, což mě brzdilo. Na druhou stranu jsem chtěla být fakt hnusná. Ale zase tak, aby to máma ještě rozdýchala. Protože kdyby mě vyhodila, nemohla bych jí dělat ze života takové peklo, jaké dělala ona mně.“

Mluvila čím dál pomaleji. Chytila fretku a začala ji zase hladit. „Hned po Vánocích pohár přetekl a máma mě vyhodila. Toulala jsem se po okolí a přespávala u kámošů na gauči a tak podobně. Pak jsem narazila na toho týpka…“

13. KAPITOLA

Při té vzpomínce Sarah poklesla hlava a jen tupě civěla. Slova z ní vycházela jako mrak drogového kouře.

„Vídala jsem ho v jednom klubu a něčím mě přitahoval. Okouzloval mě, ale zároveň děsil. Jako krásný nůž s dokonalou čepelí. Říkával věci, kterých jsem se bála, ale prostě mě… fascinoval. Myslím, že jsem na tom byla tak bídně a tak dlouho jsem se nutila do té ohavné věci, až jsem sama sebe přesvědčila, že to je to pravé. Jako bych si zasloužila, aby mi někdo ublížil.“ Držela fretku oběma rukama a po tvářích se jí začaly koulet slzy. Tempo její řeči se zpomalilo, dokud proud slz nezačal ustávat.

„Jedné noci jsem viděla Cama v klubu s nějakými muzikanty, které jsem znala, a najednou jsem chtěla být s ním. Chtěla jsem upláchnout od toho muže, se kterým jsem byla, a stát se zase tím, čím jsem byla. Řekla jsem si: „Co tady k čertu dělám?“ a zkusila zachytit Camův pohled, ale neviděl mě. Takže příštího dne jsem mu zavolala, setkali jsme se a já se mu vyplakala na rameni. Řekla jsem mu všechno a on prohlásil, že mi pomůže, abych se z toho dostala.“ Zmlkla a zase chvíli civěla na stůl.

Vzduch mezi námi naplnily tiché, melancholické vzpomínky.

Sotva jsem dýchala. „A Cameron vám z toho pomohl ven?“

Roztřeseně pokračovala: „Ano. Pomohl. Nejsem si jistá, jak to udělal. Vím jen, že mi pomohl, protože jedné noci ten chlápek prostě řekl, že teď můžu jít, že už mě nepotřebuje.“ Chaos se pohnula v Sařině sevření a začala jí olizovat tvář. Dívka popotáhla, přivinula si fretku blíž k obličeji a tiše vzlykala. Chaos jí tlamičkou hubičkovala slzy tak dlouho, dokud nepřestaly téct.

„Řekl, že můžete jít? Žila jste s ním? Copak on vás tam věznil?“

Sarah pustila Chaos na stůl a zvedla šálek s kávou, nyní úplně studenou. Stále se dívala stranou. Chaos se vrhla na džbánek s mlékem. Rychle jsem ji chytila. Sarah sebrala mléko a cukr a odnesla je na kuchyňskou linku, aniž by o mě zavadila pohledem.

„Tak nějak. Dá se říct. Nebydlela jsem s ním hned – ani první, ani druhou noc – ale potom se všechno nějak zvrtlo a zvrhlo. Víte, teď je těžké vybavit si detaily.“ Přišla zpět ke stolu s miskou vody a talířem sušenek. Podala mi sušenky a pro Chaos položila na stůl vodu. Sarah usrkla vychladlou sladkou kávu, schroupala sušenku a nabídla drobky fretce.

„Četla jste někdy Příběh O?“ zeptala se mě. (Story of O – kniha Anne Desclosové, ve které se hlavní hrdinka nechá dobrovolně týrat a zneužívat (pozn. překl.).)

„Ne,“ přiznala jsem, „ale vím, o co jde.“

Chaos usoudila, že je čas dát si šlofíka, a skočila Sáře do klína. Jak jsme mluvily, Sarah hladila její teplé, chlupaté tělíčko. Krůček po krůčku se v přítomnosti toho malého důvěřivého stvoření Sarah uklidnila.

„Někdy mi připadalo, že jsem jako O, ale nebylo to úplně stejné. Je tak těžké vzpomenout si… Třeba mě svázal a nechal mě tak celý den, nutil mě spát v krabici… a tak různě. On byl Pán, ale já jsem nebyla opravdový otrok. Byla jsem spíš… něco jako hračka. Loutka. Bylo to jako prožít film od Felliniho. Tolik se mi ulevilo, když jsem od toho utekla, ale někdy mi to – skoro – chybělo. Přece ale nejsem na nějaké sado-maso?“

Zvedla hlavu a váhavě se na mě usmála. Čekala jsem všechno, jen ne úsměv.

Vytáhla jsem zápisník. „Jak se ten muž jmenoval?“

„Jméno? Nepamatuju si jeho příjmení, možná jsem ho ani nikdy neznala. Křestní jméno bylo Edward. Víc nevím.“

„Dával vám drogy?“

„To je na tom to nejkurióznější. Absolutně mi nedovolil brát žádné drogy ani léky, dokonce ani obyčejný aspirin – jen tu a tam trošičku vína. Možná mi něco dával do čaje? Nevím, proč jsou ty detaily tak rozmazané. Třeba na to chci jen zapomenout, tak to vytěsňuju.“

„Vzpomínáte si na nějaké podrobnosti, které se týkají Edwarda samotného? Kde žil, čím se živil? Fyzický vzhled?“

„Nikdy jsem se nedověděla, kde pracoval. Celý den byl pryč a přicházel pozdě v noci – pokud vůbec přišel – a pak se děly věci. Přes den jsem taky hodně spala. Bydlela jsem v bytovce v centru města. V jedné z těch pěkných budov s vrátným u vchodu, poblíž kina Paramount.“

„Pamatujete si adresu?“

Zavrtěla hlavou. „Ale myslím, že si to pronajímá nějaká soukromá společnost. Nemůžu si vzpomenout, proč si to myslím… možná mi to řekl Edward.“ Potřásla hlavou. „Je těžké rozpomenout se na věci z té doby.“

„To je v pořádku. Můžu si to zjistit. Jak Edward vypadá?“

„Jako James Bond.“

„Co prosím? Vypadá jako Sean Connery?“

„Ne Connery. Ten nový. Tak trochu, ne úplně. Myslím, že má hustší vlasy a hubenější obličej a je o dost děsivější. Ale víte, jak to myslím, vypadá jako tmavovlasá filmová hvězda, akorát z něj jde strach.“

Udělala jsem si poznámku. Nemohla jsem uvěřit, že hledám někoho jako Pierce Brosnana. Bláznivá představa. „Takže nevíte, co dělá. Ale jakým žil životem? Vypadal, že má peníze? Říkal někdy něco o rodině nebo odkud pochází? Měl přízvuk? Něco v tom smyslu?“

„Ne. Ale vypadalo to, že je bohatý, a nejspíš byl rodilý Američan. Znáte tu superčistou řeč bez přízvuku? Tak mluvil. Vždycky to znělo chladně a odtažitě.“ Sarah se otřásla hrůzou, pak se oklepala a zase se uklidnila.

Když znovu spustila, její hlas zněl čistě a vyrovnaně. „Nemyslím si, že měl nějakou rodinu. Ačkoli měl dost kamarádů, kteří byli stejně divní jako on. Nechoval se jako nějaký pracháč a nevypadalo to, že by se kolem něj motalo moc lidí. Myslím, že se ho všichni báli, že si připadali jako jeho sluhové. Opravdu v podřízeném stavu. Jako ve smečce. Edward je nepochybně vůdčí pes. Myslím, že je ze Seattlu, protože jeho kámoši mluvívali o věcech, které se staly v době, kdy jsem ještě byla malá nebo než jsem se narodila, jako by to zažili. Jako třeba Světová výstava a tak.“

„Takže pokud je místní a má konexe na společnost, která pronajímá tyhle bytovky, najdu ho. Co si myslíte, že Cameron udělal, aby vás dostal pryč od Edwarda?“

„Nejsem si jistá. Myslím, že to chvíli trvalo. Že se museli několikrát setkat, než mě propustil na svobodu.“

„Edward?“

Přikývla. „Hm. Cameron se ho podle mě nejdřív pokoušel zastrašit, nějak na něj tlačit nebo ho nějakým způsobem vydírat. Znáte to. Nech mou sestru na pokoji, jinak na tebe poštvu fízly. Nebo možná řekl, že si na Edwarda někoho najme, aby mu zpřelámal nohy – to je jedna z Camových oblíbených planých výhrůžek, protože je jak nitěnka a nemá žádnou sílu. Ale myslím si, že spolu museli nějak vyjednávat. Možná že ho Cam vyplatil. Na to, kolik má peněz, docela škudlí, takže jich má spoustu k dispozici, jestli víte, co tím myslím.“

„Proč by si bohatý muž bral peníze od vašeho bratra?“

Sarah pokrčila rameny. „Nevím. Jen hádám. Někteří lidé jsou chamtiví a nezáleží na tom, kolik už mají. Nebo mu Cam mohl nabídnout něco jiného. Je to chytrej kluk. Určitě zjistil, na co Edward slyší.“

„Myslíte si, že by Edward mohl mít něco společného s Cameronovým zmizením?“

Její tvář zbledla. „To by mohl.“ Nahnula se blíž ke mně. „Myslíte si, že je bratr mrtvý?“

„Ne, to si nemyslím. Naopak, řekla bych, že je naživu, ale skrývá se, anebo je v situaci, kdy nemůže nikomu říct, kde se nachází. Mohl by Edward Camerona do takové situace dostat?“

Zachmuřila se. „Myslím, že by mohl někoho zabít. A taky vím, že jsem nebyla první hračkou, které se zmocnil, takže by mohl udělat totéž, ale neumím si představit, že by se to stalo Cameronovi. Má velmi pevnou vůli. A jak už jsem řekla, je chytrý. Na Camerona si jen tak někdo nepřijde. Jestli není nemocný nebo někde uvězněný, pak si najde způsob, jak se zachránit. Ale je dobře, že se ho někdo snaží najít. Vy přijdete na to, jak mu pomoci, že ano? Najdete ho?“

„Udělám, co bude v mých silách. Věřím, že ho najdu. Brzy.“

Najednou se rozvášnila. „Dobře. Pamatujete si, co jsem říkala předtím? Jak Cam všechno dostane? Ale to není proto, že ho nenávidím. Ani si nemyslím, že to sám chce. Tohle chtěli táta s mámou. To mě fakt dost prudí, někdy mám chuť nenávidět mámu s tátou – kdyby to nebylo plýtvání energií – ale neudělám to. Nic z toho mi nestojí za to, abych tím ztrácela čas. Jenže Cam… Cam mi za to stojí, protože já jsem za to stála jemu. Najděte mého bratra. A až ho najdete, dejte mi vědět. Moc mu dlužím. A taky ho mám moc ráda. Jestli vám mohu pomoci, stačí říct.“

„Provedu.“ Podala jsem jí jednu ze svých vizitek. „Když vás cokoli napadne, zavolejte mi.“

Zkoumala mou vizitku, jako by se ji chtěla naučit nazpaměť. Pak ji položila mezi stránky své knihy: Božská komedie od Danteho. Sebrala Chaos z klína a zvedla si ji k obličeji, aby se ještě pomuckaly. Chaos zívla, jemně čichla k Sařinu nosu a olízla ji. Sarah ji políbila a podala mi ji. Vzala jsem fretku a dala ji zpět do tašky, odkud vystrkovala hlavu, aby měla dobrý výhled.

Sarah mě šla vyprovodit ke dveřím. U nich jsem se zastavila. Nemohla jsem odolat.

„Mohu vám položit jednu osobní otázku?“

„Jistě,“ odpověděla, natáhla ruku a pohladila Chaos prstem.

„Co tady děláte? Co je tohle za místo?“

„Tohle?“ rozhlédla se kolem sebe. „Tady bydlím. Byl to dům mých prarodičů. Před lety jsem ho zdědila, když skončila správa majetku. Moje rodina si na tyhle věci potrpí. Právě teď se domnívám, že je to nějaká forma terapie. Zkouším to tady trochu opravit. Vypadá to už mnohem lépe, než když jsem sem v březnu přišla.“

„A co ta rozebraná motorka?“

„Ta patří mému – řekněme – příteli. Zrovna je v Itálii na návštěvě za rodinou. Tak nějak se mi líbí ten binec kolem – připomíná mi to přítele.“

„Aha – proto Dante v italštině.“

Zrudla a odvrátila zrak. „Ne. Proto ten italský přítel. Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

Překvapila mě. „Myslíte, že bych se uměla postarat o fretku?“

Usmála jsem se na ni: „Myslím, že ano.“ Dala jsem jí jméno útulku, kde jsem tehdy našla Chaos, a řekla jí, že tam má zavolat. Usmála se a vypadala při tom jako dvanáctiletá holčička.

Jak jsem odjížděla, zamávala jsem. Sarah mi zamávala také. Zjistila jsem, že tu dívku mám svým způsobem ráda, ale cítila jsem se více vyčerpaná než po většině jiných rozhovorů, které jsem kdy vedla. Přestože mám tendenci kamarádit se s jakoukoli osobou, která tíhne k fretkám, ulevilo se mi, že už odjíždím.

Ve chvíli, kdy jsem dorazila ke kanceláři, už pořádně pršelo. Obří kapky pleskaly na zem, jako když se rozprsknou balónky naplněné vodou. Zachumlala jsem Chaos do tašky a snažila se kličkovat mezi kapkami. Obě jsme zmokly.

Záznamník blikal. Položila jsem tašku a hned zmáčkla tlačítko. Chaos vyskočila, hupsla na podlahu a začala šmejdit.

Na záznamníku byl jediný vzkaz. Známý hlas promluvil: „Ahoj, Harper. Tady Will Novak. Myslel jsem… no, začalo pršet, tak jsem si říkal, jestli bych mohl uplatnit svou poukázku na déšť. Pokud máš zájem, zavolej mi, prosím.“ Pak řekl telefonní číslo.

Nedočkavý ctitel. Nu, vzhůru do toho. Sice jsem na něj měla zálusk, ale může být problematické scházet se s někým, kdo je byť jen okrajově spojen s detektivním případem. Zvažovala jsem své možnosti a mezitím nasypala fretce krmení a nalila do misky vodu. Chaos se na to vrhla, jako by týden nejedla.

„Tak co myslíš, chlupáči? Mám si dát večeři s Willem, nebo se na to vykašlat?“

Hladila jsem Chaos po hřbetě a ona spokojeně chroupala fretčí granule.

„Máš pravdu. Jídlo je vždycky důležité. Tak já mu zavolám.“

Nemohl přijít k telefonu. Michael si na mě vzal číslo, slíbil, že Willovi vzkaz vyřídí a řekne mu, ať mi zavolá. Trochu se u toho pochichtával, když to říkal, což mě bůhvíproč rozesmálo.

Sedla jsem si spokojeně ke stolu a podívala se na hodinky. Mohla bych si tady něco dopsat a ještě si dát doma rychlou sprchu. Nakoukla jsem do poznámek. Zatímco jsem psala, Chaos se mi škrábala na klín. Vypadala zmoženě a schlíple, když jsem ji balila k odchodu.

Doma se Chaos uložila ke spánku; během pár hodin šmejdění a škádlení u Sarah se pořádně vyčerpala.

O půl hodiny později mě zvonění telefonu vytáhlo ze sprchy. Celá mokrá a zamotaná do ručníku jsem sprintovala, abych to stihla. Jakmile jsem zvedla sluchátko, záznamník už začal mluvit příšerně nahlas přímo do mého ucha.

„Jsem tady! Jsem tady!“ křičela jsem do telefonu a mačkala tlačítko ‚OFF‘. „Čau.“

„Ahoj. Ehm… tady Will.“

„Ahoj, Wille.“

„Ahoj. Takže jsi volná dnes na večeři?“

„Jo. A ty?“

„Samozřejmě že ano. Zrovna jsme zavírali. Mám tě vyzvednout, nebo si dáme někde sraz?“

„Sraz by byl jednodušší. Teď zrovna nejsem připravená. Kdy a kde?“

Dohodli jsme se na sedmou v Dan’s Beach House. Ještě nikdy jsem tam nebyla. Ve dvacátých letech býval ten dům nechvalně proslulý jako místo pro dostaveníčka pašeráků. Stál na břidlicové skále, takže odtamtud byl výhled na celou zátoku – včetně pobřežní hlídky u Elliot Bay – zatímco nánosy bahna dole ztěžovaly přístup a každý rok zde ztroskotalo nebo uvízlo několik lodí.

Usmála jsem se na telefon a bleskově byla v ložnici, abych se osušila a oblékla. Trvalo mi dlouho, než jsem se rozhodla, co si mám vzít na sebe. Na poslední chvíli jsem si řekla, že nechci, aby večer vyzněl nějak vážně, takže jsem na sebe hodila pěknou bundu přes bavlněný svetřík a čisté džíny a mokasíny místo obvyklých vysokých bot nebo tenisek. Vypadala jsem dobře. Ani modřiny nebyly moc vidět. Přesto jsem si – stále paranoidně – strčila do kabelky pistoli, než jsem odešla. Brát si pistoli na rande se sice moc nehodilo, ale bez ní už bych se neobešla.

Podle Willových instrukcí jsem bez problémů dojela na místo, a to dokonce o deset minut dřív. Na parkovišti jsem zahlédla jeho pick-up. Zrovna z něj vystupoval. Postavil se vedle vozu a čekal, až ho doženu. Ve vlasech a na šatech se mu blyštily kapky deště jako svatozář. Zaparkovala jsem o několik míst dál a šla k němu. Chytil mě za ruku a běželi jsme ke dveřím.

Když jsme byli konečně uvnitř, zeptal se: „Doufám, že jíš ryby?“

Nedostala jsem se k odpovědi, protože se nás ujal převelice úslužný číšník. Usadil nás do boxu dál od oken. Bylo to trochu komornější, než jsem očekávala, a také tu byla dost tma. Začala jsem být ostražitá. Posadila jsem se tak, abych viděla do místnosti, zatímco Will byl nucen sedět zády k ostatním hostům.

Koukla jsem do jídelního lístku a prohodila: „Tak… co doporučuješ?“

„Všechno. Kuchař umí výtečného lososa na zázvoru a limetce, a taky všechno z krevet je úžasné. Víš vůbec, že lidé, kteří jedí hodně krevet, mají vyšší úroveň radioaktivity než lidé, kteří krevety nejedí?“ dodal Will.

Krevety? Co mi bylo po radioaktivitě z krevet? Pak jsem zjistila, že Will žvaní o korýších, protože je nervózní. To bylo roztomilé. Většina lidí, kteří jsou ze mě nervózní, má větší tajemství než jen úzkost z prvního rande.

Zeširoka jsem se na něj usmála. „Možná půjdu do toho lososa. Nerada bych zářila ve tmě.“

Zasmál se a objednal jídlo a pití. Pak už šlo do tuhého, protože jsme začali opravdu flirtovat. Přerušilo nás pípání z Willova opasku. Vytáhl pager a podíval se na něj.

Sledovala jsem, jak zkoumá číslo a jak zase pager schovává. „Je to něco důležitého? Můžu počkat, jestli si potřebuješ vyřídit hovor.“

„Nic takového. To byl jen Mikeyho kód.“

„Syn ti posílá vzkazy na pager?“

„Syn?“ Will se začal smát. Rozechvělo mě to. Jeho smích působil jako teplé pohlazení po zádech. „Michael je můj bráška. Posílá mi tenhle kód na pager, když jde ven. Dává mi na vědomí, že dorazil v pořádku.“

„Á,“ vydechla jsem.

Pobaveně zavrtěl hlavou. „To je v pohodě. Hodně lidí se takhle zmýlí. Technicky vzato mám věk na to, abych byl jeho otcem. A náš vztah je asi někde mezi tím. Naši ho měli pozdě a já už byl z domu, navíc v Evropě. Setkal jsem se s ním až v době, kdy z něj byl hotový člověk. Takže jsem leccos propásl. Když naši zemřeli, zodpovědnost za jeho výchovu přešla na mě. Teď jsem napůl takový taťulda. Sleduju ho skoro na každém kroku, což zavání paranoiou, ale asi se bojím, že ho ztratím. Oba nosíme pagery, takže jsme pořád v kontaktu. Přehnaná péče, co?“

Pokrčila jsem rameny, abych skryla překvapení i zklamání. „Mě se neptej – jsem detektivka, ne rodinný poradce. Takže ty máš pořád přehled o tom, kde je? Nebo alespoň kde by měl být?“

„Většinou ano. A on zase vždycky ví, kde jsem já. Jsme jako dvě závaží na gumovém laně. Vždycky se nakonec smrskneme zpět k sobě.“

„Kdyby bylo víc lidí jako ty a Michael. Pak by bylo mnohem jednodušší některé z nich najít.“

„Myslíš tím svoje klienty?“

„Ne. Jejich děti a partnery. U většiny pohřešovaných osob je to rutina,“ vysvětlovala jsem. „Většinou mě k nim přivede nějaký silný motiv z minulosti, třeba jak se chovali nebo jaké měli zvyky. Musím je ale nejdřív pochopit. Většina lidí nemá páru, jak správně zmizet. Vždyť to skoro nikdo neměl v úmyslu. Nechávají za sebou stopy, jako když slon šlape v blátě. Ale zrovna teď mám jednoho, který se úplně odlišuje. Kluk prostě absolutně porušil všechna pravidla i návyky a zmizel.“

Will zbledl. „Panebože, kdyby se něco stalo Michaelovi, tak se zblázním. Pokud by jednoho dne zmizel… kdyby ho někdo někde sebral, to by byl můj konec. Myslíš, že to dítě někdo unesl?“

Natáhla jsem se, abych se mohla dotknout jeho paže. „Ne, myslím, že měl ke svému zmizení důvod, a teď už mi začíná svítat, kde bych ho mohla najít. Ale přiznávám, že by mě opravdu zajímalo proč. Proto mě to trápí. Když vím, proč někdo zmizel, můžu si dobře otipovat, kde k tomu došlo. Ale otázka ‚proč‘ se nakonec ukáže jako nejdůležitější. Nerada bych se dostala do nějakého drogového doupěte, aniž bych věděla, do čeho jdu.“

Přikývl. „To chápu.“ Pohrával si se skleničkou. „Máš nebezpečné povolání,“ dodal, čímž se snažil nasměrovat konverzaci zpět ke mně. Na chvíli jsem byla ochotná na to přistoupit.

„Není to tak zlé, většinou se honím jen za papíry, vyplňuju formuláře a vyčkávám. Ale pořád je to lepší než dojit krávy.“

„Krávy?“ zdvihl obočí a rozesmál se.

Přitakala jsem. „Jo. Když jsem byla malá, navštívila jsem příbuzné své matky. Žili v Montaně na dobytčí farmě a chovali pár dojnic. Jednou ráno – bylo asi půl páté – mě bratránek vzbudil, že mu mám pomoct podojit krávy. Myslela jsem si, že to bude legrace, ale asi se ke kravám nehodím. Krávu mám nejradši v housce. Byla jsem rozespalá, a ony byly velké, páchly a bála jsem se jich. A dojení je hnusné – což je ve skutečnosti důvod, proč vynalezli stroj na dojení.“

Will se zachechtal. Dál jsme se bavili o nedůležitých věcech. Těsně před tím, než nám přinesli jídlo, jsem začala mít divný pocit u žaludku. Dobře jsem věděla, co to znamená. Sklonila jsem se nad rybu a koutkem oka opatrně zkoumala okolí.

Po okrajích zorného pole jsem viděla probleskující siluetu. Jako když se dlouho někam díváte, pak se zahledíte jinam a v očích vám zůstane obrys. Předstírala jsem, že vyndávám drobnou kůstku z ryby (která byla bez kostí), a se skloněnou hlavou jsem pomalu dýchala, dokud jsem nezaostřila pohled do Šera. Snažila jsem se, aby mě to nevrátilo dovnitř.

Upřeně a s vážnou tváří se na mě díval duch, který stál u zdi vedle prozaické cedulky „TOALETY“. Byl hubený, skoro vyzáblý, a na sobě měl oblek, který dávno vyšel z módy.

Zůstala jsem jako přimražená a zašeptala jsem: „Alberte?“

Netrpělivě mi pokynul.

Podívala jsem se na Willa, který mě zamyšleně sledoval. „Omluv mě. Vzpomněla jsem si na klienta, kterému musím zavolat. Bude to vteřinka.“

Zvědavě pohnul koutkem úst, ale neptal se. „Jasně. Budu tady čekat.“ Usmála jsem se, popadla kabelku a vyklouzla z boxu. Zamířila jsem k toaletám.

Jak jsem šla halou v zadní části budovy, hledala jsem Alberta.

14. KAPITOLA

Kde se tu vzal domácí duch Danzigerových? V žaludku mi cukalo a škubalo, jako by mi ryba, kterou jsem právě snědla, obživla v břiše. Snažila jsem si toho nevšímat a soustředit se jen na Alberta, aby mě zase nepohltilo Šero.

Pak jsem ho zahlédla, jak se zastavil u kouřové dračí brány. Nechtělo se mi pokračovat, ale naznačoval, že mám jít dál. Zaťala jsem zuby a dýchala o sto šest. Pak jsem vkročila dovnitř a ocitla se v chladném pachu Šera.

Zavrávorala jsem. Albert začal problikávat, chvíli se zhmotňoval a chvíli ztenčoval jako dešťová stěna. Netrpělivě mi kynul. Cítila jsem okraj Šera poblíž jako třepotavý závoj. Okolní svět ustoupil do pozadí, překrytý stříbřitě mlžnou clonou. Tápavě jsem Alberta následovala, procházela jsem kouřovými dveřmi a dolů po schodištích. Všude okolo byla suchá, studená pára. Usilovně jsem se snažila myslet na to, že kolem je normální svět. Albert probleskoval matným světlem kdesi v hlubině pode mnou.

Teď už jsem určitě nebyla v restauraci, protože prostor připomínal tunel: vlhko, zatuchlina, mihotavá záře se rozsvěcela a pohasínala. Kdesi daleko vpředu burácel křik a hlasitá hudba.

Realita se zakymácela a začala mizet. Zaváhala jsem, má koncentrace zakolísala. Teď jsem nesměla panikařit. Musela jsem za každou cenu jít dál a soustředit se jen na Alberta, protože to byla jediná možnost. Nevěděla jsem, co by se stalo, kdybych vypadla z Šera na nějakém neznámém místě: třeba uprostřed zdi nebo těsně před jedoucím náklaďákem. Doufala jsem, že dokud je tady duch – bytost, která sem patří – nestvůry z temnot mě nechají na pokoji. Pořád jsem se držela myšlenky na Alberta, šla jsem dál a dál, naplňoval mě strach a poléval mě ledový pot.

Letěla jsem dolů po točitých schodech, tmavou šachtou do nějakých těžkých dveří a pak krátkým úzkým tunelem. Prkenně jsem šla dál a trnula strachy.

Mihotavé světélko přede mnou zmizelo. Zvuky utichly.

„Alberte? Kde jsi?“ V uších jsem slyšela jen tlukot vlastního srdce.

„Alberte!!“ volala jsem a točila se dokola. Ztratila jsem rovnováhu, svět se kymácel, začala jsem křičet a padat…

Narazila jsem na tvrdou zeď. Skutálela jsem se a tvrdě dosedla na zem. Schoulila jsem se na studené podlaze a potlačovala pláč z úlevy i z vyčerpání, a taky nevolnost.

Nakonec jsem se rozhlédla kolem sebe. Nacházela jsem se ve sklepních prostorách, nejspíš ve skladu. Teď jsem cosi zaslechla: něco, co jsem zatím ignorovala. Kolem vřískal alarm.

Zaklela jsem a zapřísáhla se: „Alberte, tohle ti nedaruju!!“

Chvíli jsem se motala ve tmě, než někdo otevřel vnější sklepní dveře. Na podlahu dopadl kužel pouličního světla. Vděčně jsem vydechla a zamířila k němu. Ve světle se objevila postava a já jsem zpomalila.

„Policie. Zastavte se a dejte ruce nad hlavu.“

Moje úleva se změnila v odevzdanost. Zvedla jsem ruce k ramenům. Ukázala jsem prázdné dlaně.

Strážníci, kteří mě zatkli, byli vcelku zdvořilí. Ovšem jen do chvíle, než našli mou pistoli. A pak to začalo. Odvedli mě na policejní stanici v centru města, aniž by mě poučili o mých právech. Ani zapisovatelé neměli moc velkou radost, ale aspoň ocenili, že mám u sebe všechny doklady. Přesto zajistili mou pistoli jako důkaz, než mě pustili, abych zavolala Willovi do restaurace, v níž jsem ho nechala sedět.

Personál mi Willa hned předal.

„Ahoj, Wille, tady Harper. Moc se omlouvám. Něco se objevilo v souvislosti s vyšetřováním, musela jsem odejít. Nechtěla jsem tě tam nechat takhle trčet.“

„Něco v souvislosti s vyšetřováním,“ opakoval po mně.

„Ano. Okamžik, cože? Myslíš si snad, že jsem tě tam nechala schválně a utekla jsem? Nemohla jsem to nijak ovlivnit!“

„V pořádku,“ řekl, ale neznělo to moc v pořádku.

„Wille. Prosím tě, nezlob se. Moje práce je už taková. Divné věci se nečekaně vynoří, a mně nezbývá než v tu chvíli využít příležitosti. Kdybych s tebou nechtěla jít na večeři, přece bych ti nevolala nazpátek.“

Na druhém konci zavládlo dlouhé ticho. „Wille, jsem na policejní stanici. Nemůžu zůstat na telefonu. Nevím, jak dlouho to ještě potrvá. Zavolám ti později, ano?“

„V pořádku,“ řekl zase. „Jestli mi pak zavoláš, můžem si o tom promluvit.“ A zavěsil.

Skvělé. Takže takhle skončil můj románek. Takto jsem si večer opravdu nepředstavovala.

Policisté si mě dali do záznamů, vzali mi otisky prstů a znovu jsme si prošli mou pečlivě upravenou verzi případu.

Když se spustil alarm, majitelé domu – malého penzionu – nebyli doma. Jakmile dorazili na stanici, aby nárokovali odškodné, chtěli slyšet, o co přišli.

Lhala jsem. Řekla jsem jim, stejně jako policajtům, že jsem pronásledovala člověka podezřelého z pojišťovacího podvodu a že jsem se skrz starou pašeráckou chodbu dostala až do jejich sklepa. Majitele domu docela okouzlila představa, že jejich dům má tajnou prohibiční minulost. Ovšem na policajty moje báchorka o tom, jak jsem za rozbitou omítkou objevila polorozpadlý tunel, až tak nezapůsobila. Jenže i tento chatrný důkaz byl pro ně pořád pohodlnější, než kdyby měli vysvětlit, jak jsem se dostala do sklepa, který byl v tu chvíli zamčený zvenčí.

Po jedenácté v noci se poldové rozhodli, že mě dál držet nemůžou. Vrátili mi věci, včetně pistole, a já si šla zavolat taxíka, abych si dojela zpět pro své auto.

Když jsem platila taxikáři, s úlevou jsem zjistila, že Willův vůz už na parkovišti nestojí. Při tom jsem ucítila takovou úlevu, až jsem se na sebe rozzlobila. Jakmile jsem za sebou zabouchla dveře auta, po katolickém způsobu jsem Alberta proklela. Dobré dvě minuty jsem jen tiše seděla a snažila se uklidnit, než jsem nastartovala a odjela domů.

Vyběhla jsem po zadních schodech, abych ze sebe vybila dlouho potlačovaný vztek. Vylétla jsem ze schodiště ke svému bytu, kde jsem našla… otevřené dveře. Zastavila jsem se a na chvíli ztratila dech. Pak jsem se sehnula, abych chytila fretku, která mi chtěla proklouznout pod nohama.

Zírala jsem do obýváku. Chaos mi vyskočila z náručí a začala řádit po podlaze ve svém fretčím tempu. Nadšeně tančila uprostřed pohromy. Alarm vřískal a obývák byl vzhůru nohama. Klec byla převrhnutá a visela z ní otevřená dvířka. Lékařská skříňka byla taky převrácená a ze židle visely cáry vycpávky z roztrženého čalounění. Knihy a papíry létaly kolem jako podzimní listí.

Znovu jsem chytila fretku a nacpala ji do bundy. Pak jsem zaťukala na souseda. Nechala jsem byt, jak jsem ho našla. Už na tom stejně nešlo nic zkazit.

„Můžu si od vás zavolat?“

Soused mě pustil dovnitř a já zavolala policii. Žádala jsem detektiva, kterého jsem znala, ale řekli mi, že dnes nemá službu. Musela jsem doufat ve štěstí.

Práskla jsem s telefonem a čekala na policisty. Sousedův pitbull kňučel, očividně měl trochu hlad a čenichal směrem k pohybující se bouli v mé bundě, pod kterou se vrtěla fretka. Jakmile policie přijela, soused Rick mě nechal čekat v obýváku. Zatímco jsem jedla studenou pizzu, vyšetřovatelé hledali – a nic nenašli. Když odešli, poděkovala jsem Rickovi a jeho psu a šla rovnou zpět do svého bytu. Zabouchla jsem dveře, zamkla a zamířila k posteli. Mrskla jsem pitomými, zatracenými botami po dveřích ložnice a doufala, že do nich udělají důlek.

Ráno, když se mi nálada nepatrně zlepšila, jsem zavolala Maře.

Tentokrát zvedla telefon ona sama.

Šla jsem rovnou k věci. „Maro, nevím, o co jde, ale Albert se mi zjevil včera v noci v restauraci. Když jsem ho následovala, skončila jsem na policejní stanici. O co, k čertu, šlo?“

„Tys následovala Alberta… Šerem?“

„Ano! Skončila jsem u někoho ve sklepě a spustila jsem poplašný systém jako puberťačka, která se chtěla tajně vetřít na koncert.“

Slyšela jsem, jak se tichounce uchichtla. „Až tak?“

„To není legrace! Zatkli mě, moje rande bylo v háji a nakonec jsem musela odrážet lichotky souseda, ze kterého táhlo pivo a pizza.“

„Promiň, že jsem se zasmála, ale to kvůli té představě… a Albert si v té situaci popletl hrušky s jablky.“

„V jaké situaci? Jaké hrušky s jablky?“

„Prostě to zmotal. Raději bych to s tebou probrala osobně. Můžeš se zastavit? V jednu mám přednášku z geologie, takže kdybys to stihla před jedenáctou…“

„Z geologie?“

Mara zněla ztrápeně. „Ano. Učím totiž taky na univerzitě. Hodí se ti to?“

„No dobře,“ zabručela jsem.

Rychle jsem se umyla a oblékla, vzala jsem auto a jela do Queen Anne. Už jsem skoro prošla hlavními dveřmi Danzigerových, když se stín Albertovy tváře vynořil v sněhovém obláčku ze Šera.

Ukázala jsem na něj prstem, aniž bych si ve vzteku uvědomila, jak velmi pošetilé to je. „Hej, TY! Máš štěstí, že už jsi mrtvej!“

Mara na mě překvapeně zamrkala, když Albert blikl a zmizel. „To není moc dobré, vyhrožovat duchovi.“

„To není výhružka. To je fakt. Kdybych nešla za jeho neviditelným zadkem, nezatkli by mě. Za normálních okolností bych z něj sedřela kůži. Kdyby nějakou měl.“

„Pak by ses měla zlobit na mě. Ne na Alberta. Je to moje vina, že se tam objevil a pokazil to.“

„Opravdu? A proč? Co jsi udělala?“

„Poslala jsem ho, aby našel jádro problému, ale on šel za tebou!“ Rozhodila jsem ruce: „Jakého problému?“

„Něco se děje s mými kouzly.“

15. KAPITOLA

„Něco se děje s kouzly?“ zopakovala jsem jako ozvěna. „Z mého úhlu pohledu se s nimi děje až moc. Ale předpokládám, že takhle jsi to nemyslela.“

Mara se zatvářila kysele. „Ne až tak. Vím, že s tím máš pořád ještě potíže, ale ten problém je vážný. Dům má vlastní nexus, ale venku se věci jaksi zpomalují, jako by síle něco bránilo. A tak jsem vyslala Alberta, aby zjistil, co to všechno blokuje. Jenže on se vydal za tebou. Říká, že jsi uzlík v té niti.“

„Co to znamená?“

„Že jsi nějak spojená s tím problémem, ale ty sama ho nepředstavuješ. To se mi ulevilo. Když tě Albert našel, zazmatkoval a pokusil se tě přivést přímo ke mně. Jenže bohužel pro Alberta „přímo“ znamená skrz Šero. Musím říct, že z toho nemám zrovna radost. Ale ať už je to, co chce, potřebuju tvou pomoc, abych to zjistila a napravila. Chápeš, že jsi jediná osoba, která mi může pomoci?“

Vzdychla jsem si a zavrtěla hlavou. „Tak tím si nejsem jistá, ale můžu to zkusit.“

„Bude pro tebe mnohem jednodušší, když přistoupíš na to, čím doopravdy jsi.“

Moje zlost sice trochu opadla, jenže teď se začala znovu ozývat. „Na co jsem ochotná přistoupit, je to, že většina lidí v mé situaci se jednoho dne vzbudí ve cvokárně.“

Teď zase vzdychla Mara. Ustoupila několik kroků od dveří a sedla si na dřevěnou lavici v předsíni. Tvářila se znaveně a rezignovaně. „Do cvokárny tě přivede to, že s tím budeš bojovat. Proto vždycky uklouzneš a zakopneš, a proto Albert u tebe nemohl zůstat. Zbytečně plýtváš energií v zápase s něčím, co by pro tebe mohlo být o moc jednodušší, kdybys to přijala a v Šeru jednala uvolněně.“

Založila jsem ruce na prsou a opřela se o rám dveří. „Před několika dny ses mě snažila naučit, jak se v Šeru neutopit, teď po mně zase chceš, abych do toho šla, a ještě se uvolnila. Tak to, nebo to?“

„Jde o to mít přístup k Šeru pod kontrolou, ne o to, že ho máš popřít. Normál a Šero jsou dva různé stavy, nemůžeš ten fakt popírat, pokud jsi uvnitř Šera. Vyčerpáváš se, nebudeš se umět bránit, soustředit ani něco udělat. Musíš se na to napojit a mít to pod kontrolou.“

„A jak to mám podle tebe udělat, abych neskončila jako tvůj kamarád?“

Mara po mně vrhla pohled, kterým by ukamenovala plnou aulu studentů, aniž by při tom zvýšila hlas. „Harper, sedni si.“

Zvážila jsem to. Co se mi stane, když přestanu odporovat? Sedla jsem si na lavici.

„Pomůžeš mi?“ zeptala se.

„Ano.“

„Pak se budeš muset naučit, jak se v Šeru uvolnit. Není to tak hrozné, jak si myslíš. Ani tak těžké. Ale jen v Šeru pochopíš problém a vyřešíš ho – jako bys to dělala s pohřešovanou osobou nebo ukradenou věcí. Tady.“

Otočila jsem se k ní a vytřeštila oči: „Chceš, abych to zkusila hned?“

„Ano. Je to jednoduché. Dělej totéž co předtím, ale až budeš v Šeru, uvolni se. Nebojuj s tím.“

Měla jsem silné výhrady, ale zkusila jsem to.

Nejdřív to nebylo až tak špatné. Minulou noc jsem si dobře natrénovala, jak poznat okraj Šera, ačkoli se vlnil jako vlajka v poryvech větru. Pokaždé, když jsem se k němu přiblížila, zachvátil mě pocit nevolnosti a srdce mi bilo na poplach.

Albert se vplížil dovnitř a já na něj zakřičela: „Nepomáhej mi!“ To mě vrátilo zpátky do předsíně a v hlavě mi začalo řinčet. Rozklepala jsem se zčásti strachy a zčásti vzteky.

Zase jsem se uklidnila a zkusila to ještě jednou. Šedá, vlnící se clona se přese mě převalila dřív, než jsem stihla cokoli udělat. Záblesky sněhové bouře se točily kolem mě a vítr kvílel. Přikryla jsem si uši dlaněmi a zamotala jsem se, protože mlžný svět začal bujet a hrozit svými příšerami a armádami beztvarých mrtvých. Chlad mi lezl pod kůži a snažil se dostat ještě hlouběji, snad až na maso a zmrazit je.

„Ne!“ zařvala jsem a prudce sebou trhla dozadu, pryč od stěny z mlhy. Dopadla jsem na podlahu v předsíni Danzigerových a zůstala na kolenou.

Zděšená Mara stála na nohou a skláněla se ke mně: „Harper!“

Odstrčila jsem její ruce. „Ne. Nedotýkej se mě.“ Opřela jsem se o hladké pevné dřevo jejich lavice a sunula se nahoru. „Něco tam je. Nemůžu tam jít a pustit to na sebe.“

„To je tvůj strach. Bojuješ tak moc, že vidíš jen to, co očekáváš. Musíš tomu dát volný průběh.“

„Nemůžu.“

Upřeně se na mě dívala. „Takže to neuděláš.“

„Přesně tak. Neudělám,“ odsekla jsem.

„Musíš. Prostě máš jen strach a ono tě to ne…“

„Tak to určitě. To jsi uhodla!“ Prohrábla jsem rukou své nedávno zkrácené vlasy. Skoro jsem se rozplakala, když skončily dřív, než jsem bývala zvyklá. V krku jsem měla knedlík.

Kousla jsem se do rtu a popadla svou tašku. „Nemůžu to udělat. Nemůžu. Neudělám to. Říkej si tomu, jak chceš. Já…“

Chvatně jsem se otočila a sáhla po klice. Najednou se přikradl Albert a vypadal nyní skoro jako z masa a kostí.

Mara za mnou říkala: „Harper, neutíkej před tím. Musíš se snažit, nebo tě strach sežere!“

Střelila jsem po ní přes rameno takovým pohledem, že s vyvalenýma očima ustoupila o krok zpět. „Já – nemůžu – udělat – to, co po mně chceš! Nemůžu!“

Strach smíšený se vztekem mě rozpálil. Vrhla jsem se zpět k Albertovi a procedila skrz zaťaté zuby: „Jdi mi z cesty, nebo přísahám, že najdu způsob, jak ti ublížit!“

Okamžitě zmizel. Práskla jsem dveřmi a utekla jsem.

Auto jsem řídila tak, až se divím, že mě nezatkli. Před očima jsem neměla nic jiného než Šero, jak se přelévá a tlačí na okénka; trvalo to minuty, ale mně to připadalo jako věčnost. Děsivý chlad dráždil mé nervy. Zajela jsem k obrubníku, a tam jsem čekala, až se přestanu klepat.

Nepamatuju si, že bych to někdy předtím řekla. „Nemůžu.“ Dokonce ani jako dítě, které tehdy nutili vystupovat na veřejnosti, jsem tuhle větu nevypustila z úst. „Nevím, jak to udělat.“

„Bojím se.“

„Nejsem dost dobrá.“ Všechny druhy výmluv jsem použila, ale tuhle ne. Ne: „Já nemůžu.“ Bylo mi na zvracení.

Zavřela jsem oči a pomalu dýchala, dokud mě nepřestalo bolet v prsou a v krku. Byla jsem unavená, ale zase jsem nakopla rovera a zamířila ke kanceláři. Tam jsem ho nechala na parkovišti.

Nechtěla jsem se rovnou pustit do rutinního vyšetřování, takže jsem vyrazila na procházku.

Chvíli jsem šla po Třetí avenue, nedbala na to, kam jdu, a ignorovala jsem třepotavý obraz Šera v koutcích očí. Jakmile jsem došla k Bon Marché, rozhlédla jsem se a zjistila, že jsem se ocitla několik bloků od adresy, kterou mi Sarah dala na Edwardovu bytovku. Málem bych byla zapomněla. Stará dobrá práce.

V obchoďáku jsem navštívila toalety, abych se trochu upravila, a vydala se směrem ke kinu Paramount.

Bytovky byly v docela honosné budově. Původně tu byl kdysi ve třicátých letech hotel, pak z toho na konci osmdesátých udělali drahé obytné domy. Chodba měla elektronický bezpečnostní zámek, u dveří telefon a dole u vrátnice eskymáckého majordoma. Stiskla jsem tlačítko pro hovor.

„Mohu vám pomoci?“ ozvalo se ze sluchátka. Viděla jsem u pultíku muže, jak mluví do bílého mobilního telefonu. Ústa se hýbala dřív, než byl slyšet zvuk. Efekt připomínal špatně nadabovaný film.

„Ano,“ odpověděla jsem. „Zajímá mě, která agentura zajišťuje pronájem této budovy.“

„V budově nejsou momentálně žádná volná místa.“

„Nemám zájem o podnájem. Pouze si potřebuju promluvit s agentem o něčem, co se týká budovy.“

Chvíli bylo ticho. „Stanford-Davis Properties.“

Nikdy jsem o nich neslyšela. „Nevadilo by vám, kdybych si vzala jejich číslo?“

Muž zavěsil. Už jsem přemýšlela, jakými ohavnými slovy ho nazvu, ale on vypochodoval z kukaně ke dveřím a otevřel je. Byl to obr. Nebyl o moc vyšší než já, ale vyplnil futra. To určitě nebylo náhodou. Ukázal mi vizitku, která v jeho tlapě vypadala jako obal od žvýkačky. Vzala jsem si ji.

Prohlédla jsem si vizitku: Stanford-Davis Properties. „Díky.“

„Za málo,“ odpověděl muž. Pak ustoupil o krok zpět a zavřel dveře, které nás dělily. Ještě tam stál, aby zkontroloval, že opravdu odcházím. Z jeho strnulého pohledu mi mravenčilo v zádech.

Vtěsnala jsem vizitku do kapsy džínů a vracela se do kanceláře. Měla jsem chuť na kafe, ale místo toho jsem obdržela vzkaz od paní Ingstromové.

„Slečno Blaineová, našla jsem účtenku od těch varhan. Když mi zavoláte nazpátek, sdělím vám veškeré informace.“

Napsala jsem si číslo a poslechla si zbytek zpráv, a to včetně stížnosti mého pana domácího, kterému se nelíbil účet za vyměněný zámek. Z těch světsky pozemských starostí měl člověk pocit blaha. Poznamenala jsem si, že mu mám zavolat, a pak jsem vytočila číslo agentury Stanford-Davis.

Zvedla to recepční. „Stanford-Davis Properties. Co pro vás mohu udělat?“

„Chtěla bych mluvit s agentem, který má na starosti obytné domy Para-Wood, prosím.“

„To je pan Foster, ale dnes tu není. Ovšem vím, že budova je plně obsazena. Žádní noví nájemníci nejsou v plánu až do roku 2010.“

„Nezajímám se o podnájem pro sebe. Pokouším se zjistit, kdo bydlí v nájmu v jednom určitém bytě. Mohlo by se to do budoucna týkat vyšetřování kriminální aktivity.“ Trochu jsem to přibarvila.

Vypískla: „Já… zkrátka nevím. Budu muset říct panu Fosterovi, aby vám zítra zavolal.“

„Potřebuji tu informaci co nejdříve. Nemohl by někdo nahlédnout do složky pana Fostera? Třeba jeho sekretářka? Mohla bych si pro to pak dojít do kanceláře.“

„Ne, ne. To nebude nutné. Dejte mi jméno, telefonní číslo a číslo toho bytu. Zařídím, aby vám sekretářka pana Fostera zavolala.“

„Dobrá.“ Dala jsem jí své údaje a ona mě ujistila, že Fosterova sekretářka se mi ozve ještě před koncem pracovní doby. Ta přemíra medu kolem úst mi nebyla úplně příjemná.

Sekretářky všechno vědí a všechno řídí, ale často jsou mimo ohledně toho, proč co dělají. Představují i obrovský zdroj informací, pokud je přinutíte mluvit. Doufala jsem, že sekretářka pana Fostera bude sdílná, ale radši jsem s tím nepočítala. Postavila jsem se, abych se protáhla, a vyšla jsem ven pro obrovský hrnek kafe.

Když jsem se vrátila, napila jsem se a zavolala domácímu. Chtěl se hádat o ceně za nové zámky. Řekla jsem mu, že je držgrešle. Nikdy předtím ten pojem neslyšel. Zrovna jsme byli uprostřed zajímavé výměny názorů, když nás přerušilo pípnutí čekajícího hovoru. Přepnula jsem hovory.

„Harper Blaineová.“

„Hej, tady Steve. Z baru U Dominika. Pamatujete si mě? Před několika dny jste hledala blonďatýho kluka. Takže myslím, že jsem ho včera večer viděl.“

„Steve, počkejte vteřinku, mám na druhé lince hovor. Hned jsem zpět.“ Přeskočila jsem k domácímu. „Tak podívejte, ten zámek byl rozbitý a já nemohla odejít a nechat kancelář otevřenou. Takže mi to proplaťte. Jasné?“

Začal brblat, ale ignorovala jsem ho. Bála jsem se, že mi Steve zavěsí, ale čekal stále na drátě, když jsem se k němu přepnula. „Díky, že jste počkal, Steve.“

„Žádnej problém. Takže ten váš kluk, kterýho hledáte. Myslím – ne, jsem si jistej – že jsem ho včera večer viděl.“

„Kde?“

„Venku před klubem.“

„Proč jste byl v klubu v neděli?“

„Šoupali jsme nábytkem, jen jsem vypomáhal. Už se stmívalo, když jsme to měli vyřízený. Tak jsem vyšel do uličky, abych vyházel odpadky. A někdo tam byl. Rozhlídnul jsem se a uviděl jsem ho tam vzadu, ve tmě.“

„Jak jste ho poznal? Viděl jste dobře?“

„Jo, dost dobře. Znáte ten pocit, že na vás někdo vejrá? Tak ten jsem měl. Otočil jsem se, a byl tam! Tak jsem na něj vejral taky.“

„Proč?“

„To obvykle funguje. Někdy se nám tady v uličce poflakujou feťáci, a když se na ně upřeně koukáte, přímo na ně, vypadnou. Nebo po vás skočí. Ať tak nebo tak, něco udělaj. Zíral jsem na něj, a on udělal krok směrem ke mně. Pak se ale stáhnul zpátky do uličky a utek.“

„Jste si jistý, že to byl on?“

„Nebo nějakej jinej kluk s ksichtem jako andělíček a dlouhýma blonďatýma vlasama. Jo.“

„V kolik to asi bylo?“

„Asi tak… v půl osmý. V osm.“

„Proč jste mi nezavolal hned?“

„Neměl jsem s sebou vaši vizitku.“

Před hodinou jsem rozhodně věděla míň. „Díky, mimochodem, dověděla jsem se, že měl nějaké pletky s chlapem jménem Edward, který chodí po klubech. Řekla bych, že to je stárnoucí gotik, podle popisu. Říká vám to něco?“

„Hm… ne. Nenapadá mě nikdo, kdo by tomu odpovídal. Sorry. Víc toho nemám.“

„Takhle mi to úplně stačí, skvěle! Jé, ještě – jak vypadal?“

„Jak vypadal? Ten kluk? Ne moc dobře. Šel z něj mráz po zádech, jestli vás to teda zajímá.“

Zbystřila jsem. „Zajímá. Ještě jednou díky, Steve. Kdybych pro vás něco mohla udělat… tedy zákonného.“

„Jo, tak v úterý kolem půlnoci by mi bodlo trojitý presso. Bez cukru.“

Zasmála jsem se: „Budu si to pamatovat.“

Zavěsila jsem a chvíli seděla. Odhadla jsem to dobře. Cameron Shadley se pohyboval v okruhu kolem Pioneer Square a něco nebylo v pořádku. Teď už jen zbývalo dostat se k němu! A to bude těžké.

Kdysi mi někdo říkal, že historický okrsek kolem Pioneer Square kompletně překryl původní centrum města z počátku osmdesátých let devatenáctého století. Podle moderního standardu byl sice malý, přesto tvořil město ve městě. Táhne se od baseballového stadionu až k zatáčce v Cherry Street. Z druhé strany se rozprostírá od nábřeží až k vlakovému nádraží, které přiléhá k Seventh Avenue. Je tu asi padesát čtvercových bloků a na každém kroku natrefíte na nějaké zákoutí nebo výklenek, sklepem, či úzkou uličku. Abyste to tady mohli pročesat nebo najít nějaké individuum, potřebovali byste dvě stě policistů. S klasickými metodami a se štěstím si nevystačíte. Potřebovala jsem něco extra, abych Camerona dopadla. Jenže můj mozek už odmítal pracovat. Vzdychla jsem a zatím problém dala k ledu s tím, že to přenechám svému podvědomí a třeba mě něco napadne.

Zatímco podvědomí pracovalo, soustředila jsem se na Sergejevovy varhany. Oplatila jsem hovor Anně Ingstromové.

Hlas paní Ingstromové zněl nyní pevněji a silněji než v sobotu. „Víte, zdá se, že jsme se té příšerné věci zbavili později, než jsem si myslela. Bylo to v roce 1990.“

„Kdo ji od vás koupil?“

„Muž jménem Philip Stakis. Neznám ho, takže víc vám říci nemohu. Ale mohu vám dát jeho telefonní číslo.“

Nadiktovala mi ho a já si je zapsala. „Díky, paní Instromová. Mohla bych si udělat kopii té účtenky, jen pro úplnost?“

„Ale jistě. Mám vám ji poslat poštou?“

„Raději bych si ji vyzvedla osobně, jestli mohu.“

„Fajn! Dnes? Kdy byste přišla?“ Znělo to, jako by mě zvala na čaj.

Mrkla jsem na hodinky. Byla jedna hodina. Pochybovala jsem, že by se mi ze Stanford-Davis ozvali dřív než ve čtyři. „Do dvou bych tam byla, jestli vám to vyhovuje.“

„To by bylo prima.“ Dala mi adresu a popsala cestu. Ještě mi zbýval nějaký čas, abych něco snědla. Posbírala jsem si věci a zamkla jsem, pak jsem si zašla pro jídlo a spoustu, spoustu kávy.

S tím množstvím kávy jsem to asi přepískla; sice mě to postavilo na nohy, ale když jsem dojela k domu paní Ingstromové v severní části čtvrti Ballard, zoufale jsem potřebovala na toaletu.

Dům byl postavený v přívětivém viktoriánském stylu, takový ten, který rodiny obývaly po celé generace. Když jsem zaťukala, paní Ingstromová mi přišla osobně otevřít. Zeptala se mě, jestli budu potřebovat použít její koupelnu.

„V té dolní je totiž hrozný nepořádek. Běžte nahoru po schodech a zahněte doprava. Je to na konci chodby. Dávejte pozor, ať nezakopnete o krabice. A naší kočky si nevšímejte. Ráda tam spí na mříži od topení,“ vysvětlovala mi.

Vyběhla jsem nahoru po schodech kolem řady zabalených krabic a vešla jsem do prostorné koupelny, kde mě přivítaly žluté korálkové oči.

„Pardon, madam,“ pronesla jsem k hromadě bílých chlupů. Nazlobeně se na mě podívala a zavřela oči, aby pokračovala ve spánku.

Koupelna byla čistá a neosobní. V otevřené lékárničce stála jen malá lahvička aspirinu a kartónová krabička se stahovacím obinadlem. Na zdech byly rezavé upomínky na dávné kovové poličky. Místnost mlčenlivě vzpomínala na životy, které tudy prošly.

Když jsem byla na odchodu, kočka se najednou zvedla jako bouřkový mrak a protáhla se. Z růžové tlamičky jí vyšlo zívnutí, které mi projelo ušima jako nůž. Otočila jsem se k ní. Aniž by výrazně zrychlila tempo, vyplula kolem mě ven z koupelny a mávala při tom ocasem jako chocholem. Na mříži u topení po ní zůstal třepotavý šedý stín. Otřásla jsem se a sešla dolů po schodech.

Paní Instromová stála vzadu u starého překapávače značky Melitta a připravovala kávu. Uchopila konvičku a dva bílé šálky, pohlédla na mě a vyšla z kuchyně. „Dáme si kávu v parádním pokoji. Mám tam všechny ostatní věci. Zbytek je zabalený nebo označený pro aukci, která proběhne tento víkend.“

Začínala jsem litovat spousty polední kávy, kterou jsem vypila. Při tomto množství to se mnou sekne dřív, než dojdu zpět do kanceláře.

Následovala jsem ji do obýváku, který nepochybně býval v době, kdy dům postavili, „salónkem“. Ukázala, že se mám posadit vedle vyhaslého krbu. Všechny parádičky a osobní věci byly buď odstraněny, nebo opatřeny cedulkami. Většina nábytku byla odsunutá k jedné straně.

Začala rozlévat kávu. „Nabídněte si sušenky.“

Vzala jsem si malý kousek a už z dálky jsem ucítila krásnou vůni másla. Už jen tím, jak jsem si přivoněla, jsem přibírala. Začala jsem hryzat.

Paní Ingstromová přede mě postavila hrneček kávy a přisunula mi cukřenku i stylový koflíček na smetanu. Usmála se na mě mírně a unaveně. „Je dobře, že jsem ještě nestihla zabalit cukr.“

Mezi doušky vřelé kávy jsem se jí vyptávala na varhany.

„Překvapilo mě, jak snadno jsem to našla,“ řekla. „Chet měl na stole dost papírů, které jsem nejdřív musela roztřídit. Díkybohu měl ve věcech pořádek. Kdybych ale musela procházet každý papír zvlášť, nikdy bych to nezvládla. Bylo to… ošklivé. Prostě ošklivé…“ hlas se jí roztřásl, pak se rozplakala. „Proč! Proč!“ Skryla tvář do dlaní a vzlykala.

Chvíli jsem seděla jako přikovaná. Pak jsem si nesměle přisedla k ní na pohovku a objala ji kolem ramen.

Dotkla jsem se její paže a automaticky odříkávala: „Prosím, neplačte, to bude dobré.“

Popotáhla, otřela si oči lemem sukně a škytla: „Ne, nebude.“

Podala jsem jí ubrousek, který jsem vytáhla z kávové soupravy. Vysmrkala se a znovu si utřela oči. Skrývala zármutek za doteky ubrousku a mluvila dál.

„Je to prostě hrozné. Společnosti se vždycky dařilo tak dobře, a my si nikdy nevyskakovali. Nikdy jsme si nežili nad poměry. Chet se choval vždy tak střídmě. Myslím, že rodinu jsem řídila já. A pak se tolik věcí najednou pokazilo a společnost se náhle nemohla udržet nad vodou. Všechny účty, úvěry, smlouvy, právníci a soudní řízení, navíc daně. Stala se z toho noční můra. Pořád je to noční můra – a bude hůř. Kdyby Chet jen zemřel, byla by společnost prodaná jako celek, ale místo toho ji bankrot rozerval na kusy. A pak ještě tohle! Mohu jen říct, že děkuji Bohu, že Chet sepsal poslední vůli, jinak bychom se ocitli v hrozném maléru…“ Znovu popotáhla a potřásla hlavou.

Mumlala přes ubrousek: „Je mi líto, že tady hraju takové divadlo. Je toho na mě nějak moc… Vždycky, když přijde čas večeře, čekám, že je uslyším scházet ze schodů a vejít do kuchyně, že uvidím, jak tajně ochutnávají z hrnců, šaty jsou jim cítit kalnou vodou a naftou a oni se smějí a dobírají si mě, jak je plísním. A víte, co je nejhorší?“ zeptala se a otočila se ke mně.

Zdálo se, že se dívá kamsi, kde jsem před chvílí byla. To mě polekalo a zakoktala jsem: „N-ne, co?“

„Bojím se, že se vrátí! Ne snad, že bych nevěřila, že odešli. A nejde ani o to, že na ně nemohu zapomenout. To tenhle dům jako by nemohl zapomenout… jako by se tu někde obtiskli, stejným způsobem, jako když se první schod ošoupe, jakmile po něm člověk chodí nahoru a dolů.“

Naklonila se ke mně. Dívala se, jako by se bála, že nás někdo sleduje, a zašeptala: „Tak. Teď si myslíte, že jsem stará bláznivá ženská.“

Vybavil se mi obrys, který nahoře zůstal po kočce. Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nemyslím si to. A předpokládám, že Tommy i váš manžel se oba narodili v tomto domě.“

Přikývla a popotáhla.

„Taky bych nejspíš odešla, kdybych byla na vašem místě. Není lehké žít s duchy.“

Povzdychla si. Ramena jí poklesla. „Děkuji vám. Jsem ráda, že mi někdo rozumí. Bojím se to říct přátelům a rodině. Mám strach, že si budou myslet, že chci Cheta a Tommyho prostě vymazat z paměti. Všichni si myslí, že mě k prodeji nutí dluhy nebo že je dům příliš velký.“

„Nechte je, ať si věří, čemu chtějí. To vám neublíží,“ radila jsem jí.

Paní Ingstromová přikývla, pak si uhladila sukni a naposledy popotáhla. Jako by jí z ramenou spadla tíha. „Nu, musela jste tady strpět moje slzavé údolí, takže teď se podíváme, co mohu udělat já pro vás.“

Vzala do ruky plátěné desky, které ležely na stole, a podala mi je. „Tady je doklad o prodeji a kopie původního účtu za přijetí do zástavy, který k tomu byl přiložený. Myslela jsem si, že by se vám mohl hodit. Nepotřebuju ho, protože je to tak dávno a tolik let je to z domu, že už to nezajímá ani daňový úřad.“

Otevřela jsem desky a bleskově prohlédla papíry uvnitř. Pak jsem se na ni usmála. „Děkuji vám za pomoc, paní Ingstromová. Je mi líto, čím procházíte, a cením si toho, že jste se kvůli mně musela probírat manželovými záznamy v tak těžké době.“

„Bylo příjemné dělat chvíli něco, co nesouvisí s právníky přes nemovitosti, s bankrotem a s daňovými úředníky. Doufám, že vám to pomůže.“

„Určitě ano!“ řekla jsem a zvedla se. „Ještě jednou díky a taky díky za kávu!“

Vstala, aby mě doprovodila ke dveřím. „To bylo to nejmenší. A moc mě potěšilo, že jsem vás zase mohla vidět.“ Zamávala mi. Připomněla mi tím letušky.

Když jsem zase seděla za volantem roveru a potýkala se s bezpečnostním pásem, pocítila jsem únavu. Periferním viděním jsem spatřila Šero, jak probleskuje a halí dům do mlhy tak, že vypadal jako záplatovaný. Kočka teď seděla na brance a vypadala tak opravdově, že by snad mohla být z kamene. Upírala na mě zlomyslný žlutý zrak. Paní Ingstromová mi pořád mávala. Zamávala jsem také a odjela.

Ujela jsem pár bloků a nechala všechno ve své mysli plynout. Byla jsem nějak vykolejená, ale nedokázala jsem to popsat. Zkrátka jsem nebyla ve své kůži. Možná jsem měla tu slavnou chřipku, o které mluvil RC. Zamyšleně jsem se vracela do kanceláře. Sice to neřešilo případ Camerona Shadleyho, ale nedokázala jsem vymyslet nic lepšího než zavolat Philipu Stakisovi a zkusit zjistit pozadí celé záležitosti, dokud to šlo.

V kanceláři nedošlo k žádnému dalšímu pustošení a ani žádné podivné existence nečíhaly v uličce nebo na chodbě. Hupsla jsem za stůl a zkusila vytočit číslo, které mi dala paní Ingstromová. Nikdo to nezvedal, ani záznamník. Zkusím to znovu po šesté. Naťukala jsem si poznámky, trochu se pohrabala v počítači a zkontrolovala jsem vzkazy.

„Ahoj, Harper, tady Mara.“ Její irský přízvuk byl nyní patrnější než kdy jindy. A taky váhavější. „Jen ti chci připomenout naši hádku z tohoto rána. Obávám se, že jsem si hrála víc na učitelku než na kamarádku. Tak nebo tak, malý je dnes u babičky a my s Benem jsme si mysleli, že bys mohla přijít na večeři. Udělali bychom si pěkný dospělácký večer bez pokakaných plínek. Budu doufat, že ti to vyjde.“

Zajímavé. Nedalo se říct, že bych se na Maru zlobila. Nemohla za to, že jsem zjankovatěla. Dobře, ano, trochu na mě tlačila. Ale co jiného se dalo čekat?

Chvíli jsem přemýšlela a dívala se na telefon. Ze Stanford-Davis nezavolali a nikdo jiný mě na večeři nezval. Beztak jsem si s Danzigerovými chtěla promluvit. Zvedla jsem sluchátko a vytočila číslo.

„Haló?“

„Maro?“ ujistila jsem se.

„Harper! Jsem tak ráda, že ses ozvala. Dostalas můj vzkaz?“

„Mmm… ano. Dostala. Podívej, dneska ráno jsem to nezvládla, ale není to tvoje vina. Ta večeře by mi přišla vhod.“

Oddychla si. „Dobře. Jídlo bude hotové kolem šesté nebo půl sedmé. Ben přednáší do pěti a já jsem si myslela – tedy, doufala jsem – že bys mohla přijít kapánek dříve, abychom si my dvě mohly popovídat, než Ben zase nabere sílu mluvit. Šlo by to?“

„V pohodě,“ odpověděla jsem. „Mám vzít třeba láhev vína?“

„Jé, to by bylo skvělé!“

„Červené, bílé, zelené…“

Vybuchla divokým smíchem. „Zelené zní úžasně! Ale spokojím se s bílým nebo lehkým červeným. Dobře?“

„Dobře. Dostanu se tam nejspíš mezi čtvrtou a pátou.“

„Perfektní! Tak se uvidíme. Ahoj.“

Takže teď jsem si naběhla s lahví zeleného vína. Zkoušela jsem si představit, kde bych ji mohla sehnat, když zazvonil telefon.

„Harper Blaineová.“

Ozval se rozvážný hlas jako z východního pobřeží. „Tady Ella ze Stanford-Davis. Chtěla jste nějaké informace o jednom z našich nájemníků?“

„Ano. Vy jste sekretářka pana Fostera?“

Popotáhla. „Jsem jeho asistentka. Chci, abyste věděla, že jakkoli se jedná o komerční podnájmy a není v tom nic důvěrného, rozhodně není mou povinností vám tuto informaci sdělovat. Ale zavolala jsem kvůli tomu panu Fosterovi, a ten mi řekl, abych se toho ujala.“

Zatnula jsem zuby, abych se ovládla. „Děkuji, Ello. Vážím si toho. Mohla byste mi říct, kdo je pronajímatelem?“

„Pan Foster tohle nemá rád, víte? Není to obvyklou součástí našeho jednání.“

„Rozumím,“ řekla jsem a pak zmlkla. Ticho se nepříjemně protáhlo. „Je to TPM,“ prozradila nakonec Ella. „Je pod tím nějaké konkrétní jméno?“

„Ne. Nájemní smlouva je psaná na firmu, podepisuje to jejich právní zástupce.“

TPM je soukromá společnost, která má prsty v leckterých místních záležitostech. Mají také politické konexe, které sahají hluboko do minulosti. Nic podrobnějšího jsem z Elly nedostala, takže jsem jí poděkovala a zavěsila. Pak jsem si chvíli zkoušela vybavit vzpomínky na tahanice s TPM, proslulé a taky dosti chmurné. Jejich oponenti si pak obvykle pouze lízali rány a byli rádi, že z toho vyvázli živí.

Zatímco jsem přemítala o tom, kam až sahají chapadla TPM, čas pokročil.

Najednou jsem překvapeně vyskočila. Někdo zaklepal na dveře a vešel. Pager zavibroval a světlo vespod stolu začalo blikat. Našponovala jsem krk a hleděla ke dveřím. Stál tam Quinton a smál se na mě.

„Nazdar.“

„Nazdar! Alarm funguje – právě jsi ho spustil.“

„Takže je to dobrá věcička. Jen jsem ti přinesl účet, jak sis přála,“ řekl a mával kusem papíru z tiskárny. Vrazil mi ho do ruky. „Kdyby to nefungovalo, neměla bys takový zájem mi to zaplatit.“

„Díky,“ řekla jsem a zkoumala papír. „Quintone, tohle asi bude omyl.“

„Co? Příliš mnoho za součástky?“

„Ne, zdá se mi to moc málo, když uvážím všechnu práci.“

„Chceš si stěžovat? Prostě byly levné.“

„Za práci sis naúčtoval jen padesát babek. Myslím, že jsi tady strávil víc než dvě hodiny.“

„Strávil jsem tady asi hodinu a nějaký čas doma u programu.“

„To ti trvalo jen hodinu naprogramovat to?“

Pokrčil rameny. „Není to tak výjimečné, jak si myslíš. Většinou si něco vezmu z programů, které už mám z dřívějška. Kromě toho mám zlepšováček, díky kterému se můžu po lince napojit na program někoho jiného. Platíš jen za dodělávky.“

Vytáhla jsem kalkulačku. „Tak se na to podíváme. Součástky plus skutečný čas na místě plus čas za dodělávky plus konzultace.“

„Jaká konzultace? Dostal jsem jídlo. Zaplatilas mi večeři.“

„Jasně, ale stejně ses obral o šedesát babek.“

„Říkejme tomu vstupní sleva.“

Zavrtěla jsem hlavou: „Nechci nikomu nic dlužit.“

„Třeba konám dobré skutky, abych se dostal do nebe.“

„Quintone…“

Výmluvně zvedl dlaně. „Podívej, prostě tě mám v oblibě. Nevadí mi, když udělám malou prácičku pro přátele, a udělám to levně. Kdybych ti naúčtoval víc, cítil bych se trapně.“ Zaváhal. „Pokud ale nechceš, abychom uzavřeli klasickou obchodní smlouvu.“

Připadala jsem si jako hlupák. „Hmm… tohle je tedy ‚sazba pro přátele‘?“

Usmál se a přikývl: „Jo.“

„Přijmeš šek?“

Začal se ošívat. „Radši bych hotovost.“ Naklonila jsem hlavu a zadívala se na něj. A on na mě. Pokrčila jsem rameny. „Klidně, ale budeme muset jít do banky.“ Zasmál se a rozhodil rukama.

Tak jsme šli. Úředník na Quintona hleděl trochu nedůvěřivě, ale neřekl nic. Quinton, obdařený hotovostí, zamířil k hlavní knihovně, já se vrátila k roveru a jela jsem domů, abych se opláchla a dala do pucu.

Pro změnu jsem si oblékla sukni, halenku a boty na podpatku. Cítila jsem se teď mnohem lépe než ráno, snad jen trochu unaveně. Chvíli jsem si hrála s Chaos a dopřála jí tu radost, že mohla pouštět chlupy na mé oblečení, než odejdu. Pak jsem ji strčila zpět do klece a pod čumáček jí dala misku s jídlem. Ani si nevšimla, že odcházím.

Cestou jsem se zastavila v lepším obchodě s potravinami na Queen Anne. Prodavač, který zrovna naskladnil nové láhve, docela rozuměl vínům a povedlo se mu najít takové, které bylo – jak mě ujistil – bledě zelené a vcelku dobré. Neodolala jsem a koupila si ještě záložní láhev Chardonnay.

Zazvonila jsem u dveří a Mara mi přišla otevřít. Přestože měla ruce od mouky, vypadala opět úžasně.

16. KAPITOLA

„Ty ale umíš držet slovo!“ vykřikla radostně, když spatřila víno v mých rukou. „Doufám, že ti nevadí, když budeme sedět v kuchyni. Ještě válím těsto a nesnáším, když musím na hosty hulákat z kuchyně, aby se vedle v pokoji nenudili. Říkala jsem si, že bych měla udělat koláč, protože minule jsi ho propásla.“

Odebraly jsme se do kuchyně, Mara šla první. „Posaď se a otevři to víno. Lokneme si, než doválím těsto. Otvírák je v šuplíku ve stole, skleničky jsou támhle nahoře.“

Pověsila jsem kabelku a sako přes opěradlo židle a chopila se první láhve vína. Jak jsem nalévala do skleniček, nahnula jsem se přes kuchyňskou linku a pozorovala ji, jak aranžuje těsto do hluboké koláčové formy a ořezává okraj.

Začala usrkávat víno, pak oddálila sklenku a podívala se do ní. „No teda! To je zelené víno! Kde jsi sehnala zelené víno?“

„U Larryho. Nevypadá špatně.“

Usrkla a zadívala se na mě koutky liščích očí. „Je ale nestydatě zelené, co?“ Pak zase vypustila svůj divoký smích a oči se jí zúžily do veselých štěrbinek.

Nemohla jsem se udržet, musela jsem se smát s ní. Když jsme se teď měly spolu spíš bavit, zdála se uvolněnější a bouřlivější než… než co? Než čarodějka? Studentka/učitelka?

Všimla jsem si, že věnuje velkou pozornost přípravě koláče a kouše si spodní ret.

Už už jsem chtěla promluvit, když mi do toho skočila. „Harper, dneska ráno jsem na tebe moc tlačila. Děláš dobře, že jsi obezřetná, a já jsem na to nepomyslela. Pochop, jsem na tyhle věci zvyklá a zapomněla jsem, že jsem jiná než ty.“

Pokrčila jsem rameny, a než jsem odpověděla, upila jsem trochu vína. „Myslím si, že každý je asi jiný než já.“

„To tedy ano. A je to pořádná hádanka, co jsi vlastně zač. Teorie a filozofie jsou dobrá věc, ale realita se může vzepřít a kousnout tě do zadku. Není to oblast, která překypuje vědeckými důkazy, žádná astrofyzika nebo chemie – a přitahuje i podvodníky a pomatence, jestli víš, jak to myslím.“

„Lidi, kteří ohýbají lžičky a píšou pseudovědecké bláboly o dávných astronautech, co postavili ztracenou Atlantidu,“ nadhodila jsem.

„Přesně to mám na mysli. A to mě přivádí k tomu, co ti zamýšlím říct ještě před tím, než Ben přijde domů. Víš, on je dost zamilovaný do teorií některých lidí, které nelze ani potvrdit, ani vyvrátit. Tyhlety teorie není možné rozetnout praxí ani odlišit, co je reálné, od toho, co není. Proto jsou vůči tomu vědci nedůvěřiví. A Ben je paradoxně v hloubi duše stejný nevěřící Tomáš jako ostatní. Pouze někdo jako ty, kdo to prožívá, může něco vědět jistě. Ne že by ti kdokoli z vědců naslouchal a cokoli z toho ti uvěřil, ale pochop jednu věc. To, co ti Ben řekl, musíš brát jenom jako jednu z jeho oblíbených nepodložených teorií. Rozumíš, proč si s tím dělám starosti?“

Přikývla jsem. „Tak proč prostě neřekneš Benovi, že víš, že některé z jeho teorií a filozofií jsou jen snůška žvástů? Můžeš to sama dokázat, ne? Myslím jako čarodějka. Já bych to tedy určitě udělala!“

Zaklonila se, zúžila oči a sledovala mě přes okraj sklenky: „Tys nebyla nikdy vdaná, že ne?“

„Ne. Dokonce nejsem dobrá ani v randění.“

„Jako většina z nás. Vidíme toho příliš mnoho, je těžké pořád něco předstírat.“

Na chvíli jsem si představila výraz ve Willově obličeji, když jsem mu zavolala z policejní stanice. „To jo,“ odvětila jsem.

Obě jsme upily ze skleniček a vtom jsem se rozhodla, že do toho půjdu rovnýma nohama.

„Jak to, že záříš?“ zeptala jsem se.

„Zářím? Řekla bych, že to je kouzlo. Zvyk. Bývala jsem pihovaté neohrabané dítě, a přestože mi Ben stále opakuje, že jsem krásná, je těžké zbavit se myšlenky, že jsem stejně ošklivá jako tehdy. Jsem si jistá, že víš, jaké to je.“

Přitakala jsem. „Ano. Já bývala tlustá.“

Věnovala mi střízlivý pohled, potom se usmála. „Dětství je svinstvo, co?“

V době, kdy Ben přišel domů, Mara a já jsme seděly u kuchyňského stolu a hihňaly se jako staré kámošky na dámské jízdě. Strčil hlavu do kuchyňských dveří a usmíval se na nás.

„Ahoj! Koukám, že vy dvě si skvěle rozumíte.“

„Ó, překvapivě skvěle,“ řekla Mara a šla ho políbit. „Jak si vedli tvoji malí jazykovědci?“

„Žalostně, byli téměř mumifikovaní.“

Rozcuchala mu už beztak neposlušné vlasy. „Víš co, jdi si vyčesat z vlasů prach z katakomb. Večeře bude hotová za necelou hodinu, ano?“

„Sehr gut,“ řekl a políbil ji, potom odkvačil. Slyšely jsme, jak jde nahoru po schodech.

Vypily jsme s Marou ještě víc vína a tlachaly jsme, než dodělala večeři. Jelikož její manžel už opět scházel ze schodů k nám dolů, obrátila se ke mně s ustaraným pohledem.

„Že Benovi nic neřekneš o těch mých pochybnostech.“

Zakabonila jsem se: „Jistěže ne. Co bych byla za člověka, kdybych rozbila manželství kvůli nějaké teorii?“

Smála se, ještě když Ben vstoupil do kuchyně.

„Co je tady k smíchu?“ zeptal se a sedl si. „Zapomněl jsem na něco? Trčí mi vlasy? Mám v uších holicí pěnu?“

„Ne, miláčku. Harper je prostě zábavná, víš? Nalij si trochu zeleného vína, které nám přinesla tady naše návštěva, a než prostřu stůl, můžete si spolu popovídat.“

Mara proklouzla ven z kuchyně a nechala mě se svým manželem. Usadil se u stolu a nalil víno do sklenice. „Vypadá to, že vy dvě spolu dobře vycházíte.“

„Mara je skvělá.“

„To tedy je. A taky prvotřídní výzkumnice. Seznámili jsme se přes výzkum.“ Nasadil legrační úsměv.

„O jaký druh výzkumu šlo?“

„Mara se zabývala studiem geologie a prováděla nějaké vykopávky v Irsku, kterých jsem se taky účastnil, protože jsem zkoumal starověká náboženství. Měla pár otázek ohledně náboženství a já zase měl pár otázek ohledně geologických vrstev, takže jsme skončili v hospodě a mluvili naprosto o všem možném.“

Pousmál se. „Někdy jsem asi pro Maru až moc vědecký,“ řekl a lítostivě pokrčil rameny. „Rychle se nadchnu a zahrabu v hnidopišských detailech. Asi nejsem zrovna praktický člověk, ale ona mě donutí, abych vždycky prohlédl dřív, než zakopnu nebo se ztratím. A když už mluvím o ztrácení se – jak se daří vám? Už si vedete v Šeru lépe?“

„Ano i ne. Potřebuju se vás na něco zeptat.“

Mara se vrátila do kuchyně a všichni jsme se přestěhovali do jídelny.

Jakmile jídlo leželo před námi na stole, Ben mě vybídl.

„Na co jste se mě chtěla přeptat?“

„Proč se to zhoršuje? A proč se to děje stále častěji?“

„No, myslím, že se to chová jako žvýkačka na botě. Kdykoli jdete do Šera, kousek se na vás nalepí, a pořád toho přibývá.“

„Jenže pokud způsobuju to, že Šera přibývá… proč potom po mně ta příšera, ten Strážce, jednou jde, a podruhé zas ne?“

Zamyslel se nad tím a Mara se zachmuřila.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl nakonec Ben. „Možná že někdy se nejevíte jako nebezpečí.“

„Nechápu, jak jsem se v tom smyslu mohla změnit.“

„Obávám se, že nevím, co spouští přijetí či odmítnutí, ale v něčem to vězí. O téhle příšeře není moc známo, nebo možná o příšerách. Nevíme, jestli je to jedna věc nebo celá tlupa. Ale všichni se shodují, že je úplně tupá. Koná povinnost podle určitých pravidel. Takže…“ Zaklonil hlavu a zíral na strop.

Mara po mně hodila okem.

„Takže možná,“ pokračoval Ben, „sleduje nějakou hierarchii. Jeho pozornost upoutá větší, zřejmější nebezpečí, a potom nechá menší věci projít, pokud není zbytí. Čili pokud se vyskytne něco, co je více cizí nebo nebezpečné než vy, žene se za tím a vás nechá na pokoji.“

„Ale pokud jsem Šerochodec, proč bych měla být cizí? Jakou hrozbu představuju?“

Mara se podívala na Bena, který si přemýšlivě mnul bradku. „Zajímalo by mě…“ začal. Pak pohlédl na Maru. „Možná z nějakého důvodu jste pro Šero moc zářivá. Pokud se v něm ještě necítíte příjemně, třeba vám to propůjčuje vzhled, který tam nezapadá a je příliš jasný. Co myslíš, Maro, vydává Harper nějakou záři?“

Mara se na mě podívala: „Řekla bych, že ano.“

Podívala jsem se na ni s údivem, ale ona pokračovala. „Dokud se v Šeru cítíš v nesnázích, budeš pořád působit jako rušič. Ta příšera je jako pavouk a Šero je jako síť. Takže pokud za síť taháš, upoutáš její pozornost.“

Zamračila jsem se na ni a ona udělala obličej, který říkal: „Promiň.“ Můj pager ožil a zaklepal mi na bok. Rychle jsem ho prohlédla a omluvila se, že používám telefon při jídle.

Můj přítel od policie mi nechal vzkaz: Cameronovo auto mělo být právě odtaženo z garáže blízko Pioneer Square. Nemohl už být na telefonu. Měla jsem třicet minut na to, abych se tam dostala dřív než odtahové vozidlo.

Takže další večeře, o kterou přijdu. Vrátila jsem se do jídelny, abych se Danzigerovým omluvila.

„Něco se vyskytlo a nepočká to. Opět jsem odsouzená k tomu, že koláč propásnu.“

Mara se na mě usmála. „Dáme ti pár kousků stranou. Jestli budeš mít hotovo do deseti, vrať se a dáš si pak. Budeme vzhůru.“

Překročila jsem povolenou rychlost, ale starý dobrý rover hbitě vybíral zatáčky a serpentiny dolů z kopce z Queen Ann. Z viaduktu k Pioneer Square dosvištěl za deset minut.

Ani památky po odtahovém vozidle, když jsem zastavila u garáže. Kroužila jsem ve spodním patře a hledala tmavě zelené camaro. Zahlédla jsem ho v tmavém opuštěném rohu. V garáži bylo víc aut, než jsem čekala, a tak jsem musela jezdit dokola, než jsem našla místo k zaparkování. Skončila jsem mnohem dál, než jsem měla v úmyslu, a musela jsem se pěšky vrátit.

Jak jsem se blížila, zpozorovala jsem dva mladé muže, jak se pohybují kolem auta. Zastavila jsem se a sledovala je ze zákrytu za sloupem. Ani jeden z nich nevypadal jako Cameron. Jeden z nich byl černoch, druhý běloch. Oba dva vypadali zanedbaně a nebezpečně. Černoch, který byl štíhlejší a menší, se krčil, držel se vzadu a hlídkoval, zatímco běloch se snažil vypáčit kufr a otevřít ho. Vůbec mě netěšilo, že tomu musím přihlížet. Držela jsem se zpátky a pomalu sahala rukou po pistoli.

Víko kufru najednou prudce odskočilo a ze tmy uvnitř kufru vypálila bledá skvrna. Bledé cosi se teď s bojovým pokřikem přibližovalo k muži s páčidlem. Vyskočila jsem, prst jsem měla na spoušti, ale nebyla jsem si jistá, kdo má větší potíže: jestli lupiči, nebo vyzáblé strašidlo, které vylétlo z kufru.

Vyšší z lupičů upustil páčidlo a zařval bolestí, protože byl prudce odhozen stranou. Jeho menší společník vyděšeně těkal pohledem mezi mnou a nenadálým útočníkem. Sebral páčidlo a snažil se jím strefit do útočníkovy lebky. Udeřil ho ale do předloktí.

Slyšela jsem, jak zapraštěla kost. Ten bledý vykřikl a zlomil se v pase, pak zmizel pod víkem kufru. Vytáhla jsem zbraň a snažila se zamířit.

Černoch pospíchal ke mně a páčidlo držel vysoko. Zadívala jsem se mu do očí a neuhnula. Jeho oči se na pouhý zlomek sekundy setkaly s mýma.

Na vteřinu zaváhal, pak po mně mrštil páčidlem a vrávoral pryč jako prašivý pes. Shýbla jsem se a páčidlo dopadlo na beton. Zvuk rezonoval garáží ještě dlouho poté, co ten parchant zmizel. Mohla jsem ho pronásledovat, ale mnohem víc mě zajímal chlapec se zlomenou rukou.

Opatrně jsem se přiblížila ke camaru. „Hej, vy, jste v pořádku?“ zavolala jsem.

Zasténal.

„Camerone? Camerone Shadley?“ Kryla jsem se levou rukou a zbraní mířila před sebe. Nechtěla jsem způsobit další škodu, ale v případě nutnosti bych asi musela.

To ztělesněné bledé násilí po mně s bolestivým výkřikem skočilo. Měl pařáty jako dravec a šermoval mi před obličejem drápy. Couvala jsem tak rychle, jak to jen šlo, pravou paži už jsem si připravovala a levou se snažila udržet balanc.

„Nepřibliž…“ nedokončila jsem varování.

Dravec s pařáty mě udeřil do ramene, zajel mi až do vlasů a pár mi jich vyrval. Ztratila jsem rovnováhu, stiskla spoušť a ozval se výstřel.

Vztekle zařval a upadl na zem. Pak tam seděl jak hromádka neštěstí a levou rukou si přidržoval zchromlou pravici. I přes řinčení v uších jsem slyšela, jak udiveně říká: „Vy jste mě střelila? Do prdele, do prdele, to bolí! To nemá bolet!“ Zvedl hlavu a zíral na mě přes prameny rozcuchaných vlasů. „Proč jste mě střelila?“

Udržovala jsem si odstup, pevně jsem svírala pistoli a hlaveň jsem namířila dolů mezi nás na beton potřísněný od oleje. „Napadl jste mě. Jen se bráním.“ Stále jsem všechno slyšela jakoby z dálky.

„Pistolí?“

„Ano, je to mnohem lepší zbraň než klacek. Jste Cameron Shadley?“

„Ano,“ zasténal, „a kdo jste k čertu vy?“

„Vaše matka naznačovala, že jste jemný džentlmen s vytříbenou mluvou. A zatím koukám, že mluvíte jako dlaždič a napadáte ženy,“ uvažovala jsem nahlas.

„Budete mě muset omluvit. Víte, obvykle nebývám zrovna ve formě, když mě takhle někdo překvapí a já se vyděsím,“ skuhral. „A vy jste vlastně kdo?“

Sarkasmus obvykle nasvědčuje tomu, že míra ohrožení klesla. Schovala jsem zbraň. „Jmenuji se Harper Blaineová. Jsem soukromá detektivka. Vaše matka si mě najala, abych vás našla. Krvácíte hodně?“

„Není to tak zlé.“ Škubl sebou. „Už se to zatahuje. Kulka musela projít skrz.“

„Odvezu vás do nemocnice, pokud dovolíte.“

„Ó, zajisté,“ začal se smát. Neznělo to moc logicky. „V nemocnici čekají tak akorát na mě. Promiňte, pane Shadley, jste si vědomý toho, že nemáte žádný puls?“

Přistoupila jsem blíž. „Jste v pořádku?“

„Ne!“ vyprskl a odhodil pramen rozcuchaných vlasů. Jeho krvavě zarudlé oči vyslaly mrazivý závan, který mi prošel hrudí. „Nejsem v pořádku! Jsem podělanej upír s podělanou dírou v ruce, kterou už mám zlomenou. Nejsem, kurva, v pořádku, nejsem!“

Opatrně jsem si klekla vedle něj a podívala se na paži, kterou si držel. Viděla jsem, jak se díra po kulce v jeho kůži pomalu zaceluje a uzavírá jako oko na svetru. Šlo jen o pár milimetrů, ale stačilo to, abych se přesvědčila, že Cameron Shadley funguje na jiném principu než normální lidi. Podívala jsem se na něj. Oplatil mi pohled. V ústech mi tak vyschlo, až jsem musela několikrát polknout, abych mohla vůbec promluvit a nezvrátila večeři.

„Musím dostat vás a vaše auto co nejrychleji odsud.“

„Budu v pohodě.“

„Jen do doby, než sem dojede ten auťák.“

„Odtahovka?“

„Ano,“ udělala jsem krok zpět. „Dověděla jsem se o vašem autě, protože je na seznamu vozů, které mají být zabavené. Jestli sebou nepohneme, tak ho za pár minut odtáhnou.“

Kňoural jako herečka z telenovely a zvrátil hlavu dozadu. „Skvělé! Prostě skvělé! Jak mám řídit jednou rukou? Mám normální převodovku.“

„Budu řídit.“

„A co vaše auto? Máte auto, ne?“

„Moje teď neodtáhnou. Tak dělejte, jdeme. Dejte mi klíčky.“

Cameron s reptáním sáhl do levé přední kapsy džínů a hodil mi klíčky. Zbědované se vsoukal na sedadlo spolujezdce a já mezitím nějak zabouchla kufr auta, který měl rozbitý zámek. Pak jsem si sedla za volant. Za pět minut jsme byli u budky, kde jsme měli zaplatit.

„Lístek?“ zeptal se chlap v budce.

Podívala jsem se na Cama. Jen koukal a bezradně krčil rameny. „Ztratila jsem ho.“

„V případě ztráty platíte maximum. Dvacet dolarů.“

Podala jsem mu dvacetidolarovku a požádala o potvrzení. O jeden blok dále nás minula odtahovka. Zaparkovala jsem pod viaduktem a obrátila se ke Cameronovi.

„Vy tady hezky zůstanete, než se vrátím se svým autem. Už se mi nechce vás znovu nahánět.“

„Nehnu se odsud,“ hlesl, „slibuju.“

Vystoupila jsem, vzala si jeho klíčky a šla zpět do garáže. Muž v budce na mě vrhl divný pohled, když jsem si tam znovu najela. „Nebyla jste tady před chvílí?“

„Jo jo. Musela jsem vyjet s bratříčkovým autem. Je tak nalitý, že sotva chodí.“

Zabručel a zavrtěl hlavou, když si ode mě bral peníze. „Teď taky chcete potvrzení?“

„Ano. Naúčtuju mu každý cent.“

Pousmál se a podal mi stvrzenku. Vyjela jsem a zaparkovala vedle Cameronova camara. Bylo přesně tam, kde jsem ho předtím nechala. Ovšem vypadalo to, že hoch uvnitř nesedí.

„Camerone?“ zakřičela jsem a rozhlédla se kolem sebe. Nikde u auta ho nebylo vidět. Rozlícené jsem sledovala sedadlo spolujezdce a skřípala zuby. Něco začalo probleskovat. Zhluboka jsem se nadýchla a usilovněji se zadívala do rozvlněného okraje Šera. Natáhla jsem se a prudce otevřela dveře.

Cameron se skulil na zem.

„Hej!“ zakřičel a vyskočil. „Vy mě nemáte vidět! To je můj nejlepší trik!“

„Nemusím vidět přímo vás. Jenom váš šedý stín.“

„Já už nevrhám žádný stín.“

„Ale vrháte, když člověk ví, kam se má dívat.“

„Co?“

„Nevadí. Prostě vás vidím. Ale zajímá mě, proč vás vidím v paranormální rovině?“

„Už jsem vám říkal, že jsem upír,“ obořil se na mě. Zase po mně vrhl ten pohled. I když jsem to tentokrát čekala, mým hrudním košem stejně prošel mrazivý závan jako arktický vítr.

Nyní jsem si ho prohlédla pečlivěji. Jeho pleť měla velmi sinalý nádech, který prozrazoval něco víc než nemoc: byla skoro jako z vosku. Skelný lesk jeho očí umrtvoval zářivou fialkovou barvu jeho duhovek, kterou jsem hledala; našla jsem barvu šeříku. Jeho úsměv mluvil za vše: špičáky nápadně vyčnívaly, dáseň ustupovala. Ucítila jsem závan čehosi odporného a zacpala si ústa.

„Ježíši, Came, chodíte ráno do koupelny?“

„Je trochu těžké najít vlastní obraz v zrcadle, víte?“

„Nemyslím vlasy. Myslím zuby.“

Teď jsem ho uvedla do rozpaků, rychle skryl zuby a očividně se cítil trapně.

„Takže mě zastavte, jestli se pletu. Spal jste v tom autě a kroužil kolem náměstí celý měsíc.“

„Většinou. Ze začátku jsem pobýval i na jiném místě, ale odtamtud mě vyhodili.“

„Ze začátku čeho, Camerone?“

„Sedíte si na vedení? Od té doby, co je ze mě upír. Nenarodil jsem se tak, víte?“

„Jo, to jsem pochopila. Vaše matka a sestra vypadají celkem normálně. Tak co se stalo?“

„Dostal jsem se do problémů s jedním chlápkem.“

„Aha, to je dneska móda měnit se na jednu z oživlých gotických mrtvol?“

„Neeee,“ protáhl schválně, jako by mluvil s tupcem. Stál tam se žalostným pohledem a pak se rozhlédl kolem sebe. „Mohli bychom odsud pryč? Připadám si tady poněkud nápadně.“

Jakmile to dořekl, uvědomila jsem si, jak často se já sama poslední dobou cítím sledovaná. „Můžeme jít do mé kanceláře. Je to kousek, zaparkujeme poblíž.“

Neochotně přikývl a nasedli jsme zpět do camara. Dojela jsem k budově a snažila se působit klidným dojmem, ale přitom rychle přemýšlet. Zaparkovali jsme a dovedla jsem ho do kanceláře. Alarm jsem ignorovala.

„Poslouchejte,“ začala jsem, jak jsem dosedla za stůl. „Nejdřív začnu s nejžhavějšími problémy, pak se dostaneme ve vašem příběhu dál. Vy mi ho ale řeknete, tak nebo tak.“

Cameron sebou praštil do jedné ze židlí pro klienty. „Klidně.“

„Pochopila jsem, že se necítíte bezpečně, jinak byste se vrátil do svého bytu.“

„Správně. Bál jsem se, že ublížím spolubydlícímu, kdybych tam zůstal. Když se ráno vzbudím, mám hlad a jednám trochu iracionálně.“

Přimhouřila jsem oči. „Hladový. Jak se vám vede právě teď?“ V hloubi mé mysli mi cosi něco našeptávalo, ale musela jsem hlas ignorovat.

„Moc dobře ne. Ti dva týpci mě vzbudili.“

„Tak to máte blbé. Žílu si kvůli vám neotevřu, pokud máte žízeň. Co jiného můžu udělat? Co normálně jíte?“

„No,“ zamumlal a začal se dívat po podlaze, „někdy chytám krysy.“

„Co?“

„Krysy,“ opakoval a díval se všude možně, jen ne na mě. „Hodně jím krysy.“

„Tak to je pěkně nechutné.“

„Jo, je to humus, ale pořád je to lepší než přepadnout někoho na rohu ulice. Když se osazenstvo baru pořádně namaže, začnu obcházet opilce. Obvykle najdu někoho, kdo mi pomůže z bryndy.“

Už jsem se chtěla začít ptát, pak jsem se ale rozhodla, že to nechám na později. Když viděl, že jsem jen zakroutila hlavou, ulevilo se mu.

„Je to dlouhý, nehezký příběh,“ řekl.

„To si umím představit. Mimochodem, vypadá to, že váš kufr je rozbitý. Asi problém, co?“

„Jo. Víte, já tam totiž spím.“

„Spíte v kufru?“

„Je to tam dobré, je tam tma a nevyšťourají mě policajti. Kromě toho tam mám svou hlínu.“

„Hlínu?“

„Nikdy jste neslyšela o rodné půdě?“

„Ne. Co je s ní?“

„Upír musí každý den spát ve své rodné půdě. Nebo aspoň poblíž.“

„Proč?“

„To nevím. Tohle mi řekli.“

„Zkusil jste někdy spát bez ní?“

„Ne, bojím se to vyzkoušet. Co když se scvrknu nebo tak něco? Není to skvělý život – nebo neživot – jak chcete – ale je můj, a rád bych takhle žil-nežil o trochu déle, jestli dovolíte.“

„To vypadá, jako byste potřeboval bezpečnější místo.“

„A co navrhujete? Místní márnici?“

„Ne. Dejte mi klíčky od auta.“

„Proč?“ zeptal se a opět po nich sáhl.

„Protože se o ně postarám, zatímco vy si seženete něco k jídlu. A taky budu mít jistotu, že se vrátíte.“

„Nejste zrovna důvěřivá,“ řekl. Vstal a podával mi klíčky.

„Jsem profesionální nedůvěřivec,“ odvětila jsem. „Teď jděte ven a zařiďte si, co potřebujete, ale neporušte při tom žádný zákon, prosím.“

„Áno, madam,“ odpověděl a sarkasticky mi zasalutoval.

Vzala jsem pager a vytočila Quintonovo číslo. Z tónu jeho hlasu jsem poznala, že se usmívá. „Co pro tebe můžu udělat?“

„Jsem v zapeklité situaci a potřebuju nainstalovat do auta bezpečnostní systém, a to co nejrychleji.“

„Nepočká to?“

„Ne. Opravdu ne.“

„A jaký typ systému sháníš?“

„Aby odpojil zapalování, byl hodně hlasitý a ignoroval pohyb v kufru. A k tomu nějaké extra zabezpečení kufru samotného.“

„Kufru?“

„Neptej se. Jo, a taky budeme potřebovat držadlo z vnitřní strany víka od kufru. A opravit zámek.“

„Co to je za auto?“

„Chevy Camaro z roku šedesát sedm.“

„Pár minut mi potrvá, než dám dohromady nádobíčko a než se tam dostanu. Ano?“

„Super. Díky.“

„Když je to pro tebe, žádný problém.“

Quinton to stihl dřív než Cameron. Vzala jsem ho dolů na parkoviště. „Pěkné autíčko! Kdo je ten Cam?“

„Majitel. Má potíže a strachuje se o auto. Myslím, že v něm bydlí. Schovává se v kufru, aby se vyhnul policii – proto potřebuju to držadlo a nějaký spínač do kufru, který by to spouštěl a vypínal.“

„Chce se dostat do kufru a chvíli tam zůstat s aktivovaným alarmem?“

„Myslím, že ano.“

Quinton protočil panenky a odhodil si z obličeje pramen vlasů. „Tak to bude dost komplikované. To může trvat déle, než jsem si myslel.“

„A to je jak dlouho?“ zeptal se Cam, který se znenadání objevil za mnou. Otočila jsem se a zahleděla se na něj. Quinton ani nestačil zamrkat.

Ticho začalo být nepříjemné. Oba muži na sebe zírali.

„Hej, tak to stačí,“ řekla jsem. „Cameron je majitel auta. Came, tohle je Quinton. Sestaví ti alarm, abys to auto mohl snáz používat. Nějaké problémy?“

Podívala jsem se z jednoho na druhého. Oba dva pokrčili rameny. „Dobře. Musím teď jít odvézt své auto. Camerone, vy půjdete se mnou. Pak si v kanceláři promluvíme. Quintone, když budeš něco potřebovat, přijď nahoru a zaklepej.“ Otočila jsem se na podpatku a odkráčela.

Dokud to ve mně vřelo, bylo mnohem snazší ignorovat Cameronovu šedou přítomnost. Za pár minut jsem odvezla rovera a dovedla Camerona zpět do kanceláře. Záměrně jsem se udržovala v mírně bojovné náladě.

„Fajn,“ začala jsem a posadila se. „O auto je postaráno. A teď se vypořádáme se zbytkem téhle patálie.“

Cameron civěl na ruce složené v klíně. Znechuceně vzdychl. „Je to fakt patálie, co?“

„Mohlo to být horší, ale dobré to taky není. Proč jste se s nikým nespojil?“

„Nejdřív jsem si myslel, že jsem jen… nemocný. Nevěřil jsem kecům o upírech. Myslel jsem si, že mám nějakou hnusnou chorobu, ale došlo mi, že buď se mi brzo uleví, nebo budu muset jít k doktorovi. Když jsem zjistil, co se se mnou doopravdy děje – chci říct, když jsem tomu uvěřil – zpanikařil jsem.“

„Zdá se mi, že jste si zvykl. Kdybyste zavolal matce, mohla si tu paniku ušetřit i ona.“ Za to kázání bych se nejradši nakopala do zadku.

„A co jsem měl říct? Ahoj, mami. Promiň. Mrzí mě, že nemůžu jít na oslavu svých narozenin, ale jsem upír a nechci tě rozčílit tím, že ti pokoušu hosty…“

„A co třeba: Jsem nemocný, ale brzo se z toho dostanu, a pak se zase uvidíme?“

Znovu vzdychl a ještě víc svěsil hlavu. „Vím, že jsem moc nepřemýšlel. Ale nevím, co dělám. V upírství zrovna nevynikám.“

„Myslíte to, že se prostě jednoho dne ráno nevzbudíte a nevíte, jak být dobrým upírem?“

„Ne. Obvykle máte někoho vedle sebe, kdo se o vás postará, učí vás, dokud to nezvládnete sama.“

„Takže se něco stalo s vaším… tutorem?“

Cameron se přikrčil. „Vyhodil mě,“ zašeptal.

V komiksu by mi dolní čelist spadla až na stůl, jak jsem teď otevřela pusu. Cameron se zkroutil a po očku mě sledoval. Zavřela jsem oči a nasadila normální výraz.

„Vyhodil?“ zopakovala jsem, ale v krku mi vyschlo. Polkla jsem a pokračovala. „Proč?“

„Řekl… ne, on ne… vlastně já jsem nechtěl – já…“ zoufale skryl tvář v dlaních. „Já na tohle nemám!“ zařval. „Seru na to!“

Nebylo mi zrovna do smíchu. Vstala jsem a popošla k němu, abych mu položila ruku na rameno… a vtáhlo mě to přímo do Šera.

Nemohla jsem dýchat. Byla mi zima, mrzla jsem, padala jsem a klouzala po něčem točitém, slizkém, co mě zároveň mačkalo. Mrazivá tma. Cameron zvedl hlavu a jeho pohled projel mým tělem jako nůž. Ucukla jsem hlavou a uhnula tomu spalujícímu, horko-ledovému živému-neživému masu…

… a klopýtla jsem dozadu. Spadla jsem na stůl a tvrdě dosedla na desku. Lapala jsem po dechu.

„Co je s vámi?“ zeptal se a vyskočil, aby mi pomohl.

Zabránila jsem mu pohybem ruky: „Nedotýkej se mě!“

Ucouvnul, jako kdyby se do něj opřel vítr, a stáhl ruce zpět před hruď.

Hltala jsem vzduch a chvatně se snažila nabrat rovnováhu.

„To – to jsem opravdu nečekala.“ Narovnala jsem se a pokusila se o úsměv.

„Co se stalo? Jste v pořádku? Vy jste… problikávala a mizela jste…“ Zíral na mě s údivem a nakláněl hlavu, aby si mě lépe prohlédl. „Co jste zač?“ zeptal se a o kousek poodstoupil.

Zasmála jsem se. „Ty se mě bojíš?“ Přejela jsem si rukou před tělem.

„Podívej se na mě – bývalá tanečnice s okem na punčoše a roztrženou halenkou. Proč by ses mě měl bát? Jsi upír, přešel jsi hranici smrti. Kdo jsem ksakru já?“

„Jste… něco… co neznám. Vidím vás nějak líp než většinu lidí.“

„A jsem opravdu jiná než většina lidí. Podívej, Camerone, teď ti prozradím své nehezké tajemství, a pak mi ty prozradíš svoje.“

17. KAPITOLA

Cameron pomalu přikývl. „Vypadá to, že vidím věci, které většina ne,“ spustila jsem. „Nedávno jsem se seznámila s párem lidí, kteří řekli, že existuje… jiná sféra bytí. Řekněme, že paralelně či nad tou obyčejnou. Paranormální sféra. Mezi světem tady a oním světem je místo, kde jsou věci jako duchové a upíři úplně stejně normální jako v našem lidé. Dává to smysl?“

„Zatím chápu.“

Přikývla jsem a snažila se podat příběh co nejlépe. Zvažovala jsem slova. „Před nějakou dobou se mi stala nehoda, po které jsem začala do toho místa vidět a také do něj vcházet. Tomu místu se říká Šero. Někdy vidím věci v mlze jako projekci na plátně. Někdy můžu vstoupit úplně dovnitř – ale moc to nepokouším. Nevím, jestli obyčejný svět opouštím úplně, nebo ne. Ale začínám celkem dobře rozpoznávat věci, které patří do Šera, i když nevstoupím přímo dovnitř. Ty věci se tak nějak třepotají.“

„Myslíte jako duchy?“

„Ano. Vidím spousty duchů. A mnoho jiných věcí. Nemůžu říct, že by se mi to zamlouvalo. A taky vidím tebe. Vypadá to, že se vyskytuješ v obou místech najednou. Myslím, že mě vidíš oběma páry očí, takže se ti zdám reálnější nebo hmatatelnější než většina ostatních lidí.“

„Opravdu se mi zdáte víc skutečná než většina ostatních. Takže co se to před chvílí stalo?“

„Když jsem se tě dotkla, vtáhlo mě to dovnitř.“

„Jo – tak to je docela síla.“

„Není to větší síla, než když je někdo upír.“

Pokýval hlavou – asi o tom zapřemýšlel.

„A teď tvůj příběh,“ řekla jsem.

„Hm, dobře. Můžu vynechat některé detaily?“

„Jistě. Prozatím.“ Poposedla jsem na stole a založila ruce na prsou. Cítila jsem, jak mě okraj tlačí do zadku, ale nehodlala jsem se pohnout.

„Tak dobrá. Víte, byl jsem před nějakým časem tady v centru na náměstí, protože jsem pomáhal kamarádce.“

„Své sestře Sarah?“

Váhal, jestli má přitakat, nebo to zapřít.

„Vyprávěla mi o svém problému. Povídala, že je nějakou dobu jaksi posedlá. Chlápek jménem Edward ji držel jako loutku.“

Zavřel oči a vypadal zmoženě. „Jo.“ Zvedl víčka, ale do očí se mi nepodíval. „Nakonec jsem na Edwarda kápl a zkoušel na něj moře věcí, aby se Sarah vzdal, ale neudělal to.“ Jeho hlas začal hrubnout a rozléhat se. „Tak strašně ho to bavilo. Málem jsem mu něco hodil do ksichtu. Nedokázal jsem to udělat, ale chtěl jsem. Vytočil mě. Zeptal jsem se ho, co by ho přimělo nechat Sarah na pokoji. A ten zkurvysyn řekl, že já!“

Můj žaludek poskočil. Natáhla jsem ruku s otevřenou dlaní. „Uklidni se, Came, nemusíš hned dělat dusno.“

Podíval se na mě, pak se trochu uklidnil a několikrát se zhluboka nadýchl. „Nechtěl jsem se tak rozohnit, ale tehdy mě to dopálilo. Navíc mě to trochu vyhodilo ze sedla. Ale musel jsem Sarah nějak pomoct. Kdykoli jsme se setkali, víc a víc se mi ztrácela před očima. A tak jsem… tak jsem mu řekl, že mě má tedy mít.“ Cameron se zase podíval na své ruce. „Nevěděl jsem, že je upír. Myslel jsem, že mě chce jen na sex. Nevěděl jsem, že… ze mě chce udělat tohle.“

Teď zvedl hlavu. Oči mu žhnuly: „Myslel jsem si, že je to nějakej perverzák a dokážu ho líp odpálkovat než sestra. Na sex zrovna nejsem, takže jsem věřil, že z toho nic moc nebude. Říkal jsem si, že mu po chvíli budu připadat nudný a nechá mě. Ale věci se vyvinuly úplně jinak. Nejdřív to bylo trochu divné… tuhle část bych raději přeskočil.“ Naklonil hlavu a podíval se na mě s grimasou.

„Dobře. Pokračuj tím, co chceš vyprávět,“ pobídla jsem ho.

„Prostě… Edward je upír a já teď taky.“

„A proč není Sarah taky upírka?“

„To nevím. Myslím, že ho mnohem víc bavilo jen si s ní pohrávat. Nebo není na holky. Nevím.“

„A co se stalo pak? Proč tě Edward vykopl?“

Zaklonil hlavu a civěl do stropu. „No, vytočil jsem ho. Ruply mi nervy, vypěnil jsem, vybuchl jsem a on mě vyrazil. Řekl mi, ať se protluču, jak chci. Zkoušel jsem najít pomoc, ale kromě Edwarda neznám nikoho, na koho bych se mohl obrátit. Myslím, že se mi záměrně vyhýbá. Jsem fakt v bryndě. Po městě jsou i jiní upíři, ale myslím, že Edward je v místní komunitě kápo, všichni se ho bojí nebo tak. Myslím, že mě odřízli. Je to děsivé. Něco mě může zabít, jen protože to neznám nebo nevím, jak se to naučit. Neexistuje žádná příručka ‚Upírství pro začátečníky‘. Zkoušel jsem číst lidová moudra z knihovny, ale většinou tam píšou, jak upíra zničit, ne jak jím být.“

Ztichl a na pár vteřin se ponořil do židle. Pak se zprudka narovnal a vytřeštil na mě oči. „Vy byste mi mohla pomoct!“

„Já? Nevím o upírech ani polovičku toho co ty!“

„Mohla byste být můj… můj prostředník. Jste neutrální strana. Možná někteří z těch ostatních by s vámi mluvili. Mohla byste to probrat s Edwardem.“

„Nemyslím, že by to byl…“ začala jsem.

Cameron vyskočil. „Ano! Vy byste mohla! Nemusíte být expert na upíry. Můžu vám ukázat určité lidi, a vy se jich zeptáte. S vámi budou hovořit, vím to!“ Div že neskotačil nadšením.

„Proč – proč,“ opakovala jsem a zvyšovala hlas, „proč by měli mluvit zrovna se mnou?“

Zahleděl se na mě: „No, protože… protože máte perfektní nohy! Kdo by mohl odolat pohledné detektivce se super nohama, která si všimne upíra i bez zrcadla? Prosím, zkuste to. Prosím! Můžu vám zaplatit. Mám spoustu peněz. Zaplatím vám dvojnásobnou taxu. No tak. Copak toho po vás žádám tolik?“

Měla jsem z toho divný pocit. „Dej mi čas na rozmyšlenou.“

„Jistě. Dvacet čtyři hodin stačí?“

„Dohodněme se na dvacet osmi. Já vedu normální život, víš?“

„Jasně, jen do mě.“

„Camerone…“

„Dobře, dobře. Dvacet osm. Co se starám. Budu přece ještě vzhůru, že jo…“

Chtěla jsem něco odseknout, ale přerušilo mě zaklepání na dveře. „Vstupte!“

Quinton otevřel a strčil hlavu do místnosti. „Mám menší problém.“

„Tak pojď dovnitř celý a řekni nám to,“ navrhla jsem. Quinton za sebou zavřel a nejistě usedl na kraj ošoupané židle vedle Camerona.

„Dnes večer ten systém nezprovozním. Většinu práce už mám hotovou – zámek je opravený – ale jeden z poplašných modulů, které jsem přinesl, je kaput a jiný můžu sehnat nejdřív zítra ráno.“

„Nemohl bys smontovat něco provizorního?“ prosila jsem.

„Na tohle ne. Musí tam být mozek s více vstupy jako třeba tenhle,“ vysvětloval. „Poškozený modul je mozek, a to je právě ta věc, na kterou nemám náhradní díly. Můžu tam dát nějakou náhradu, ale pak to pracuje bez záruky, a nebo můžu sehnat správnou součástku ráno.“ Mrkl na mě a pak se podíval na Camerona. Prkenně pokrčil rameny. „Je mi líto.“

Cam svraštil obličej a našpulil rty. Z jeho výrazu šlo vyčíst, jaké nadávky se mu líhnou v hlavě. Ale řekl jen: „Žádný problém.“ Pak se podíval na mě. „Nějaké návrhy?“

Zavrtěla jsem hlavou a podívala se na Quintona. „A ty?“

„No, lidi, jestli mi to auto svěříte, tak mi ho můžete nechat a já ho hned ráno vezmu do centra ke kamarádovi do servisu. Dostanu od něj modul, dokončím práci a přivezu auto zpět. Do devíti by to bylo hotové.“

„Dopoledne?“ zeptal se Cameron. Quinton kývl. V koutku úst mu zacukalo.

Cameron se na mě ve vzrůstající panice podíval: „Nejsem zrovna ranní ptáče.“

Mávla jsem, jako že má zmlknout. „Já se o to postarám. Vyzvednu auto a zaplatím. A ty to pak zaplatíš mně. Pokud se mi povede najít bezpečné místo, kde bys mohl přespat, pak mi tenhle způsob vyhovuje.“ Pohlédla jsem na Quintona.

„No dobře,“ řekl Quinton a vyskočil na nohy. „Když bude problém, ozvu se na pager. Auto je zamčené. Mělo by do rána bezpečně zůstat tam, kde je.“ Podíval se na Camerona. „Potřebujete něco z toho auta, než si vezmu klíčky?“

„Ech, ne. Nějak si poradím. Díky.“

„Bez problémů,“ odpověděl Quinton a vyklouzl ze dveří.

Když byl pryč, Cameron na mě vrhl úpěnlivý pohled. „Co teď budu dělat? Kde budu spát?“

„Vydrž. Musím si někam zavolat.“

Vytočila jsem číslo a čekala.

„Haló?“

„Maro, tady Harper. Jak jste na tom vy dva s upíry?“

„Nikdy jsme se s žádným nesetkali. Proč?“

„Mám tady v kanceláři mladíka, který nemá puls, přes den spí a potřebuje se někde schovat od východu do západu slunce. Vypadá v pohodě, ale má problém, který musíme vyřešit. Potřebuju ho někam dát jen na jednu noc. Vadilo by vám s Benem, kdybych ho tam nechala spát?“

„Ale ne. Jsem si jistá, že něco vymyslíme. Ve sklepě je jedna dokončená místnost, docela útulná, světlo se tam přes den nedostane. To by mělo stačit.“

„V pořádku. Teď mi dej Bena, prosím.“

„Učíš se v téhle otázce manželek a manželů rychle,“ řekla, než se vzdálila od sluchátka, aby zavolala Bena. „Ahoj, Harper. Vrátíte se na ten koláč?“

„Než odpovím, dovolte mi, abych vám něco vysvětlila. Nutně hledám místo, kam uložit na jeden den upíra. Jsem ve svízelné situaci.“

„Nerozumím.“

„Je to hodný kluk, ale v upírství je nováček a místo, kde normálně spí, bude k dispozici až zítra. Mara si myslí, že byste ho do zítřejšího západu slunce mohli někam uložit, ale nejdřív jsem to chtěla projednat s vámi, Bene. Je to bezpečné?“

„Bezpečné? Jistě. Neděláte si doufám starosti s takovým tím, že ‚není předem pozvaný‘, že ne? Folklór. To je všechno. Ale jste si opravdu jistá, že ten chlapec je…“ ztlumil hlas, „upír? Skutečně?“

„Klidně byste ho mohl považovat za normálního, až na to, že má upíří zuby a oči. A taky nemá tep.“

„Teda. To je přímo vzrušující. To zvládneme. Ano, jistě. Brian je až do zítřka u mojí matky, takže s tím starosti nejsou.“

„Díky, Bene. Žádné jiné místo mě nenapadlo. A on navíc potřebuje ještě větší pomoc než místo k přespání na jeden den. Napadlo mě, že byste si s ním chtěl promluvit.“

„No tak to rozhodně! Kdy přijdete?“

„Budu tam za dvacet minut.“

„Skvělé! Připravíme některé věci, a zatím nashle.“

Zavěsila jsem a koukla na Camerona. „Co myslíš?“

„Nejsem si jistý. Kdo jsou ti dva? Nevypadalo to, že by je to zaskočilo.“

„Všechno ti řeknu cestou.“

Cameron mě následoval ke dveřím z kanceláře. „Jste si jistá, že je to dobrý nápad?“

„Je to ta nejbezpečnější možnost, kterou jsem dokázala vymyslet v tomhle fofru. Oni tě nijak neohrozí kromě toho, že tě Ben bude až do svítání držet vzhůru a bude tě zpovídat. Jíš koláč?“

„Ne. Pevným jídlem se dávím. Vždycky jednou za čas piju trochu alkoholu nebo kafe.“

„Kafe?“

„Ano. Jen to má opačný efekt, než mívalo. Teď mě uspává.“

Cestou zpět na Queen Ann jsem mu nejlépe, jak jsem uměla, vysvětlovala záležitosti Bena a Mary Danzigerových.

„Skutečná čarodějka? Rozkošné,“ řekl Cameron a pohodlně se opřel v sedadle spolujezdce. „To by se mohlo vyvinout dobře.“

„V to doufám. Jediná věc, která mi dělá starosti, je Albert a jestli ho to nerozruší. Netuším, jestli by ti mohl přivodit potíže.“

„Pokusím se na něj zapůsobit jako uspávač hadů,“ řekl Cameron a usmál se podmanivě i děsivě zároveň. Že by to bylo těmi zuby? „Kdo je Albert?“ zeptal se.

„Duch. On tam… žije.“

Cam o tom přemýšlel ještě ve chvíli, kdy jsem přijížděla před dům a parkovala.

„Tak pojď,“ naléhala jsem. Vzala jsem tašku a vystoupila.

Společně jsme přešli chodník. Albert se právě zhmotňoval v oblouku u spodní části schodů a zasmušile na nás hleděl.

Vzdychla jsem. Folklór. Dobře. „Smíme vstoupit?“

Ani se nepohnul, takže jsem neochotně prošla skrz něj. Přestal se dívat na mě a zaměřil zlověstný pohled na Camerona.

Cam popošel dopředu a krotce ukázal prázdné dlaně. „Slibuju, že tu nenadělám žádnou škodu,“ řekl. „Já… ti dávám slovo. Jen potřebuji pomoc a doufám, že tvoji přátelé mi ji budou moci poskytnout. Ano?“

Albert se na něj zadíval o kapánek déle, pak přikývl a odšuměl.

Cam se na mě zahleděl. „Divný pavouk. Musel to kdysi být hromotluk.“

Zasmála jsem se a vyšli jsme až ke dveřím.

Ben Danziger otevřel na mé zaklepání. Přejel Camerona pohledem stejně tvrdým jako Albert, než ustoupil. „Tak pojďte dál.“

Mara vykoukla z kuchyňských dveří. „Dal by si někdo z vás ke koláči kávu?“

„Kávu bych ráda, díky, Maro,“ řekla jsem.

„Kávička by potěšila, děkuji, madam,“ řekl Cameron.

„Ale, proboha, říkejte mi Maro. Ani mí studenti mě neoslovují ‚madam‘.“ Usmála se a zmizela zase v kuchyni, odkud volala: „Jen do toho. Ben mi pak povypráví, o co jsem přišla.“

Cameron a já jsme si vyměnili pohled, když nás Ben zavedl do obýváku a naznačil, že se máme posadit. Sám se ponořil do velkého ušáku u krbu. Cameron si sedl na roh gauče a já vedle něj, a to navzdory závrati, kterou mi působila jeho blízkost.

„Dobře,“ začal Ben. „Myslíte si, že tenhle mladý muž je upír?“

Než jsem stihla odpovědět, Cam vybuchl štěkavým smíchem a odkryl zuby. „Harper si může myslet, co chce, ale já to vím. Před třemi měsíci jsem měl zuby perfektně pravidelné. Nyní mám tyto. Ráno jsem byl zvyklý vstávat a mít u toho puls. Teď se nevyhrabu z postele až do západu slunce a moje srdce bije asi jako srdce ledové kry.“

Při pohledu na něj se v Benově tváři prala nedůvěra se vzrušením. „Jste si jistý, že to není psychická porucha?“

„Jsem si naprosto jistý.“

„Pojďte sem ke mně.“

Cam pomalu přistoupil k Benovi. Ten ho uchopil za zápěstí. „K čertu, vy jste studený!“

„Jo. Mé kůži trvá asi dvě hodiny, než se přizpůsobí pokojové teplotě, pokud je venku chladno.“

„Hmmm… zajímalo by mě proč.“

„Řekl bych, že je to tepelná setrvačnost. Když se moc oteplí, tak zblízka začnu trochu nepříjemně zapáchat. Už se fakt těším na léto.“

„No, puls v zápěstí není hmatatelný.“ Zvedl ruku ke Camovu krku. „Nevadilo by vám to?“

Cam se trochu předklonil. Ben mu položil prsty na kůži. „V krční tepně taky žádný puls.“

„To je žíla. Věřte mi – své žíly a tepny poznám.“ Ben ohrnul nos. „Ajéje. Harper říká, že mám trochu špatný dech. Nevím, jestli to je běžnou součástí mého stavu, nebo jestli jsem nějakou dobu zanedbával ústní hygienu. Poněkud jsem ztratil pojem o čase. Celé mě to tak nějak vyřadilo z provozu.“

„To si umím představit.“ Ben se opřel v křesle a Cam se vrátil na gauč. „Dobře, takže zcela jistě se jevíte být… nemrtvý. Víte, jakou máte tělesnou teplotu?“

„Nejsem si jistý. Obyčejné teploměry ji obvykle ani nezaznamenají. Odhadem tipuju kolem patnácti stupňů.“

„Myslím, že toto by vás samo o sobě kvalifikovalo jako mrtvého. Ale spíš se zajímám o tu nemrtvou část. Možná jste zombie.“

„To si nemyslím,“ řekl Cam a poposedl si. „Zdá se, že vlastní vůli jsem si uchoval, navíc nemám chuť na maso. Jen na krev. A nesnesu slunce. Nevrhám žádný stín ani odraz – alespoň ne takový, který bych dokázal spatřit. Někdy se umím stát pro ostatní neviditelným. Kromě Harper.“

„Co se stalo s vaší rukou?“ zeptal se Ben. „Pořád si ji držíte.“

„Jeden chlap mi ji večer zlomil páčidlem a pak mě do ní Harper střelila.“

Ben se po mně podíval: „Vystřelila na vás?“

Ozvala jsem se na svou obranu: „Ale on mě napadl.“

„Hej, to je v pohodě, zasloužil jsem si to,“ vstoupil nám do toho Cam. „Kromě toho budu brzy v pořádku. Všechno se mi rychle hojí.“

Ben se vrhl ke Cameronovi. „Necháte mě kouknout?“

Zíral na téměř zacelenou ránu po kulce. Vtom vstoupila Mara. Vyskočil v půli věty.

„Co máš za lubem, Bene?“ zeptala se.

„Podívat se na jeho ránu. Je to úžasné.“

„Bene! Není to žádný pokusný králík. Je to náš host. Nebuď nezdvořilý.“

Ben se pokorně vrátil do křesla a Mara položila na stůl tác s kávou a koláčem. Mezi řečí rozdávala hrnečky a talířky.

„Harper říká, že byste potřeboval někde složit hlavu. Co se přihodilo?“

„Já jsem… spal ve svém autě a párek neopeřených dvounožců se mi tam dobýval.“

„Neopeřených… ó,“ dodala a začala se smát. „To nestačí.“

„Ale působí důvěryhodně,“ tvrdil Ben. „Pokud nemáš nic proti, rád bych si tady Camerona nechal.“

„Ale nehodláš zůstat vzhůru, abys na něm celou noc prováděl experimenty, že ne!“

„No Maro…“

„No tak dobře. Nevadí mi to. Albert říká, že mu Cameron slíbil, že bude sekat dobrotu, a duchům se plané sliby jen tak nedávají.“

Cameron vypadal vyplašeně. Mara na něj stroze pohlédla a pak spustila: „To je v pořádku. Albert vás nebude zkoušet, ale pravděpodobně vás nespustí z očí. Je to hlídač. Potřebujete něco speciálního?“

„Ech… ne,“ zakoktal Cameron. „Myslím, že ne. Jsem sice trochu nervózní bez své půdy, ale snad to bude dobré. Nakonec, pořád jsme ještě v Seattlu. Zvlášť ve sklepě, to jsem dost blízko zemi.“

„O jaké půdě to mluvíte?“ zeptal se Ben.

Cameron už už chtěl začít vykládat o rodné půdě, když mu Mara podala kousek koláče. Upír na ten kousek hleděl se smutnou nostalgií, pak odmítl.

„Ne?“ řekla Mara.

„Ó ne. Vypadá lákavě – jen jde o to, že… já nemůžu…“ blekotal.

„Alergie?“ zeptala se.

„Asi trochu zvracím.“

Ben a já jsme se skrčili, ale Mara se začala smát.

„Lhaní vám moc nejde, co?“

„Vůbec.“

„Budete se to muset naučit. Ano?“ Cameron přikývl.

„Ach ano, Ben si s tím kouskem určitě poradí.“ Ben zvedl oči od zpola sněženého kousku. „Hmm – no dobře.“

„Čím se živíte, Camerone?“ zeptala se Mara. „Kromě toho, co je zjevné.“

Usrkl si kávy a zvolna odpověděl: „Mmm. Studoval jsem na univerzitě.“

„Takže budete brzo promovat?“

Ben se začal ošívat: „No prosím tě, Maro!“

„Ale Bene, nehodlám toho hocha ztrapňovat otázkami, jako to dělala tvoje sestra mně. Nebuď pošetilý. Tak tedy,“ pokračovala a obrátila jasně zelený zrak zpět ke Camovi.

„Já… jsem přerušil na nějaký čas studium. Ze zdravotních důvodů.“

„To už je lepší.“

„Děkuji vám.“

„Co studujete?“

„No, nejsem si jistý, jestli se vrátím zpátky.“

„Proč proboha ne? Studium je skvělá věc, když se umíte vyhnout hodinám.“

„Cože?“

„Začínám se základním výcvikem. Kvůli maličkosti se přece nemusí zhroutit všechno. Určitě víte, co tím myslím.“

„Asi ano,“ odvětil. Pohrával si se svým hrnkem a znovu z něj upil. „To je jedna z věcí, které mě trápí. Nevím, co si dál se sebou počít, pokud to přežiju. Co si počít s tímhle… životem.“

„Zkouším si představit, že nejdřív budete muset několik věcí pochopit. Znalosti samy o sobě jsou cenné, pokud si můžete dovolit školné. Na jednu z mých přednášek chodí pán – je mu myslím padesát devět – který si dělá už čtvrtý titul. Má spoustu kreditů, pořád bere hodiny, čas od času spíš náhodou dokončí kurikulum, a oni mu dají další papír s razítkem. Docela si to užívá.“

Cameron se zamyslel. „Z tohoto úhlu jsem se na to nedíval… Mám… čas.“

„Co uděláte nejdřív?“

„Musím vyřešit vlastní problémy. Harper mi chce pomoct.“

„Hej,“ namítla jsem, „ještě jsem neřekla ANO.“

Cameron se na mě široce usmál a mně poskočil koláč v žaludku. „Ale neřeknete ani NE.“

Najednou jsem bezmocně sledovala sama sebe, jak mě něco tlačí do gauče a začínám souhlasně přikyvovat.

Mara si odkašlala, když se Ben naklonil dopředu. U Cameronova lokte se najednou objevil Albert a zářil jasným plamenem.

Cam poskočil. V tu chvíli jsem se probrala: „Co je?“

Mara přimhouřila oči. Albert přelétl pohledem k ní.

„Nooo… Camerone,“ začal Ben. „Ať jste teď udělal cokoli, myslím, že tohle byste neměl.“

„Co? Co jsem udělal?“

„To byl geas,“ řekla Mara. „Donucení silou vůle. Není moc dobré zkoušet to na přátelích.“

„To dokážu? Myslel jsem, že je to mýtus.“

„Očividně ne. Máte jistou moc – nebo ji budete mít. Nesmíte ji zneužívat.“

Cameron vyvalil oči: „To jsem nechtěl. Opravdu ne.“ Stoupla jsem si a vzala si svůj hrneček a talířek. „To je dobré,“ zalhala jsem. „Tak moc se zase nestalo. Odnesu to do kuchyně.“

Mara vstala též. „Vy chlapi si povídejte. Pomůžu Harper s nádobím.“ Mara za námi zavřela dveře. „Není ti nic?“

„Není,“ ujistila jsem ji. „Ať to bylo, co chtělo, neudělal to schválně. Jen jsem se musela nutně vzdálit. Udělala jsem chybu, že jsem ho sem vzala?“

„Vůbec ne. Ten chlapec potřebuje pomoc. Mezi námi, jsem si jistá, že to všechno urovnáme. Ben a já jsme měli napilno, než jste přijeli. Není se čeho bát. Alespoň pokud se nám podaří bezpečně přečkat noc.“

Tu noc jsem spala špatně. V hlavě mi zněla poznámka, kterou pronesla Mara. Quintonovi jsem slíbila, že se setkáme v devět dopoledne, takže jsem musela vylézt z postele v sedm, ale energií jsem zrovna nehýřila.

Quinton čekal s camarem venku před kanceláří.

„Brýtro,“ vítal mě, když jsem přicházela. „Pochopil jsem to, jako že budeš dochvilná. Už je to komplet, můžeš si ho odvézt.“

„Jak jsi to udělal? Vstal jsi v pět?“ zeptala jsem se.

„Ne. Nešel jsem si lehnout.“

„Celou noc jsi zůstal vzhůru, abys opravil Cameronovo auto?“

„Ne. Stejně jsem neměl v úmyslu jít spát, takže jsem si k tomu jen přidal pár hodin. Pak, když už jsem měl součástky, to šlo jako po másle. Otestovali jsme ten systém asi před hodinou, a funguje dobře. Tvůj týpek z toho bude mít radost.“

„Co proti němu máš?“

Nevraživě na mě pohlédl. „Nikdy jsem tyhle typy nemusel. Když je vidím, vždycky se naježím. Nechci být neotesaný, ale prostě to tak mám.“

„To je dobré, ale zkus se příště trochu krotit.“

„Ty myslíš, že bude nějaké příště?“

„No,“ řekla jsem, „začínám si myslet, že by nějaké být mohlo.“

„Aha? Začínáš brát pochybné klienty?“

„Ještě pochybnější, než si myslíš.“

„Kdybych měl soudit podle tohohle, tak si to umím představit. Dobře, jsem kdykoli k dispozici. Existuje pár věcí, které bych neudělal, ale o ty bys mě beztak nežádala.“

„Nebuď si tak jistý, Quintone. Tak dobře mě zase neznáš, stejně jako to, co dělám.“

Usmál se od ucha k uchu. „Nezdráhej se a klidně mi zavolej.“

Koupila jsem mu kávu – spíš proto, že jsem ji sama potřebovala, než že by nějakou chtěl – a on mi dal účet a vysvětlil mi, jak funguje poplašný systém. Dvakrát jsme ho aktivovali a deaktivovali, abychom měli jistotu.

„Díky, Quintone. Mohl bys to auto se mnou dovézt na Queen Ann?“

„Jistě, pokud mi odpovíš na jednu otázku. Na co je ta hlína?“

„Hlína?“

„Jo. Na dně kufru je pár centimetrů hlíny a na ní je deka. Musel jsem s ní pohnout, protože jsem tamtudy potřeboval protáhnout několik kabelů. Takže se tě ptám: kdo si dává hlínu do kufru?“

„Někdo hodně excentrický.“

Tázavě povytáhl obočí, ale nehádal se.

Když jsme dojeli k domu Danzigerových, poprosila jsem Quintona, aby počkal v roveru. Zaťukala jsem a otevřel mi Ben.

„Přivezla jsem Camovo auto,“ objasnila jsem, ukázala na vůz a podala jsem mu klíčky. „Jak se mu vede?“

„Myslím, že vcelku dobře. Noc proběhla bez problémů a teď vypadá že… usnul. Právě jste se minula s Marou. Dnes dopoledne má poradu na fakultě.“

„To nevadí. Vy jste zůstal celou noc vzhůru? Nevidím ty oslí uši, které Mara slíbila, že vám přičaruje, když nepůjdete spát.“

„Ne, ne, nakonec rezignovala, ale… Harper, podívejte, rád bych s vámi probral některé věci.“

„Něco hrozného?“

„Ne, ale děje se cosi opravdu divného. Mara říkala něco o vlnách. Bojí se, že byste mohla k sobě přilákat horší věci než jen Strážce – tu černou nestvůru.“

„Skvělé zprávy takhle po ránu. Jsem v ohrožení právě teď?“

„To si Mara nemyslela.“

„V tom případě to bude muset počkat.“

„Já chvíli počkat mohu,“ svolil Ben.

Podala jsem mu Cameronovy klíčky. „Ta malá věcička na kroužku deaktivuje alarm. Určitě to nezapomeň Cameronovi říct, až mu klíčky budeš dávat, nebo spustí alarm a sousedi z vás budou mít děsnou radost. Zavolám vám hned, jak budu moci,“ dodala jsem.

Ben se zatvářil trochu sklesle, ale nemohla jsem si teď dovolit s ním klábosit, protože Quinton mě podmračeně sledoval z mého vlastního předního sedadla.

Cestou zpět se na mě škaredil ještě asi pět bloků.

„O co jde?“ dožadovala jsem se vysvětlení.

„Zkrátka si dělám starosti, nic víc.“

„O co?“

„Nemám z téhle situace dobrý pocit.“

„Ale, ale?“

„Jo. Říkej tomu třeba předsudky. Prostě se mi ten tvůj kluk nelíbí. Trochu mi vadí, když si někdo tak milý jako ty začíná s věcmi, ze kterých jde… hrůza.“

„S hrůzou si dokážu docela dobře poradit, Quintone. Pracuju na Pioneer Square. Viděla jsem hrůz až dost.“

Pokrčil rameny a sice zmlknul, ale celou cestu zpět se mračil.

Byla jsem ráda, že jsem zpět ve své kanceláři a Quinton se vrtnul jinam. Ze všeho, co se dělo kolem nemrtvých, jsem nabyla dojmu, že vystupuju v hrůzostrašném filmu, a Quintonovy průpovídky o „hrůze“ mi na náladě nepřidaly. A taky mě zajímalo, jak to všechno zanesu do svých poznámek o případu.

Přestože jsem Camerona našla, v hlavě mi vyskakovala spousta dalších otázek, které mě svědily jako bodance od komára, a nezvladatelně jsem se toužila poškrábat. Obzvlášť pokud přistoupím na Cameronův návrh. Zavolala jsem do kanceláře TPM a začala urputně zkoumat, kdo bydlel v bytovkách v době, kdy tam žila Sarah. Nakonec jsem našla realitní právničku, co se jmenovala Sweto a měla kuráž, která by stačila na několik domků s prostorem pro zahrádku vzadu. Hovořily jsme o přestupcích, soudních procesech a obvinění ze spáchání trestného činu, a rozhodně ne mojí vinou nabyla dojmu, že máme stejnou profesi.

„TPM je zainteresováno v mnoha obchodech s realitami v oblasti Seattlu,“ informovala mě. „V podstatě se to dá říct takto. My vlastníme budovu a některé části pronajímáme manažerským firmám. Kvůli daním. Taky investujeme do neobytných komerčních prostor a angažujeme se v mnoha dalších obchodech, které souvisí s nemovitostmi.“

„A kdo v té zmíněné době využíval tuhle konkrétní část?“

Jakkoli byla doposud sdílná, nyní odmítala říct víc. „Tato informace je důvěrná.“

„Ale no tak, Sweto. Přece bych se to mohla dovědět.“

„Je mi líto. Ode mě se to nedovíte. Pokud tedy nemáte úřední žádost.“

„Pokud nemám co?“

„Jaký jste říkala, že to byl případ?“

„Přestupek.“

„Pardon. Víc vám říci nemohu. Dokud nebudete mít úřední žádost, tu informaci vám neposkytnu. Přeju hezký den.“ A zavěsila mi.

Čímž ještě víc vyprovokovala mou už tak překypující zvědavost. Šla jsem do archivu a strávila několik hodin tím, že jsem hledala smlouvy a obchodní licence. Nedali mi konkrétní jména, ale poskytli mi alespoň něco, od čeho jsem se mohla odrazit, abych se dostala TPM na kobylku.

Byla to společnost s ručením omezeným, takže bylo těžké objevit konkrétní informace. Ale zavolala jsem na několik míst a jeden z mých kontaktů se nabídl, že mi odfaxuje všechno, co má. Další přišel se seznamem novinových článků, které obsahovaly zmínky o TPM. Pomalu se dalo očekávat, že ke konci dne budu zavalena papíry týkajícími se TPM.

Zatímco mi informace postupně přitékaly, zkusila jsem znova vytočit číslo Philipa Stakise. Zvedla to nějaká žena. „Prosím?“

„Dobrý den, zkouším někde dostihnout Philipa Stakise. Mám správné číslo?“ zeptala jsem se.

Žena se zhluboka nadechla a vykřikla: „Ježišmarjá! Copak nám nemůžete dát pokoj?!“

„Prosím vás, nezavěšujte!“ žadonila jsem zoufale. „Nejsem advokát ani právník, nic takového! Jsem soukromá detektivka a snažím se najít kus nábytku.“ Co to k čertu má být…

„Nábytek? Jo, jo, jasně,“ řekla pochybovačně.

„Ne, opravdu. Můj klient hledá staré salonní varhany, které pan Stakis koupil od Cheta Ingstroma v Seattlu někdy v roce 1990.“

Chvíli bylo ticho. Pak řekla: „Opravdu?“

„Ano.“

„Á. Tak ty už nemáme,“ pronesla ospalým tónem Long Islandu.

Málem jsem zaklela, ale ovládla jsem se. „Co se s nimi stalo? Víte to, nebo bych se měla zeptat pana Stakise?“

Drsně se zasmála. „Tak to půjde těžko. Phil je totiž mrtvý.“

18. KAPITOLA

„Mrtvý?“ zopakovala jsem po ní. Takže další mrtvý? „Nechci být všetečná, ale nemohla byste mi říct, co se stalo?“

„Co se stalo s Philem?“

„Ano.“

„Rakovina plic.“ S úlevou jsem si oddychla, že to nebylo nic záhadného ani náhlého. Žena pokračovala: „Nebo to byla možná pneumonie, ale to se stává, když někdo vyhulí dvě krabičky denně a pak je z něj lazar a jenom leží. Umřel náhle ve vězeňský nemocnici, je to něco přes měsíc. A přitom už docela sekal dobrotu. Nedostal se do žádnejch malérů od doby, kdy odešel od námořnictva. Už asi rok nekouřil. Nedalo se to ale zachránit.“

„Za co ho poslali do vězení?“ otázala jsem se.

Zase ten hrubý štěkavý smích. „Za to, že dělal osla. Rozkrádání majetku – ukradl náklaďák plnej nábytku, akorát že si myslel, že krade televize. On a banda kumpánů z dřívějška. Takže teď už chápete, proč jsem tak vyjela, když jste řekla slovo nábytek.“

„Jak dlouhou dobu strávil Phil ve vězení?“ zeptala jsem se.

„Tentokrát? Asi šest měsíců. Bylo to zrovna před prázdninama, když ho usvědčili. A hned po Novým roce onemocněl. Propásl všechny svátky.“

„To je hrozné, paní Stakisová,“ řekla jsem.

„Ale já nejsem paní Stakisová. Jmenuju se Leonore Fabrettová. Jsem – nebo byla jsem – Philova sestra. Se synem jsme se sem přestěhovali, když jsem se rozvedla. Phil zrovna odešel od námořnictva a kromě Joshe to byla jediná moje rodina. Teď už tu jsme jen já a můj kluk.“

„Bude vám vadit, když se zeptám ještě na pár věcí?“

„Ne. Zdáte se mi v pohodě, jako že máte opravdu starost. Ne jako ti hnusáci, který nám volaj.“

„Hnusáci?“

„Zdejší magoři. Některý reportéři se snažili na tý věci něco vytřískat. Asi doufali, že za to dostanou Pulitzera nebo co. Taková banda užvaněnejch pitomců, co jim je kolem třiceti. Na Philový kriminální minulosti se tady v Anacortes pasou. Dal se k námořnictvu, když jsme byli malí. Už jako nezletilej měl sem tam nějakej delikt, ale u námořnictva se dostal ještě do dalších malérů; těžko tam moh vydržet do důchodu. Nevím, jak to vyčmuchali, ale tady toho byly plný noviny. Pronásledovali mě a Joshe, jako bysme za to mohli.“

„To je síla. A… co se stalo s těmi varhanami?“

„Ach ano. Phil je dal pryč. Řekl, že nemaj velkou hodnotu, ale protože to byla starožitnost, daň, která by se musela zaplatit, by neúnosně šplhala. Tak je daroval nějaký historický společnosti, muzeu nebo něčemu takovýmu. Ale kam přesně přišly, to opravdu nevím.“

Svitla mi naděje. „Máte schované daňové záznamy?“

„Ne. Všechno má náš daňový poradce.“

„Nemohla byste mi to zjistit? Můj klient o ty varhany moc stojí. Možná by byl ochoten zaplatit vám nějaké všimné za tuhle informaci.“

„Jé. Nerada bych, aby to vyznělo, jako že jsem chamtivá. Ale peníze by mi přišly vhod. Tak víte co? Stejně musím ve čtvrtek jet do Bremertonu. Zavolám poradci a uvidíme, co řekne. Jestli ty papíry má, vyzvednu je a hodím vám je. Platí?“

Souhlasila jsem, dala jí na sebe číslo a adresu a doufala jsem, že s něčím přijde. Sergejevovi jsem nechala vzkaz, ve kterém jsem se zeptala, jestli by byl ochoten zaplatit za informaci od paní Fabrettové.

Zbytek dne mi zabraly obyčejné úkoly jako účty, schůzky s právníky, kteří potřebovali najít svědka, telefonování a návštěva místního archivu – prostě taková stará známá klasika, v níž jsem se cítila jako ryba ve vodě.

Nakonec jsem se někde zastavila na večeři a vrátila se do kanceláře.

Cameron se objevil chviličku po mně. Sedla jsem si za stůl a ukázala mu, ať se taky posadí, abychom mohli pár věcí uvést na pravou míru.

„Tak tedy,“ spustila jsem, „ty chceš, abych sehrála nějakou roli ve tvém usmiřování se s tím upírem. S tím Edwardem. Je to tak?“

„No… ano. Přesněji řečeno je mi úplně fuk, co si Edward o mně myslí – o to teď nejde. Jen se dožaduju informací a pomoci, kterou mi měl poskytnout, a nechci, aby mě všichni upíři v Seattlu odepsali. Nezáleží mi na tom, jestli mi pomůže zrovna Edward, nebo jestli to přenechá někomu jinému,“ vysvětloval Cam, „hlavní je, abych tu pomoc získal.“

„A proč si myslíš, že zrovna já to můžu udělat?“

„A kdo jiný mi uvěří a nebude přitom na Edwardově straně? Jste nestranná. A stejně nevím, komu jinému bych si o to řekl. I kdyby se mi naskytly jiné možnosti, raději bych pracoval s vámi… Jste… jste tvrďačka.“

Tak tomu jsem se musela zasmát. Připadala jsem si tak tvrdá jako posmrkaný kapesník. „Camerone, sama se v tomhle světě teprve rozkoukávám. Už jsi vyčerpal veškeré mé kontakty mezi nemrtvými.“ A pokud tohle vezmu, nebudu mít na výběr – budu se muset družit s obyvateli Šera.

„Dám vám nějaká jména. Myslím, že s vámi budou ochotni mluvit, protože se beztak jen nudí. Vím, že od vás nemůžu očekávat zázraky, ale za pokus to stojí. Já si v tom tak dobře nevedu.“

„A proč by Edward vůbec měl chtít se mnou vyjednávat? Co mu můžu nabídnout?“

„Právě že doufám, že na to při rozmluvě s těmi ostatními přijdete. Víte, až budete mít lepší představu o tom, jak oni uvažují a co si myslí, pak odhalíte Edwardova slabá místa a můžete se do nich strefit.“

„Vkládáš do mě velkou důvěru,“ poznamenala jsem.

„A proč ne? Vždyť jste mě dokázala vystopovat.“

„To nebylo zas tak těžké, jak to vypadá. Ale ten tvůj nápad je něco trochu jiného. A ani případ tvé matky jsem ještě docela nevyřídila. Pořád zbývá jedna věc, informovat ji o tvé situaci,“ připomněla jsem mu.

Cameron se začal kroutit na židli. „Nemohlo by to ještě počkat? Aspoň než se postaráme o tohle?“

„Už jsi někdy slyšel slovo neetické, Camerone? Zatím netušíme, jak dlouho potrvá, než vyřešíme tvůj problém s Edwardem a zbytkem krvežíznivého bratrstva.“

„Hele, jsou to upíři, ne právníci,“ zavtipkoval.

Mírně jsem se usmála. „Jsem ochotna ti pomoci, ale nejdřív mi musíš ty pomoct se svou matkou.“

„To zní skoro jako vydírání. To není neetické?“ dožadoval se odpovědi.

„Ne. To jsou smluvní podmínky. Momentálně jsi objekt vyšetřování. Dokud se tvůj status nezmění, nic mě nenutí, abych pro tebe cokoli dělala. Pokud to chceš změnit, budeš muset zavolat matce a říct jí, že jsi v pořádku.“

„Ale to není pravda!“ zaprotestoval.

„Copak ti Mara neříkala, že se musíš naučit lhát? Začni s tím hned. Navíc je to víceméně pravda. Nicméně ať se rozhodneš, jak chceš, první věc, kterou ráno udělám, je, že zavolám Colleen a řeknu jí, že jsem tě našla a jsi v pořádku. Technicky vzato jako správkyně tvého majetku není v podstatě k ničemu oprávněná. Ale jako tvá matka… to už je jiná. Je ti dvacet jedna a nemáš sníženou příčetnost, jenže po morální stránce… Zůstává jen na tobě, co jí řekneš, ale raději bys měl přijít s něčím uspokojivým, nebo tě sjede hůř než já!“

„Tak vám teda moc děkuju, Harper! A co jí asi tak mám říct? Nazdárek, mami, já jsem upír?“ začal zvyšovat hlas.

Jen jsem zavrtěla hlavou a umíněně zarazila záda do židle. „Víš o tom, Camerone, že někdy jsi prostě ukňouraný malý fracek? Jsi rozmazlený. Jo, a ještě jedna věc tady zůstává,“ dodala jsem a namířila proti němu ukazovák: „Sarah. Tohle všechno jsi udělal kvůli ní, pamatuješ? Necháváš ji při tom, že se ti něco stalo nebo že jsi v nesnázích, a to je od tebe kruté, sobecké! A nezkoušej to na mě zase s tou sebelítostí. Ze všech lidí zrovna Sarah uvěří tvému příběhu nejvíc. Mohla skončit úplně stejně, nebo dokonce hůř. Když teď půjdeš a řekneš jí pravdu, pomůžeš nejen sobě, ale i jí. Nerozumí tomu, co Edward dělal, a hodně si to vyčítá. Spadl jsi do toho, protože sis hrál na hrdinu, takže ho budeš hrát dál, nebo se sebereš a půjdeš.“

Chtěl něco říct, pak ale zavřel pusu a bloudil pohledem po podlaze. „Dobře. Máte pravdu. Víte, kde je? Neviděl jsem Sarah od doby, co to se mnou začalo. Předpokládám, že nebydlí u matky.“

„Bydlí v Bellevue, za obchoďáky.“

„V domě po babičce?“

„Přesně tam. Bez telefonu. Takže tam budeš muset jít osobně.“

„Půjdu. Přísahám. Jen co to doděláme.“

„Dobře. Mohla by taky mít lepší představu o tom, jak to sdělit vaší matce.“

Bouřlivě se rozesmál. „Jo, to by mohla!“

„Až matce zavoláš, popros jí, ať brnkne mně,“ řekla jsem.

„Vy mi nedůvěřujete?“

„Ne stoprocentně. Ještě ne. Důvěra se nedává jako dar, Camerone. Tu si musíš zasloužit, a nezískáš ji lacino.“

Potřásl hlavou a podíval se na mě úkosem. „Jste tvrďačka.“

„To už jsi říkal,“ namítla jsem. „Teď mi dej seznam jmen a pověz mi, jak zkontaktovat ty upíry. Začnu na tom pracovat, jakmile se mi tvoje matka ozve.“

Dal mi krátký seznam jmen a míst a sepsali jsme smlouvu. Zasunula jsem svou kopii do desek a opět se věnovala Cameronovi.

„Dobrá. Teď mi řekni, co vrazilo klín mezi tebe a Edwarda.“ Díval se všude možně, jen ne na mě, a začal sebou nervózně šít. „Myslíš, že jsem nějaká pánbíčkářka a pohorší mě, žes vlezl do postele s chlapem? Na to rovnou zapomeň. Polovina tohohle města je víc homosexuální než Paříž na jaře.“

„Nejsem homosexuál,“ zaprotestoval.

„To mi je fuk,“ podotkla jsem. „Chceš, abych to zopakovala?“

„Ne, pochopil jsem.“ Zhluboka se nadýchl, i když to nepotřeboval, a s radostí řekl: „Je to arogantní kretén.“

„Tos mu řekl? Velmi diplomatické.“

„Jo, to jsem mu řek.“

„A to bylo všechno?“

„Ne. V podstatě jsem toho neřekl tak moc, ale všechno to bylo v podobném duchu. Ještě než jsem se dostal k němu blíž, pochopil jsem, že je divný, perverzní, sadistický, a musí mít vždycky navrch, jinak je zle. Poznal jsem to už jen z toho, co o něm říkala Sarah. Ale chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, jak moc velký je to psychotik. Zkrátka nevěří, že následky jakýchkoli činů se k němu vrátí jako bumerang. Je vrcholně arogantní. Je to asociál. Nerespektuje žádná pravidla.“

Rozvážně jsem přikývla. Možná se v tomto případě v očích pozorovatele skutečně jednalo o asociální chování. Jenže když se neřadíte mezi smrtelníky, proč se starat o to, co si kdo myslí? Začala jsem dumat nad hlubším smyslem, ale brzo jsem přestala. Cameron na mě zíral tak, jako by uměl číst mé myšlenky. Trochu kysele protáhl ústa a pokračoval.

„Vůbec si nedělal vrásky s tím, co prováděl Sarah. Pro něj to znamenalo jen pětiminutové rozptýlení, pak to pustil z hlavy. Absolutně ho nezajímalo, co provedl mně nebo co mi pořád ještě dělá. Nikdy nikoho nežádá o svolení.“

„Ale říkal jsi, že jsi s ním šel dobrovolně a výměnou za Sarah,“ připomněla jsem mu.

„To jsem šel, jenže ničemu z toho jsem nerozuměl. Jak bych taky mohl? On ale dobře věděl, že nemám ponětí, do čeho jdu. Byl jsem hlupák, že jsem se nechal navézt do situace, o které jsem neměl ani páru. Nic z toho, co se stalo pak, jsem neodsouhlasil. Někde cestou si to rozmyslel. Nevěděl jsem, že má tohle v plánu – že mě přemění na upíra! A myslím, že ze začátku to ani on sám neměl v úmyslu. Pak si ale udělal, co se mu zachtělo, a nestaral se, co já na to.

Nejdřív jsem to neřešil. Byl jsem příliš vyděšený a zmatený. Nevěděl jsem, co se se mnou děje. Dokonce jsem si nebyl jistý, jestli je opravdu upír. Jak to pochopíte a přijmete tu představu, když se s něčím takovým setkáte poprvé? Myslím na vlastní kůži?“

Zavrtěla jsem hlavou a pokrčila rameny. Sama jsem to zatím nepochopila. Porušování smluv jsem chápala. Zbytek musel počkat.

„Když jsem mu řekl, co se děje, vysmál se mi,“ pokračoval Cameron. „Připadalo mu vtipné, že mi bylo zle a zvracel jsem, když jsem zkoušel jíst normální jídlo. Pak mi to vysvětlil a smál se ještě víc. Ponížilo mě to a naštvalo, ale bylo mi tak strašně blbě, že jsem škemral o pomoc. Souhlasil, protože jsem byl podle něj zábavný.

Připadal jsem si jako cvičená opice, kterou rád předváděl kamarádům. Když jsem je poslouchal, došlo mi, že vědí, že mám všechno ztížené jen kvůli Edwardovi. Ale až na to ponížení jsem se o to nestaral. Prodíral jsem se tím, a to mi vadilo. Edward… si rád zahrává s lidmi. Má to jako sport. Mám na mysli obyčejné lidi, kteří o ničem nemají ponětí. Umí být chladný a sprostý i na ostatní upíry, ale to není totéž. Má kolem sebe celou gardu patolízalů a poskoků. S každým, koho považuje za méněcenného, jedná jako se zvířetem nebo s hračkou. A myslí si, že všichni obyčejní lidé jsou bláto, po kterém může šlapat.

Když jsem se začínal cítit líp, řekl jsem mu, že se mi to nelíbí. Že jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. Ale pořád se mi smál. Řekl, že nevím, o čem mluvím, že jsem praštěný malý kluk, který je pořád spíš zvířátko než upír, že mám držet hubu, vážit si zkušenějších a dělat, co se mi poručí. Taky mi řekl, ať si nemyslím, že pravidla a mravy hloupých zvířátek se nějak vztahují na vyšší druh. Vyšší druh,“ odfrknul si Cameron.

„Tak jsem trochu vypěnil. Řek jsem mu, že sám je póvl. Že není o nic vyvinutější než ňákej pitomej prvok, kterej se plácal někde ve smradlavý bažině v pravěku. Že není o nic lepší než přerostlá moucha tse tse, a ta že saje živočichům krev daleko líp než on a má aspoň úroveň, protože když už pije lidem krev, tak u toho roznáší vlastní značku spavý nemoci. Taky jsem řek, že každá společnost má nějaký pravidla a jenom ubohý tyrani vykořisťovali ty slabší nebo ty, co neměli takový štěstí, a že každá rozumná společnost by ho mrskla do nejbližší sopky na recyklaci.“

Cameron klesl zpět do židle; plamenný proslov ho očividně stál spoustu energie. „Ztřískal mě jako psa. Pak mě vyrazil na rohu ulice v Tacomě a řekl mi, že až s ním příště budu mluvit, vystaví mě přímo na střechu Washington Mutual Tower (Washington Mutual Tower – mrakodrap, druhá nejvyšší stavba v Seattlu (pozn. překl.).) na ranní slunce. A to bylo to poslední, co jsem od něj slyšel.“

Musela jsem se několikrát nadýchnout a zklidnit myšlenky, než jsem na to mohla něco říct. „Tak tomu říkám proslov.“

„Jo. Aspoň jednou v životě jsem byl výřečný,“ připustil.

„A po tomhle s tebou už nikdo nechtěl mluvit?“

„Tak tak. Alice mě sice jednou varovala, ale ani ona už mě pak nechtěla vidět.“

„Alice?“

„Alice Liddellová. Upírka.“ Cameron mávl rukou, jako že podrobnosti vynechá. „Nemá ráda Edwarda, ale i ona řekla, že jsem zašel moc daleko.“

„Lituješ toho, co jsi řekl?“ zeptala jsem se ho.

„Jo, lituju. Ne ze sentimentu, ale… že jsem to takhle zkopal. Mohl mě zabít. Byla to hloupost. Měl jsem najít jiný způsob jak z toho ven.“ A už se zase ošíval.

„Takže se stydíš za to, že ses nechal unést?“

„No ano. Nechal jsem se unést vztekem.“

Naklonila jsem se blíž a dívala se na něj tak dlouho, dokud se mi taky nepodíval do očí. Vydržela jsem ten pohled, i když mě drásal jako dotek ostrých nožů. „Ty jsi ale idiot,“ řekla jsem.

„Hej! Trochu drsná, ne?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Dostal ses do situace, kterou jsi tak docela neodhadl a které jsi nerozuměl. Za daných okolností to dává smysl. Jenže potom jsi svou situaci ještě zhoršil. Měl by ses cítit trapně. Tvoje výbušnost tě dostala do pěkné kaše už s Edwardem, a do úplně stejné tě dostane se mnou, pokud to nebudeš mít pod kontrolou. Měl by ses bát své zatracené mysli. Já se jí teda bojím.“

Zmáhala mě vlastní zlost a taky strach, který se mi pomalu vkrádal pod kůži.

„Já se bojím,“ zamumlal. „Všeho se bojím. Denního světla. Lidí. Sám sebe. Mám strach, že někomu ublížím. Co když napadnu mámu nebo ségru? Co když mi přeskočí a někoho zabiju? Nepotřebuju zabíjet kvůli jídlu. Ale co když to udělám nechtěně? Všichni moji bývalí přátelé chodí sem na náměstí, víte. Co když mě někdo z nich odhalí a… a… nechci být takový. Nechci být zrůda!“

A kdo chce? Povzdychla jsem si. „Ježkovy oči. Vždyť nejsi zrůda. Danzigerovým jsi přece neublížil, nebo ano?“

„Ne, ale oni o tom věděli, byli připraveni. Měli… kouzla a vše potřebné.“

„Ale to ty máš taky, jestli je pravda to, co říkají Danzigerovi. Jsi magické stvoření, patříš do Šera. Nebude to lehké,“ dodala jsem a potřásla hlavou.

„Proč?“

„Protože nejsem zrovna dobrá v oboru duchů a magie, můžu dělat věci jen tak, jak to zatím umím, a sice obyčejně – lidsky. Umím pátrat, umím se pídit, přehrabovat papíry. Jestli to nebude fungovat, tak potom nevím, co bychom měli udělat, ale doufám, že nás to nezabije.“

„Musí to fungovat… Vím, že to můžu udělat tak, aby to fungovalo. A vy prostě musíte.“

„Díky za vyjádření důvěry. Naštěstí to vypadá, že Edward držel Sarah v jednom bytě v domě, který patří TPM. Už jsem začala zjišťovat, jestli má vazby na TPM. Ty bys náhodou nevěděl jeho příjmení?“

„Edwardovo? To ne. Jestli jsem ho vůbec někdy slyšel. Ale TPM… ti jsou docela hustí.“

„Jo, to jsou. A taky je tady zajímavá shoda náhod. Kromě toho bytového domu vlastní ještě pár klubů v Seattlu včetně dvou na Pioneer Square.“

„Fakt?“ Cameron si vzrušeně poposedl. „Které to jsou?“

„Klub After Dark, o kterém jsem nikdy neslyšela, a U Dominika, kde je náhodou zaměstnaný vyhazovač, který mi potvrdil, že ses minulý týden objevil na náměstí.“

„Ježíš – myslel jsem si, že Edward je majitelem baru U Dominika, ale jestli má něco s TPM…“

„Edward určitě není šéf Dominika. Ten vyhazovač, Steve, mi řekl, že o Edwardovi nikdy neslyšel.“

„Lže. Možná nikdy neslyšel jeho křestní jméno – to by taky byla možnost – ale jsem si jistý, že podle vidění ho zná. TPM. To by vysvětlovalo, proč se tolik lidí před Edwardem plazí. A taky proč má dobré postavení mezi upíry. Dost mu pochlebujou. Řekl, že jsem out a do příští noci bych taky mohl být neviditelný.“

„Takže ty nevíš, jakou spojitost má s TPM? Nebo jakou pozici má v komunitě upírů?“ vyjasňovala jsem si.

„Ne, nevím, ale tipuju, že není úplně vrchní boss. Je mu ale určitě blízko.“

„Á, úžasné. Právě jsem podepsala, že se utkám s vrchním krvesajem v Seattlu. Díky, Camerone. Nebezpečný život se mi vždycky líbil.“

„Ale já netvrdil, že to bude normální práce.“

19. KAPITOLA

Ve středu ráno jsem vylezla z postele už v sedm, abych se mohla potloukat kolem vodárny. To vstávání bylo opravdu nejhorší za celý týden, ale aspoň se mi dařilo držet si Šero lépe od těla. Aspoň pokud nebyli kolem žádní duchové, čarodějnice nebo upíři. I teď jsem ale cítila trvalou přítomnost tenké mlhy na okrajích zorného pole. Na krajinu přede mnou se občas promítly stíny duchů. Z neustálého problikávání v koutcích očí se mi dost motala hlava.

Když jsem se dobelhala domů, zavolala jsem Colleen Shadleyové, že jsem našla Camerona.

Na druhém konci zavládlo ticho. Pak se zeptala: „Za jakých okolností?“

„Bydlí ve svém autě dole na Pioneer Square.“

„Proč? To se mu nepodobá!“

„Měl osobní problémy a zpanikařil.“

„Divné. Proč mi nezavolal? Určitě jsem se o to mohla postarat.“

„Byl vyděšený, ale chtěl se o ten problém postarat sám. Trochu mu to přerostlo přes hlavu. Souhlasila jsem, že mu pomůžu vypořádat se s tím,“ vysvětlovala jsem. „Měl by vám brzo zavolat. Pokud se vám neozve, prosím vás, abyste mi dala vědět.“

„Musí v tom být drogy,“ prohlásila. „Nijak jinak si jeho chování nedovedu vysvětlit.“

To znělo povědomě. „S drogami to nemá nic společného. Je jen mladý a jeho situace byla složitější, než předpokládal.“

„O jaké situaci to pořád mluvíte?“ dožadovala se.

„Cameron si o tom chtěl s vámi promluvit sám.“ Začalo to ve mně vřít, až jsem se musela kousnout do jazyka. Vybavila jsem si obraz matky, který mi nastínila Sarah.

„Zaplatila jsem za toto pátrání. Ze smlouvy vyplývá, že jste povinna mi to sdělit.“

Můj hlas začal znít ledově chladně. „Ne, Colleen. Dle smlouvy mám právo mlčet o věcech, které se přímo nevztahují k odvedené práci. Právě toho hodlám využít. Zaplatila jste mi, abych našla vašeho syna, ne abych ho špehovala. Pokud vám nezavolá během následujících dvaceti čtyř hodin, pak s vámi ráda prodiskutuji, cokoli budete chtít. Ale váš syn mě poprosil, abych mu dala čas na vyřízení některých věcí. A já mu tu laskavost chci udělat.“

„Tu laskavost mi naúčtujete?“

„Ne.“

„Hned jak se mi Cameron ozve, zavolám vám. Nebo ne.“ Třískla sluchátkem.

Stáhla jsem ze sebe oblečení a sportovní boty a hupsla zpět do postele. Ale cítila jsem se jako čivava ve větrném tunelu. Ležela jsem na zádech se zavřenýma očima… Byla jsem unavenější, než bych měla být, ale neustálá vyčerpávající nevolnost odezněla. Šero jsem teď neviděla.

Uvědomovala jsem si ho, ale jen nepřímo. Bez problikávání, bez zrádné falešné půdy pod nohama, bez vzdouvajícího se neklidného světa, který překrýval ten normální. Zůstala jen únava. Bylo to Šero, co mě zanechalo malátnou a otupělou, nestálý, neúplný obraz, nekončící výdej energie, kterou jsem musela vynakládat, abych oddělila reálné od nereálného, a to druhé abych udržela na uzdě.

S naříkáním jsem vstala a zavolala Maře. Během hodiny jsem byla opět v kuchyni u Danzigerových.

Držela jsem hrneček s kávou, ale nepila z něj. „Potřebuju si udělat v hlavě pořádek. Vím, že jsem mizerný učedník, ale měj se mnou strpení. Souhlasila jsem, že pomůžu Cameronovi s jeho problémem, ale abych to mohla provést, budu se muset blíže seznámit se Šerem.“

Mara se chystala něco říct, ale skočila jsem jí do toho. „A ať se mi to líbí, nebo ne, měla jsi pravdu. Nezbavím se toho. Nechci být čarodějka, médium, Šerochodec ani nic jiného. Jen chci dělat svou práci. Ale bez pomoci to nezvládnu. Cameron je… dobře, je jiný než my ostatní, a brzo se budu muset vypořádat s dalšími, jako je on. A při jakémkoli pátrání pořád narážím na nové zemřelé. Nikdy jsem se při práci nesetkala s takovým počtem náhlých úmrtí. Teď jsem momentálně na třech, ale ta shoda náhod mě zaráží. Proč ti mrtví?“

Mara polkla sousto muffinu. „Uvažovala jsem o tom. Jsi jako oblázek hozený do rybníka, který rozčeří vlnky Šera, a všechny ryby se připlují podívat, co se děje. Je to součást obtíží, které by tě mohly potkat. Rojí se kolem tebe a děsí tě. A možná že některé z nich na tebe tlačí způsobem, který zatím nedokážeš rozpoznat.“

„Máš na mysli tu věc s geasem?“

„Ne. Co mě zajímá, když se to teď naskytlo, je následující věc: pokud upír jako Cameron může mít problémy, které nevyřeší bez pomoci, proč ne jiná stvoření ze Šera? Některá z nich neumí moc dobře komunikovat, jiná možná potřebují pomoc, která se obtížně hledá. A tady to máš. Možná ten počet mrtvých, na které jsi narazila, není vůbec náhoda, ale znamení, že jednáš s něčím, co je nad rámec normálu. A úplně stejně, jako přitahuješ je, lákáš i další věci z Šera.“

Nuceně jsem se zasmála. „To snad ne. Poslední věc, o kterou stojím, je zástup klientů z hororu.“

„Pokud se tě rozhodnou vyhledat, jak je odradíš? A bylo by to vůbec fér?“

Položila jsem hrneček s kafem. „Nezačínej s etikou. Už takhle si připadám jako svázaná.“

Pokrčila rameny, ale myslela si své.

Rozlomila jsem muffin a nadrobila si při tom kolem talířku.

Mara se opřela o loket. „Našla jsem pár triků, které by ti myslím mohly být užitečné.“

„Dneska ale žádné návštěvy Šera, prosím, Maro.“

„Ne, ne. Tyhle triky jsou opravdu jednoduché. Jeden už tak trochu znáš a druhý není o moc těžší.“

Vzdychla jsem si. „Tak ukaž, co máš.“

Široce se usmála a v očích jí jiskřilo vzrušením. „Už ses naučila, jak si držet Šero od těla, takže z něj zbyly jen mihotavé okraje, je to tak?“ Přikývla jsem.

„Takže když se podíváš do strany a budeš se soustředit na mihotání Šera, měla bys vidět dovnitř. Jako když hledíš přes filtr.“

„Moment… myslím, že jsem to už jednou udělala, když jsem hledala Camerona v jeho autě.“

„Pak tedy všechno, co potřebuješ, je vypilovat tuhle techniku. Nedívej se zpříma, jen nahlédni koutkem oka.“

Zkusila jsem to. Zpočátku mi Šero vždy uklouzlo stranou a zmizelo, ale pak jsem to rychle ovládla.

Jak jsem nakukovala koutky očí, ucítila jsem, jak se hranice Šera přibližuje a ježí se mi chlupy na pažích. Tenký pruh světa se oděl do chladného stříbra. Viděla jsem, jak se po podlaze a nahoru po stěnách plazí bílé tvary jako úponky vinné révy a po celém domě tkají zářící síť.

Vydechla jsem. „Tak proto se sem nic nedostane! Proto sis nedělala starosti s Cameronem. Dům má… má…“

„Ochráncovo Předivo. To je ochranné kouzlo, opravdu mocné. Zkus druhou techniku. Tentokrát budeš muset uchopit okraj Šera, odtlačit ho a obtočit kolem sebe.“

„Co? Říkala jsi, že tam dovnitř nemusím.“

„To nemusíš. Můžeš to provést z jakékoli strany, jestli chápeš. Může to být docela ošemetné.“

Přimhouřila jsem oči: „A proč bych to dělala?“

„Protože přejít hranici Šera není pro tebe žádný problém, ale pro některé z nich to problém je. Pokud můžeš kousek okraje kolem sebe ohnout, bude to působit jako štít. Sice ne na dlouho, předpokládám, ale mělo by to odrazit věci, které nejsou příliš hmotné. Na Camerona by to moc velký efekt nemělo, ale ducha by to zadržet mohlo. Můžeš to zkusit s Albertem.“

„Jestli ti to nevadí, raději bych zůstala u tvých rad, než nechala Alberta, aby se v tom angažoval.“

„Proč? Myslíš si, že se na tebe Albert zlobí?“

„Dnes bych to raději nezjišťovala.“

„Stejně ten trik vyzkoušej. Můžu to otestovat, jestli chceš.“

„Pořád si nejsem jistá…“

Povedlo se mi vyhledat okraj Šera, ale když jsem se ho pokoušela chytnout, pochopitelně to nešlo. Našla jsem ho jako vlnící se stěnu, která byla chvíli tady a chvíli tam. Kdykoli jsem se ji snažila uchopit, vyklenula se jinam.

„Ta hranice není fyzická,“ upozornila mě Mara. „Musíš to provést silou vůle. Jen to zkus odhrnout pomocí mysli.“

A povedlo se. Mlžná mračna přede mnou se prohnula jako folie a mezi mnou a jimi teď zůstala prázdná bublina. Pohnula jsem rukama, abych si na to sáhla. Šero se před mýma rukama lesklo jako sklo a jako by klouzalo, drželo si stále stejnou vzdálenost jako předtím. Dívala jsem se na ně a dala ruce od sebe.

Lesklá plocha Šera se začala rozrůstat. Těžkla, jako by šedá mlha houstla a byla čím dál masivnější. Tlačila proti mým rukám. Z chladu mi zbělely konečky prstů. Ucukla jsem a Šero se změnilo zpět do staré podoby světelné vánice.

Pohnula jsem se a zatlačila znovu proti stěně. Ucítila jsem, jak prohnutá stěna tuhne a bytní studenou tíhou. Zatlačila jsem víc a najednou jsem prošla skrz. Okamžitě mě zaplavila zima a mrazivá mlha. Rázem jsem ztratila orientaci, což mě vyděsilo, ale pak jsem nabrala dech. Vydechla jsem divný chemický puch a snažila se prodrat zase ven. Mara natáhla ruku, jako by to bylo něco platné.

Prohlédla si mě. „Skoro to fungovalo. Zkus to znova.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ani náhodou. Rozhodně ne teď. Vyčerpává mě to. Stejně se tam necítím dobře. Páchne to tam, je mi zima a motá se mi hlava. Není tam žádné nahoře ani dole.“

„Je to opravdu tak hrozné? To jsem netušila.“

„To víš, rozdíl mezi teorií a praxí.“

Zasmála se: „Teď jsi mě složila mou vlastní zbraní! Ale stejně bys měla zkusit…“

„Budu cvičit, ale ne hned. Nicméně děkuju za tipy.“

„Ráda. Ta strašidýlka by to mělo udržet na uzdě. A bude jich víc. Nezapomeň, že čeříš hladinu.“

„Budu si to pamatovat. Ale mám ještě jednu otázku: proč mě nechávají na pokoji, když jsem v autě?“

„To že dělají? Oni nikdy neodejdou úplně, takže jestli v autě nevidíš Šero, je to proto, že materiál tvého auta působí jako filtr. Se Šerem nemá nic společného. Udržuje je to venku, ale zrovna tak to tebe drží uvnitř.“

„To je fajn. Radši nebudu myslet na netvory, kteří by se ke mně mohli přiblížit, nebo začnu křičet. I když se na ně přinutím věřit.“

„Ale Harper…“

Mávla jsem rukou, než to stihla doříct. „Já vím, já vím, jenže jedna věc je něco vyzkoušet, a jiná je srovnat si celou situaci v hlavě. Snažím se udržet balanc. Na tenhle stav otevřené mysli nejsem zvyklá. Od přírody jsem cynik, život mě v tom jen utvrdil a pravděpodobně už taková zůstanu.“

Mara si těžce povzdychla. „Já vím. Ale dokud s tím bojuješ, bude Šero jako minové pole. Dej si pozor. Nauč se ho přijmout.“

„Já na tom pracuju, Maro, opravdu ano.“

Kéž bych tak nemusela!

Čekala mě cesta dopravní špičkou do Bellevue.

Kolem domu Sarah se nic nezměnilo. Části motocyklu tu byly stále poházené, záhony zpustlé. Sarah mi otevřela dřív, než jsem stihla naposledy zaťukat. Málem jsem ji klepla prstem do čela. Vůbec si toho nevšimla. Smála se na celé kolo.

„Zdravím, Harper! Cam říkal, že byste se mohla zastavit. Jen pojďte dál. Mám uvařené kafe, dáte si?“ dodala a podržela mi otevřené dveře.

„Takže Cam se s vámi spojil?“ zeptala jsem se a posadila se k malému stolu.

„Jo,“ zavolala přes rameno, když sbírala hrnečky s kávou. „Přišel včera, docela pozdě v noci. Nějak kolem druhé ráno.“

Přinesla podnos a sedla si ke mně. „Byla jsem docela překvapená, že ho vidím. Říkala jste sice, že ho najdete rychle, ale nečekala jsem, že až tak. Jenže pak mi začal vyprávět ten šílený příběh. Nejdřív jsem si myslela, že si ze mě utahuje. Taková divná story! Upír? Tomu člověk těžko uvěří…“

„A co si myslíte teď?“ zeptala jsem se.

„Zní to bláznivě, ale věřím mu. Docela to do sebe zapadá. Jenže máma z toho nebude nadšená. Sama jsem z některých detailů rozhozená. Cam se tady nemohl zdržet dlouho, víte. Povídal, že ho nutíte, aby zavolal mámě ještě dnes v noci, je to tak?“

„Nedržím mu pistoli u hlavy. Řekla jsem mu, že by to od něj bylo rozumné a zodpovědné. Kdyby jí zavolal před měsícem, nikdy by se mi ten případ nedostal do rukou. I kdyby si vymyslel nějakou lež, vaše matka by aspoň měla jistotu, že někde je.“

„Já vím,“ řekla a strnule, táhle pokrčila rameny. „Bude těžké říct jí pravdu a přimět ji, aby tomu uvěřila. Představivost naší mamá se omezuje na interiérový design a plánování večírků.“

„Budeme muset počkat, a uvidíme.“

„Ano, to ano. Taky mám pocit, že je tam ještě nějaký problém, ale jak už jsem řekla, neměli jsme moc času. Bude Cam v pořádku?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla jsem. „Něco se ještě musí dořešit, ale jakmile to bude vyřízené, mělo by být vše v pohodě. Jenže jde o nelehké věci, které člověk sám nezvládne.“

„To máte pravdu.“ Zachvěla se. „Jsem z toho hodně nesvá, když se nad tím zamyslím. Edward totiž takhle mohl dostat mne, víte?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ještě jsem tomu nepřišla na kloub, ale stejně si nemyslím, že by totéž udělal i vám. Nejste ten typ osoby jako váš bratr. Rozdíl je ve vašich povahách. To si alespoň myslím právě teď. Za týden touto dobou budu mít možná jiný názor.“ Pomlčela jsem o tom, že Edwardovy hrátky se Sarah by podle mého názoru vedly na jedno jediné místo, do místní márnice.

„Mimochodem,“ pokračovala jsem, „mám v úmyslu pomoci Cameronovi dořešit jeho problém. Můžu se u vás zastavit, kdybych něco potřebovala?“

„Jistě,“ řekla. „Cokoli budete chtít.“ Vytáhla z kabelky zápisník a naškrábala něco na jednu stránku. Pak ji vytrhla a podala mi ji.

„To je číslo na mého přítele, sem do telefonní budky. Nechal mi ho, dokud je v Itálii.“

Změřila jsem si ji škádlivým pohledem: „Takže vy máte celou dobu telefon?“

„Jo, ale nechtěla jsem, aby to máma věděla,“ usmála se a náhle se z ní stala krásná dívka s ošklivými vlasy.

„Neřeknu jí to,“ slíbila jsem. „Díky.“

Když jsem zase přejela jezero, zastavila jsem se v kanceláři, abych si poslechla vzkazy.

„Slečno Blaineová, zaplatit za informace samozřejmě nečiní žádný problém. Řekněme, že nejvýše… pět set dolarů? To bude přijatelné. Prosím, informujte mě.“ Sergejev o tu věc opravdu stál.

Udělala jsem si poznámku a vydala se domů.

Když jsem tam přišla, zkontrolovala jsem Chaos, která spala a naprosto mě ignorovala. Rozvalila jsem se na gauči, otevřela si pivo a dopřávala si absolutní oddych u televize.

Zrovna když jsem se nechala unést pořadem o australské přírodě, zazvonil telefon. Zvedla jsem to a byla jsem přepadena ze zálohy.

„Právě jsem mluvila se synem, děkuji vám,“ začala Colleen Shadleyová. „Vyprávěl mi nějakou na hlavu postavenou historku o upírech a nočních klubech a nevím, o čem ještě. Tak a teď mi laskavě řekněte, o co tady doopravdy jde!“

„Sama ještě nevím jistě,“ odpověděla jsem. „Je to složité.“

„Je to nesmysl! Proč mi Cameron tohle dělá? Proč mi lže? Najala jsem si vás, abyste mi našla syna, a vy jste mi místo něj přivedla blázna!“

„Chcete tím říct, že ten mladík, se kterým jste právě mluvila, nebyl váš syn?“ zeptala jsem se.

„Ne, to neříkám!“

„Takže to byl Cameron, kdo volal?“

„No, vypadalo to na něj. Až na tuhletu divokou povídačku. Teď mi řeknete pravdu, krucinál!“

„Víte,“ soukala jsem ze sebe, „jsem celkem silně přesvědčená, že váš syn je opravdu upír.“

„Co?!“ zavřískla. „Copak jste se všichni zbláznili?“

„Ne.“ Lezlo to ze mě jako z chlupaté deky. „Já vás nechci rozzlobit, Colleen, ale jak říká klasik, jsou věci mezi nebem a zemí. Taky jsem tomu nejdřív nevěřila, ale Cam mi řekl a předvedl několik věcí, které mě dokonale přesvědčily, že už… není obyčejný smrtelník. A že musí ještě dořešit pár problémů.“

Teď vyštěkla. Vlastně to znělo jako kombinace štěknutí a zavrčení; takový zvuk jsem rozhodně nečekala. „Chci, abyste sem okamžitě přišla – hned teď!“ Vyplivla na mě adresu a práskla telefonem. Zmáčkla jsem tlačítko na ukončení hovoru. Než jsem stihla telefon položit, začal znovu zvonit.

Cam promluvil hlasem osmiletého dítěte. „Harper? Volala vám máma?“

„Ano. Právě zavěsila.“

„Ještě je naštvaná?“

„Naštvaná – to je slabé slovo. Dostala jsem rozkaz, že se tam mám okamžitě dostavit. Co ty?“

„Já – já taky. Hm… půjdeme spolu? Mohl bych vás vyzvednout.“

„Myslím, že bude lepší, když pojedeme každý svým autem. Nemáme jistotu, že se tam zdržíme stejně dlouho.“

„Dobře. Uvidíme se.“

Zavěsila jsem a šla hledat boty. Polechtala jsem počítač a vytiskla kopii účtu, pro jistotu.

Cestou do Bellevue jsem přemítala, do čeho vlastně jdu. Opravdu jsem nepočítala s tím, že Cameron na ni vybalí pravdu takhle brzo, a neměla jsem ani ponětí, jakým způsobem mě Colleen přivítá. Předpokládám, že mě sem chtěla dostat, aby mohla odstoupit od smlouvy, nebo po mně požadovat lepší odpovědi, než jaké jí dal syn. Nevěřila jsem, že by se jí ty moje líbily o něco více. Ale protože jsem práci už dokončila, rozvázat smlouvu se mnou nemohla.

Mohla odmítnout zaplatit, a to by bylo nepříjemné. Už dlouho jsem nemusela klienta upomínat, aby poslal platbu, a rozhodně jsem se na to netěšila. Colleen byla žena zběhlá v právních sporech, tím jsem si byla jistá, a právníkům by se určitě nelíbilo, kdyby si měli vybírat mezi mnou a svou starou známou. Ať už to spělo kamkoli, vypadalo to, že bude legrace.

Dům Shadleyových se nacházel na jednom z předměstí, kde jsou domy jako stodoly a kolem nich obří zahrada. Chvíli jsem bloudila, než jsem prokličkovala uličkami a vyjela nahoru po točité kodrcavé cestě až k rozlehlému kamennému domu, který poněkud zaostával za ostatními domy v ulici, schovaný za cypřiši jako plaché dítě. Na příjezdové cestičce stálo Cameronovo zelené camaro.

Vzduch kolem domu se třepotal a pod žebry jsem cítila doteky jehel. Podívala jsem se stranou přes závoj, který odděloval svět tady a tam a zkoumala shluk černých bodů, dokud mi nepřipadalo, že je mám všechny pohromadě. Pak jsem rozpoznala siluetu…

„Ahoj,“ řekl a já sebou leknutím škubla. Cameron čekal ve stínu mříží, které byly u vchodu. „Nechtěl jsem jít dovnitř sám.“

„Bojíš se, že tě matka zakousne?“ zeptala jsem se.

„Tak nějak. Takhle rozčílenou jsem ji nikdy neslyšel. Vlastně občas ječí na Sarah, ale až takhle ne. Je fakt vytočená.“

„Všimla jsem si.“ Několikrát jsem se zhluboka nadechla, než jsem pokračovala. „V pořádku. Jdeme se s tou lvicí utkat.“ Zazvonila jsem. Světlo v chodbě se rozsvítilo a dveře se rozlétly.

Colleen si nás oba změřila pohledem, pak nám nařídila, abychom vešli. Cam, ten zbabělec, mě nechal, ať jdu první. Zavedla nás do naškrobené, formálně působící místnosti. Hodila jsem okem po Cameronovi a ten se zašklebil. Toto musela být zóna jeho mládí, kam se chodilo jen při oficiálních příležitostech nebo k rodičovskému výslechu. Byli jsme pozváni na starožitný čínský kobereček.

Cameronova matka se posadila na světlé krémové sofa a ukázala ke křeslům s úzkými opěradly. Já jsem si místo toho sedla na dvojkřeslo na protější straně. Cameron si po vteřinové pauze sedl ke mně.

Colleen se zlostně zamračila, ale nechala to bez komentáře. „Nyní žádám od vás obou vysvětlení. Hned.“

Cameron začal odpovídat: „Ma…“

Přerušila jsem ho pohybem ruky a nasadila přehnaně zdvořilý výraz: „Vysvětlení čeho, Colleen?“

„Cameronova telefonátu z dnešního večera. O co tady jde? A rychle, prosím.“

„Myslím, že si nejdřív potřebujeme něco vyjasnit,“ navrhla jsem a natáhla nohy před sebe v celé jejich úctyhodné délce. Překřížila jsem je v kotnících, takže špičky mých podpatků teď mířily přímo na její nezměrnou zlobu. „Najala jste si mě, abych našla vašeho syna, a to jsem udělala, pokud ovšem nechcete tvrdit, že tento mladík není váš syn. Je to váš syn?“

„Ano, samozřejmě že je,“ odpověděla. „Ale…“

„Takže souhlasíte s tím, že jsem naplnila podstatu smlouvy.“

Odpověděla vyhýbavě: „Téměř.“

„Colleen, naše smlouva ani ústní dohoda neobsahovala nic navíc. Jako matka jste si o syna dělala starost. Jako správce jeho konta jste si dělala starost o svého svěřence. Tady je – syn a svěřenec, živý a zdravý. Jsem ochotná diskutovat o vašem případu do té míry, pokud to nenaruší Cameronovo soukromí – i kdyby k tomu dal svolení. Ale z profesionálního i etického hlediska to je to jediné, v čem vám nemusím vyjít vstříc.“

Z očí jí sršely blesky, ale na jednu stranu věděla, že s tou smlouvou ji mám v hrsti. „Tak tedy dobře. Pošlete mi účet a prozatím můžete jít.“

Cameron se chvěl napětím a jeho třes mi působil závrať. „Já chci, aby tady zůstala. Mami, lituju, že jsem chtěl před tím problémem utéct a nespojil se s tebou mnohem dřív. Ale věděl jsem, že s tím budou trable. A taky s tím trable mám, pořád se v tom plácám. Byl bych rád, kdybys mi mohla dát trochu času na voraz.“

„Na voraz? Teď mluvíš jako sestra. Myslíte si, že když budete hodně kňourat, budu s vámi jednat v rukavičkách.“

„Já nekňourám. Zkouším ti to vysvětlit,“ řekl a rozhodil rukama tak prudce, až mě málem trefil. Odmítla jsem uhnout.

Obořila se na něj: „Vykrucování se a lhaní není na místě. Neumíš si ani představit, jak jsi mě zklamal.“

„Víš co, mami? Mám docela dobrý nápad. Vymklo se mi to z rukou, ani nevím jak. Udělal jsem několik hloupostí. Taky jsem sám sebe zklamal, ale to na situaci nic nemění. Pořád ještě… jsem to já,“ dořekl a nechal ruce klesnout na kolena.

„Upír? Opravdu, Camerone?“

„Camerone, usměj se,“ navrhla jsem.

Zakoulel očima a udělal šeredný škleb. Pomalu zvedal rty a odhaloval zuby; ve světle se zablýskly špičáky jako jehly. Colleen se lekla a trhla hlavou.

„Andrewe Camerone! Přestaň s tím! Kdo tě přinutil, aby sis nechal takhle zohavit zuby?“

„Jsou pravé, mami,“ řekl. „Dostal jsem je zdarma k výbavě, takříkajíc. Tak to bylo.“ Pak mihotavě zablikal a zmizel v Šeru. Tentokrát jsem jeho obrys rozpoznala hned a usmála se.

Colleen si mě nevšímala, jen sebou prudce trhla. „Camerone! Camerone! Přestaň! Dost už!“ ječela. Opět se zlostně otočila ke mně.

S kamenným výrazem jsem zavrtěla hlavou. „Nejde o podvod.“

Natáhla se a máchala rukama tam, kde mohla vidět jen pouhý vzduch. Plácla syna do ramene.

„Au!“ vyjekl, zamihotal se a opět vypadal normálně.

Sáhla po něm oběma rukama, pročež musela vstát ze svého sofa. Skrčila se před ním na zemi a pevně stiskla jeho nadloktí.

„Cos to udělal? Kam jsi šel?“ chtěla slyšet.

„Byl jsem pořád tady, mami. Jen jsi mě nemohla vidět. Nevím, jak to funguje, ale stačí se soustředit na to, že chci zmizet, a prostě zmizím.“ Zkusil udělat výmluvné gesto, ale držela ho příliš pevně. „To prostě přišlo s tím, předpokládám.“

„Mohl bys to udělat, když se tě dotýká?“ zeptala jsem se napůl ze zvědavosti a napůl, abych něco dokázala jeho matce.

„Můžu to zkusit.“ Opět začal probleskovat, zatímco Colleen ho vší silou držela. A zmizel.

Zakvílela a svalila se na záda. „Camerone!“

Cameron se zase objevil. „Pořád jsem tady, mami.“

„O, panebože,“ zajíkla se a zakryla si obličej rukama. Najednou nedbala na svůj make-up, třela si tváře a spánky a rozmazala si barevné šmouhy až do vlasů. „Panebože, panebože.“ Stočila se do klubíčka a začala vzlykat.

„Mami! Mami, to je dobré. Je to dobré. Vůbec ti neublížím, neboj se,“ dřepl si k matce na koberec a objal ji. „Mami? Jsi v pořádku?“

Naříkala a tiskla hlavu do synovy hrudi. Kolébal ji a utěšoval. Vstala jsem a rozhlédla se.

„Kuchyň?“ zeptala jsem se.

„Těmi druhými dveřmi a skrz jídelnu,“ zašeptal Cameron a kývl hlavou ke dveřím, kterými jsme předtím nešli. Přikývla jsem a vyšla do chodby.

Nevím proč, ale Colleen Shadleyovou jsem neodhadovala jako typ, který si šok léčí tvrdým alkoholem. Uvařila jsem čaj. Zatímco se voda vařila, pro jistotu jsem stejně našla láhev koňaku a do jednoho ze šálků nalila pořádnou dávku. Pak jsem donesla do salonu tři plné šálky.

Cameron mezitím dostal matku zpět na pohovku, přestože na něm byla stále nalepená a trochu popotahovala.

Podala jsem jí šálek se silným čajem. „Tohle pomůže. Raději to vypijte.“

Zatímco si dala první doušek, Cameron jí našel krabičku kapesníků. Otřásla se a zašklebila, ale pak si dala pořádný lok a po něm další. Potom vytáhla kapesníček, jemnými doteky si osušila rozmazané oči a tiše jako dáma se vysmrkala.

„Já – já – to ode mě nebylo hezké,“ řekla.

Cameron ji poplácal po paži. „Mami. Je to dobré. Byla jsi… v šoku. Už je dobře.“

Pokývala hlavou a ještě se napila čaje. Pak odložila šálek vedle pohovky na stůl se skleněnou deskou. „Omlouvám se,“ řekla. „Už toho svinstva víc nezvládnu. Potřebuju drink.“

Tolik k mému odhadu charakteru.

Cameron vstal a došel pro likér. S řasenkou a rtěnkou rozmazanou po tváři na mě Colleen pohlédla, zdvihla obočí a zeptala se: „Co teď budu dělat?“

20. KAPITOLA

„Budete improvizovat.“ V očích se jí zrcadlil zmatek jako v hluboké studni. Začala vrtět hlavou: „Ne. Ne. Já nikdy neimprovizuju. Já plánuju, připravuju se na výjimečné situace. Tohle – tohle je něco, na co nemám plán.“

Začala jsem přemýšlet nahlas. „Řekněme, že byste k tomu mohla přistupovat tak, jako by Cameron měl nějakou exotickou nemoc, která vyžaduje změnu životního stylu. Pořád ještě je to váš syn. Pořád je to tentýž jemný inteligentní mladý muž. Jen je trochu… jiný.“

Znechuceně svěsila koutky úst. „Mluvíte jako poradce.“

Cameron se vrátil s lahví koňaku a skleničkami. Nalil nám všem pořádnou dávku. Změřila jsem si ho přísným pohledem.

Podíval se na mě, jako by říkal: „A co?“ a potřásl hlavou. „To je alkohol. Prakticky ho můžu vstřebat i kůží. Ten mi neublíží.“ Posadil se vedle matky.

Trochu jsme upili. Colleen Shadleyová si dala pořádný lok. Otřásla se a obrátila skleničku do sebe.

„Tak dobře, Came,“ vydechla a postavila skleničku na stůl, „vyprávěj mi, jak se to stalo. Pomoz mi to pochopit.“

Cameron jí dolil a záměrně se vyhýbal jejímu pohledu. „Víš, mami, podrobnosti jsou trochu… nepříjemné. Udělal jsem to, co jsem považoval za nezbytné, ale udělal jsem to špatně. Nemůžeme se spokojit s tím, že jsem provedl něco, o čem jsem věděl míň, než jsem si myslel?“

„Dobře. Počítám s tím, že z tebe jednou dostanu celý příběh, ale teď to můžeme nechat plavat. Řekni mi zbytek.“

„Potkal jsem někoho, kdo nebyl zrovna příjemný a zneužil mě, protože jsem nebyl až tak chytrý, jak jsem se domníval.“

Colleen ztuhla, pak se zakuckala alkoholovými výpary. Cameron se jí pokusil pomoci, ale mávla rukou, ať ji nechá. „Pokračuj,“ opakovala, když popadla dech. Do očí jí vhrkly slzy, a jak syn mluvil, sušila si je letmými dotyky kapesníčku.

„Bylo mi zle.“

„Pamatuju si, že jsi byl chvíli po Vánocích nemocný.“

„To bylo v únoru, mami, ale na tom nesejde. Prostě mi bylo příšerně špatně, a nevěděl jsem proč. A když jsem to zjistil, netušil jsem, co si mám počít. Snažil jsem se najít pomoc, ale není to jednoduché. Aby bylo pro mě všechno… snesitelnější, musím ještě urovnat několik věcí. Holým faktem ale zůstává, že je ze mě upír a už se to nezmění. Nikdo mě nemůže předělat zpět. Musím se s tím naučit žít – a nebo s tím nežít,“ dodal a zasmál se.

Colleen se zatvářila polekaně.

„Ale no tak, mami, to byl vtip.“

Jen něco rozčileně zamumlala.

„Mami, naučíš se s tím žít ty?“

Tentokrát si Colleen hrála se skleničkou. „Řekla bych, že nemám na výběr. Jsi můj syn. Přece nebudu předstírat, že jsi přestal existovat. Nemůžu – nemohla bych ti cokoli udělat. Opravdu jsi v pořádku?“

„Natolik, jak to jenom jde. Teď když už víš všechno, já a Harper pracujeme na zbytku. Podívej, mám plán, jak jsi mi vždycky říkávala. Bude to dobré. Ale i od tebe bych potřeboval pomoc, mami.“

„Mou pomoc? Co můžu udělat?“ Její hlas teď byl ještě mladší než synův.

„Musíme vypracovat nové smlouvy toho mého spravovaného účtu – nemůžu navštěvovat hodiny ve škole, protože jsou přes den. A taky si musím sehnat bydlení. Moje auto je sice hezké, ale v kufru je poněkud těsno.“

Její úsměv znejistěl. „Jsem si jistá, že něco vymyslíme. Ach, Camerone, proč ses jen nedostal do normálních potíží?“

„Předčasně jsem dospěl. Asi.“

Poseděli jsme v bílé místnosti ještě asi hodinu a dolaďovali detaily, a to včetně mého honoráře. Ve chvíli, kdy jsem odjížděla, jsem záviděla Cameronovi pohodlné lože v kufru jeho camara. Dovlekla jsem se domů a únavou už nemohla udržet hlavu, takže jsem připomínala plyšové zvířátko do auta, které bimbá hlavičkou.

Když jsem vylezla z postele, kostelní zvony již začaly vyzvánět polední bim-bam-bim. Spěchala jsem do kanceláře.

Prvním úkolem bylo zavolat Leonore Fabrettové, abych jí řekla, že za dodání informace dostane zaplaceno. Odpověděla mi, že informaci získala a předá mi ji ve čtvrtek, jak bylo domluveno.

Snažila jsem se vyčíst něco z dokumentů o TPM, které jsem měla, a také z nových, co přišly faxem, ale byly protkané právnickým žargonem, takže jsem se jimi prokousávala jen s obtížemi. Odložila jsem hromádku na stranu a vyřizovala telefonáty, telefonáty, telefonáty. Měla jsem domluvenou večeři s kamarádkou a hodlala jsem využít každou minutu normálního života, než půjdu na interview s upíry.

Zhruba ve čtvrt na jedenáct to začalo vypadat, že se upíří komunita teprve probouzí. Málem odbila půlnoc, než jsem našla Alici v centru města, a sice ve společenské místnosti v posledním patře jednoho hotelu.

Lidi u vchodu ji upozornili na mou přítomnost. Byla to drobná žena s tmavě rudými vlasy a přízračnýma, skelně se lesknoucíma očima, jakými se pyšnil i Cameron. Číhala na mě v rohu u stolku a sledovala mě. Obešla jsem taneční parket a zamířila k ní.

„Ahoj,“ začala jsem. „Jste Alice Liddellová?“

Pozorovala mě zpod klenutého obočí. „Momentálně ano.“ Usmála se jedním koutkem svých širokých úst a ladně pokynula rukou k mé straně stolu. Střídavě mnou procházely vlny horka a chladu. „Tak se přece posaďte,“ vyzvala mě. Moje kolena protestovala, když jsem usedala naproti ní. Trochu jsem svraštila čelo, jak jsem bojovala s pocitem důvěrnosti.

Hodnotila mě pohledem a tiše se u toho bavila. Ledová i ohnivá ostří mě bodala do páteře. Nemusela jsem použít ani trik s díváním se koutkem očí. Zřetelně jsem viděla, jak pohlcuje okolní světlo. Kolem její bledé tváře pulzovala tmavě rudá koróna. Ovládla jsem rozrušení a dívala se jí přímo do očí. Pomalu, ale jistě se mi začal zvedat žaludek. Ať se mi to líbilo, nebo ne, upíři a Šero patří k sobě.

Její hlas mi přejížděl po kůži jako chladivý samet. „Co vás přivádí zrovna ke mně?“

Musela jsem polknout. „Poslal mě Cameron Shadley. Moje jméno je Harper Blaineová…“

Zdálo se, že se každou chvíli začne smát – toho zvuku jsem se předem obávala. „Ano, já vím. Kouříte?“ předla jako kočka a vzala do ruky staromódní cigaretovou krabičku. „Ach ne, jistě že nekouříte. Jste jeden z těch rozkošných lidí, co žijí zdravě.“ Špičkami dlouhých, upravených nehtů vytáhla bílou cigaretu. Vložila si ji mezi rty s pomalou grácií, po způsobu hvězd stříbrného plátna. Mohla by ji zapálit vlastním žárem. Místo toho použila úzký zlatý zapalovač a nechala vyplout obláček kouře. Vytvořil modrý závoj, který stoupal a rozplýval se mezi námi. „Cameron se domnívá, že pro vás mohu něco udělat.“

„Vy víte o problému s Edwardem?“

„Samozřejmě.“

„Myslím, že doufal, že byste mu mohla usnadnit cestu, aby znovu získal povolení ke vstupu.“

Uchichtla se a já ucítila bolest v žaludku. „Jak rozkošné,“ řekla a očividně schválně převrátila význam mých slov. Trochu odhalila zuby. Ostré, vlhké, lesklé. „Ale jak dobře znáte Camerona?“

„Proč? Doufám, že nemáte ve zvyku dávat si k večeři přátele svých přátel?“ vypálila jsem po ní. „Cameron je můj klient, a když vidím upíra, poznám ho.“ Dívala jsem se na ni a nehodlala uhnout očima, přestože mě její pohled řezal do páteře jako žiletky. Chtělo se mi vyskočit, vykřiknout nebo udělat cokoli, abych se toho pohledu zbavila, ale místo toho jsem zaťala zuby a zůstala sedět.

Hrála si s cigaretou. „Jste vy to ale zajímavý úkaz, slečno Blaineová. Zajímá mě, jestli si toho vážíte.“

„Pravděpodobně byste mi dokázala zlomit páteř dřív, než bych postřehla, že jste se vůbec pohnula,“ odvětila jsem. „Ale Cameron ví, kde a jak mě najít, zrovna tak jako vy. Takže, chcete mi zlomit vaz, nebo nám pomůžete?“

Vypustila mi do tváře oblak kouře a opřela si špičatou bradu do dlaně. „Ó, já opravdu chci pomoci, věřte mi. Cameron je… sladký chlapec.“ Zlomyslně se usmála, trochu se zaklonila a upila… cosi… ze své sklenky. „A co pro vás podle Camerona mohu udělat?“

„Cameron má potíže. Potřebuje si dát něco do pořádku. Najal si mě, abych zařídila jeho, řekněme, smír s Edwardem a připravila mu cestu k tomu, jak získat informace, kterých se mu nedostalo. Domníval se, že vy byste s ním mohla sympatizovat.“

„Taková sympatie přijde draho. Co mi nabízíte jako protislužbu?“

„Záleží na tom, s čím přijdete. Pokud poskytnete informace nebo užitečný tip, mohla bych vám být nápomocna. Takže…?“

„Zabít ho.“

„Edwarda?“

„Samozřejmě.“

„To je vaše rada, nebo váš požadavek?“

„Obojí.“ Naklonila se blíž a propichovala mě pohledem. „Edward už má hodně odslouženo. Stárne, chybuje. Stačí se podívat na Camerona. A o vás dokonce ani neví. Co je to za vůdce, který nás nedokáže ochránit před jedním chlapečkem a jeho,“ znovu si mě změřila pohledem a z jejích úst se vyřinula trocha kouře, „velmi zajímavou přítelkyní.“

Při pohledu do jejích očí jako by mne zahalilo cosi ohavného.

Pokračovala a mírně se usmívala. Zuby bylo vidět. „Myslím, že je na čase, abychom povolali někoho mladšího. Někoho, kdo je mnohem schopnější soucítit s mladým mužem v nesnázích. Někoho s ostřejšími zuby.“ Lesk jejích špičáků jako čepeli pomalu zmizel za rty.

Cítila jsem, jak se k ní nahýbám; znehybněla jsem, dýchala jsem mělce. „Nenávidíte ho.“

Zdvihla obočí. „Nenávidím? Ó ano, jissstě,“ zasyčela poživačně. Působilo jí to rozkoš. „Každá kapka mé vypůjčené krve ho nenávidí. Bylo by tak snadné napadnout ho za denního světla, když je slabý. Nemusíte ho přímo zabít, jen dokázat jeho slabost.“

„Teď nechápu.“

„Povím vám, jak to s námi chodí. Jsme jako vlci, ten nejsilnější z nás se postaví do čela smečky. Ale pokud dá najevo slabost, liknavost či nerozum, smečka ho roztrhá. Musí být silný, jeho činy musí být v souladu s naším blahem. Zaútočte na něj, dokažte jeho slabost, a smečka za vás vykoná zbytek.“

„Chápu.“

„Jissstě,“ zasyčela znovu. „Chápete. Jakmile bude Edward opravdu mrtev a já budu v čele, pochopitelně vám budu velmi, velmi vděčná.“

Něco se mi začalo rozlézat po kůži. Uhnula jsem pohledem a uviděla pohybující se červené vlákno. Musela jsem před ním uhnout, nadechnout se a potřást hlavou. Ta rudá věc sebou hnula a rozplynula se ve vzduchu. Najednou se mi chtělo strašně spát, musela jsem rychle mrkat, ale Alicin hlas jsem z hlavy nevyhnala.

„Co mu zabrání v tom, aby mě zabil dřív než já jeho?“

Zasmála se. Snažila jsem se před tím smíchem neschoulit. „Nevypadáte jako hrozba. Kdo si všímá bzučení hmyzu? Jakmile rozčeříte bahno, už nestihne vyčistit vodu v rybníce tím, že vás zabije. Ba naopak. Bude příliš pozdě na to, aby vás rozmáčknul. Až se na něj smečka vrhne, roztrhá ho na kusy.“ Udělala pauzu, a než se opět napila ze své sklenky, olízla si rty. Šel z ní strach, cítila jsem ho v žaludku. Musela jsem polknout.

„Pořád nechápu, jaké výhody z toho vyplynou Cameronovi.“

„Přece můj vděk,“ zachrčela.

Zakroutila jsem hlavou. „Ne, to si nemyslím. Nemám sklon důvěřovat upírům, když vezmu v úvahu takového Edwarda. Kdo mě před vámi ochrání?“

Zaskřípala zuby: „Zajistím, že nepřijdete k úhoně, pokud uděláte, co říkám.“

Dokázala jsem znovu zavrtět hlavou. „Nikoho zabíjet nebudu. Nejsem nájemný vrah, nemám zájem hrát na vašem politickém hřišti.“

Alice se ke mně naklonila a oči jí žhnuly. „K čemu jste mi tedy potom dobrá?“

„Nepřišla jsem proto, abych pomohla vám. Jsem tu, abych pomohla svému klientovi. Najdu Edwardovu slabinu i jeho přehmaty, hrábnu do bahna, ale zbytek je na vás. A budete mou dlužnicí.“

Zasmála se a prudce zapíchla cigaretu do popelníku. Upila drink a pozorovala mě přes okraj sklenky s úsměvem ostrým jako břitva. „Tak tedy dobře, ať je tentokrát po vašem. Ale budu vás mít na mušce.“ Pak se narovnala a vztáhla ke mně ruku s otevřenou dlaní.

„Ukažte mi svůj seznam.“

„Jaký seznam?“

„Seznam jmen. Cameron vám musel nějaký dát, jak jinak byste mě našla? Dejte ho sem,“ nařídila a pokynula mi karmínově rudými drápy.

Vytáhla jsem ho. Alice po něm chňapla a přečetla si ho. V očích jí zaplál nový oheň. „Ó, jak zajímavé…“ Vytáhla z maličké kabelky inkoustové pero a až úplně dolů připsala jméno Wygan.

„Tady,“ řekla a list papíru po mně hodila, jako by to byl odpad.

„Začněte u Carlose. To by mělo podemlít půdu pod Edwardovýma nohama. A žádný strach – odvrátím od vás jeho pozornost. Slíbila jsem to. Ve chvíli, kdy dokončíte tohle, on už se bude potýkat s určitými problémy.“

Vstala jsem od stolu a kráčela pryč. Cestou k výtahu jsem cítila její pohled jako ledový vodopád, který mi stékal po zádech.

Nechtěla jsem poslouchat Aliciny rozkazy, i když jsem z ní cítila psychický nátlak. Jak výtah klesal, dívala jsem se na seznam. Naneštěstí byl první na řadě zrovna Carlos. Pokud jsem měla v úmyslu mluvit dnes večer s kýmkoli jiným, musel to být on.

Procházela jsem vestibulem, když se ozval můj pager. Na stolku ležel telefon, vytočila jsem číslo. Na druhém konci to zvedl Cameron.

„Kde jsi?“ zeptala jsem se. Dunělo mi v hlavě a stejně tak i ve vnitřnostech.

„Jsem u Sarah. Jo, pozdravuje a vzkazuje, že místo jedné fretky si pořídila dvě.“

„Mám z ní velkou radost. Právě jsem mluvila s Alicí a je… je mnohem prohnanější, než jsem si myslela. Nemohli bychom se dneska večer někde sejít?“

„Dnes už ne. Zítra. Zavolejte tak hodinu po západu slunce, což je… teď je osm dvacet sedm, takže tak v půl desáté?“

„Dobře. Uvidíme se. Teď musím najít Carlose.“

„A jéje… Harper, buďte opatrná. Kdybych vás zítra už nenašel, budu aspoň vědět, kdo v tom má prsty.“

„Tak díky za povzbuzení, Camerone.“

Při východu z vestibulu jsem si zkontrolovala čas: bylo za šest minut tři čtvrtě na jednu a můj žaludek sužoval strach. Nechtěla jsem se účastnit palácového převratu, ale to, co Alice řekla o obranném chování upírů, mi vnuklo nápad. Nevěděla jsem, jestli na to stačím, ale ostatní možnosti byly ještě horší. Musela jsem důvěřovat Alici, že dostojí slibu a zahladí mé stopy. Pokud Edwarda opravdu nenávidí, tak to udělá. Budu se na její nenávist muset spolehnout.

Na seznamu stálo, že Carlose najdu v sex shopu Adult Fantasies za řadou motelů, z nichž pravděpodobně přichází největší část klientely.

Slabých deset minut chůze od elegantních obchodů a bytovek v centru města se nacházela spletitá čtvrť domů podivných tvarů. Byl tady strip-bar, dva grillbary s celonočním provozem a také Adult Fantasies ve vlastním malém obchodním okrsku veřejného pohoršení a chamtivosti. Nikdy se úplně nepodařilo někam je přesunout nebo se jich zbavit. Nevyšel ani plán přeměnit oblast v park. Po osmdesáti letech, kdy to tady sloužilo jako průmyslové smetiště, byla zdejší půda příliš zamořená. Pustina plná pobudů zůstala, a ve své naleštěné bídě vesele dál přispívala k pověsti Seattlu jako města hříchu.

Adult Fantasies byla trojúhelníková budova s ostrou špičkou. Horní okna nabízela podívanou na fetišistické prádlo. Otevřela jsem prosklené dveře, prošla jsem kolem schodů, které vedly do video salónu a do obchodu. Po mé levici bylo oblečení, po pravici byly věci, které do výlohy nedává ani sex shop. Vpředu byl skleněný pult s pokladnou střežený gotičkou.

Měla umaštěné, tmavě fialové vlasy, tvář mrtvolně bíle napudrovanou, rty černé a oči jako monokly. V pravém horním obočí měla dva kovové kroužky. Další kroužek v levém uchu byl spojený tenkým stříbrným řetízkem s kroužkem v levé nosní dírce. V pravém uchu jí visela těžká černá pavučina jako náušnice a v ní rubínový pavouk. Krk si uvěznila do koženého ostnatého obojku. Vzhlédla ke mně od zápisníku, který měla položený na pultu. Když si všimla, že mířím přímo k ní, zaklapla zápisník a pero položila na jeho desky.

Podle vzhledu jí bylo mezi dvaceti a třiceti, ale hlas měla dívčí. „Dobrej den, potřebujete něco?“

„Je tu Carlos?“

„Á, někde tu je. Asi nahoře. Vteřinku.“ Rozhlédla se po obchodě a uviděla mladého muže, který se v tmavém rohu mačkal mezi vibrátory a zeleně natřenými kabinkami.

Zavolala na něj. „Jasone, je Carlos nahoře?“

Jason zvedl hlavu od krabice naplněné videonahrávkami a podíval se naším směrem. „Já… no jo, myslím, že jsem ho viděl nahoře asi před půl hodinou. Jedna z holek si pro něj přišla.“

„Šel bys nahoru a řekl mu, že s ním tady dole chce někdo mluvit?“ poprosila s trpělivostí, s níž matky mluví s postiženými dětmi.

„A co moje krabice?“

„Dohlédnu na ni,“ ujistila ho.

„Jistě. Jdu pro něj.“ Jason se sunul ke dveřím.

Shora sem doléhalo dunění hudby. Dívka pořád těkala očima k zápisníku. „Můžete se tu porozhlédnout, jestli chcete. Klukům to někdy trvá, než se dostanou dolů. Nevím proč. Jako by nikdy předtím neviděli kozy.“

Přikývla jsem. „Co studujete?“

„Píšu článek o bezpečném sexu pro časopis The Stranger.“

„Určitě vám to uveřejní.“ Docela mě zajímalo, co si osoba, která cítí potřebu připoutat si nos řetězem, představuje pod pojmem bezpečný sex.

Nechtěla jsem negativně ovlivnit její autorský styl, a tak jsem se rozhlížela.

Zkoumala jsem černofialový kožený živůtek zdobený pery marabu, když mi žaludek zavibroval. Otočila jsem se. Klátivým krokem ke mně kráčel muž s bradkou. Kolem ramen se mu vznášelo mračno temnoty, jako by přes koženou bundu měl ještě plášť. Oči měl pod podmračeným, ostře řezaným obočím jako dvě jámy. Zastavil se kousek přede mnou a prohlédl si mě. Hrdlo se mi stáhlo a v nohou mi mravenčilo – chtělo se mi s křikem utéct. Potlačila jsem to nutkání a otočila se, abych se mu mohla podívat do očí.

Spojil ruce před sebou. „Chtěla jste mě vidět?“ zahřímal.

Ten dech. Měla jsem co dělat, abych před ním neucouvla. „Poslala mě Alice,“ prohlásila jsem.

„Alice.“ Chladnější než ledovec.

„Liddellová.“ Dívala jsem se přímo na něj, i když mi to působilo muka. Pokoušel se o mě třes.

Zavrčel. „Jdeme do kanceláře.“ Otočil se a automaticky předpokládal, že půjdu za ním. Když jsme procházeli kolem pultu, letmo se podíval na gotičku. „Ať sem Jason nechodí.“

„Jistě,“ souhlasila a ani nezvedla hlavu od listu papíru.

Vedle kabinky byly dveře, které vedly do malého skladu s psacím stolem a pár židlemi, které byly vměstnané mezi krabice a svazky. Carlos šel za stůl a ukázal na židli po mé straně.

„Posaď se.“

Sedla jsem si.

Složil ruce na desce stolu tak, že si levý loket podepřel pravou rukou. Jeho pěst v černém koženém rukávu byla velká jako na billboardu. „Tak k věci. Co mi chceš, mrtvá dívko?“

„Pardon?“ našponovala jsem krk.

„Visí všude kolem tebe,“ pronesl hrubým hlasem a natáhl ke mně ruku. Konečky prstů uchopil obláček Šera tenký jako pavučina. Zmačkal jej a vložil do vnitřní kapsy kabátu. „Tak co tedy chceš?“

„Já – já jsem soukromá detektivka. Pracuju pro Camerona Shadleyho.“

„Edwardovu blonďatou hračku? Toho Camerona?“

„Ano, toho Camerona.“ Ostře a nazlobeně jsem přikývla. „Ale on už není žádná Edwardova hračka, jak vy říkáte.“ Trhnul rameny.

„Potřebuju vědět o Edwardovi víc, než se s ním pokusím setkat kvůli Cameronovi,“ pokračovala jsem. „Alice navrhla, že byste mi k tomu mohl říct něco užitečného.“

Carlos povytáhl obočí a začal se smát, až skleněná tabule v okně řinčela.

„Máte nevyřízené účty?“ zareagovala jsem hbitě.

Jeho smích teď přešel v seismické pochechtávání. „To si piš, že mám nevyřízené účty. A až je začnu vyřizovat, tak toho bastarda rovnou odkrouhnu.“

„Proč?“ Hlas se mi kupodivu nechvěl, ačkoli by měl.

„Ten příběh by se ti moc nelíbil. Nepochopila bys ho. A když se ti s ním svěřím, milý denní tvore, překročím hranici, a to mi většina takových, jako jsem já, rozhodně neodpustí.“

„Nemůžu po vás chtít, abyste riskoval ve prospěch mého klienta.“ Začala jsem se zvedat. Už jsem se radovala, že mám důvod k odchodu.

„Co hodláš udělat s tou informací, po které pátráš?“

„Zbavit se problému.“

Carlos se zamyslel. Jeho myšlenky mě začaly tížit a drtit. V Alicině přítomnosti bylo Šero mořem, které vystupuje z břehů. V jeho přítomnosti se ale měnilo v hlubokou smrtící tůň, z níž není úniku.

„Nikomu neřekneš, co se tady ode mě dozvíš.“

Bojovala jsem s nutkáním souhlasit. „Řeknu to klientovi, pokud to potřebuje vědět, a použiju cokoli, abych se dostala k Edwardovi.“

Vtom se do mě zařízl jeho pohled. „Určité podrobnosti neopustí tuto místnost až do chvíle, kdy se Edwardovi postavíš.“

Nasucho jsem polkla a otřásla se. „Dobře. Tak tedy ano.“ Zase jsem se posadila. Klepala se mi kolena, srdce bilo jako splašené.

21. KAPITOLA

Carlos se nahnul přes stůl a přišpendlil mě pohledem k židli. Mluvil hlubokým, sytým hlasem, který mě zároveň fascinoval i děsil. „Není to jen krev, co udržuje upíra při životě, ale také životní síla, která s krví přitéká. Naše vlastní je slabá. Musíme si ji brát od jiných, nebo seschneme a zbudou z nás jen zparchantělé stíny, opanuje nás šílenství a v pomalé agónii dospějeme ke skutečné smrti.

Ta nejvitálnější a nejsilnější ze všech bytostí nám nabízí nejkvalitnější život. Proto se modlíme za bytosti denního světla, jako jsi ty. Nabízíte nám jí tolik, že nemusíme chodit na lov tak často a nemusíme ani zabíjet, abychom dosáhli kýženého. Upír využívá tuto energii k tomu, aby doplnil, co sám nemůže vytvořit. Všechny bytosti ji potřebují. Některé vzácné druhy se mohou energie vzdát dobrovolně a použít ji na jiné účely.

Když se jí vzdáš, začne požírat i tvůj vlastní život. Pokud je energie, které je zapotřebí, příliš velká, může strávit každý kousek tvého života i smrti. Potřebuješ jiné životy – jinou krev – na nichž by ses přiživila. Pokud tvé konání vyžaduje hodně energie, vyžádá si také mnoho životů. Nebo krev upíra, která v sobě skýtá život i smrt. Ani krev, ani tuhle sílu si nevynutíš, nenařídíš. Jejich cena je příliš vysoká. Jenže Edward si ji ode mě vynutil – vyrval mi ji.

Potkali jsme se v Lisabonu. Edward byl ještě mladý, ale jeho ambice žhnuly jako slunce pod rovníkem. Pletichařil a chtěl se za každou cenu vydrápat výš, ale jen si tím popudil většinu z nás proti sobě. Měl pár přátel – a já blázen jsem byl jedním z nich.“

Jeho hlas sklouzl ke starodávnému přízvuku a já ucítila, jak se kolem nás vznáší minulost v závoji Šera, který jsem nedokázala zapudit.

„Zamýšlel zničit všechny nepřátele naráz, ale vyžadovalo to takovou sílu, jakou on sám nevládl.“ Jeho slova mě začala utiskovat.

„Přednesl mi svůj záměr. Řekl jsem mu, že to je moc riskantní. Té potřebné krve, smrti, by si někdo všiml a kouzlit by bylo nebezpečné. Pohádali jsme se kvůli tomu. Pro něj bych se krve nevzdal – stejně jako nikdo jiný – ale dohodli jsme se na menším požáru, který by byl vykoupen pouhými lidskými životy.

Odjel jsem do bezpečné vzdálenosti – do Sevilly – a začal shromažďovat muže a ženy, které jsme potřebovali, a také vše potřebné. I místo, kde bychom to mohli uskutečnit… Držel jsem ty lidi jako vězně a začal začarovávat zdi mocnými kouzly. Pak dorazil Edward. Pomáhal jsem mu vyrobit ďábelský stroj, až jsem padal vyčerpáním. Poslal mě pryč, abych nabral síly, než budeme připraveni.“

Proplulo kolem mě cosi mezi vzpomínkou a obrazem. Snažila jsem se před tím uhnout, ale stále se mě to drželo. Viděla jsem tváře mužů a žen jako stíny. Byli oděni do hadrů z osmnáctého století. Cítila jsem, jak mě jeho dílo pálí ve svalech.

„V předvečer Všech svatých si pro mě přišel. Šli jsme do katedrály a sestoupili do sklepení blízko La Giraldy. Zdi a podlaha byly čerstvě pomalovány symboly napsanými křídou, uhlem, zlatem a krví. Nezkoumal jsem je, protože můj zrak poutalo naše dílo.“

Vzrušení. Doléhaly ke mně stovky slov, jejichž význam jsem neznala, stovky tvarů, které se třpytily na tmavém kameni.

„Hluboko ve sklepě klečely dva tucty mužů a žen – všechno to byli zatracenci, pouliční tuláci, jichž si nikdo nevšímá. Klečeli na vyvýšeném stupni, který byl spojený se strojem, jenž měl co nevidět poslat stříbřitá ostří nožů k jejich krkům. Byli spoutáni kouzlem, které je předurčilo k jedinému, rychlému a jasnému cíli.“

Chlad čepelí mě políbil vzadu na šíji. Vstávaly mi vlasy hrůzou na hlavě.

„Neměli zakusit bolest ani strach z toho, jak jejich druhové umírají. Nežádali jsme mučení, jen smrt. Jakmile jsme vešli, někteří z nich začali úpět a sténat, ale když prošel Edward, pokorně ztichli. Tu moc míval už od pradávna. Vešli jsme doprostřed místnosti přesně tam, kde bylo srdce stroje a kouzlo tepalo největší silou. Všechny symboly v místnosti se stáčely k tomuto místu, které se již chvělo silou magie.“

To nenadálé ticho mužů a žen jsem cítila až v kostech. Zaskočilo i Carlose – z toho zlověstného mlčení běhal po zádech mráz.

Zastavil se blízko lana, které viselo ze stropu, v dostatečné vzdálenosti od stroje, a nechal mě stát uprostřed všech těch znaků.

Některé z nich mě znepokojovaly: byly totiž černočerné jako smuteční hosté na svatebním hodokvasu – ale neměl jsem čas něco namítat.

„Začni!“ nařídil mi.

„Promluvil jsem a kouzlo se propojilo s tajuplnou touhou projevit se. Otevřel jsem náruč tomu stroji a Edward zatáhl za lano.“

Ta síla zabubnovala a zatřásla sebou, pak zakvílela. Potom jsem ucítila dopad čepelí.

„Hlavy padly a energie jejich životů z nich začala vytékat a vsakovat do mě. Vpíjela se do mé kůže, vstřebávala se do mého těla i mysli; pojila v sobě život a smrt v jednom bleskurychlém okamžiku. Jejich němý povzdech vešel do mých úst a zase ven, málem mě porazil a prošel mým masem. Zaplavila mě jejich síla a kouzlo došlo skrze mě naplnění.“

Jeho vzpomínka mě rozechvěla, orgastický průtok života a smrti přes tělo, které bylo a nebylo moje, mě roztřásl. Ten pocit však okamžitě přešel v bolest a beznaděj.

„Extáze z jejich okamžité, čisté smrti, mě opustila, jakmile mi Edward vrazil nůž do zad. Pronesl nějaké slovo a mrštil černou krev, která proudila z mé rány, do středu znaků. Nakonec černé symboly vzplanuly a já klesl na kolena.

Edward stál nade mnou a vrazil mi nůž tentokrát do hrudi. Vykřikl jsem a kdesi uvnitř mě samého zaječel někdo další, nově zavražděný. Vytáhnul nůž z rány a zabodl jej přímo do mého srdce, které tlouklo s nimi se všemi.“

Agónie. Němý výkřik. Pokračoval.

„Křičel jsem za ně a umíral pro ně. Prožil jsem každou tu smrt, avšak hrůznějším způsobem, než jakým zemřeli oni, křičeli každý zvlášť, a přece všichni najednou. Jejich krev – nyní moje vlastní – znovu vytryskla. A síla jejich duší žhnula bílým plamenem, zaplavila celý sklep. Symboly se rozhořely a sklep explodoval přímo fosforově bílým jasem kouzla, které mě oslepilo.“

Ticho.

„Ucítil jsem, jak se mi něco láme v hrudi. Pohltila mne temnota, ale stále jsem slyšel Edwarda, jak se pohybuje, směje se. Klekl si vedle mě a dotkl se mé hlavy.

‚Vedl sis velmi dobře,‘ řekl. Přestože jsem byl oslněn, stále jsem viděl gloriolu, která jej obklopovala a pulsovala kradenou energií.

Vztáhl jsem k němu ruku, ale mou hruď svírala agónie. Spadl jsem na zem jako zraněné ptáče, neschopný pohnout se či promluvit.

‚Navěky zůstanu v tvém srdci.‘ Znovu se zasmál a nechal mě tam.“

Dojem z jeho vyprávění pomíjel. Když skončil, byla jsem zcela vyčerpaná.

„Probudilo mě zemětřesení a zvuk zvonů v La Giraldě, jak se věž začala otřásat. Vyšlo slunce a jeho záře začala pronikat dovnitř puklinami ve zdech a stropě. Vlezl jsem do výklenku v přízemí, abych se ukryl před zhoubnou mocí kouzla, které se posíleno jejich smrtí a mou krví vpilo do země. Tohle bylo mnohem víc a mnohem horší, než jsem zamýšlel. Bylo to ničivé, zbytečné běsnění, které odpovídalo Edwardově zlovůli.

Lisabon byl rozbořený zemětřesením, záplavami a ohněm, který jej smetl. Zahynulo šedesát tisíc tvých i mých soukmenovců.

A to vše pro nic. Ti z mého druhu, kteří ještě zůstali v Lisabonu, město opustili a Edward byl králem v zemi nikoho.

Uloupil mi líbeznost jejich duší a použil ji sám pro sebe, nechal mě vykrvácet, zemřít. Špička jeho nože stále dlí v mém srdci. Až najdu způsob, jak ji vyjmout, odbude si smrt těch dvou tuctů lidí, kterou jsem musel zakusit já. Vychutná si ji jednu po druhé.“

Zmlknul a vykročil. Klopýtala jsem za ním. Nedotkl se mě, ale vedl mě až ke dveřím obchodu a na kraj ulice. Zakroutil rameny a nabyl opět své současné podoby, když stál vedle mě.

„Je ti dobře?“ naléhal.

Když jsem chtěla promluvit, málem jsem se zalkla, srovnávala jsem se s návratem do normálního světa a snažila se nepozvracet.

„Držíš si ruku na břiše, a přitom mohu říct, že těhotná nejsi. Slabý žaludek?“

Zakoktala jsem se, měla jsem žaludek až v krku. „Nejsem zrovna fanoušek hororů a mám až příliš dobrou představivost.“

„Sama ses ptala. Budeš v pořádku?“

„V pohodě,“ zachraptěla jsem.

„Dobře. Když budeš něco potřebovat, zavolej mi. Chci se dívat, jak se svíjí v agónii, v jaké kdysi zanechal on mě.“

Kráčela jsem pryč. Zašla jsem za roh a přešla na červenou. Chtěla jsem běžet, utíkat, ale neodvážila jsem se, dokud mi Carlos nezmizel z dohledu.

Pospíchala jsem k roveru. Vlezla jsem dovnitř a zamkla se. Můj žaludek svírala křeč, ruce i nohy se mi třásly a v hlavě mi třeštilo.

V půli cesty domů přes most začaly křeče polevovat, ale to ostatní přetrvávalo.

Konečně jsem se dostala do postele. Spala jsem tvrdě, ale neklidně. Nejdřív příliš hluboce, pak mě zase honily noční můry. Jednou jsem vstala a musela jít zvracet, pak jsem znova padla do postele a vstala jsem až v jedenáct.

Když jsem konečně vylezla z postele, cítila jsem se o něco líp. Strávila jsem notnou chvíli ve sprše pod skoro vařící vodou. Chaos se dívala do vany, ale rozhodla se, že za mnou neskočí. Když jsem vyšla ze sprchy, olizovala mi nohy a kotníky a ochomýtala se kolem mě. Voda vždycky chutná lépe na něčích nohou. Musela jsem se jejímu skotačení smát, i když mě z toho rozbolelo břicho i hlava.

Oblékla jsem se s pocitem, že jsem celá potlučená. Nejdřív jsem zkusila džíny, ale jejich těsný střih mi připomněl lana a svazující roucha. Takže jsem si vzala sukni. Chvíli jsem soupeřila s Chaos o snídani, než jsem se prohlásila za vítězku a uložila ji do klece. Pak jsem odešla do kanceláře.

Leonore Fabrettová mi zavolala před čtvrt na čtyři. Čekala, až bude moci vjet na trajekt v Bremertonu, a potřebovala navést. Popsala jsem jí cestu a řekla jsem, že se těším, až se uvidíme. Zaťukala na mé dveře pár minut před pátou.

Byla to snad až příliš útlá žena se slámově žlutými vlasy a svěšenými rameny. Zřejmě trochu jednodušší.

Vstala jsem a podala jí ruku. „Paní Fabrettová? Jsem Harper Blaineová. Posaďte se, prosím.“

Klesla do židle. „Můžem to odbýt rychle? Celej den jsem se hádala s námořníkama a teď bych se ráda dostala domů.“

„Jistě. Mohu vám položit otázku?“

„Jasně. Jen se ptejte.“

„Vzpomínáte si, jestli na těch varhanách bylo něco neobvyklého?“

Přejela si po spodním rtu prsty žlutými od nikotinu. „Kromě toho, že byly šeredný? Nic moc mě nezaujalo, ale byly neskutečně hnusný, můj kluk z nich měl noční můry.“

„Noční můry? Kolik je vašemu synovi?“

„Teď je mu dvanáct. Tehdy mu bylo šest. A doufám, že s tím muzeum nemá ňáký starosti. Protože je fakt nechci zpátky.“ Dloubla se do rtu. „Tak chcete vidět ty papíry, nebo ne?“ zeptala se a položila ruku na kabelku v klíně.

„Jistě.“

Vytáhla obálku a plácla ji na stůl.

„Tady. Koukněte se, pak mi řekněte, co si myslíte.“

Vytáhla jsem dvě fotokopie. Na jedné byl odhad pojišťovny, který určil hodnotu varhan na dvacet pět tisíc dolarů. Na druhé byla stvrzenka o darování varhan, které se opravdu velmi shodovaly s popisem, co mi dal Sergejev.

„Sakra,“ uchichtla jsem se, když jsem se podívala na potvrzení o darování.

„Co se děje?“ divila se Fabrettová a natáhla se pro papíry. „Ty varhany byly darovány muzeu Madison Forrest Historical House, které je tady v Seattlu,“ řekla jsem. Trochu se přikrčila. „A co s tím jako?“

„Nic. Jen že… ty varhany byly tady v Seattlu dvacet let, pak byly deset let v Anacortes a nakonec se zase vrátily tři míle od místa, kde teď sedíme,“ řekla jsem.

„Takže to znamená, že tydle papíry nechcete?“

„Ale ne. Chci je, i můj klient je chce, a velmi jste mi pomohla tím, že jste je sem přinesla.“ Zastrčila jsem papíry do zásuvky a vyndala šek, který jsem měla předem připravený. Podala jsem jí ho: „To je platba od mého klienta. Od vás jen potřebuju, abyste mi podepsala potvrzení,“ dodala jsem a přisunula jí formulář a pero.

Podívala se na šek a zůstala jako opařená: „To je pět set dolarů,“ zašeptala. „Jste si jistá, že je to správně?“

„Ano, je to správně. Jen podepište to potvrzení, prosím.“

V naprosté tichosti a rychlosti popadla pero a chvatně se podepsala.

Když mi podávala list zpět, významně zvedla obočí: „Jste si jistá?“

Vzala jsem to a dala do šuplíku spolu s potvrzením o darování. Usmála jsem se na ni: „Ano, jsem. Díky, že jste přišla, Leonore. Moc jste mi pomohla.“

Mlčky přikývla, zvedla se a ostražitě prošla dveřmi, jako by čekala, že se na ni každou chvíli vrhnu a rozcupuju šek na kousky.

Když za ní zaklaply dveře, zavrtěla jsem hlavou a spolkla cosi, co by se jí určitě nelíbilo.

O hodinu později jsem paní Fabrettovou vyhnala z hlavy a prodírala se rutinní prací. Zrovna jsem se přehrabovala ve spodním šuplíku a hledala papír do tiskárny, když jsem uslyšela někoho za dveřmi. „Vteřinku,“ zavolala jsem a vytáhla papír. Jak jsem se zvedala, praštila jsem se o desku stolu do temene. Na chviličku se mi z toho zamotala hlava. Pak jsem se podívala nahoru a našla jsem muže stojícího hned za židlí pro klienty. Zamrkala jsem na něj.

Stál tam tiše jako solný sloup, bledý jako vosk, oblečený do velmi jednoduchého tmavého obleku a bílé košile s divným límečkem, který měl zapnutý až úplně ke krku. Bez kravaty. Byl vyhublý, ale tvář měl kulatou, lícní kosti výrazné a ploché, oči maličko šikmé a pleť průsvitnou. Vlasy měl tmavě hnědé. Taky na mě zamrkal. Jeho ruka mu vylétla nahoru po knoflících u kabátu a spočinula na hrudi.

„Vylekal jsem vás,“ řekl. Jeho divný přízvuk ho okamžitě prozradil.

„Pan Sergejev. Nevěděla jsem, že jste ve městě.“

„Jen na krátkou chvíli. Pokročila jste s mou záležitostí?“

Posadila jsem se a ukázala mu na druhou židli. „No ano, pokročila,“ začala jsem. Hlavou mi probleskla jakási nedokončená myšlenka, ale rozplynula se dřív, než jsem ji stihla zachytit. „Právě jsem mluvila s ženou, která pro vás měla důležitou informaci a pro niž jste mi autorizoval platbu,“ řekla jsem a pokoušela se uklidnit splašený mozek.

„Á, dobré.“ Sergejev seděl na židli velmi vzpřímeně, nenahýbal se ani moc dopředu, nicméně vypadalo to velmi prkenně. Zajímalo by mě, jestli to měl od sedadel v letadle.

„Já…“ soukala jsem ze sebe, ale myšlenky mi odbíhaly stranou. Začaly se mi vracet dojmy z uplynulého dne a noci. Žaludek se mi sevřel a v hlavě mi začalo tepat. V koutku oka se mi cosi mihotalo. Otočila jsem trochu hlavu, abych se podívala tím směrem, a najednou – Sergejev zmizel. „Ha?“ vyrazila jsem ze sebe a otočila se zpět k němu.

Zamračil se: „Děje se něco? Necítíte se dobře?“

„To nic není.“ Obrátila jsem se k počítači a chvíli něco ťukala na klávesnici, abych získala čas a srovnala si myšlenky.

Když jsem se na svého klienta dívala ze strany, začala ke mně proudit chladná pára Šera. Ale on tam byl, jeho silueta byla rozmazaná jako nepovedená fotografie nebo obraz, který ukazuje televize se špatným signálem, a kolem ní se čeřily vlnky mlhy. Ucukla jsem před tím mlžným přílivem, který se rázem změnil na tenkou stružku a prchavé třepotání. Po minulé noci na mně musel ulpět silný nános Šera, a o další jsem opravdu nestála. A tohohle rušivého klienta jsem chtěla dostat z kanceláře co nejdřív. „Mám další vodítko, které by mohlo znamenat poslední článek řetězu těch, co varhany vlastnili.“

„Pak tedy víte, kde je můj kus nábytku?“ zeptal se. Vzrušením zvýšil hlas.

„Možná.“

„Tak mi to povězte.“ Jeho hlas na mě naléhal, rezonoval mi v hrudi a v hlavě. Odtáhla jsem se. Už na mě naléhali poslední dobou dost, neměla jsem na to náladu. Vší silou vůle jsem se zapřela a odolávala jeho nátlaku, jak jen to šlo.

„Chci mít jistotu. Mohlo by se ukázat, že to je jen další článek, a nechci vám dělat plané naděje.“

Zachmuřil se a mnou to otřáslo. „Kdy to budete vědět?“

Nakoukla jsem do počítače, který mi ukazoval, že se něco začíná dít.

„Asi budu neomalená, pane Sergejeve. Až do úterka s vaším případem nepohnu. Druhá strana zkrátka nebude dřív k dispozici. Pak budu muset ještě potvrdit, že to jsou přesně ty varhany, které hledáte, pokud o tom bude majitel vůbec ochoten vyjednávat. Třeba nebude.“

Zatvářil se překvapeně: „Oni by nebyli ochotni?“

„To ještě nevím. Nechte mě, ať zjistím víc, a pak to můžeme prodiskutovat. Dělám, co mohu. Věřte mi, zavolám, až budu něco mít.“

„Ach, dobře. Nechme to tak.“ Znovu jsem ucítila ten tlak, ale tentokrát jsem vnímala zlobu a nevoli. „Očekávám, že se mi ozvete v úterý večer.“ Zvedl se jako ocelová pružina, naprosto našponovaný.

Vstala jsem, doprovodila ho ke dveřím a otevřela mu. Chladně a téměř neznatelně na mě kývl a vyšel ven. V matném světle na chodbě vypadal větší. Když sešel dolů ze schodů, pohltila ho tma. Jak jsem se bouchla do hlavy, asi se mi něco pošramotilo v hlavě a připadala jsem si trochu hloupě. Sedla jsem si zpátky za stůl a dívala se na monitor.

Okamžitě se na něm objevil dotaz, jestli si chci nechat přehrát video. Klikla jsem na ANO. Ukázala se místnost, stůl, u něj já a na druhé straně prázdná židle. Posledních patnáct minut se nenatočilo? To se mi nějak nelíbilo. Měla bych zavolat Quintonovi, ale měla jsem dojem, že ten by mi teď moc nepomohl.

Bolela mě hlava, ale třepotání motýlích křídel v mých vnitřnostech ustalo. Třeba jsem byla jen hladová. Vypravila jsem se pro něco na zub. Venku trochu přituhlo a začal na mě dotírat večerní vánek. Přesto jsem se rozhodla, že chvíli posedím venku, najím se a vyčistím si hlavu. Akorát jsem ale prochladla a jídlo jsem zhltala, z čehož mě následně rozbolel žaludek. Nadávala jsem si, že jsem si nevzala místo sukně džíny.

Cameron vrazil do mé kanceláře pár minut před půl desátou. Zajímavé bylo, že kolem sebe neměl divnou záři jako Alice a Carlos, a ani mě nijak nevysával. Zvláštní.

„Tak jak to jde?“ zeptala jsem se, když se posadil.

„V pohodě. Sarah a já jsme vymysleli, že budu zatím přespávat v jejím domě. Zatím, než si najdu něco jiného a než se vrátí její přítel.“

„A máš nějakou představu, kdy to bude?“

Pokrčil rameny. „Nejsem si jistý. Řekl bych, že už v červnu.“

Lehce, leč falešně jsem se usmála. „Tak to si budeme muset pospíšit. Říkala jsem ti, že jsem včera večer mluvila s Alicí, ne?“

„Jo. Jaké to bylo?“

„Děsivé. Myslí si, že bych měla Edwarda zabít, nebo aspoň navést ostatní upíry, aby to udělali za mě.“

„Hm… ale doopravdy o tom nepřemýšlíte, že ne?“

„Ne. Ale vnuklo mi to nápad. Alice se zmínila, že upíři jednají jako smečka, že napadnou vůdce, když vycítí, že je churavý nebo slábne. A přesně to Alice chce, aby mohla zaujmout jeho místo.“

„Jéžiši… myslel jsem si, že je moje kamarádka! Tyhle plány…“

Skočila jsem mu do řeči. „Tak se přece hned nerozčiluj. Převrat vyhovuje Alici, ale abys z toho něco měl i ty, musí Edward zůstat u kormidla. Nemůžeme Alici důvěřovat, že pro tebe něco udělá, ale Edward má co ztratit. Trochu to rozvířím, ne však moc, aby to šlo zase nějakým vhodným gestem utišit – například mu ukážu, že ti ještě může udělat tu laskavost a vzít tě zpět. Samozřejmě že použiju i všechno, co se mi povede vyhrabat, abych ho dostala tam, kde ho chceme mít. Ale nehodlám to předat Alici.“

„A už jste něco rozvířila?“

„Ne moc, ale trochu přece. Poté co jsem mluvila s tebou, jsem šla za Carlosem. Alice mě tam poslala, ale upřímně, on mě děsí mnohem víc než ona.“

„To jo. I někteří upíři se ho bojí.“

„Podle toho, co mi vyprávěl, se ho bojí právem. A Edward, ten taky. Carlos je ochoten zariskovat a pomoci nám, protože Edwarda k smrti nenávidí.“

„Fakt?“

„Jo, a Alice nenávidí Edwarda taky – i když u ní to je spíš touha po moci. Kolem nenávisti se točí hodně věcí, takže toho využiju. Musíme být ale opatrní. Ani s Alicí, ani s Edwardem nemůžu riskovat, že se mi situace vymkne z rukou, takže to znamená, že budeš muset na chvíli zmizet.“

„Nechci se vám do toho plést ani udělat nějakou hloupost,“ namítal Cameron.

„O to nejde, Came. Nechci, aby ti kdokoli ublížil, kdyby se něco pokazilo, a nechci, aby tě proti mně využili. Jakmile zčeříme vodu, Edward začne určitě hledat osobu, která ten vír způsobuje. A nechceme přece, aby si myslel, že jsi to ty.“

„Jenže co vy? Neublíží vám to?“

„I to je možné, ale za to mi platíš.“

„Páni,“ řekl a potřásl hlavou, „neměl jsem vás o to žádat. Možná bych se na to měl vykašlat.“

„I to můžeme udělat, pokud si to opravdu přeješ. Ale jedna z těch věcí, které mi Carlos pověděl, naznačuje, že nakonec nebudeš mít na výběr.“

Cameron se na mě tázavě podíval: „Co vám řekl?“

„Že celá tahle záležitost života upíra nekončí jen sáním krve. Všemu nerozumím, ale nabyla jsem dojmu, že bez správného tréninku a správné… diety to s tebou půjde z kopce a zemřeš.“ Udělala jsem pauzu a napadlo mě, jestli zrovna tohle může za to, že Cameron kolem sebe nemá tu záři, jakou mají ostatní.

Přerušila jsem tok myšlenek a znovu promluvila: „Pokud omezíš své úsilí na to, aby ses usmířil s Edwardem, nebo se přestěhuješ do jiného města a budeš doufat v nový začátek, jen odložíš nevyhnutelné. Když tady zůstaneš, Edward s tebou nakonec bude muset jednat jako s potenciální hrozbou.“

„Já nejsem hrozba! Nikomu nic nedělám!“

„Tvoje existence mimo kontrolu komunity je jednoznačná hrozba sama o sobě. Přemýšlej o tom. A taky přemýšlej, kde se schováš, než budeš zase moct bezpečně vystrčit nos.“

„Nevěděl jsem, že na tuhle upíří štaci si mám vzít experta přes bezpečnost.“ Postavil se. „Najdu nějaké místo. Nedělejte si se mnou starosti. Co chcete dělat?“

„Jdu rozčeřit hladinu.“

Jakmile byl Cameron pryč, zaplašila jsem obavy a vydala se k náměstí vyhledat upíry.

Noc byla plná duchů, kteří proudili po stezkách v Šeru nebo brázdili temnotu sloupy mlhavého světla. V pátek v noci se v ulicích paří, ať jste duch, nebo ne. Noční tvorové se vydávali na čekanou zrovna do historické čtvrti, kde není nouze o bary a kluby. Z této části města jsem měla na seznamu tři osoby, ale i přes mé nesporné kouzlo se mnou chtěla mluvit jen jedna z nich. První se nejdřív vykrucoval, pak mi rovnou řekl, že mám vysmahnout a neopruzovat. Druhý to na mě zkoušel s malichernou pohádkou o manipulaci, kvůli čemuž se snad nemusel až tak rozčílit. Třetí mi vyhrožoval, že mě zabije.

Vzdala jsem to a zamířila zpět k autu. Když najednou… jsem spatřila záblesk rudého světla a otočila hlavu.

Alice se ledabyle opírala o pouliční lampu a usmála se na mě jako bájná siréna, než zase zmizela ve tmě. Jakmile se pohnula, rozeznávala jsem ve stínu její siluetu. Stejně jako tehdy v noci, když jsem se seznámila s Quintonem – stejná silueta i stín, který se sunul do zamlžené uličky a zavedl mě do Šera. Předchozí noc mě škádlila! Řekla, že ví, kdo jsem. Proč mě už tak dlouho sleduje?

Vrtalo mi to hlavou, ale celou noc jsem se zaobírala zaplašováním Šera, takže jsem se k odpovědi nedobrala. Nechala jsem to plavat a zamířila domů. Jak se vzdálenost mezi mnou a náměstím zvětšovala, cítila jsem se o poznání lépe.

Kolem jedné ráno jsem zaparkovala v prostoru před domem. Byla jsem unavená a rozrušená z přemýšlení o Alici, a tak už jsem nedávala pozor na cestu. Kdybych dávala, tak bych toho parchanta, který vylezl ze stínu u prádelny, zpozorovala.

22. KAPITOLA

Po okrajích mého zorného pole přebíhala mračna mlhy, ale byla jsem příliš unavená, než abych je dokázala odehnat. Sáhla po mně docela hmotná silueta pod stříbrným světem mlhy. Ucukla jsem a skočila za nejbližší auto.

„Co k sakru po mně chceš?“ vyjela jsem po něm a snažila se zbavit šedivé clony, kterou mi Šero zastíralo výhled.

Byl slušně oblečený, samý sval – těžko to byl obyčejný zlodějíček.

„Přece tebe. Nezůstaneš už dlouho mrtvá.“

Skočil po mně, snad až příliš mrštně na chlapa s takovou muskulaturou. Stočila jsem se trochu ke straně a vykopla. Trefila jsem ho svým vysokým podpadkem do zadku, jak letěl kolem.

Otočil se a vymrštil paži, aby mě chytil. Uskočila jsem dozadu a skutálela se po kapotě, čímž jsem od něj získala odstup.

Vypadal naštvaně. Sáhl do kapsy u bundy. „Nechci ti ublížit. Ne moc.“ Vytáhl nůž.

Větší, rychlejší a silnější než já. A držel nůž tak, jako by v tom měl cvik. Tyhle cvoky nemám ráda. Dopadla jsem na druhou stranu roveru. Vypálil za mnou. Dostal se do slepého bodu a já rychle zašmátrala vzadu pod bundou.

Byl u auta. Namířila jsem mu hlaveň přímo do obličeje. „Dál ode mě!“ Jak jsem odjistila, cvaknutí se neslo chladným vzduchem jako úder kladiva do tenkého ledu.

Uchechtl se tak, že to mnou projelo jako nůž. „Ty po mně nevystřelíš.“ A vrhl se na mě.

Zamířila jsem, stiskla spoušť a otočila se.

Kulka mu ustřelila kus ramene. Tvrdě jsem došlápla a ucítila jsem, jak se mi láme podpatek. Hlasitý výstřel mi málem prorazil ušní bubínek.

Zavrávoral, ale ještě se udržel na nohou a pořád po mně šel. Mával nožem a měl u toho šílenou grimasu.

Skočila jsem na stranu, škobrtla a rozplácla jsem se na zádech. Sukně mi rupla ve švech. Namířila jsem pistoli a znovu zmáčkla spoušť. Cítila jsem, jak poskočila, ale v uších mi tak zvonilo, že jsem slyšela jen něco jako ránu pod vodní hladinou.

Zakymácel se, ale neupadl. Vpředu mu z bundy kapala černá krev. Upřeně se na mě zadíval a najednou odhalil dvě řady žraločích zubů.

Jen jsem polkla a hlesla jsem: „A…“

„Hej! Co se to tam dole děje? Kdo to střílel?“ Hlas zněl slabě, jako by někdo mluvil do plechovky.

Tajuplný muž se otočil nahoru ke schodišti, kde se objevil Rick a jeho pes. Ještě jednou se podíval na mě a na mou zbraň, pak se kvapně otočil a pláchl do tmy.

Sesunula jsem se po roveru a šíleně si oddychla. Byla jsem dokonale otřesená a bezvládná jako hadrová panenka. Nemohla jsem se postavit.

„Ano, Ricku!“ křikla jsem a cítila se připitoměle.

„Harper?“ Za okamžik vyskočili ze dveří, napřed pes a za ním vlál Rick. „Harper, jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě, Ricku,“ řekla jsem a odstrkávala psa. Dunělo mi v hlavě a všechny zvuky v mých uších přehlušovalo vysoké pištění.

„Co se stalo?“

„Co? Ale nic, jen zlodějíček. Chci nahoru, do postele.“

„Měli bysme zavolat policajty.“

„Co? Proč? Už je pryč.“ Pochybuju, že policie má seznam nemrtvých zlodějíčků, a navíc jsem nevěděla, co byl zač. Normální tedy nebyl.

„Ty nechceš, abych zavolal policajty? Jsi si jistá?“

„Jo,“ řekla jsem a přikývla. „Zvládnu to.“ Aspoň jsem v to doufala.

Rick šel přede mnou do schodů. Pes celou dobu skotačil jako štěně, okolní rozruch mu působil potěšení. Aspoň někdo se bavil.

Ráno jsem se probudila celá rozbolavělá a nevyspalá. Moje lodičky a sukně byly v háji a na stehně jsem měla dlouhý hluboký škrábanec, ale aspoň už mi přestalo zvonit v uších.

Než se mi přefiltrovala káva v kávovaru, ozvala jsem se Quintonovi na pager a nechala mu své číslo do kanceláře. Pak jsem si nalila kafe do termosky, zabalila ji a vyrazila jsem.

Vešla jsem do kanceláře zrovna ve chvíli, kdy telefon začal vyzvánět. Byl to Quinton.

„Nazdárek,“ řekla jsem. „Něco se včera dělo s mým alarmem. Nemohl bys přijít a mrknout se na to?“

„A co to bylo za problém?“ zeptal se.

Popsala jsem, jak systém nefungoval během Sergejevovy návštěvy. Nejdřív jsem chtěla vyloučit to pravděpodobné, než přistoupím na stěží uvěřitelné.

„To zní divně. Za půl hodiny jsem tam.“

„Skvělé,“ řekla jsem a zavěsila.

Zkontrolovala jsem si zprávy a objevila jednu od Mary Danzigerové. „Mm… Harper, ten problém s magií se zhoršuje. Byla bych vděčná, kdybys mi pomohla. Zavolej mi.“

Hořela jsem zvědavostí, a tak jsem zavolala. „Haló.“

„Ahoj, Maro, tady Harper.“

„Harper, dělám si starosti. Ta blokáda se zhoršuje. Abych byla nechutně upřímná, Ben mi s tím absolutně nepomůže, a dokonce ani Albert. Prostě musím najít zdroj. A všechna má tušení směřují k tobě.“

„Vskutku?“

„Ano. Nenapadá tě, co by se mohlo dít? Mohlo by to souviset s Cameronem?“

„To si nemyslím. Ale trochu jsem se potulovala mezi upíry a objevilo se kolem nich několik divných věcí.“

„Říkala jsem ti, že oni…“

Ozvalo se zaklepání a v okamžiku na mě od dveří pokukoval Quinton. Zamávala jsem mu a usadila se do židle. „Maro, teď tady musím něco vyřešit, ale potom půjdu do muzea Madison Forrest a kouknu se na jeden kousek nábytku. Kolem té věci se vynořují samé prapodivné věci.“ Chvíli jsem přemýšlela, pak jsem si poposedla. „Byla bys ochotná jít se mnou do toho muzea? Mohly bychom si promluvit i o té tvé situaci.“

„Tedy – myslím, že ano. Nechám malého Benovi, ať se stará. Takže co kdybych tě vyzvedla?“

„To by bylo fajn, Maro. Zastav se asi za hodinu, ano?“

„Dobře. Zatím ahoj.“

Quinton už se ochomýtal kolem se svým multiměřičem. Jakmile jsem ukončila hovor, vyzval mě, abych vyklidila prostor u počítače, a provedl test programu. Prohlédl si záznam, který měl ukazovat Sergejeva, ale neukazoval.

„Nejsem si jistý, proč se ten chlapík neukazuje, ale na systému závada není a diagnostika říká, že tam ani žádná nebyla,“ řekl a mračil se na počítačovou obrazovku. „Jsi si jistá, že tady opravdu byl?“

„Ale jo!“

„Tak to je záhada. Systém pracuje normálně.“

„Fajn.“

„Dávej na něj pozor a ozvi se, jakmile se to zopakuje. Měla bys to vyzkoušet na tomtéž klientovi, protože si nejsem úplně jistý, jaký účinek mají různí lidé na elektroniku.“

Zajímalo mě, jak věděl o Sergejevovi. Copak jsem se mu o něm zmínila? „Teď nevím, o čem mluvíš. Který klient?“

„Ten s tím camarem. Ten upír.“

„Cože prosím?“ zajíkla jsem se.

„Snad si nemyslíš, že bych uvěřil, že o tom nevíš,“ řekl Quinton.

„Chvíli mi trvalo, než jsem si byl úplně jistý, ale ty jsi s tím klukem byla v kontaktu více.“

„A co tě přimělo myslet si, že Cameron je upír?“

„Spousta malých náznaků. Ty divné oči, hlína v kufru, divné zvyky. Ty špičáky. Tady kolem se jich motá spousta. A já se jim obloukem vyhýbám. I když tě mají rádi, úplně jim důvěřovat nemůžeš. Jasně že věřit se nedá většině lidí. Ale pít krev a vrhat se na ostatní – to je horší než většina věcí, které dělají obyčejní grázlové.“

Zamrkala jsem na něj. Domluvil a chvíli na mně visel pohledem. Pak se zeptal: „Děláš často pro upíry?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tohle je můj první.“

„To jsem si myslel. Dávej si pozor. Je to banda lumpů. Ze záhad a magie mám husí kůži. Je skvělé tomu přihlížet, ale člověka to trochu rozhodí, když o tom začne přemýšlet. Dávám přednost elektronice, fyzice, prostě věcem, které můžu uchopit a pořádně si je prohlédnout.“ Hrál si s metrem a nervózně na mě pohlédl: „Dívej se pod nohy, kam šlapeš, ano? Umím spravit hodně věcí, ale s kletbami a podobně toho moc nezmůžu.“

Trochu jsem se usmála. „Budu si dávat pozor.“

„Dobře. A když budeš něco potřebovat, zavolej. Jsem v dosahu.“

„Díky, Quintone. Udělám to. Ale teď už musím jít. Mám schůzku.“

„To je v pořádku. Ale hele, nenech se zabít. Ještě mi dlužíš za to auto,“ dodal a nuceně se usmál. Sbalil si věci a zmizel.

Zamkla jsem kancelář a vypravila se dolů, kde mě měla vyzvednout Mara.

Jely jsme východním směrem k Washingtonskému jezeru a našly muzeum Madison Forrest House. Zajely jsme na parkoviště vysypané štěrkem. Mara chvíli zůstala sedět za volantem a rozčarovaně hleděla na budovu.

Mlčky jsme vystoupily z auta a šly k muzeu. Neměla jsem ponětí, kdo byl Madison Forrest nebo proč se zrovna tahle budova stala slavným historickým objektem, ale působila honosně. Základy a přízemí byly postavené z kamenů, které do sebe precizně zapadaly. Druhé patro a vysoké špičaté štíty byly celé obložené cedrovým dřevem. Pod dřevěnými převisy se blýskala spousta skleněných oken. Všechno to muselo stát majlant, když budovu stavěli. Podél cestičky, která vedla od železné brány až k hlavním dveřím, stály čtyři původně plynové lucerny, nyní přeměněné na elektrické. Dům zářil stejně jako ten Danzigerových, ale tato záře nebyla vůbec přátelská.

Mara se zastavila a podívala se na zem. „Netušila jsem, že na téhle straně jezera je energetický uzel takových rozměrů. Je to jen kousek od toho baráku… někde tady, v téhle ulici.“ Poodstoupila o pár kroků od obrubníku. „Ani nemůžu vydržet stát přímo nad tím. Nejsem si jistá, jestli se tam neděje cosi nedobrého. Možná něco brání energii v toku. Zkus se na to podívat koutkem oka, jak jsem tě učila.“

Podívala jsem se štěrbinkou po straně svých očí. Vypadalo to, že zlověstná záře domu začíná přesně pod jejíma nohama jako mlha, která míří k budově. „Zdá se mi to… zvrácené.“

„To je legrační způsob, jak to popsat.“

Pokrčila jsem rameny a už se snažila nedívat.

Došly jsme po cestičce k masivním vyřezávaným dveřím. Zaplatily jsme vstupné a začaly se rozhlížet kolem sebe. Po chvíli jsem našla horní salonek a v něm varhany. Byly šeredné: šest stop zmučeného dřeva, vykládaného slonovinou, místy zlaceného, s čalouněním z křiklavě rudé tkaniny, to vše zahalené do spleti černé a rudé energie, kterou jsem musela vidět, i kdybych nechtěla. Držela jsem se v úctyhodné vzdálenosti od toho předmětu, dělalo se mi špatně a děsilo mě to.

„To je ono?“ zeptala se Mara a zírala na varhany, fascinovaně i zděšeně zároveň.

„Myslím, že ano.“ Vyndala jsem z tašky popis varhan a porovnala je nejlíp, jak mi vzdálenost dovolovala. Zdálo se, že to přesně sedí.

„Ó ne,“ vydechla. „To je příšerné, ne?“

„Dost hrozné,“ souhlasila jsem a v břiše mě sužovala bolest, chtělo se mi zvracet a po páteři mi přebíhalo známé mravenčení. Zavřela jsem oči, ale ani tak jsem se nezbavila pocitu, že přede mnou vře hrůza sama.

„Ne, myslím, že to je plné hrozeb, i když to i hrozně vypadá. Prostě strašlivé. Jen při pohledu na ně se mě zmocňuje děs.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptala jsem se.

„Že je to zajímavé.“ Udělala pohyb rukou a vyslala směrem k varhanám třpytivé kouzlo. Jakmile se dotklo temné aury, která nástroj obklopovala, okamžitě se rozplynulo. „Pohltily je… opravdu velmi zajímavé. To mi stačí. Co tobě?“

Ostražitě jako kočka jsem se k té věci přiblížila, abych mohla lépe prozkoumat její tvar. Přesto jsem si stále držela odstup. Bylo nemožné ignoroyat pokroucené, točité tvary předmětu a nevšimnout si, jak kolem nich tančí substance Šera, ačkoli jsem nedokázala říct, co způsobilo jejich vzájemný soulad. Ovšem podobně se nyní snoubily mé nervy a svaly s bolestí, znechucením a zoufalstvím.

„Mám dost,“ hlesla jsem a poodstoupila jsem. „Pojďme odsud.“

Mara se na mě podívala a viděla, jak trpím. Objala mě, což mi trochu pomohlo. Spěchaly jsme zpátky do auta a posadily se dovnitř, ale stále jsme upíraly zděšený pohled k Madison Forrest House.

Mara zakroutila hlavou: „Kolem té věci se shlukuje neuvěřitelné množství energie, která ale nikam neproudí. Určitě to je zdroj blokády. A ty varhany jsou tak… temné. Už jsem jednou viděla artefakt, který byl takhle temný. Samozřejmě se s nimi setkávám zřídka, takže nejsem žádný expert.“

„Artefakt? Nerozumím.“

Obrátila se ke mně. „Artefakt černé magie. To je předmět, který získal energetickou auru. Tyhle věci si uchovávají určitou energii, a když víš, jak na to, můžeš ji využít – přímo nebo nepřímo, záleží na tvých schopnostech a taky na povaze předmětu. Dost se toho dozvíš už z barvy, rozměrů nebo toho, jak se chová korona energie, která jej obklopuje. Temný je obvykle nepřesný termín. Ale v podstatě je temný. Znamená to, že s tou věcí je dlouhou dobu spojeno něco ošklivého. Chmurné, ponuré záležitosti. Děsivé, jak už jsem řekla.“

Vzdychla jsem. „A můj klient je chce. Prohlašuje, že to je rodinné dědictví. Když jsem je ale viděla – a taky jeho – začínám o tom pochybovat.“

„Tak to musí být neobvyklý člověk.“

„Ani nevím, jestli je to lidské stvoření. Je… ze Šera, ale nevím, co je zač. Upír ale není.“

„To by vysvětlovalo, proč všechno ukazuje k tobě. Nelíbí se mi myšlenka, že by někdo z Šera jako on bezuzdně nakládal s takovou věcí. K čemu to chce? Myslím doopravdy?“

„Určitě nejde o sentiment kvůli dědictví. Mám neblahý pocit, že tu věc chce za nějakým nekalým účelem.“

Mara se zamyslela. „Musíme s tím něco udělat. Už jen proto, že to blokuje magii, která by byla na jiných místech k užitku.“ Zakabonila se a hrála si s volantem. „Kdybychom přišly na to, proč je to artefakt černé magie, mohly bychom vymyslet, co s tím provést. Obvykle se o tyhle věci fakt nestarám, ale tady by pomohl nekromant.“

„Co? Proč?“

„Nekromant disponuje magií pod ochranou smrti.“

„Počkej. Oni kvůli tomu zabíjejí?“

„Pokaždé to není nutné, ale velká část jejich rituálů může být účinná pouze za přítomnosti smrti, a nejjednodušší způsob, jak toho dosáhnout, je zabít obětní zvíře. Když říkám smrt, nemyslím jen mrtvá těla a podobné záležitosti, ale mám na mysli i změnu stavu energie, k němuž dojde, když něco nebo někdo zemře. Víš, ta síla nebo energie živých se v okamžiku smrti uvolní – je to jedna z věcí, která dává vzniknout duchům. Pokud se v blízkosti v pravý čas vyskytne správný typ vábiče, může uniklou energii zachytit a spousta té energie je na krátkou chvíli dostupná i pro někoho, kdo umí vábičem manipulovat. Je to strašně nebezpečná záležitost, navíc ji jen tak někdo neovládá. Mnoho z nás tu energii cítí, ale nekromanti ji dokážou využít. Vymění část vlastní životní síly za to, aby mohli ovládat nový zdroj energie, dokud trvá – vzdávají se života kvůli poznání a síle smrti, kvůli času.“

„Ou,“ řekla jsem a otřásla se. „Jaký užitek z toho můžeme mít?“

„Nekromant může temné artefakty vytvořit, nebo prozkoumat jejich historii. Nekromantské artefakty jsou vždy pochmurné a strašidelné, jako třeba ty varhany, protože během jejich stvoření do nich byla vetknuta hrozba smrti.“

„A jsou horší než nějaké jim podobné artefakty?“

„Mohou být. Síla většiny temných artefaktů spočívá v tom, že je postupně doplňována a obohacována o další vrstvy, jak se předmět používá, jakou má moc a účel. To vše se do něj obtiskne. Mnoho nekromantských temných artefaktů je relativně neškodných. Často jsou vytvořeny k nějakému konkrétnímu účelu a použijí se jednou dvakrát, ale nebudují si tento druh síly postupně. Jenže tenhle artefakt…“ Oklepala se.

„Dobře,“ řekla jsem. „Takže k čemu tady potřebujeme nekromanta?“

„Nekromant dokáže nahlédnout do doby, kdy byl artefakt stvořen, a je schopen spatřit, co bylo příčinou. Nevím, jak to dělají – je to zatraceně strašidelné. Až budeme vědět, za jakým účelem a jakým způsobem byl artefakt vytvořen, potom zjistíme, jak ho neutralizovat a zničit. A to nebude jednoduché. Pokud se zmýlíme a uděláme chybu, riskujeme, že jeho sílu ještě zvýšíme, protože nasaje naši vlastní a obohatí se o ni.“

„Nerada bych viděla, jak ta věc sílí,“ řekla jsem. „Znáš tedy nějakého nekromanta?“

„Ne. Jejich praktiky mi připadají dost nechutné, navíc jsou skoro na vymření. Nekromantem se nikdo nestane pouhým cvičením nebo předurčením. Narodí se s potenciálním talentem, a jak stárnou, jejich schopnosti se zlepšují. Není to politicky korektní profese, to si asi umíš představit. Kluci a holky, kteří zabíjejí zvířátka jen proto, aby se mohli dotknout síly, obvykle skončí v blázinci. Správný druh terapie a vytvoření nových podmínek jim potenciál sebere a nasměruje je do normálního života.“

„Takže psychouši, kteří moří domácí zvířátka, jsou potenciální nekromanti?“

„Ale ne. Potenciální nekromant je jedno dítě z milionu, a většinou si ten kluk – zřídkakdy je to dívka – na sílu nikdy nesáhne. Ani neví, že by si na nějakou sílu sáhnout mohl. Nikdy nikomu a ničemu neublíží. Někteří však prohlédnou a přežijí dost dlouho na to, aby to zjistili. Pak se stávají nekromanty. Jsou to tajnůstkáři, a jsou paranoidní. Nakonec, ty bys nebyla?“

Najednou se mi v hlavě všechno spojilo. „Maro, co se stane nekromantovi, když umře?“

„Předpokládám, že by záleželo na tom, jak umře. Soudím, že spousta z nich doopravdy nezemře, ale v nějaké formě existuje dál. Nebo se přemění v něco nového. Pokud přežijí svou tělesnou smrt, ale jejich mysl stále přetrvává, pak pořád disponují svou mocí. Myslím ale, že by to pro ně bylo hodně nebezpečné. Převtělení se do nové formy by odsálo veškerou životní sílu, která by jim zbyla. Pokud by se z toho nějak zotavili, bylo by to velmi výjimečné. Ale jejich vztah k síle by byl nyní odlišný, pravděpodobně by byli schopni konzervovat velkou část vlastní energie – nebo ji dokonce přiživovat – zabíjením jako součástí rituálu. Pokud jsou natolik hmotní a mají tělo, aby mohli udržet nůž nebo něco, čím to jde udělat.“ Pak po mně ostře vyjela: „Ale to je dost divná otázka. Proč se na to ptáš?!“

„Protože si myslím, že jsem se setkala s nekromantem.“

„Můj bože, Harper. Kde?“

„To nesmím říct.“

Vytřeštila na mě oči: „Musíš být velice opatrná. K ochraně používej to, co jsem tě naučila, protože tyhle síly by ti mohly ublížit. Vím, že tomu všemu tak úplně nevěříš…“

„Už věřit začínám.“

23. KAPITOLA

Mara mě vysadila kousek od kanceláře. Než jsem se mohla odhodlat k dalšímu kroku v Sergejevově případu, bylo nutné dovědět se víc o těch varhanách, jak fungovaly v normálním světě, a přestože mi to bylo nepříjemné, věděla jsem, kde musím začít. Ani jsem se nenamáhala jít do kanceláře, šla jsem rovnou k roveru.

Ulice před domem Ingstromových byla plná aut. Dražba osobního majetku už jela na plné obrátky, dům byl v obležení účastníků dražby. Skoro jsem si přála, abych pocítila něco jiného – třeba zlost – ale jediné, co jsem cítila, když jsem vešla na zastřešenou verandu, byl nepříjemný zmatek.

Michael seděl u svého stolu. Když mě zahlédl, rozšířily se mu oči.

„Nazdar, Michaeli,“ řekla jsem.

„Na-nazdar, slečno Blaineová.“

„Je Will na pódiu?“

Odpověděl pomalu. „Jo… jo…“

„A je tam někde Brandon?“

„Brandon tady není.“

„Proč ne?“

Michael se začal ošívat. „Nevím. Měl přijít, ale neukázal se. Chtěla jste s ním mluvit?“

„Ne. Chtěla jsem se mu vyhnout.“

Přikývl. „Jo, poslední dobou s ním zrovna moc velká sranda není.“

Uslyšela jsem klepnout Willovo kladívko a pak ševelení, které přerostlo v hlasitý bzukot. Lidé začali proudit k venkovním dveřím. Ustoupila jsem z cesty a u stolu se schovala za zástupem.

Michaelův pohled jako by se nervózně omlouval. „Oběd,“ vysvětloval. „Bez Brandona končíme trochu později.“

„Nic se neděje.“

Usmál se a otočil se k prvnímu z nedočkavých kupců. Dav mě zatlačil ještě víc do rohu, takže když se objevil Will, trčela jsem tam uvězněná.

Poklepal bratrovi na rameno a kouknul se na monitor počítače. „Všechno v pořádku, Mikey?“

„Jo,“ řekl Michael a hodil pohledem směrem, kde jsem stála. Pak už se díval jen do počítače a na manželský pár, který byl na řadě.

Will zvedl hlavu a otočil se. Když mě spatřil, ztuhl a doslova přimrznul k podlaze, až ho Michael, sedící před ním na židli, musel dloubnout loktem do boku.

„Hej, já se tady snažím pracovat,“ zavrčel Michael.

Will vypadal rozrušeně. Zamířil ke mně, ale zastavil se u okraje stolu. Sepnul ruce před sponou pásku a tiskl k sobě dlouhé prsty tak, až mu zbělely. „Co… co pro tebe můžu udělat?“ Mluvil chladně, ale mohla jsem téměř vidět jeho hlas jako záchvěv hudby ve vzduchu, tenký jako kouř.

Když jsem se na něj dívala, napadalo mě jen: „Bože, ten je vysoký!“ Cítila jsem se hloupě a uvnitř mě zabolelo, ale rozhodně to nesouviselo s mými modřinami. „Chtěla jsem… s tebou mluvit. Na profesionální úrovni.“

Jeho výraz zůstal prázdný. „Na profesionální úrovni. Jinak nic?“

„Tak tak.“

Ohlédl se na zástup lidí, pak zpět na mě. „Chtělo by to nějaké klidnější místo.“

„Dobře,“ souhlasila jsem, ale cítila rozpaky, že s ním mám být o samotě.

„Paní Ingstromová nám v kuchyni nechala něco k obědu a já umírám hlady. Nevadí ti to?“

„Ne. Mně to nevadí, pokud to nevadí tobě.“ Následovala jsem ho ke dveřím.

„Hej,“ volal za námi přes rameno Michael. „Vem mi taky něco, až půjdeš zpátky. Taky by se mi kousek hodil, víš. My zázrační chlapci potřebujem doplňovat energii.“

„Dobře, Mikey. Nenechám tě vyhladovět,“ volal za ním Will.

„Ne Mikey. Michael!“

Prošli jsme domem do kuchyně. Will mi nabídl sendviče a kávu. Dala jsem si kafe a dívala se, jak usedá ke stolu. Opírala jsem se o linku a několik minut jsem jen tiše usrkávala, než se prokousal do půlky sendviče.

„Už je to dobré,“ začal, poposedl si a nechal zbytek oběda ledabyle na talíři, „teď, když už neomdlívám hlady, o čem jsi chtěla mluvit?“

„Nejdřív bych se ti chtěla omluvit, Wille. Já…“

Skočil mi do řeči. „Nezačínej s tím. Stresu jsem si za dnešek užil dost.“

„Jo. Michael mi řekl, že Brandon se neukázal. Co se stalo?“

Will rozhodil rukama. „Nemám zdání! Je naprosto nevyzpytatelný a nezodpovědný. Dneska se tady neobjevil a nebere telefon. Nikdo ho neviděl. Vykašlal se i na schůzku s paní Ingstromovou, a ani o sobě nedal vědět. A to znal Cheta Ingstroma celé roky. Netuším, co udělá příště. Sama jsi viděla, jaký povyk ztropil minule ve skladu. Nebylo to poprvé a takhle vybuchuje poslední dobou kvůli maličkostem. Nejsme jediní, kdo se po něm shání. Až se mi ten slizkej bastard dostane do ruky, vytřepu z něj duši, jestli mi neřekne, o co jde.“

„Kdo ho ještě shání?“ zeptala jsem se.

„To nevím, ale asi je v pěkným maléru. Ty chlápci, co ho tady hledali, jsou takoví ti bouchači, co ti zpřelámou hnáty. O to fakt nestojím. Mohl by to být náš konec.“

Sledovala jsem ho přes okraj hrnku a přemýšlela jsem. „Chceš chránit spíš Brandona, nebo sebe?“

„Sebe! Brandon je zmetek. Měli jsme dohodu, ale teď to zase vypadá, že mě nechal ve štychu. Dal jsem do toho obchodu kus svého majetku. Jestli to půjde ke dnu nebo to někdo zabaví, co potom? Jak se postarám o Michaela, když přijdu na buben nebo ztratím práci?“

„Wille,“ začala jsem a zakabonila se na něj, „do čeho jsi vlastně investoval?“

„Do dražebního domu.“ Přimhouřil oči a jeho obočí vytvořilo dvojité W. Posunul si brýle na nose a vybafl na mě: „O čem teď mluvíš?“

Dotkla jsem se tváře při vzpomínce na první ránu, která mě poslala do světa Šera. „Už jsem se s něčím podobným setkala a řekla bych, že tady jde o peníze a něco nezákonného.“

„Jako třeba o co?“

Bezděky jsem zvedla ramena. „Drogy? Zpronevěra? Daňové úniky? Praní špinavých peněz?“

Polekala jsem ho. „Proč? Jak?“

„V tomhle byznysu je snadné některé věci zamaskovat – nakonec, hodnotu té věci určujete vy. Nebo kupec, který je za ni ochoten zaplatit. A jeden z vás hodně cestuje, je to tak?“

„Já, nebo spíš jsem donedávna cestoval. Pak to převzal Brandon. Myslel jsem, že mi chce dopřát oddych, abych mohl být víc s Mikem.“

„Může to být zástěrka pro jiné aktivity. Změnil se nějak náhle způsob vašeho obchodování? Stouply zisky? Nebo klesly? Změnil se druh zboží nebo zákazníků?“

Will na mě hleděl s otazníkem v očích. „Obchodům se dařilo…“

„A vsadím se, že Brandonův životní standard se najednou zvýšil, jenže se nemůže vyrovnat s tím, že si z tebe udělal partnera, přes všechny peníze, které jsi investoval. Jo, vsadím se, že někdo z toho má skvělý profit. A někdo jiný si toho zřejmě všiml.“

„Ty myslíš, že ti chlapi, kteří jdou po Brandonovi, jsou od policie?“

„Můžou to být policajti, federálové, zhrzení partneři, lichváři…“

Will o tom začal přemýšlet, pak konsternovaně zavrtěl hlavou. „Ty tomu opravdu věříš, Harper? Že bych mohl být… podvodník nebo drogový dealer – nebo důvěřivá oběť?“

Vyhnula jsem se jeho pohledu. Místo toho jsem odložila šálek a měla se k odchodu. „Měla jsem mlčet. Přišla jsem tě o něco požádat, ale teď už se to nehodí.“

„Ne. Ne, ne… už mi neutečeš.“ Začala jsem couvat, ale jen mě chytil za ruku a vrátil mě zpět. „Trvalo ti pěkně dlouho, než ses vrátila. Teď tě jen tak nepustím. Prosím.“

Uhýbala jsem očima.

„Tohle všechno bys neřekla, kdyby sis myslela, že jsem darebák. Takže si to možná nemyslíš. Řekni mi, co si myslíš.“

Zaváhala jsem a pak jsem pravila: „Myslím si, že nevím všechno. A taky, že bys měl být hodně opatrný, Wille.“

Chvíli jsme mlčeli. Položil mi ruce na ramena. Když promluvil, cítila jsem jeho dech ve vlasech. „Díky, Harper. A omlouvám se. Minulý týden jsem se choval jako pitomec. Můžeme začít znovu?“

Nestihla jsem odpovědět, protože Michael už hulákal z verandy. „Wille! Hej! Novaku! Pohni zadkem!“

Will sebou škubnul a rychle se podíval na hodinky: „Do háje.“ Znovu na mě pohlédl. „Myslím to vážně. Chci tě ještě vidět a omlouvám se za to, jak jsem se zachoval. Vím, že jsi sem nemusela chodit a nemuselas ani nic říkat. Doufám, že to znamená, že mi zavoláš a dáš mi ještě šanci. Udělám cokoli pro to, abys uvěřila, že to myslím vážně.“

Michael volal z haly: „Wille!“

Přemýšlela jsem o tom a věděla jsem, co chci. Honem jsem uvažovala, co mám říct, a sebrala jsem talíř se sendviči. „Tady. Radši bys tomu zázračnému chlapci měl vzít jídlo, než umře hlady. A… hm… jestli máš dneska večer volno, tak bychom možná mohli… prodiskutovat pár věcí.“

„Možná? Stoprocentně!“ Usmál se na mě a vzal talíř s sebou. Ještě chvíli jsem stála v kuchyni Ann Ingstromové a popíjela studenou kávu. Pak jsem na papírek, který jsem vytrhla z bločku vedle telefonu, napsala vzkaz. Uvažovala jsem, jestli mám proklouznout zadem a zmizet, ale v té chvíli jsem se nechtěla chovat jako zbabělec. Prošla jsem do obýváku k hlavním dveřím a nahlédla do haly. Will byl zpět na malém pódiu jako avantgardní básník, který přednáší na krabici od mýdla. Kouknul se na mě a usmál se.

„Díky, Michaele,“ řekla jsem a nechala vzkaz na stole, když jsem šla kolem něj.

Spolkl sousto sendviče a volal za mnou: „Hej, slečno Blaineová! Harper!“

Otočila jsem se. V ruce držel můj vzkaz. Zavřel dveře mezi domem a zastřešenou verandou. „O co jde, Michaeli?“ chtěla jsem vědět.

„No, já jen… Chtěl jsem říct, že jako, jestli už ho neodpálkujete. Mého bráchu, myslím. No, je trošku neohrabanej, ale je to dobrej chlap.“

„Je to velmi dobrý chlap,“ souhlasila jsem. „A vlastně,“ přiznala jsem, „myslím, že je dost sexy.“

Michael se od srdce zasmál: „Will?“

„No… ano.“

Michael na mě vybafl: „Will nemůže být sexy. Je to můj bratr. To vy jste sexy.“

Polil mě nach a tváře mi zahořely. „No, chlapče. Radši půjdu.“ Jak jsem se vzdalovala, slyšela jsem jeho smích.

Když jsem seděla v autě, ještě jsem si chvíli prohlížela dům Ingstromových. Huňatá bílá kočka ladně vyšla zpoza rohu a sedla si na chodník před domem. Podívala se na mě, zívla a vysunula drápy. Pak zvedla přední tlapku a začala se mýt, jako by mě propouštěla domů.

24. KAPITOLA

Bylo těžké zase se zaměřit na práci, ale čekalo mě ještě hodně věcí, než jsem se mohla znovu setkat s Willem. Musela jsem navštívit mnoho míst, a s nimi i upírů.

Jakmile se setmělo, jela jsem do univerzitní čtvrti. Přednášky ještě probíhaly a na ulici to žilo. Musela jsem zaparkovat na placeném parkovišti a ještě pěkný kus cesty jsem šla pěšky.

Univerzitní čtvrť má pět kin, několik restaurací s nepřetržitým provozem a mnoho barů. Není tu lehké někoho vypátrat, protože většina obyvatel jsou vysokoškoláci, kteří přicházejí a odcházejí podle rozvrhu. Začala jsem prvním místem, které bylo uvedeno na seznamu. Byla to herna Wizards of the Coast.

Přízemí, nacpané videohrami, se zaměřovalo na sci-fi, ale v suterénu se nacházel svět fantasy. Sešla jsem po schodech o patro níž, pod zlostným pohledem strážního obra – minotaura, který se rozmachoval sekerou.

Zdi byly vymalovány tak, aby připomínaly starobylý kámen. Sloupy zahalené do splývavých béžových látek, falešné pochodně a gotické dekorace – to všechno podporovalo dojem honosného zámku. Na zdech visely malby, zpodobňující mytické hrdiny a bájná stvoření. Osvětlení působilo vskutku dramaticky, leč bylo trochu nepraktické.

U dlouhých stolů proti sobě seděly dvojice mladých mužů a mladíků, kteří před sebou měli rozložené karty. Hrála s nimi jen jedna žena. Nad jejich hlavami, v rohu ověšeném závěsy, běžel na obrovské obrazovce film ve stylu „meč a magie“, zatímco v jiném rohu se u menšího stolečku shlukovala malá skupinka lidí. Tam jsem zamířila.

Jakmile jsem se k hráčům přiblížila, jeden z nich pronesl cosi o seslání kouzla a ostatní začali nesouhlasně hlučet.

„Ne, ne, na zelenou vyvernu ho seslat nemůžeš.“

„Ale ano, může, jenže to nebude fungovat na zombie. Budou pořád přicházet.“

Hráči byli takový mišmaš. Dohromady jich bylo sedm, tři ženy a čtyři muži – všichni kolem třiceti. Jedna žena měla na sobě zelenou sametovou róbu; ale ani ta nemohla zakrýt, že dáma mírně přetéká ze židle. Její světle kaštanové vlasy byly ještě delší, než jsem mívala já před incidentem ve výtahu. Další žena tam seděla v jakémsi rouchu a okolo čela měla omotaný zlatočerný pruh látky. Třetí žena a dva muži měli na sobě tmavé džíny a košile. A zbylí dva muži byli oblečeni v tunikách a úzkých kalhotách. Přes sebe měli přehozené lehké pláště. Jeden z těch v tunice stál vedle korpulentní dámy, takže když se pohyboval, jeho pelerína vlála kolem. Velmi dobře si ten efekt uvědomoval.

Zastavila jsem se u nich. „Promiňte. Hledám dívku jménem Gwen.“

Změřili si mě pohledem, pak se podívali jeden na druhého.

Jedna z žen promluvila: „Myslíte vyzáblou Gwen?“

„Nevím, jak vypadá. Náš společný přítel říká, že bych ji mohla najít tady, protože hraje Dungeons and Dragons.“

Stojící muž obrátil oči v sloup. „Jste úplný nováček, že. Vsadím se, že ještě nemáte ani svou postavu.“

„Nepřišla jsem hrát. Jen se snažím najít Gwen.“

„Pokud myslíte vyzáblou Gwen,“ ozvala se znovu žena v džínech, „tak ta dneska nepřijde. Řekla, že jde na film do kina Grand Illusion. Poprosila mě, abych hrála místo ní.“

„Fajn, zkusím to v tom kině. Jak ji poznám, až ji uvidím?“ zeptala jsem se.

„Je opravdu hodně vyhublá. Můžete jí spočítat žebra, je úplně průhledná.“

Muž v džínech měl námitku: „Zas tak hubená není.“ Žena v zelené róbě se vmísila do hovoru: „To teda je. Vypadá jako duch modelky, která umřela na anorexii.“ Ve skupině to zašumělo smíchem.

„Dobře,“ řekla jsem. „Budu hledat stín Kate Mossové. Díky.“

Než jsem vyšla těch deset schodů, už byli zase v sobě. „Prostě říkám, že nemá cenu sesílat kletbu na zelenou vyvernu…“

Zajímalo by mě, co by tomuhle řekla Mara.

Vystoupala jsem nahoru a v honbě za Gwen utekla do ulic.

Kino Grand Illusion je zčásti umělecká budova, zčásti kavárna, a hlavně se nachází na severním konci univerzitní ulice. Na jižním konci stojí administrativní budova washingtonské univerzity. Z jednoho konce na druhý je to asi deset bloků, což sice není daleko, ale cestou vás může srazit agresivní skejťák.

Když jsem vešla do kina, film už běžel. Jediný, koho jsem viděla, byl párek studentíků, kteří v kavárně popíjeli kávu a klábosili. Dívala jsem se k pokladně a zkoušela se rozhodnout, co udělám dál.

Za mnou se objevila mladá žena v dlouhé batikované sukni a tmavě modrém svetru. „Brejvečír,“ pozdravila hlubokým hlasem. „Chtěla jste si koupit lístek? Film začal kolem osmé, takže velká část už je fuč.“

„Hledám někoho, kdo sem měl dnes večer přijít. Jmenuje se Gwen a je velmi… útlá.“

Chápavě se usmála. „Určitě máte na mysli madam Gwendolyn de Anorexie. Vešla dovnitř asi před půl hodinou. Jestli chcete, můžete na ni počkat v kavárně.“

Koupila jsem si další šálek kafe a sedla si ke stolu, od něhož jsem viděla přímo na dveře do sálu. O dvacet sedm minut později film skončil a diváci se začali hrnout do kavárny. Gwen jsem zahlédla okamžitě.

Mohla dělat dvojnici Paní ze Shalott od Waterhouse (Paní ze Shalott – obraz od Johna Williama Waterhouse. Znázorňuje dlouhovlasou dámu na loďce v bílých šatech (pozn. překl.).). Dokonce měla i dlouhé bílé šaty s rukávy s dlouhými cípy. Vodopád měděných vlasů jí sahal až po boky. Taková víla, která celá léta jídá jen lístečky salátu s kapkou rosy. Přestože nebyla silnější než nitka, nepůsobila kostnatě, pouze velmi křehce.

Když vstoupila do kavárny, vstala jsem, abych se představila. „Promiňte, jste Gwen?“

Za ní se plížilo Šero. Jak se kolem nás začala kupit mlha, vlezla mi zima pod kůži, a to bez ohledu na její neurčitý úsměv. „Jmenuji se Gwen.“ Její hlásek byl tenký jako ona sama. „Proč mě hledáte?“

„Vaše jméno mi dal Cameron Shadley. Víte, koho myslím?“ zeptala jsem se.

„O Cameronu Shadleym vím.“

„Nikdy jste se s ním osobně nesetkala?“

„Á, jen zběžně, ještě když mohl chodit ve dne. Nikdy jsme se nespřátelili. Už s námi není.“

„To záleží na tom, koho myslíte tím ‚námi‘,“ řekla jsem. „Je to můj klient. Jsem soukromá detektivka.“

„Ó. Nevěděla jsem, že někdo vaší profese se zajímá i o nás. Nejste jedna z nás.“

„Ne. Jsem denní tvor.“

Pousmála se nad tím. „Počkejte, přinesu čaj,“ zamumlala a odplula ke kávovému pultu.

Po pár minutách se vrátila. Hrála si s porcelánovou konvičkou a hrnečkem, ale nepila. „Nevím, jak moc by vám zrovna madam Gwendolyn de Anorexie mohla pomoci. Víte, už nejsem dobrá nikomu k ničemu.“

Zarazilo mě, jak použila vlastní přezdívku a mluvila o sobě ve třetí osobě. „Možná že pro mě znamenáte větší pomoc, než si myslíte,“ namítla jsem. „Cameron má malý problém s Edwardem a požádal mě, abych mu dělala prostředníka. Jenže já chci nejdřív vědět víc o Edwardovi. Pomůžete mi s tím?“

„Ned? Ned je nezodpovědný, ale dobře to maskuje. Myslím, že je to vcelku jednoduché, když máte kolem sebe řadu poskoků, kteří za vás vyřizují maličkosti.“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Celý svůj neživot. Udělal mě.“ Z jejího hlasu nemluvila hořkost, vlastně skoro žádné emoce. Mluvila prázdným, neosobním tónem, jako by hovořila o někom jiném. „V roce 1969 jsem byla takový ten bezstarostný výrostek – znáte to, děti květin. A Edward byl, no, prostě Edward. V té době jsem to nevěděla, ale zrovna získal kontrolu nad Seattlem, takže mu všechno prošlo. Dělal si, co chtěl. Já byla jeho omyl.“ Udělala pauzu, upila čaj a přitom spíš jen nasávala jeho vůni.

„Jak se tohle stane? Je to úmyslný čin? Chci říct – neděje se to náhodou, nebo ano?“

Slova z ní odpadávala jako okvětní lístky. „Ne, to ne. Myslela jsem tím, že omyl bylo to, že si vybral mě, a taky to špatně načasoval. Dlouhodobé plánování není jeho silná stránka. Chytá se náhodných příležitostí a umí v tom chodit.“

„A co vy?“

„Co já? Já nejsem nikdo. V komunitě tak malé, že se počítá každý, nejsem vlastně ani pořádným členem. Chodím na filmy, protože mám ráda celuloidové lidi a starám se jen o ně. Nikdy nezestárnou, nezemřou a zůstanou pořád mladí. Nezmění se v netvory. Jsou tak milí. I záporáci. Mám celuloidové lidi ráda.“

„A co vaši kamarádi, s kterými chodíte hrát?“

„Nejsou to mí kamarádi. Jsou teplokrevní.“ Pomalu mrkla. „Ó. To ode mě bylo hrubé.“

„Já se nestydím za to, že jsem teplokrevná. Jenže když je nemáte ráda, proč mezi ně chodíte?“

„Mám je dost ráda. Ta hra mě zajímá. Už jsem u ní vydržela tři roky, jen lidé se mění. Je to překrásné, když cítíte, jak život, smrt, dobrodružství a čest jsou vlastně důležité. Lepší než se jen táhnout kolem jako stín a říkat si, že na ničem nezáleží. Někdy je to lepší než filmy. Skoro jako bych byla naživu. A teď mi o to jde víc než kdykoli jindy.“

„Co byste mi ještě mohla říct o Edwardovi?“

„Nic moc.“

„A firma TPM?“

„TPM? Jeden z jeho menších projektů. Nevím, co se s tím stalo. Rád si hraje s věcmi, budovami, obchody a tak, víte. Je to hra. Pro něj představuje celý svět spíš jen místo pro velkou hru. Rád vyhrává – neštítí se ani podvádění, ale nesmí to narušit jeho vlastní pravidla. Víte, on má pravidla, ale nezná je každý. To je všechno.“

„Vyprávějte mi tedy o sobě a o Edwardovi.“

„O sobě a o Edwardovi. Kéž bych tam bývala byla já a Edward. Jenže byl jen Edward. A pak jsem zase byla jen já. Jako zábavná hračka jsem se neosvědčila. Nejspíš. Vyhodil mě. Ale zvládám to dobře, řekla bych.“

„Řekla jste, že to špatně načasoval.“

„Měl tolik práce, že být mi dobrým učitelem nepovažoval za prioritu,“ zamumlala Gwen. „Nechal mě plavat. Nakonec jsem uplavala. Stará se o mě jen tehdy, když si vzpomene, ale to se většinou nestává. Chudák Cameron. Edward už ho nemá rád. Všechno mu jen ztěžuje. Cameron by se měl naučit plavat s proudem jako já. Je to bezpečnější. Bude vám vadit, když už půjdu? Za chvíli začne druhá část. Je to o Jeanu Renoirovi. Mám ráda Renoira. Byl tak úžasný a silný.“ Vstala a neslyšně se vzdalovala, až zmizela v přítmí sálu.

Dopíjela jsem kávu. Tenhle případ se podobal spíš Johnu Carpenterovi ve stylu Felliniho než Renoirovi. Aspoň z toho, co jsem mohla posoudit.

Šla jsem zpátky po univerzitní ulici a pořád ještě se prodírala davem studentů, žebráků a drogových dealerů. Navzdory výkřikům, že „grunge is dead“, bylo těžké odlišit studenty náležející ke střední vrstvě od těch z ulice. Zarostlí, s počmáraným oblečením a zplihlými vlasy. Gotici tu postávali s těmi ve stylu preppy (Preppy styl – sportovně-elegantní styl, podle nějž se na amerických univerzitách oblékali studenti z bohatších rodin (pozn. překl.).) jako krkavci a pávi v hejnu vrabců. A hlučelo to tam víc než u louže na jaře, když přilétají stěhovaví ptáci. Jakmile jsem odbočila pryč z univerzitní čtvrti a o několik bloků dál vešla do italské restaurace, ještě mi zvonilo v uších.

Bylo skoro půl jedenácté a žaludek se začal ozývat, protože nedostal svůj příděl. Objednala jsem si jídlo a dala si další kafe. Přemýšlela jsem o Gwen. V její přítomnosti se Šero téměř neprojevilo. Nerozvířila ani vlnku a neměla na mě žádný vliv. O tomhle Carlos mluvil? Má se Cameron scvrknout do stejně smutného stínu, do vzpomínky, která ještě nevyhasla, protože si pamatuje sama sebe?

Vzdychla jsem. Aspoň mi byla užitečnější, než se domnívala. Gwen byla příklad špatného učení – další bláhové riziko pro komunitu. A potvrdila, že Edward míval něco společného s TPM, když byla společnost v začátcích. Jak hluboko pronikl do struktury společnosti a kolik majetku a vlivu si pro sebe urval? Odpovědi na tu otázku jsem se zrovna tak bála, jako jsem ji potřebovala.

Po večeři jsem promrhala nějaký čas s nemrtvým gentlemanem ve Fremontu. Nic jsem od něj nevyzískala, ale zanechala jsem ho velmi rozčileného kvůli Edwardovi. Když jsem odcházela, pocítila jsem v zádech známý, přesto něčím jiný neklid: horký a chladný. Nechala jsem svým pocitům volný průchod a sledovala jsem, jak se okolní svět zamlžuje stíny Šera. Otočila jsem se a pátrala.

Alice stála přesně v těch dveřích, z nichž jsem právě vyšla.

„Nedaří se?“

„Nedaří,“ odpověděla jsem a potlačovala odpor, který ve mně vyvolávala její horká i ledová smyslnost, rozlézající se mi po kůži.

Z očí jí sršely blesky. „To se nedivím.“ Vyvíjela na mě stále větší tlak, její hlas zhrubl. „Musíš jít přímo proti němu. Ne hlodat kolem jako vystrašená myš.“

Vzepřela jsem se Alicinu nátlaku a mohla pozorovat její vůli, jak se rozplývá ve spirálách mlhy mezi námi. Přemohla jsem pocit úlevy, ale na kůži mi vyrazil pot a supěla jsem, jako bych právě uběhla sprint.

„Ne. Na přímém útoku jsem se s vámi nedohodla. Nehodlám napochodovat k Edwardovi a udělat ze sebe živý štít, jen abych vám udělala radost.“

Rudá koróna kolem její hlavy vzplála jako ohnivý kužel. Zaťala prsty jako pařáty dravce. „Myslíš si, že mě můžeš porazit? Smetu tě jediným pohybem ruky!“

Otřepala jsem se. „A co by vám to přineslo dobrého, Alice? Chcete se zbavit Edwarda, a nechcete pro to hnout prstem? Za to vám nepoděkuje. Dokud jsem tady já, Edward má problém, ale jestli mu chcete opravdu ublížit, budete si muset taky trochu ušpinit ruce. Šířit fámy, přilít trochu oleje do ohně. To je součást toho všeho. Pamatujete? Jestli něco neklapne, tak ne kvůli mně.“

Trochu se uklidnila. „Abys nešlápla vedle. Neodpouštím snadno – tohle máme s Edwardem společné.“

„Ani já neodpouštím snadno. A nečiní mi potěšení, když mě napadají nemrtví bastardi, nebo když mi někdo obrátí byt vzhůru nohama.“

Podívala se na mě štěrbinkami očí a mně zamrzl dech v plicích. „Cože? Ty si myslíš, že s tím mám něco společného?“ Mou kůží projely ledové a ohnivé střepy jejího smíchu. „Za to mi nestojíš.“

„Možná je za tím Edward. Jestli po mně jde, vy budete další na řadě. Buď budete muset krýt záda nám oběma, jak jste slíbila, nebo promarníte šanci uskutečnit své plány.“

Mlčela. Přemýšlela.

Využila jsem času a snažila se rozdýchat ledový knedlík v hrdle. „Alice, jestli si Edward myslí, že veškerým zdrojem jeho potíží jsem já, rozmáčkne mě jako červa a vy nebudete mít příležitost pohnout se z místa. Dejte tomu čas, dočkáte se.“

„To bude asi nejlepší.“ Alice zmizela ve dveřích a rozplynula se ve tmě.

Bylo by to bývalo dramatičtější, kdybych neviděla její obrys, jak pluje Šerem. A to mě mátlo. Protože kdyby Alice nevěděla, co mohu vidět nebo co dokážu, proč by mi byla tak dlouho v patách?

Zatřepala jsem hlavou, otočila se zády k těm dveřím a pokračovala dál podle seznamu. Už zbývalo jediné jméno napsané Aliciným nepříjemně fialovým inkoustem.

25. KAPITOLA

Ke zkorumpovanému kouzlu velkoměst patří to, že maximálně tolerují vše šílené, nekonvenční a ujeté, pokud je to součástí byznysu. Ale pochybuju, že existuje více míst, která by hostila něco tak nepředvídatelného jako Rádio Freeform. Formát se mění z minuty na minutu, chvíli trpíte u starého blues, a vzápětí se ocitnete v písni od Marilyn Mansona. Váš mozek a uši sice dostanou zásah, ale neodpálí je to. Wygan, který míval noční služby v rádiu, měl takový mix v malíku. Právě jeho jméno mi Alice připsala na konec seznamu.

Dělat nočního DJe byl pro upíra ideální džob. Jela jsem k řadě červenobílých vysílačů na vrcholu Queen Ann Hill a auto jsem nechala na malém opuštěném parkovišti před maličkou budovou. Byla jsem ráda, že tuto část plánu mám téměř za sebou. Už jsem padala únavou, cítila se vyčerpaná, skoro jsem s tím chtěla praštit, jakkoli Alice vyhrožovala. Byla jsem trošku rozklepaná z jejích výhrůžek i z přemíry kofeinu, ale říkala jsem si, že s tímhle upírem bude snadné pořízení. Nic nemohlo být horšího než Carlos.

Vedle ocelových bezpečnostních dveří bylo zařízení s tlačítkem. Zmáčkla jsem ho. Ozval se ostražitý hlas. „H-ló?“

Naklonila jsem se blíž k reproduktoru a promluvila. „Ahoj. Jmenuji se Harper Blaineová. Jsem soukromá detektivka. Alice Liddellová mi řekla, že mám kontaktovat Wygana. Mohu s ním mluvit?“

Slyšela jsem výbuch smíchu. „Alice vás poslala za mnou?“ Poznávala jsem ten ledabylý přízvuk anglické dělnické třídy. „Jistě. Proč ne? Vydržte, zazvoním vám. Jen my dva zajíčci sami v poli.“ Hluboký zvuk elektrického bzučáku znemožnil jakoukoli odpověď.

Chodba za dveřmi byla vymalovaná průmyslovou zelenou. Osvětlení stálo za starou bačkoru, takže jsem špínu na linoleu mohla klidně považovat za vzor, a ne za nedostatečný úklid. Zavřela jsem za sebou dveře a šla jsem. Kukaň pro DJe byla z plexiskla a celá ozářená rudým světlem. Zajímalo by mě, proč zrovna rudým.

Ještě než jsem došla ke dveřím do kabiny, pocítila jsem malátnost.

Možná to bylo tím, že světlo se najednou přepnulo z rudé na jantarově žlutou, ale obávala jsem se, že jsem podcenila své fyzické i psychické vyčerpání. V koutcích očí probleskovalo Šero. Když jsem k těm dveřím došla, byly pootevřené a vycházelo z nich nešťastné naříkání elektrické kytary. Nakoukla jsem okénkem vedle dveří.

Vytáhlý bledý muž na mě mávl. „Pojďte dál. Mikrofon je vypnutý.“

Vkročila jsem dovnitř. „Vy jste Wygan?“

Seděl v koženém křesle, kostnatý, celkem mladý. Vymrštil ruce nad svůj blonďatý rozcuch. „I am the eggman, I am the walrus! Goo goo g’joob!“ zanotoval píseň od Beatles. „Posílá vás Alice?“

„Ano, ale jsem tady kvůli Cameronovi Shadleymu.“ Rozhlédla jsem se a snažila se zachytit něčeho normálního. Podařilo se mi to u první věci, na kterou mi padl zrak. „Co je s těmi světly?“

„Drží ode mě dál jednu takovou potvoru. Nemá ráda měňavé světlo.“ Po očku mě sledoval a chichotal se, jako by očekával pointu.

Nedokázala jsem si představit, co by sem asi mohlo chtít přijít. Kukaň byla malá a od podlahy ke stropu nacpaná automatickými stojany na CD s dvířky z kouřového skla. Podomácku vyrobený stojan v jednom rohu měl na vrcholu tři žárovky: červenou, modrou a tmavě žlutou. V pomalém sledu se střídaly. Ovládací pult ve tvaru podkovy byl osvícený tenkým proužkem bílého světla. Samá tlačítka, hejblátka, ciferníky, klávesnice a taky několik video obrazovek. Jedna z nich ukazovala epizodu ze seriálu Ztraceni ve vesmíru, ale bez zvuku. Na různých měřácích a LED displejích tiše blikaly informace. Každý stín se kroutil.

„Zavřela byste dveře, zlato?“ požádal mě a cvrnknul do hejblátek. „K čemu je zvukotěsná kukaň s otevřenými dveřmi, hm?“

Zavřela jsem dveře a zůstala stát. Snažila jsem se jej zadržet, ale marně: svět za zamlženým zrcadlem se hrnul proti mně, čím víc jsem se k Wyganovi přibližovala.

„Měla byste se posadit.“ Ukázal úsměv plný křivých žlutých zubů a se špičáky jasně prodlouženými. Bodal mě jako halapartna a roztřásla se mi z něj kolena. Klesla jsem do židle; uvědomovala jsem si, že stíny houstnou jako rozteklý asfalt, shlukují se v rozích místnosti a páchnou zatuchlinou a rozkladem. Byl to tentýž starý a odporný kout chladné černi, do kterého jsem se propadla, když jsem se dotkla Camerona. Žaludek mi poskakoval, cítila jsem ho až v krku. Tenká modročervená svatozář se mihotala nad Wyganovou hlavou.

Zaklonil a zase předklonil hlavu a vypadal při tom jako hladový ještěr. „Alice vás poslala ke mně kvůli Cameronovi?“ Nevěřícně zachrochtal. „To jsou mi věci!“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jste jiný, než jsem čekala,“ přiznala jsem a snažila se nevnímat nepohodu. Jeho přítomnost jitřila všechny mé smysly, ať už normální, nebo ne. Ve srovnání s tím byl Carlos plyšový medvídek.

„Musí to být okouzlujícím a sofistikovaným charakterem mé nebeské osobnosti,“ zašprýmoval a mnou jako by v tu chvíli prolétly stovky žhavých střepů. „Počkejte chviličku. Nahrávka skoro končí.“

Pokynul mi ve vzduchu jedním prstem, pak zavířil o 450 stupňů ke svému pultu. Jeho prsty tančily po kontrolkách jako bílí pavouci a řada červených číslic začala odpočítávat. Pak hbitě stiskl tlačítko, posunul kolíčkem a opřel se do mikrofonu: „A nyní malý dáreček ode mě pro vás: celé album klasiky, Dark Side of the Moon od Pink Floydů.“ Odpojil mikrofon a usadil se zpět do křesla. Místnost se před mými zraky zmítala a nakláněla s každým jeho pohybem.

Několikrát se v křesle zhoupl vpřed a vzad. „Tak Alice vás za mnou poslala. Kvůli Cameronovi.“ Jeho pohyby provázelo temné víření. Našpulil rty a pobaveně zvedl obočí: „A co je s ním?“

Stěží jsem promluvila. „Najal si mě a já se pokouším vyvolat rozruch kolem upíra jménem Edward.“

Zkroutil obličej. „Edward Kammerling,“ vydechl. „Ano…“ Šero se kolem něj vzdouvalo, prozařovalo svůj svit bílými blesky a svět mezi námi se tetelil.

Otřásla jsem se náhlým chladem, který mi lezl až do morku kostí. „Nemáte ho rád.“

Obrátil ke mně hadí pohled. „Vyprovodím ho do pekla… až přijde můj čas. Když budu toho dne ve vlídném rozpoložení, nebudu ho nutit sníst části těla, které mu urvu.“ Zkoumal mě zlověstným zrakem. Měřil si mě jako ptáče, které chce vzápětí spolknout. „Ve srovnání s vámi jsou tak bezvýznamní jako štípanec od blechy.“

Zakoktala jsem: „C-co?“ Slova ze mě vycházela jen ztěžka, protože se mi houpal žaludek a plíce bojovaly se vzduchem, který přede mnou visel jako mrak.

Jeho smích byl jako dotek ledového ostří. „Když si pomyslím, že vás sem dovedly takové hnidy! Čekal jsem na vás tak dlouho.“ Udělal pohyb, jako kdyby otvíral dveře. „Proč nevejdete dovnitř a nepodíváte se?“ Okolní zvuky utichly a mezi námi nyní stály zářící dveře – dveře do Šera – z nichž se šířily tlakové vlny. Obestřelo mě ticho a zatlačilo mě hlouběji do židle.

S námahou jsem vstala a vykročila ke skutečným dveřím, ale nohy protestovaly. Tentokrát by mě dveře z dračího kouře nezavedly na bílé místo, kam jsem se dostala, když jsem následovala Alici. Čpěly něčím mnohem horším. „Myslím, že ne,“ prohlásila jsem.

„A já si zase myslím, že ano,“ vyštěkl. Proskočil dveřmi a roztáhl tenkou hranici mezi normálem a Šerem jako závěs, takže zářivý okraj se rozšířil.

Realita se se zaburácením rozestoupila, Šero se začalo valit přes nás jako lavina a bralo mi dech z plic. Zkusila jsem proti ní zatlačit, ale cítila jsem jen, jak se má obrana tříští a odplouvá s proudem. Lapala jsem po dechu a bojovala s ledovou kanonádou bouře stínů a bublající stříbrné mlhy. Svět se otřásal, mé vnitřnosti svíralo strašlivé nutkání zvracet.

Bílé pařáty mě chytily za nadloktí a držely mě ve vzpřímené poloze. Nasávala jsem hustý chladný vzduch a křečovitě zavírala oči. Bojovala jsem, pak jsem začala křičet.

Wygan se mnou zatřásl. „Jen křič! Křič, má krásko, má jediná. Nikdo jiný tě neuslyší. Nikdo, nikdo,“ pobrukoval si, jeho hlas zpomaloval, studil jako voda v zamrzající řece hluboko pod hladinou, pod mou kůží. „Otevři oči. Otevři teď oči a podívej se na svůj nový svět. Pohleď, co ti dávám. Dar. Potřebný dar.“

Vzpírala jsem se, abych se dostala z jeho sevření, které mě probodávalo jako desítky ledových kopí. Po tvářích mi stékaly slzy jako teplé stružky ve světě mrazu. Proti své vůli jsem otevřela oči dokořán.

Wygan mě přidržel u zdi. Oči mu žhnuly, rudé a bílé jiskry divoce tančily kolem blesků mezi námi ve světě divokých vírů, zmučených stínů a vinoucí se mlhy. Měl oči hada. Kůže se mu perleťově leskla a byla lehce šupinatá. Sněhobílé vlasy měl natužené nahoru, aby zakryl skutečný tvar ještěří hlavy. Šero kolem nás přetékalo jako voda z protržené hráze. Začínala jsem se topit.

Zírala jsem na něj přidušeně, tiše. Plíce mi zamrzávaly v hrudi. Chtěla jsem pláchnout, vydrápat se z toho, uplavat, prokopat si cestu ven, ale jeho pohled mě věznil a nevzmohla jsem se na nic jiného, než že jsem se třásla. Usmál se polovinou tváře.

„Boj se,“ zamumlal. Jeho dech páchl jako vzduch v katakombách. „Mohl bych se na tobě pást celé dny. Podívej se na můj svět. Mé vězení z hladu, zimy, nepřekonatelné dálky bez kontaktu, bez tepla, jen s tím, co si můžu ukrást. Tohle je má trýzeň pro tebe, můj dar. Podívej se na to!“

Smýkl se mnou před sebe, vrhl mě do víru zmučených tvarů a živoucího chladu. Tlačily se na mě svíjející se starobylé podoby, zíraly na mě, měnily se znovu a znovu v neidentifikovatelné strašlivé noční můry, prostrkávaly mnou hladové chtivé prsty. Sžíraly mne a drásaly, v němých výkřicích se do mě stěhovaly. Zajíkala jsem se, vzlykala, snažila se od nich odtáhnout. Cítila jsem, jak ze mě vysávají myšlenky i život jako vlákna rozmotaného klubka, věděla jsem, že vyprazdňují mou mysl, okrádají mne o city, strach i pud sebezáchovy, až ze mě zůstane jen čiré zoufalství.

Zhroutila jsem se. Nechal mě padnout na kolena.

„Nechápeš to,“ šeptal vedle mě Wygan. „Nepostoupilas na to správné místo. Bezcenní, neschopní hlupáci. Našli tě, ale neuměli tě dotvořit, jak jsem jim přikázal.“

Záblesky v mé paměti: očividně šílený muž v uličce; nezničitelný útočník v mé garáži; ta vloupání… Nemohla jsem ze sebe vypravit větu, jen jsem přidušeně vyrážela: „Vy… vy?“

Jako by mohl vidět mé myšlenky – nebo je dokonce ke mně sám vyslal. Smál se jako kat. „Vrátila ses do tohoto světa, nehotová, neúplná. Potřebovalas zdokonalit, abys získala pravou podobu. Jenže oni selhali. Zbabělci. Imbecilové. Zmrzačené nástroje jako Alice, které lpí na svých ubohých položivotech, bezvýznamné.“ Svým hlasem mi vrážel hřebíky do lebky. „Čekal jsem věčnost! A přece to nakonec přišlo!“

Přistoupil blíž a přikrčil se: útlá bytost podobná plazu, zahalená v chuchvalci ohavného stínu a tančícího zlověstného světla. „Ale nejsi tady tak, jak bys měla být. Ještě jsi nedospěla. Uvězněná, slepá, slabá! Takhle mi nejsi k ničemu dobrá. Jak můžeš chodit někde, kde nevidíš? Jenže já tě musím mít, jinak je to na nic. Musíš vidět, co já vidím, ale nemohu se toho dotknout. Dotknout se toho, co já mohu uchopit, ale nemohu cítit. Udělám z tebe to, čím máš být.“

Sáhl do mlhy a jedním pařátem nabral světélkující modré vlákno. „Tvoje síla je příliš malá. Musíš jí otevřít náruč, musíš pro mě vyrůst. Vezmi si to.“

Zafňukala jsem a pokusila se před tím skrčit. „Ne. Ne, já to nechci,“ zaprotestovala jsem, hlásek ze mě vycházel jako tenký proud páry v chladu.

„Dávám ti snad na výběr?“ Vrazil zkroucenou pařátu do mého těla a rozpáral mi hruď, aniž by ukápla jediná kapka krve. Zkusila jsem zaječet, ale nevyšla ze mě ani hláska.

Modré vlákno se protáhlo a začalo vibrovat, pak se zatřpytilo a začalo se po mně plazit, rozlézalo se po mých končetinách a zamířilo až k hlavě. Přejelo přes mé oči a na chvíli mě oslepilo, pak začalo blednout. Najednou zmizelo, asi do mě vsáklo, znovu mě spojilo a zašilo, smotalo se do uzlu pod mými žebry, který už nehodlal zmizet.

Mlžný svět zazářil a zase se rozplynul jako mlha, když vyjde slunce. Tvar a barva Šera se změnily, náhle bylo protknuté světlem, připomínalo obraz zdobený fontánami a záblesky barev, všechny rysy byly jasné a ostré jako silnice v poušti, točily se jako tornádo, byly divoké jako vítr.

Studio, nyní tvořené měkkým oparem, bylo plné zářivých vláken, pod námi se rozpínal vrchol hory Queen Anne, šlo ho vidět přes zdi, jak září přízračnými plameny a dole se noří do inkoustově černé nicoty. V dálce začínala běsnit černá nestvůra, cítila jsem, jak se sbírá z černé hmoty a pospíchá k nám, s neuhasitelnou nenávistí.

Šero bylo teď uvnitř mě samotné, cítila jsem, jak vibruje, vře, svazuje mě jako zlovolná popínavá rostlina, která vyráží úponky ze semínka, jež zasel Wygan. Cítila jsem její puls. Vykřikla jsem bezmocí.

Wygan se zasmál. „Ano! Dorosteš do role, kterou jsem pro tebe připravil. Ale teď bychom měli jít, než nám hladovec pokazí párty.“

Vzal mě a šli jsme, ale jeho dotek byl jako bodliny kaktusu, které se mi zapichují pod kůži. Šero se kolem mě zavinulo jako mokré prostěradlo a odplulo; zanechalo ve mně vlákno, které mi zmizelo v prsou a jež se stalo mou nedílnou součástí.

Byla jsem na kolenou u dveří do studia. Z tváře i oblečení mi kapalo. Přemáhala jsem nevolnost, zacpávala si ústa, polykala jsem, snažila se popadnout dech. Toporně jsem se postavila na nohy.

„Je ti dobře?“ zeptal se Wygan. Stále byl ve svém křesle.

Polkla jsem. „Jsem živá.“

Zachechtal se. Ten zvuk mi přejel po nervech jako broušené sklo. „Víceméně ano. Ale měla bys být schopna udržet se v této formě, dokud tě nebudu potřebovat. Teď to můžeš vidět tak, jak to opravdu je, a můžeš toho využít. Budeš se muset ještě pilně učit, nebo by ti něco mohlo ublížit.“

Otočila jsem se k němu s udiveným výrazem. Třásla jsem se. Trochu se na mě usmál a vyslal proti mně vlnu chladu. Světlo v kukani se změnilo na modré, přestože žárovka na stojanu byla žlutá.

„Já… vím všechno, co zvládnu.“

„Prozatím. Teď jsi propuštěna.“

Obrátil se ke mně zády, zatahal za sluchátka a začal šátrat po pultu. Will Robinson pronásledoval na obrazovce Dr. Smithe za zvuku Led Zeppelin; obrovský plaz, který se na mě smál, vrhal ve světle obrazovky dlouhý modrý stín.

Utekla jsem dveřmi, zakopávala jsem a klopýtala ven.

„Nezapomeň na mě,“ volal ze dveří. Hlas stínu bruslil po neexistujícím vánku. Celou cestu jsem slyšela jeho smích.

Dovlekla jsem se k roveru a opřela se o něj. Přitiskla jsem tvář k chladnému plechu, dotek mého obyčejného starého auta mi dělal dobře. Třásla jsem se a z plných plic lokala vzduch obyčejného Seattlu, abych konečně přestala skučet. V hrudi mě pálilo tam, kde se mě Wygan dotkl, temná bolest a drásající hrůza řádily v mé mysli. Nenáviděla jsem se za tu rozechvělou slabost a ještě více za to, co se stalo. Vlezla jsem na zadní sedadlo a stočila se do žalostného klubíčka, zatímco hlas v mé hlavě zuřil a křičel:

Co jsi zač? Zprzněná, rozervaná, přeměněná. Co jsi zač? Oni jsou upíři: nelidské zrůdy, psychotici, jsou cizí, nelidští. Co pohání je, nepohání tebe. A nikdy pohánět nebude. Už nikdy. Odvrhli vše lidské. Nejsou to lidé. Ani ty už nejsi jen člověk – už ne. Jsi zrůda. Poloviční monstrum. Co jsi zač?

Ztratila jsem pojem o čase, jak jsem se hystericky choulila v autě jako klubko utrpení a zoufalství, znechucená sama sebou. Po chvíli jsem si všimla, že jsem ztuhlá, studená a páchnu. Pak jsem se pozvracela. Visela jsem hlavou z auta, s pláčem a rozklepaná, ale tak se aspoň dostavil pocit něčeho normálního. Nejbližší upír byl kousek ode mě uvnitř budovy a pořád se smál, zatímco já jsem tady seděla jako pitomec.

Řídila jsem opatrně, přestože jsem měla nutkání dupat na plyn. Přes opuchlá víčka jsem skoro neviděla, v ulicích probleskovalo Šero zahalené do mlhy a stříbra, ohraničené neonově zářivými pruhy světla. Několikrát jsem musela zajet ke krajnici a pořádně zhluboka dýchat, dokud to nepřestalo. Už se toho nezbavím. Cesta domů byla velmi dlouhá.

26. KAPITOLA

Trhla jsem sebou, protože mě probudil nějaký zvuk. Zavrtala jsem se do peřin. Pípání nepřestávalo a postel se zatřásla, jak Will zašátral po svém pageru na nočním stolku.

Schovala jsem hlavu pod polštář a zakňourala jsem: „Ať to přestane.“ Uhnul a tiskl si pager na hrudník. „To je jen Mikey, dává mi vědět, že je v práci.“

„On pracuje i v neděli?“

„Obvykle to dělám já. Mike se dobrovolně nabídl, že za mě vyřídí papíry, abych si mohl přispat.“ Převalil se a usmál se na mě. „Chceš ještě spát?“

Odsunula jsem polštář. „Ne.“

Rozšířil se mu úsměv, když ucítil, jak mu šátrám palcem po noze. „Je ti líp?“

„O moc,“ odpověděla jsem. Když jsem se vší silou zaměřila na Willa, nemusela jsem přemýšlet o tom, co se stalo večer, a nedbala jsem na mihotání v koutcích očí.

Zapomněla jsem na vzkaz, který jsem nechala u Michaela. Venku před domem jsem zahlédla strašidelnou postavu, takže jsem vystrašeně couvla. Když ze tmy vykročil Will, zaplavila mě úleva a vodopád slz. Byl ke mně tak milý, i když mi řekl, že smrdím, a strčil mě do sprchy. Tak dlouho jsem se zoufalým pláčem ležela na dně vany, až Will konečně zapomněl, že je gentleman, a vlezl za mnou. Pověsila jsem se na něj a odmítala mu říct, co se stalo.

Teď jsem tím byla znechucená – že jsem ronila víc slz než ubrečená želva.

Všiml si, že usilovně přemýšlím, a vzal mi polštář. „Hej. Nechceš si dát ještě sprchu?“ zeptal se a nasadil nestydatý úsměv. Seděla jsem si na vedení. „Potřebuju ji?“

„Z hygienického hlediska ne, ale v tvé sprše se zřejmě dějí zajímavé věci. Tak jsem si myslel, že by to bylo dobré místo pro začátek.“

Vydala jsem chroptivý zvuk, popadla jsem zpět polštář a připlácla ho na něj. Vlezl pod peřinu a začal mě lechtat.

Will zahnal všechny hrůzy sobotní noci a zabavil mě natolik, že jsem na ně nestíhala myslet celou neděli. Po prolenošeném odpoledni dokonce souhlasil, že se se mnou v pondělí půjde podívat na salonní varhany.

Když odešel, do mé mysli se znova začalo vkrádat trápení a nejistota. Jakmile jsem cvakala poznámky do počítače, zase jsem se roztřásla a rozbrečela. Začala jsem přemýšlet o tom, že to zabalím. Už nezvládnu další noci, jako byla ta sobotní, a to jsem si ani zdaleka nebyla jistá, že jsem udělala dost pro to, abych vyvedla Edwarda z rovnováhy. Jenže pokud s ním nepohnu směrem, kterým potřebuju, pak se ani já, ani Cameron nedožijeme dalšího jara. Co lákavějšího mohu nabídnout Edwardovi, než aby mi urval hlavu? Upírům jsem důvěřovat nemohla. Nebyla jsem si dokonce jistá, jestli se teď vydržím dívat na Camerona, aniž bych začala ječet nebo do něj vpálila kulku.

Zavřela jsem oči a zkoušela přemýšlet, ale nebylo čeho se chytit. Šero se proti mně valilo jako chladný příliv, působilo mi mořskou nemoc. Jako bych stála na voru – vlastně světě, který pluje na povrchu jiného, a houpala se spolu s neznámými přílivy. V nervech jsem neustále cítila elektrizující brnění, projížděla mnou rozžhavená vlákna, ale udržela jsem oči zavřené. Nestála jsem o ně ani o nic, co souviselo s Wyganovou říší duchů, upírů a tím dalším. Nehmotný vor se pod mýma nohama třásl. Přemýšlela jsem, že z něj sestoupím…

Škrábání malých drápků na dřevě mě dostalo z toho zpropadeného okraje zpět. Zvedla jsem fretku a přitiskla si ji na tvář. Vdechovala jsem vůní její srsti. Připomínala kukuřici. Aspoň pro jednou se nevrtěla.

V blízkosti malého teplého chomáčku se mi ulevilo, konečně jsem se lehce a zhluboka nadýchla. Všechno, co patřilo Šeru, nyní plulo jako hedvábná nit, třpytilo se blyštivou energií a já cítila každý pohyb, který jsem udělala. Zatlačila jsem proti Šeru, a to se prohnulo a zůstalo pevně ve tvaru křivky, opisující můj pohyb. Dokonce i chlad ustoupil. Zkusila jsem je potlačit úplně, ale pořád tam zůstávalo v podobě měkkého, stálého jasu, který se rozprostíral všude kolem. Pravidelně uspořádaná síť paprsků byla jasně zřetelná, jen se rozzářit. Když jsem na ni pohlédla jen koutkem oka, zažehla se oslnivým žárem. Nepřála jsem si ale vstoupit dovnitř a podívat se, jak odsud vypadá normální svět.

Neustálá přítomnost Šera pálila mé nervy jako kyselina. Nechtěla jsem to mít pořád na dosah, ani nic, co s tím souviselo. Nechtělo se mi ani mluvit s Danzigerovými. To mě totiž nutilo o tom přemýšlet.

Nechala jsem to, ať se to vrátí do starých kolejí. Otřásla jsem se a zjistila, že brečím Chaos do kožíšku. Odnesla jsem ji zpátky do klece, zavrtala se do peřin a před tím nevlídným světem se schovala.

V pondělí ráno jsem se setkala s Willem v kavárně na snídani blízko muzea Madison Forrest. Pozdravil mě polibkem, který byl víc než přátelský, a posadili jsme se ven ke stolku. Řekla jsem si, že tenká zlatá linka kolem něj je jen hříčkou jarního slunce.

Usmála jsem se tomu, jak příjemně vzrušující vlny ke mně vysílá. „Kdy musíš jít do práce?“ zeptala jsem se.

„V pondělí máme zavřeno,“ odpověděl a objal mě paží kolem ramen, „a možná že díky Brandonovi budeme mít zavřeno už pořád. Brandon nezvedá telefony a zjevně utíká před chlapíky v černých oblecích a tmavých brýlích, kteří vrhají nebezpečné pohledy.“

Zvedla jsem obočí. „A kdo to podle tebe je?“

„To nevím. Mikey je zahlédl, jak se tam porozhlížejí. Neobtěžovali se představit a měli auta z půjčovny.“

„On si toho všiml? Koukám, že Michael by klidně mohl dělat detektiva.“

„To doufám ne. Raději budu obdivovat tvé metody práce, než abych se díval, jak je uplatňuje Mike.“ Zamrkal na mě: „Nechceš mi ukázat svou metodu?“

Zasmála jsem se. „Tady a teď? Tak to ne. A co Mike?“

„Jen ho nech, ať si najde holku ve svém věku. Já se nedělím.“

„Víš, jak to myslím.“

„Je fajn. Myslí si, že je to legrace. Dneska je ve škole.“

„Znamená to, že nemáš nic na práci?“

Přejel prstem po křivce mého ucha a dolů po krku. „Mm. Neřekl bych, že nic.“

Zachvěla jsem se. „Naneštěstí mám dnes na programu věci, které naprosto vylučují, abychom spolu tančili tango vleže… ačkoli by se mi to líbilo. Nebo jsi zapomněl, že tohle je profesionální schůzka?“

„Kazisvěte.“

Šťouchla jsem do něj prstem a udělala obličej. „Kurátor se s námi setká za necelou hodinu, takže se podívej na tohle a vyjádři svůj profesionální názor.“

Podíval se na popis, který jsem mu podala. „Na to se ani nemusím koukat. Řekl bych, že dle mého profesionálního názoru je to starej krám.“

„A z toho ve mně právě klíčí nedůvěra ohledně důvodů, kvůli kterým můj klient ty varhany hledá.“ Z čeho všeho jsem Sergejeva podezírala, jsem s Willem probírat nechtěla. „Potřebuju toho vědět co nejvíc.“

„Myslíš, že tvůj klient má něco za lubem?“

„Něčím to smrdí. Víš, jak to myslím. Řekl, že to nespěchá, ale investoval do toho spoustu peněz a zničehonic se tady objevil, přestože tvrdil, že je v Evropě, když jsme spolu poprvé mluvili. Jeho šek byl vypsán švýcarskou bankou, ale zbytek balíku přišel z Londýna.“

„Překvapuje mě, že to nebyla irská banka,“ okomentoval to Will. „Švýcaři už nestřeží informace tak úzkostlivě jako dřív, navíc teď ve srovnání s Iry vypadají jako skrblíci.“

„Irská zahraniční banka? O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Už se to rýsovalo, když jsem byl naposledy v Anglii,“ vysvětloval. „Vyzkoušeli mnoho věcí, aby do Irska přilákali mezinárodní obchod. Většina z toho nevyšla, ale v bankovnictví nepotřebuješ zvláštní zdroje, obzvlášť pokud jsi ochotná postavit se šikaně Spojených států a Evropské unie a pro své zákazníky zajistit maximální diskrétnost.“

„Opravdu? Jste muž nevídaného rozhledu, pane Novaku.“

„Jo. Jsem diamant nejvyšší jakosti. Měla bys po mně skočit, dokud to jde.“

Zasmála jsem se: „Budu o tom uvažovat.“

Jedli jsme a vtipkovali, pak jsme zamířili k muzeu.

Zaparkovala jsem rovera na štěrkovém parkovišti ve vedlejší ulici. Will postavil své auto vedle mého. Dům se tvářil jako zapovězené území, všechna jeho okna se mračila a halila do hustých mraků Šera. Dokonce i záře nexu nějak pohasla. Přešli jsme ulici, ale tentokrát byla brána zamčená. Stiskla jsem zvonek.

Z reproduktoru se ozval ženský hlas: „V pondělí máme zavřeno.“

„Harper Blaineová. Mám schůzku s kurátorem.“

„Dobře. Hned tam budu.“

Za pár minut vyšla ze zadní části domu žena ve středních letech, v kostýmu, lodičkách, s upravenými vlasy. Podívala se na Willa a okamžitě odhalila spřízněnou duši. Švitořili spolu o starožitnostech celou cestu k budově.

„Dneska se nikdo nestará o národní dědictví,“ prohlásila, jakmile jsme dorazili ke dveřím do kuchyňky. „Musíte z těch byrokratů tahat každý cent z fondů, jako by ty peníze snad byly jejich. Raději by je utratili za nový baseballový stadion. Koukejte se pod nohy. Je tady rohožka, o kterou si můžete otřít boty.“

Učinili jsme, jak žádala, takže bahno zůstalo bezpečně na rohožce místo na parketách. Zavedla nás do hlavní haly a rozhodila rukama. „Úchvatné, že? Je to o poznání lepší, než když jsem sem přišla. Měli to tady celé zařízené ve viktoriánském stylu. Přeplácané různými cetkami a tretkami, tapety nestály za nic, a ty nemožné, nemožné barvy. Pro tuto budovu absolutně stylově nevhodné.“

„Tak proč jste si do budovy pořídili salonní varhany?“ zeptal se Will.

„Ach ano. Proto jste přišli, je to tak? V původním inventáři bývaly varhany, ale rozbily se a předchozí kurátor je vyhodil. Pojďte. Jsou nahoře. Umíte si asi představit, jaké to bylo dostat je sem!“ dodala a vedla nás k přednímu schodišti. Nahoře nám otevřela dveře. „Tak tady je máte. Nejsou moc pěkné, že?“

Malá pohovka, židle a výšivky byly seskupené kolem krbu, a stejně jako předtím z nich čpěla staroba, zatuchlina a dřevný olej. U zadní zdi stály varhany ohraničené rudými žhnoucími vlákny a kolem nich se tiše plazili ohavní hadi Šera. Will vytáhl popis, který jsem mu dala, a začal jej studovat.

Cítila jsem se otupěle, srdce mi zrychlovalo. Snažila jsem se ten pocit zahnat, ale žaludek se mi houpal jako na rozbouřeném moři a místnost se najednou rozostřila v mlze a začala páchnout zdechlinami, ať jsem se s tím snažila bojovat sebevíc.

Will pořád ještě pročítal popis, když jsme kráčeli po naleštěné dřevěné podlaze. Dvě stopy od dveří se mi udělalo nevolno. Čtyři stopy od nich mi začala třeštit hlava jako při migréně. Položila jsem ruku na Willovu paži.

„Děje se něco?“ zeptal se.

Zalhala jsem: „Nevím. Jen mi není dobře.“ Obrátila jsem pozornost zpět k salonním varhanám.

Byla to prostě ta nejošklivější věc, jakou jsem kdy viděla. A byla by úplně stejně ohavná, i kdyby nebyla obestřená víry energie a nenasávala temnotu jako stoka. Během pouhých několika dní se to celé zhoršilo. Spolu s Wyganovým „darem“ se můj zrak projasnil. Kolem varhan pulzovala bouřková mračna, tváře fantomů žádostivě hleděly a křičely v proměnlivých poryvech paranormálního větru. Hrůza mi přebíhala po páteři nahoru a dolů. Odvážila jsem se udělat ještě jeden krok, i když se mi blízkost té věci příčila. Žhavé chapadlo vyrazilo a udeřilo mě do hrudi přesně tam, kam Wygan uložil uzel. Zacpala jsem si ústa a zavrávorala jsem.

Snažila jsem se ohnout okraj Šera a držet ho od sebe dál. Chapadlo se zavlnilo a odsávalo sílu mé vůle. Podlomila se mi kolena, zatmělo se mi před očima a cítila jsem, že klesám k podlaze.

Will mě chňapl pod paží: „Harper!“

Chapadlo za mě tahalo, omotávalo se kolem mých vnitřností jako ocelová pěst. Začala jsem se dusit. „Dostaň mě odsud.“

Will mě sebral a vyběhl se mnou ven. Nezastavil se, dokud jsme nebyli venku, a tam mě postavil na nohy s péčí sběratele, který umisťuje do vitrínky cenný kousek.

„Jsi v pořádku? Není ti zle? Nepotřebuješ sklenici vody, doktora…?“

Žuchla jsem na schůdek jako pytel cementu. „Ne, ne. Už je to dobrý. Jen… jen jsem musela na vzduch. Jdi zpátky dovnitř. Budu v pohodě.“ Už jsem s tou věcí nechtěla přijít do styku. Odsávala mou sílu příliš snadno.

„Jsi si jistá? Můžeme jít pryč, jestli chceš.“

„Ne, teď je důležité, abych se dověděla víc o těch varhanách.“ Will vzdychl. „Dobře. Ale než se vrátím, budeš v pořádku, ano?“

„Jo jo.“

Několikrát se za mnou otočil, než ho zase spolkly dveře. Chvíli jsem seděla a jen se rozdýchávala. Připadalo mi, že jsem v Šeru zaslechla něco vřeštět. Jakmile to přestalo, hned mi bylo líp. Stoupla jsem si na vratké nohy a pomalu přešla blíž k domu.

Okna skrýše, kde se varhany schovávaly, byla v mých očích slepá. Neodrážela žádné světlo. Dům, který v sobotu vypadal tak pěkně, se nyní zdál jako z hororového filmu, kamenné zdivo olizovaly plameny a plazivé úponky Šera. Ten pohled mě drásal až v kostech. Zabouchla jsem před tím výjevem pomyslné dveře a cupitala zpět ke svému stanovišti na schůdku.

Willův návrat mi dodal sílu. Smál se a povídal si s kurátorkou, když se loučili u dveří. Stála na verandě. Vzhlédla jsem k Willovi: „No?“

Klesl ke mně na schůdek, spíš se na něj poskládal jako skládačka z papíru, a udělal obličej: „No… technicky vzato to odpovídá popisu, ale…“ zavrtěl hlavou. „Nemá to takovou cenu, jakou tvůj klient vložil do vypátrání té věci. Spousta z ozdob je z kosti a slonoviny, která je… nestandardní. Není typické, že by se na podobných věcech prováděly takové úpravy…“ Skousl spodní ret a podíval se do země. „Cítím v kostech, že něco není v pořádku. A doopravdy ani nehrajou. Celá ta věc mě znepokojuje. Jenže to nevadí, protože současná muzejní rada tu věc neprodá.“

„Proč ne?“ zeptala jsem se. Ohlédla jsem se zpět k ženě na verandě.

Zakroutila hlavou a zavolala: „Jsou to jediné salonní varhany od firmy Tracher, které dokázali najít, a současný postup nám nedovolí, abychom prodali cokoli, co odpovídá původnímu inventáři. Jsou velmi úzkostliví, pokud jde o neustálé změny. Ale dle toho, co říkal Will, by nám bez nich bylo asi líp.“

Svěsila jsem vyčerpaně hlavu a vzdychla jsem. „Vím, že je to přehnaný požadavek, ale mohla bych si přivést dalšího experta, aby se na ně podíval?“

„Jistě, jestli myslíte, že to pomůže. Zvlášť pokud si tím rada bude krýt záda.“

„Muselo by to být po návštěvních hodinách. Ten chlápek není přes den k zastižení.“

„Dobře. Spojte se se mnou a promyslíme to. Ráda bych slyšela, že jsme nekoupili padělek.“

Oba jsme jí poděkovali a opustili jsme muzeum. Když jsem přecházela ulici, ještě jednou jsem se ohlédla k místu, kde varhany spočívaly. Půda se mi hrnula pod nohama, když jsem se podívala trochu ze strany. Šero otvíralo chřtán a ukazovalo mi zlostnou změť hořících linií a tvarů, neklidně vřelo v naříkající mlze. Trhla jsem sebou, abych se tomu vyhnula. Cítila jsem kousavou bolest v prsou a klopýtala vedle Willa. Ten mě držel pevně za paži a prošli jsme brankou ven z příjezdové cesty.

Zastavili jsme se vedle roveru.

„Určitě ti nic není?“ zeptal se Will.

„Je mi dobře. Asi jsem něco snědla.“

„Ale jedli jsme oba totéž a mně je fajn.“ Všiml si, jak svírám rty. „Nechceš o tom mluvit.“

„Ne, nechci.“

Povzdychl si. „Dobře. Necháme to na profesionální úrovni. Uvidím, jestli o těch varhanách někde něco vyhrabu. Dostal jsem údaje o té transakci a Tracher možná bude mít záznamy, ze kterých mohu vyjít. Ozvu se, až něco najdu.“

„Díky, Wille.“

Znovu si mě prohlédl a potřásl hlavou: „Víš, že na mně Mikey kvůli tobě provede křížový výslech? Víš to?“

Slabounce jsem se usmála. „Chudák Will. Terorizován šestnáctiletým.“

„Hej, v tom šestnáct let starém těle dlí šedesát let stará matka. Mike si není jistý, že jsi pro mě to pravé.“

„Ó, jsem přesvědčená, že jsem pro tebe to nejhorší. Opravdu nejhorší.“

„Mmmm… velmi špatná, opravdu,“ souhlasil. Sklonil se ke mně a políbil mě, přičemž mě trochu kousl do spodního rtu. Zamumlal u mých úst: „Nebudu se už ptát, jestli jsi v pořádku, protože mě budeš zase ignorovat.“

Přikývla jsem. „Jo.“

Vzdychl a poodstoupil. „Dobře. Ale budu si dělat starosti a ty mi v tom nezabráníš. Buď opatrná, Harper.“

„Budu. Jako že se Harper jmenuju.“

Zasmál se. „Teď jsi mě dostala, jako že se Will jmenuju.“ Políbil mě tentokrát na tvář a otevřel mi dveře roveru.

Sedla jsem si dovnitř a připoutala se. Zavřel dveře a chvíli se na mě díval. Pak udělal pár kroků dozadu a čekal, než vyjedu z parkoviště. Potom nastartoval své auto.

Ani jsem nestihla projít dveřmi kanceláře, a už tu byl můj klient. O normálním stavu ale nemohla být řeč.

Zaskočil mě. „Sergejev. Jste zpět.“

„Pokročila jste v hledání mého nábytku?“

Sedla jsem si a přemýšlela, jak získat čas. „Ano, pokročila.“ Přepnula jsem řeč na autopilota, zatímco má mysl skákala jako vyplašená opice. „Viděla jsem tyto varhany v muzeu a zdá se, že se velmi podobají vašemu popisu…“

„Které muzeum to je? Řekněte mi jméno. Musí mi je přenechat.“

Jakýsi varovný instinkt v opičím mozku mě donutil, abych se stabilizovala. „To nebude možné.“

Sergejev se nade mnou vztyčil jako hora. Vycházela z něj šedivá mračna a třepotavá bezbarvá energie. Nepřekvapovalo mě to „Vy je donutíte, aby mi je dali. Patří mně,“ přikázal mi.

„Ne,“ odpověděla jsem a hlas mi ztvrdnul, jak mi skákal žaludek. Šero tisklo mou hruď jako závaží. Vzepjala jsem se a nehodlala jsem dovolit, aby se dostalo dál. „Vy jste možná přesvědčený, že máte na ty varhany morální nárok, ale nemůžete nutit majitele, aby vám je prodal.“

„Jsou moje!“

Má slova se rozprskla v houstnoucím vzduchu jako kapky vody na pánvi s rozpáleným olejem. „Po právní stránce ne. Neumím dělat zázraky. Prostě je nemůžu donutit, aby vám je dali. Musím pracovat v souladu s právem.“

Zaskřípal zuby, nebo jsem si aspoň řekla, že to je ten zvuk. „Zákony lidí! Kdo má na tu věc větší nárok než já? Je to v každé kosti, v každém svalu. Jsou moje. Musíte mi je dát.“

Zírala jsem na něj a pozorovala jsem, jak jeho obrys mizí a zase se objevuje, stříbrný a šedý. Rozpálila jsem se vztekem. „Nebudete – mě – nutit!“

Trhnul hlavou dozadu a zařval: „Čekal jsem něco lepšího. Vy, která můžete ten svět vidět, byste měla být na mé straně. Ucítil jsem vás a požádal o pomoc. Ale jste jen hloupá, ignorantská holka.“

Tak teď mě fakt naštval. „Už mám dost urážek od takovejch, jako jste vy! A v mojí vlastní kanceláři mě nikdo nebude nazývat holkou!“

„Nevíš, s čím si zahráváš… holčičko.“

Srdce se mi rozbušilo v hrudi jako vzteklý basketbalový míč, který někdo zavřel do krabice. Cítila jsem něco jako štiplavý tabákový dým. Příliš jsem se rozčílila, než abych racionálně přemýšlela o tom, co právě dělám. Uzamkla jsem svůj strach a odpor někam k ledu. Napružil mě.

„Opravdu? Proč mi to teda neukážete?“

Udělal krok vzad a zvedl ruku, jako by chytal sám vzduch. Světy začaly vibrovat a hučet. Natáhla jsem se před nehmotnou mlhou Šera a ucítila jsem, jak mnou projel dotek ledové čepele. Moje kancelář se začala plnit pulzující párou a osvětlovaly ji pruhy světla a energie. V prsou mě začalo bolestivě pálit.

Hrnuly se sem přízraky Šera, hemžily se kolem mě a chtěly mne zamotat do zářivých vláken. Zaútočila jsem proti nim a ohnula kolem sebe okraj Šera. Odmrštila jsem je Sergejevovi přímo do tváře.

„Vypadněte!“ zařvala jsem a švihla pěstmi proti Šeru. Teď sršelo mezi námi. Mezi pažemi a hrudí se mi objevil modrý oblouk, který se prohýbal dopředu jako luk, když jsem znovu zdvihla ruce a zase je dala dolů proti mračnům rozzuřených oblud.

Jako bych udeřila pažemi do betonové zdi, která tím otřesem zarezonovala a pak se rozdrobila jako zpráchnivělé cihly. Mezi námi spolu zápolily dvě masy síly, zatřásly se a pak se zhroutily se zaburácením hromu. Páchly jako spálený odpad. Potom se rozpadly napadrť a plameny náhle zhasly. Sergejev na mě chvíli v mlze upřeně zíral a pak zmizel. Vše se zhroutilo a svět se vrátil do normální podoby, pouze na okrajích zůstal trochu rozmazaný.

Spadla jsem na stůl, zčásti jsem ležela na židli. Čelem jsem dopadla na záznamník na stole. Bolely mě paže a taky hrudník, pálilo mě v nich, znovu a znovu jsem polykala a bojovala s pocitem na zvracení. Na chodbě i dole na chodníku zařinčelo rozbité sklo. Donutila jsem se pořádně dýchat, uklidnit se i přes tříštivou bolest, která sužovala mou hruď v místech, kde se usídlil smotek Šera. Na zádech mě zastudil venkovní vzduch, který sem vnikal rozbitým oknem. Za chviličku – nebo to bylo deset minut? – jsem zvedla hlavu a uviděla, jak někdo nakukuje přes vysypanou skleněnou výplň mých dveří. Recepční z Flasch a Ikenabi. Zamávala jsem na ni rukou.

„Jste v pořádku? Znělo to jako výbuch,“ vykvikla.

„Hu… jeden z mých klientů… pěkně třískl dveřmi, když odcházel.“

„Aha. Určitě vám nic není?“ Musela si myslet, že jsem cvok, nebo aspoň moji klienti. Čekala jsem, že do půl roku uvidím inzerát na pronájem jejich prostor.

„Jsem v pohodě. Opravdu. Jen – jen si musím nechat opravit sklo,“ zakončila jsem.

Při té představě pookřála. „Znám firmu, která vám to zabední. Mám… mám jim zavolat?“

„Vy byste to pro mě udělala?“ řekla jsem překvapeně.

„No – jistě. Jestli chcete.“ Ozval se telefon. Otočila se. „Ale ne! To je můj telefon!“ vykřikla a pádila pryč.

Osaměla jsem. Sedla jsem si na stůl a pokoušela se utřídit si myšlenky. Zase jsem se klepala. Bylo mi, jako by mě někdo roztrhl a zase slepil laciným lepidlem a moc se s tím nepáral. Všude mě bolelo, píchalo. Moje práce šla pomalu do háje. Nevěděla jsem ale, co jiného bych měla dělat, a tak jsem zaklapla dvířka za brebentivou částí svého mozku a udělala to, v čem jsem měla cvik. Začala jsem vyřizovat telefonáty.

Zavolala jsem Danzigerovým a dohodla si u nich návštěvu – měla jsem spoustu otázek. Pak jsem brnkla Sarah, která řekla, že mluvila s bratrem hned, jak ho viděla, a že mi zavolá.

O dvacet minut později dorazili muži s překližkou, aby mi spravili dveře a okna, dokud si nevyměním sklo. Bez oken zavládlo v místnosti příšeří a bylo tam jako v kleci.

Ve vší té zasmušilosti jsem vzala Edwardovu složku a hleděla do ní, ale nebyla jsem příliš schopná pracovat. Všechno mě bolelo. Bezmyšlenkovitě jsem si začala mnout místo na rameni, kde se mne dotkly Wyganovy pařáty a zabořily se mi do masa. Kůže byla citlivá, jako když se spálíte od slunce. Škublo to se mnou, jak se mi žaludek s obědem stáhnul.

Tančila jsem na minovém poli a mohla jsem být ráda, že jsem ještě celá. Z Alice šla hrůza, ale chápala jsem, po čem touží a jak mě k tomu chce využít. A jakkoli mě Carlos děsil, i jeho jsem trochu chápala. Jenže Wyganovi jsem nerozuměla o nic víc než velrybímu zpěvu, a to mě děsilo nejvíc. Nevěděla jsem, co po mně chce, ale usoudila jsem, že dá na chvíli pokoj.

On se na Alici díval spatra, ale já jsem se jejích ambicí obávala. Nebyla jsem si jistá, jestli jí dokážu čelit podruhé. Musela jsem si přiznat, že vyjet po Sergejevovi byla chyba, a když se to spojilo s podivným útokem varhan, pak jsem pravděpodobně vyčerpala veškerou sílu, kterou jsem disponovala. A nevěděla jsem, jestli se ta síla ještě vrátí. Nebo jestli o to vůbec stojím.

Bylo mi jasné, že ohledně Edwarda mi utíká čas. Alice už dlouho nevydrží být trpělivá. Musela jsem využít jejího neklidu, ale zároveň jsem se nesměla nechat udolat. Jenže všechny mé vývody, které se týkaly Edwarda a jeho motivů, byly ve své podstatě lidské, a to určitě nebyla pravda. Ambice, moc a nenávist byly nástroje, které mi poskytli upíři – ze mě samotné vzešla pouze naděje a mravenčí detektivní práce.

Ponořila jsem se do papírů a zkusila zapomenout na tělesnou bolest, podráždit to, čemu jsem chtěla přijít na kloub. Většina složek TPM mi nedávala smysl. Začala jsem hledat podobnosti, známá slova, nápadné odlišnosti, prostě něco, od čeho bych se mohla odrazit a najít další informace. TPM měla prsty v hodně věcech. Vlastnila obchodní společnosti a nemovitosti po celém Seattlu a také přilehlé komunity na západní straně Washingtonského jezera, zatímco na té východní neměla nic.

Začala jsem pročítat seznam obchodů a něco mě přeci jen praštilo do očí: TPM vlastnilo noční bar U Dominika.

Steve řekl, že pomáhal majiteli v den, kdy spatřil Camerona – kromě toho by ho TPM nežádalo o to, aby hýbal s nábytkem. Steve mi dal tu informaci zrovna ve chvíli, kdy jsem slídila kolem obchodů TPM. A Cameron tvrdil, že Steve lhal o tom, že nezná Edwarda, který musel pracovat pro TPM. Takže proč Steve vůbec volal? Chtěl mít čisté svědomí, nebo ho někdo pověřil, aby mi „předal“ Camerona? To by určitě odvedlo mou pozornost od TPM, a kdyby Cameron nedostal ten šílený nápad, že si mě najme, už bych se v tom dál nešťourala.

Najednou se mi to nutkavé tušení pospojovalo v něco většího. Honem jsem sáhla po kopii jejich vnitřní organizační struktury. Wygan to řekl. A realitní právnička oněměla přesně ve chvíli, kdy jsem ji o to prosila. Jenže to jméno stálo na kopii: Edward Kammerling byl zakladatel TPM a předseda představenstva.

Sesunula jsem se v křesle, vyhořelá, se zavřenýma očima, a pokoušela se to poskládat dohromady. Jediná Gwen řekla něco o TPM – že to byla jeho hračka. Pro upíry byly Edwardovy obchodní aktivity nezajímavé a nudné, jenže byly klíčem k Edwardově mocenské základně. To byla velká opora, o kterou si Edward nemohl dovolit přijít: jen on byl mocný jak ve dne, tak v noci, a to udržovalo ostatní upíry v poslušnosti. A proto chtěla Alice mě: denního tvora, který může nahlédnout do temnoty. Měla jsem ho odrovnat.

Ve světě denního světla byl nejzranitelnější, pouhý byznysmen, který se musí schovávat před světlem. Ale taky se mohl dobře ukrývat, aby mu ostatní upíři neublížili. Já jsem měla přístup do obou světů a v noci, kdy byl v plné síle, jsem neměla co ztratit. Otřásla jsem jeho oporou v noci, a nyní jsem mohla ohrozit i jeho oporu na světle. Díky své ctižádostivosti si udělal nepřátele, a to mi umožňovalo, abych s Edwardem hýbala, kterýmkoli směrem se mi zachtělo. Pokud mě dřív nezabije.

A pokud ho v tom nepředběhne Sergejev.

Zakroutila jsem hlavou, podívala se na hodinky a zjistila jsem, že na schůzku s Danzigerovými přijdu pozdě. Cestou k autu jsem se vlekla jako soumar. Celé tělo mě bolelo jako při chřipce a ze středu hrudníku se mi až do nohou a rukou šířila únava. Řídit auto nebyla zrovna procházka růžovým sadem.

Otevřela mi Mara. „Harper!“ Zaraženě na mě zírala. „Jsi nějaká zbitá. Stalo se něco?“

„Já…“ a víc jsem ze sebe nedostala. Pak jsem tam jen stála, slova mi uvízla v krku a nenapadalo mě, co bych měla říct.

Mara na mě zamrkala a zatáhla mě dovnitř. „Chudinko malá. Pojď do kuchyně. A neříkej mi, že jdeš jenom na nějaký čajíček. Potřebuješ něco silnějšího.“

Vlekla jsem se za ní do kuchyně. Dům byl ztichlý, teplý, přívětivý. Teprve teď, když mě opustily nepříjemné pocity, jsem si uvědomila, že se mě vlastně držely od soboty: chlad, vzdálený šelest v uších.

Mara hrabala v kredenci. „Počkej, najdu whisky.“

Plácla jsem sebou na židli u kuchyňského stolu, zatímco Mara otevřela láhev Powers Whiskey a nalila nám oběma sklenku. Vodu mi nenabídla.

Pak jsme tam tiše seděly a popíjely a kuchyň sálala hřejivou energií. Nepříjemný chuchvalec v mé hrudi se trochu uvolnil. Mara položila sklenku a podívala se na mě.

„Takže teď mi pověz, o co jde.“

Zadívala jsem se na whisky. „Myslím, že k tomu budu potřebovat ještě dvě nebo tři.“

„Ale ne. Když si dáš alkohol, začneš se cítit hůř. Souvisí to s duchy?“

Zaváhala jsem, pod kůží se mi uhnízdila bezmoc. Přikývla jsem a zkusila to spláchnout douškem whisky. „S duchy, s upíry… všechna ta pakáž z Šera.“

Mara seděla mlčky, jen mě povzbuzovala úsměvem. „Proč ke mně přicházejí? Tahle monstra… tyhlety… ať už jsou, co jsou. Můj klient – pamatuješ si toho chlapa s varhanama?“

„Ano. Říkalas, že byl z Šera.“

Přikývla jsem. „Nějaký druh ducha. Dostali jsme se do rozepře, přímo v Šeru. Řekl, že prý ví, že já vidím ‚ten‘ svět. Když jsem odmítala provést, co po mně žádal, rozzuřil se. Proč si myslí, že pro ně můžu něco udělat? To se na mě musí nalepit každej pitomej duch v Seattlu?“

„Jsi Šerochodec. Varovala jsem tě, že přijdou. Doufají, že jim můžeš pomoct, protože je můžeš vidět a mluvit s nimi, a to každý nedokáže. Stejně jako to umíš s Albertem. Tvůj příchod do Šera musel probudit spoustu bytostí.“

„Probudit? Některé z nich na mě číhaly! Jako kdybych přišla pozdě na schůzku.“ Zjistila jsem, že se zase třesu.

Mara se kousla do rtu. „Něco horšího než ten tvůj duch?“

Zase jsem přikývla a ztěžka polkla. „V sobotu…“ začala jsem. „V sobotu večer jsem chtěla vyslýchat upíry.“

„Kvůli Cameronovi.“

„Ano. A jeden z nich – jeden z nich mě vtáhl do Šera. On byl – něčím horší.“ Nedostala jsem se dál, protože jsem se v té vzpomínce utápěla.

Seděla jsem u kuchyňského stolu a potlačovala nářek, který se mi dral z hrdla. Zadržovala jsem dech, abych se nějak zbavila hroudy, která mě tlačila v hrdle. Klesla zpátky do hrudníku a změnila se v tenkou stružku, když jsem se znovu nadechla. Zabolelo mě v levé ruce. Podívala jsem se dolů a zjistila jsem, že mi Mara tiskne paži, hypnotizuje mě pohledem a šeptem odříkává zaříkadla, která z ní vycházejí jako modré kudrlinky. Chtěla jsem paži odtáhnout, ale ona mě nepustila.

„Co to děláš?“ naléhala jsem.

„Jen vydrž. Pomáhám ti. Teď už je ti mnohem líp, ne? Vypadáš líp.“

Oklepala jsem se. „Jsem v pořádku.“

„Ne, nejsi. Ale nemusíš to tady prožívat znovu. Jednou stačilo.“

„Ano, ale já nevím…“

„Pojď,“ řekla Mara pevně, „jdeme pro Bena. Nechceš přece ten příběh říkat dvakrát, a on to potřebuje vědět.“

Popadla mě, že mě potáhne s sebou, ale ucukla jsem bolestí. „Jsi zraněná?“

„Mám trochu připečenou kůži a myslím, že jsem… někde polámaná.“

„Jak se to stalo?“

„Nejsem si jistá. Ale myslím, že si o tom musím promluvit s Benem.“

Vstala jsem, celá ztuhlá, a lezla jsem za Marou jako pavouk, trpící artritidou. Šly jsme nahoru vyrušit učence v jeho brlohu. Ben začal překotně přerovnávat papíry a knihy a usadil nás na pohovku, z níž se vznesl obláček starého knižního prachu, když jsme usedly. Pak se posadil za stůl a mžoural na nás jako sova.

„Harper, vy nevypadáte dobře,“ řekl.

Pomalu jsem souhlasně kývla hlavou. „Já vím.“

Kdybych se necítila tak mizerně, musela bych se pousmát nad tím, jak zúčastněně se tváří. „Co se stalo?“

Nejdřív jsem nemohla zformulovat odpověď. Ben se podíval na svou ženu s výzvou v očích. Jen zavrtěla hlavou.

„Duchové?“ zeptala se. „Ten problém jsou duchové? Je tam problém, že?“

„Ano,“ řekla jsem. „Ale je to něco horšího. Šero je jiné, než jsme si mysleli. A teď ho mám kousek přímo uvnitř v těle.“

Oba dva se po mně vrhli. Bena zadržel stůl, ale Mara mě znova popadla za ruku a vpila se do mě intenzivním pohledem. Cítila jsem ho až v kostech.

„Něco tam je,“ zamumlala. „Ale nemělo by být. Nemělo by to být takhle.“

Ben se zvedl ze židle. „A co to je?“

„Nějaký chuchvalec,“ řekla, pak váhala a bezmocně zavrtěla hlavou. „Víc nedokážu říct. Není lehké se na to dívat. Je to jako číst z křišťálové koule, a to mi moc nejde.“ Trochu se odtáhla a zadívala se mi zamyšleně do tváře, přičemž stále držela mou ruku. „Harper, jak se tohle stalo? Co je to uvnitř?“

Kousla jsem se do rtu. Ben se už měl k tomu, že vstane, ale zatím čekal. Mara stiskla mou ruku trochu víc. Tiskla ji znovu a znovu, a skoro jsem si přála, aby mi to vadilo, ale místo toho jsem cítila vděk.

Teď jsem se cítila trochu utlumená, takže jsem mohla začít znovu. „V sobotu. Dělala jsem na Cameronově případu. Mluvila jsem s upíry. Jeden z nich byl… zkrátka nepopsatelný. Víc než upír nebo duch. Něco horšího. Strčil mě do Šera. Cosi ode mě chce, a to, co mám teď uvnitř, nazval darem. Rozpáral mě a tuhle věc do mě vložil.“ Zakryla jsem bolest volnou rukou. „Všechno mě svazovalo, omotávalo jako pavučina. A Šero procházelo přímo skrz mě, sžíralo mě, d-dotklo…“ zakryla jsem si tvář a roztřásla se při vzpomínce na studené hladové věci, které ze mě vše vysávaly. „Ty věci mě roztrhly, ale jsem pořád tady, a už to nejde zarazit.“

Ben se zhroutil zpět do židle a svěsil hlavu. „Harper, já – panebože, je to moje vina?“

Mara po něm šlehla pohledem. „Mlč, Bene. Samozřejmě to není tvoje vina.“ Pohlédla zpět na mě. „Pověz nám i o tom dalším klientovi. Říkala jsem Benovi o temném artefaktu.“

Přitakala jsem. Už jsem nebyla tak zmučená a ztrápená. „Dneska jsem se na ty varhany šla znovu podívat. Zhoršuje se to. Vyslaly proti mně jakési chapadlo, a z toho se mi udělalo tak zle, že to nešlo vydržet. Teď je kolem nich soustava rudých paprsků. Zraňuje mě, když jsem s nimi v jedné místnosti. Můj klient je chce. Vyhrožoval mi, pokud je pro něj nezískám, a předvedl mi to tím, že proti mně chtěl v Šeru něčím mrštit. Ale tohle – ta věc, co mám uvnitř – to odhodila zpět, a pak jsem na něj křičela. Najednou došlo k explozi a on zmizel. Prostě zmizel. Ale ne napořád. Vrátí se.“

Mara zvedla ruku a začala ji přibližovat k mé hrudi. Uhýbala jsem před ní a choulila ramena k sobě. „Neublížím ti.“

Ostražitě jsem ji nechala, ať se mě dotkne. Zastavil se mi dech, když na mě zatlačila prsty. Zarazila hroty neproniknutelného ticha přímo doprostřed chuchvalce. Chvíli se na mě hloubavě dívala. Když si zase sedla a složila ruce do klína, její odchod opět uprázdnil místo bolesti.

„Zdá se mi to… těžké, ale elastické a hladké jako sval – nebo možná membrána. Když na to jemně zatlačím, prohne se to, ale nepoddá, a čím víc tlačím, tím víc to odolává. Teď momentálně se to tváří přívětivě, ale kdo ví, co to dokáže. Nerado se to nechá zkoušet.“

Ben nás nedůvěřivě sledoval. „Nerado? Jak můžeš říct, co to má rádo nebo nerado?“

„Nevím,“ řekla Mara.

Ale já jsem věděla. „Tak nějak je to živé. Cítím, že to žije věcmi z Šera.“

Ben se zachvěl.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nezvládnu to. Nedokážu s tím žít. Je to jako noční můra. Cameronův případ… se jen komplikuje, a já si nejsem jistá, jestli to ustojím. Přese všechno jsem věřila, že je to dobrý chlapec. Ale je to i zrůda. Všechno jsou to zrůdy, nelidské, hnusné.“

Ben promluvil. „Nejsou hnusní. Zbytek říkat nemusím, že? Jsou to jen stíny. Upíři. Ale vypadají jako my, takže si myslíme, že jsou jako my. Jenže pak udělají něco hrozného, protože nejsou jako my. Duchové jsou nám mnohem bližší, protože si pamatují, jaké to bylo. Duchové jsou opravdu jen vzpomínka. A vzpomínka může bolet.“

„Zkouším si představit, jak to má upír. Musí se naučit zapomenout,“ dodala Mara. „Nebo se dozajista zblázní. Jak by mohli žít sami se sebou, kdyby zůstali stejní?“

„A Cameron je jeden z nich,“ řekla jsem.

„Ano, ale on je teprve na začátku,“ připomněla mi Mara. „Stále je to milý chlapec, který má problém. V tom jsi měla pravdu. Změní se, ale ty to nejspíš už neuvidíš. Jednou, až bude starý a pohlcený novým způsobem života jako ti ostatní, až pak se z něj stane zrůda. Jenže ty chceš udělat rozhodnutí, jestli ho máš nechat zemřít teď, když je zmatený. Je to tvoje volba.“

„Není to fér,“ řekla jsem.

„Ne, není, a ty budeš muset bohužel toho svého upíra pochopit. Jablko nevrátíš na strom, když už jednou spadlo. Takže – co uděláme? To je ta otázka.“

„To je můj problém,“ řekla jsem. „Ne váš. Já v tom plavu. Je mi, jako by ze mě něco vysávalo šťávu od té doby, co můj klient – ex-klient – duch, nebo co je vlastně zač – vešel do mé kanceláře.“

Ben najednou pookřál, povzbuzen svým vědeckým nadšením pro řešení záhad. „Opravdu? Před, nebo po vaší hádce?“

„Po.“

„Počkejte, přemýšlím, přemýšlím…“ Začal zběsile přehrabovat papíry a probírat se knihami. „Ta jeho příchylnost k varhanám… fyzické zjevování se a projevování vůle… akce… hm.“ Zvedl ke mně oči od tlustého svazku a trochu se nahrbil. „Řekl bych, že tenhle chlap představuje vysokou úroveň svéhlavého přízraku – to je duch, který má vůli, a také umí s vůlí manipulovat. Musí to být oživlý mrtvý.“

Pokrčila jsem rameny, padala jsem únavou a potřebovala další skleničku whisky. „To mi budete muset vysvětlit.“

„Uvedu příklad. Albert je, řekněme, zahradní varianta ducha s vůlí – jistou vůli projevuje, ale je velmi omezená, a jeho akce též. Jenže oživlý mrtvý je vysloveně ten, kdo přežil. Většina přízraků je pouze něco jako éterický záznam. Postrádají osobnost, neprojevují vůli – jsou tu pouze proto, aby dokončili něco ze svého života nebo předali vzkaz. Pak jsou propuštěni nebo dotikají jako hodinový strojek, který už nikdo nenatáhne. Jsou to pouze stíny či ozvěny. Spousta z nich jsou jen vzpomínky zachytitelné pomocí retrokognice.“

Zmateně jsem se na něj zahleděla a přerušila ho: „Pomocí čeho?“

„Znamená to, že jste mimosmyslovým vnímáním schopná vidět něco z minulosti. Třeba médium to dokáže, pokud má správné podmínky. Některým z nich se retrokognice povede, když se pokoušejí o psychometrii.“

„Bene,“ vstoupila do hovoru Mara, „jsem si jistá, že Harper ocení, když jí to někdo vysvětlí po lopatě, jestli ti to nevadí.“

Zatvářil se jako beránek. „Ó. Hm… psychometrie – no, k tomu se snad dostanu jindy. Ale retrokognice… pokud vidíte ducha, jak se prochází po nějakém místě, které už v tomto čase a prostoru neexistuje, pravděpodobně se vám děje retrokognice. Vidíte věci z minula. Stává se vám to někdy?“ Oči mu zářily.

„Sem tam,“ odvětila jsem a každou sekundu se cítila víc a víc vysátá.

Kývl, pak se oklepal a pokračoval. „V pořádku, takže správné médium by mohlo ten objekt prostudovat a pokusit se o retrokognici. Pak by vám mohlo přesně říct, jaká souvislost je mezi vaším klientem a salonními varhanami. Jestli ale jsou skutečně tak mocný temný artefakt, jak se vy dvě domníváte, pak to bude nebezpečné.“

„Jsou doslova ověšené Šerem, pravděpodobně nasávají energii z nexu, který je poblíž. Skoro jako baterie, která se dobíjí.“

„Ano, Mara mi o tom říkala.“ Na chvíli se zadíval na svou ženu, která mu věnovala úsměv a souhlasně kývla, že má pokračovat. „Zajímalo by mě, k jakému účelu je ta věc určena.“

„K žádnému pěknému,“ řekla jsem. „Jsou černočervené a velmi nepřátelské. Myslím, že odsávají energii ze všeho, co se k nim přiblíží.“

„Nemůžou tam být dlouho. Někdo by si toho už všiml.“

„Já jsem si toho všimla,“ prohodila Mara polohlasně.

„Nic jsi mi neřekla.“

Pokrčila rameny a zatvářila se nešťastně.

Ben udělal kajícný obličej: „Měl bych zatelefonovat někomu z kontaktních osob a poptat se, jestli něco zaznamenaly.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Není čas, Bene. Mně se zrovna moc nedaří, bývalý klient je nebezpečný a Cameronův problém se tak nevyřeší. Ne skrze mě. Varhany sílí. Sajou energii, která je pod muzeem, už deset měsíců. Já nevím, jak to říct jinak, ale věci se zrychlují.“

„Dobrý bože! Jestli je to opravdová baterie, pak je nabitá. Kdokoli, kdo by je dokázal ovládnout, by mohl v Šeru způsobit šílený zmatek.“

„Vy mě děsíte, Bene. A to nepotřebuju, jsem už vyděšená dost.“

„Děsím sám sebe!“ Jeho oči se rozšířily. „Víte o tom duchovi něco? Domněnky?“

„Moc ne. Jen to, že poslední tři majitelé varhan jsou po smrti – všichni náhle – a mám podezření ještě na víc věcí. Našla jsem někoho, kdo do jejich minulosti vidí, ale…“ Mírně jsem rozhodila rukama. „Nevím.“

„Vraždící duch? To by vyžadovalo ještě silnější energii i vůli.“

„Jenže s varhanami, které fungují jako sběrné a úschovné zařízení, by to zvládl, ne?“ zeptala jsem se. „A zdá se, že se to zhoršuje od doby, kdy se ukázal v mé kanceláři. Stejně jako to jde z kopce i se mnou.“

Mara těkala pohledem mezi mnou a Benem a nic neříkala, ačkoli tvář jí zbělela a oči potemněly.

„Předpokládejme, že by k té síle získal přístup,“ pravil Ben.

Můj mozek se opět chopil té hádanky, přestože jsem si připadala rozervaná. „Kdyby se té síly dokázal zmocnit, k čemu by potom potřeboval mě? Copak už nevěděl, kde varhany jsou?“

Ben mávl rukama ve vzduchu. „Nemusel to nutně vědět. Existují případy, kdy duchové nedokázali najít ani důvěrně známé předměty, které jim patřily. Pokud to nevěděl, něco ho blokovalo, nebo si k tomu předmětu musel prošlapat cestičku, než se k němu dostal. Stále mohl těžit ze svého spojení s tím předmětem, aniž by ho dokázal sám najít nebo se k němu přiblížit. Ale chce ho… Řekněte mi všechno, co o něm víte nebo co se domníváte.“

„Soudě podle řeči myslím, že je to Evropan. Rus nebo nějaký Slovan, alespoň to naznačuje jeho jméno.“

„Řekl vám ho?“

„Ano, je to…“

„Ne! Zadržte! Napište ho.“ Ben začal na stole shánět tužku a papír. Přistrčil mi je, čímž poslal k zemi několik vodopádů knih a papírů. „S tímhle musíme zacházet opatrně, ano?“

Pokrčila jsem rameny a napsala to jméno. „Co myslíte tím ‚opatrně‘?“

„Asi začínám být paranoidní, ale některé duchy dokáže jejich jméno přivolat. A my nechceme, aby se tady objevil a koukal nám přes rameno, co?“

27. KAPITOLA

Kdybych nebyla tak vystrašená, byla bych se našim nervózním pohledům určitě smála. Albert strašil u dveří a byl teď v Šeru právě tak zřetelný a reálný jako Sergejev. Mara se na něj podívala a nakreslila prstem ve vzduchu jiskřivý kroužek. Albert zmizel. „Albert na nás dohlédne, to jsem si jistá.“

Ben zakašlal, aby zamaskoval smích. „Taky doufám, ale nejsem o chrabrosti našeho nájemníka až tak přesvědčen, Maro.“

„Buď raději milý, Bene. Pamatuj, co se stalo naposledy, když se rozzlobil.“

Podívala jsem se z jednoho na druhého.

„Převrátil Benův stůl vzhůru nohama,“ svěřila mi Mara. „Hrozný nepořádek.“

Obě jsme se uvolněně zasmály.

Ben přečetl jméno, které jsem mu napsala, a na tváři se mu objevil spokojený úsměv. „Co je tu k smíchu?“ zeptala jsem se.

„Je to ale malý prohnaný dušík. Tuctové ruské jméno. V podstatě ekvivalent Grega Stevensona. Ne úplně Ivan Ivanovič, ale skoro.“

V hlavě se mi začaly rojit myšlenky. „Má účet ve švýcarské bance. Možná… že ho nějak zcizil.“

Ben hvízdl. „Chytré. Sakra, zajímalo by mě, jaká esa má v rukávu.“

„Jo, ale nemáme čas, jestli se v tomhle nemýlíte.“

„Máte pravdu, máte pravdu. Jenže nemám žádné návrhy. Nyní vstupujeme do říše magie, a to je teritorium Mary.“

Všichni jsme na chvíli ztichli.

„Podívejte,“ začal zase Ben. „Víme, že chce získat kontrolu nad těmi varhanami, a to určitě není dobré. Je to oživlý duch. Přestože má přístup k velké zásobárně energie, nemůže s ní moc manipulovat. Kdykoli něco udělá, natáhne do sebe energii. Jestli má nějaké plány s tím temným artefaktem, chce jej plně nabitý. Proto neudělá nic, dokud nebude připravený vyložit všechny karty na stůl. Už nějakou energii vyplýtval ve vaší kanceláři, takže předpokládám, že budete mít osmačtyřicet nebo sedmdesát dva hodin, než zase něco provede. Zatím buďte mimořádně opatrná, Harper. Pokud se příliš vyčerpáte, nezbudou vám rezervy, abyste se s ním mohla utkat, a neznáme účel té… věci ve vaší hrudi. Obávám se, že naše pomoc nebyla zrovna účinná.“

Zvedla jsem těžkou ruku: „Bene, dost. Bez vás a Mary už by mě něco určitě sežralo. Neměli jste pokaždé pravdu, ale neznamená to, že jste se vždy mýlili. Mám ale otázku. Jestli ty varhany do sebe natahují sílu z nexu a všeho kolem, proč ji neodčerpávají také z tohoto domu? Dům září pořád stejně.“

„To nevím.“

Mara se na mě usmála. „Má vlastní nexus, vzpomínáš? Je mimo energetickou Síť, jednoduše řečeno. Odtamtud se k nám nedostanou.“

„Ta Síť,“ vzpomněla jsem si. „Struktura energie, kterou mi ukázal Wygan – pořád ji můžu vidět – to je ta energetická Síť Šera. Myslím, že mě… napojil na Šero.“

Mara zbledla. „Jestli tě napojil na Síť, na níž se přiživují varhany, potom se živí i na tobě.“

Zavřela jsem oči a rázem se mi před nimi zatmělo. Vzpomněla jsem si na chapadlo, které se mě snažilo vysát.

Mara pokračovala. „A cokoli se bude dít nexu, bude se dít i tobě a všemu, co je napojeno na Síť. Potáhne tě to pořád dolů. Musíme se té věci zbavit, než tě zabije.“

„A co ty?“

„Já mám tenhle dům a mimo jeho zdi se budu snažit magie vyvarovat. Nebude to příjemné, ale přežiju to.“

Se zavřenýma očima jsem se snažila nepustit k sobě prolínající se hranici dvou světů. „A co ta temná nestvůra, Strážce?“

Ben zbystřil. „Strážce? Co je s ním?“

„Řekli jste, že se vrhá na hrozbu. Proč nenapadne mě nebo Serg… jeho? Nebo varhany?“

Benův hlas teď zdrsněl a zhrubl. „Artefakt je jen úschovna. Strážce si ho nevšimne. Vzpomeňte si na hierarchii hrozeb. Opravdová hrozba musí být nenadálá, aktivní. Buď vy, nebo on byste museli udělat něco, co by rozhoupalo sítě Šera a pavouka přilákalo, aby se přišel nažrat.“

Přikývla jsem a otevřela oči. „Pokusím se nestat mouchou. Ten Strážce je pro mě moc velká výzva.“

Ben se drbal ve vousech a jeho pohled byl sinavě popelavý. „Buďte opatrná,“ opakoval. „Teorie říká, že většina věcí v Šeru vám nemůže fyzicky ublížit, ale – přesto se to stalo. Je mi líto, že vás v tom nechávám, protože s teorií už si nevystačíme a já nic víc než teorii neznám.“

„Sebeobviňování si nechte na jindy. Tohle dokončíme.“

Ben se obrátil a kousal si rty.

Vstala jsem jako devadesátiletá stařenka. „Potřebuju si zdřímnout, nebo se zhroutím. A ještě toho mám tolik před sebou.“

Mara se mnou sešla ze schodů a celou dobu se mračila.

V předsíni mě zastavila. „Na tohle nejsi připravená. Nejradši bych uškrtila toho, kdo ti tohle udělal.“

„Myslím, že by se ti to nepovedlo. Nevím, co s tímhle,“ dodala jsem a poklepala si na hruď. „Ale musím napřed dodělat jiné věci, a ty udělám, dokud to jde.“

„Musíš být opatrná. Jsi neústupný, tvrdohlavý, racionálně uvažující praktik, a tohle všechno považuješ za noční můru. Doufáš, že se jednoho dne ráno vzbudíš a ono se to zkrátka vypaří. Jenže z tohohle snu se nelze probudit.“

Odfrkla jsem si: „To už jsem zjistila. Jen budu muset pochopit, jak z toho vyváznout a nenechat se zabít.“

„A co Cameron? Skončíš s jeho případem?“

Vzdychla jsem. „To by bylo na dlouhou diskuzi. A prosím, nesnaž se mě přesvědčit.“

„Nebudu se snažit. Ale něco bys měla vědět. Jelikož je na tebe upír schopen uvrhnout geas, může mu i sám podlehnout. V Šeru si je můžeš zavázat neporušitelným slibem. Rozumíš?“

„Nejsem si jistá.“

Povzdychla si. „Přemýšlej o tom. Když s nimi musíš jednat, možná to budeš muset zkusit. Přesto na sebe dávej pozor.“

„Budu.“

Odjela jsem domů a lehla si. Spánek jsem měla zpřetrhaný útržky snů a neurčitým neklidem. Probrala jsem se, až když slunce zapadalo. Jako upír.

Sedla jsem si v obýváku na podlahu a civěla na vypnutou televizi. Její slepé tmavé oko opětovalo můj pohled. Když jsem seděla a přemýšlela, Chaos mi skočila do klína a vkradla se mi pod svetr.

Neměla jsem na výběr. Buď jsem nebyla dost statečná, nebo zbabělá, abych to vzdala. Klid a mír Danzigerovic domu mi pomohl přemoci vyčerpání, ale pořád jsem se cítila rozlámaná, bolavá a v nepohodě a přemýšlela jsem, jestli mě to může zabít. Hrála jsem si s fretkou, dokud neusnula. Dala jsem ji do postele, pak jsem si oblékla pohodlné oblečení a vyrazila ven. Nejdříve jsem zamířila do Adult Fantasies.

Carlos byl dole a upřeně sledoval nešťastného Jasona. Kolem nich zuřily víry černého vzteku. Jason se přikrčil, skoro se zmenšil.

„Omlouvám se, omlouvám se, omlouvám se,“ fňukal chlapec. Také jsem se skrčila.

Carlos utrousil pohrdavou odpověď. „To tedy jo. Hezky to uklidíš a ty svoje pazoury tam nebudeš strkat, nebo ti je u ramenou utrhnu.“

Jason vypadal, že se strachy sesype. Když ho Carlos propustil, málem přepadl dozadu a pak vyrazil ke schodišti. Pak upír obrátil pohled proti mně. Zasáhlo mě to jako hozený kámen, prošlo mými žebry a začalo mi to kroutit ramena k sobě. Zvedl oči do úrovně mé hlavy a ubral na intenzitě. Pohodil hlavou a pohnul obočím.

„Blaineová.“

Donutila jsem se popojít k němu. Nejradši bych ale odtud pláchla, jak mě zachvátil odpor a zbytek bolesti. „Ráda bych si s vámi promluvila.“

Přikývl a pokynul mi směrem ke kanceláři. Jak jsem kolem něj prošla, zuby mi zadrkotaly zimou.

Gotička s piercingy se přehrabovala v krabicích. Jakmile jsme vešli, zvedla hlavu.

„Nech to bejt,“ rozkázal jí Carlos.

Pokrčila rameny. „No tak jo.“ Záviděla jsem jí, že nevnímá jeho působení. Dívali jsme se za ní, jak šoupe nohama jako gejša. Očividně byla naprosto netečná vůči Carlosově přítomnosti.

„Posaď se.“

Klesla jsem do židle. Carlos se posadil za stůl a pohlédl mi do očí. Neměly v sobě světlo, a jak čekal, že promluvím, zachvěla jsem se.

„Potřebuju se setkat s Edwardem. Můžete mi v tom pomoci?“

Carlos se netvářil naprosto nijak, jen seděl a sledoval mě. Nakonec řekl: „Ano.“

„Kdy a kde?“

„Každou středu se chodí bavit do klubu After Dark.“

„To je na Pioneer Square, že? Nikdy jsem tam nebyla.“

V jeho očích se pobaveně zablesklo. „Příliš mnoho denních tvorů tam nezavítá. Uvidí tě. Postarám se o to.“

„A v kolik?“

„Nikdy před desátou.“

„Potřebuji tam co nejvíc Edwardových nepřátel, váhajících nebo neutrálních osob. Mohl byste to zařídit?“

„S radostí.“

„Děkuji. A taky se vás musím zeptat na něco z jiného soudku, co nesouvisí s mou prací.“

Zase mě probodl upřeným mlčenlivým pohledem. Soucítila jsem s Jasonem.

„Potřebovala bych, abyste se podíval na jeden objekt. Jako odborník.“

To ho zaujalo. „Myslíš odborník na co?“

„Na nekromancii.“

Stáhl obočí a síla jeho osobnosti na mě dolehla tak silně, jako by mě zavalil těžký sloup. Vydal hluboký, hrdelní zvuk a začal proti mně vysílat tak zuřivé vibrace, až to se mnou cloumalo. Ztěžka jsem polkla a začala jsem drmolit s přiškrceným hrdlem.

„Potřebuju službu nekromanta, a vy jste jediný, kterého znám. Nikomu jsem o vašem tajemství neřekla. Myslím to, o němž jste mi vyprávěl předtím. Přísahám.“

Trochu se stáhl. „Na co to potřebuješ?“

„Potřebuju znát historii a zdroj jednoho temného artefaktu – pravděpodobně nekromantského. Zajímalo by vás to?“

Opřel se a jeho vztek pomalu vyprchával. Temný tlak ale trval. „Blázne.“

„Nemám na vybranou,“ přiznala jsem a doufala, že jsem špatně neodhadla složité pochody jeho mysli.

„To jsi tak zoufalá, že se chceš odevzdat mně? Mohl bych za to na oplátku žádat cenu, kterou bys nechtěla zaplatit.“

Klepala jsem se. „To byste mohl. A žádáte ji?“

Ztichl a zadíval se mi přímo do očí. Temné i zářivé paprsky se mezi námi vlnily a otíraly se o mne, ale nechala jsem je, i když mě to uvnitř svíralo. Lehce přejížděly po uzlu uvnitř mé hrudi s chladnou a pichlavou zvědavostí. Pak se odtáhly.

Přimhouřil oči se strašidelně zvídavým úsměvem. „Zatím nežádám. Kdy a kde?“

„Zítra v muzeu Madison Forrest Historical House. A to, co mi řeknete, budeme muset ještě probrat s jednou přítelkyní. Čarodějkou.“

Zvedl obočí. „Opravdovou čarodějkou? Není to jedna z těch new age idiotů, kteří nemají žádnou moc?“

„Opravdovou čarodějkou.“

„To už je dlouho, co jsem nějakou potkal.“

Nic jsem neřekla.

Napůl přikývl, spíš jen mírně sklonil hlavu. „Zítra po západu slunce.“

Vstala jsem a on taky. Ruku jsem mu nepodala. „Děkuji vám.“

Přistoupil blíž. Chtěla jsem couvnout, ale neodvážila jsem se. Naklonil se nade mnou. „Hýbe se v tobě nějaká síla. Ale zdáš se být nemocná.“ Natáhl ruku a vytáhl cosi z mých vlasů a z ramene. Pak přejel rukou před mou hrudní kostí, aniž by se mě dotkl. Donesl svíjející se chomáč temnoty ke svému obličeji a přičichl k němu. „Čpíš temnými silami smíšenými se světlem. Dotkla ses toho artefaktu?“

„Ne, ale dalo by se říct, že on se dotkl mě.“

Promnul kluzký stín mezi prsty. „Znepokojivé. Takhle to nemůže zůstat.“ Pak stín zmačkal a opět ho strčil do kapsy jako předtím.

„Sama z toho nejsem nadšená,“ odpověděla jsem.

„Měj se na pozoru, Blaineová.“

Cynicky jsem se ušklíbla. „Mám se mít na pozoru, a zároveň vám důvěřovat?“ Změnila jsem téma. „Jak vás zítra najdeme?“

„Já vás najdu.“ Oči se mu zaleskly. Široce se usmál. Bylo mi, jako by se ty bílé zvířecí zuby měly zahryznout do mého masa. „Odteď už tvůj pach poznám navždy.“ To mnou otřáslo.

Když už jsem nemusela být v jeho blízkosti, značně se mi ulevilo. Kráčela jsem nocí přímo za Alicí.

Jak jsem se k ní blížila kolem baru, zúžila oči a usmívala se až děsivě hladově. Blízko ní tančily výrazné zlaté a rudé jiskry. „Zahráváte si. Musela jsem vás krýt. Raději jsem sem neměla chodit. A možná toho budu litovat.“

„Jsem moc unavená na slovní šarvátky. Jestli chcete využít příležitosti, buďte ve středu večer asi o půl desáté v klubu After Dark.“

„Kdo vám řekl o After Dark?“

Chladně jsem se usmála, ale neodpověděla jsem. Její mrazivá nenávist na mě vystříkla jako kyselina a rozezvučela smotek Šera, který mi pulzoval v těle. Třásla se mi kolena, ale zatím jsem to ustála.

„Až si já udělám svoje,“ řekla jsem nakonec, „dostanete šanci. Jestli se unáhlíte, prozradíte se. Tak buďte trpělivá.“

„Trpělivá? Jsem všechno, jen ne trpělivá. A jestli mě chcete podvést a napálit…“

„A co bych z toho měla? Neměla bych tam jediného spojence. Budete jediná, kdo nebude mít důvod utrhnout mi hlavu.“

Zmlkla jsem a trochu se odvrátila. „Možná bych se neměla tak snažit. Třeba bych se od vás měla držet v dostatečné vzdálenosti, abych se dožila vyššího věku. Nějak vám nemůžu důvěřovat. Asi budete první z těch, kdo uskuteční všechny své výhrůžky.“

Měla jsem se k odchodu. Alice mě chytla za ruku a vrhla po mně svůj spalující žár i led. „Teď chcete couvnout?“

Vymanila jsem se z jejího sevření – k překvapení nás obou. „A proč ne? Co vás zastaví?“

„Řekla jsem, že vám neublížím, dokud budete jednat dle mých pokynů!“

„A taky jsem jednala, ale vy si jen stěžujete. Proto se cítím povedená, jasný? Zapomeňte na to.“ Alice zachrčela.

Otočila jsem se zpět k ní a upřeně se zahleděla do jejích očí. Odháněla jsem Šero nejlíp, jak jsem uměla, a doufala jsem, že si vedu dobře. „Fajn. Takže mi slibte, že mi neublížíte, pokud vám pomůžu dostat Edwarda. Dokud se vám budu klidit z cesty, necháte mě na pokoji. Slíbíte mi to!“

Její pohled mě probodával nekonečným mrazem. Když promluvila, její hlas zněl hluboce a rozléhal se. „Slibuji, že vám neublížím, dokud mi budete pomáhat dostat se k Edwardovi a budete se držet stranou.“

Usmála jsem se a otočila se dřív, než si to mohla rozmyslet.

Když jsem se vzdalovala, cítila jsem, jak mi její pohled projíždí páteří.

28. KAPITOLA

V úterý se rozpršelo. Sice jsem se cítila slabá a ztuhlá, ale utíkala jsem, dokud mě z fyzické námahy nezačalo bolet v prsou. Poprvé po mnoha dnech jenom z ní. Tělo bylo v pořádku, ale jinak jsem byla rozervaná na kusy. Běžela jsem dál a užasla, že jsem toho schopna. Vzpomínala jsem, kolikrát mě v uplynulých dnech napadlo, že prostě se vším skoncuju. Děsně jsem se na sebe zlobila za tu sebelítost a pochyby. Pořád jsem se bála, byla jsem slabá a nejistá uprostřed neznáma, ale dokud jsem se udržela na nohou, existovala jen jediná možnost. Když půjdu dál, zůstane mi alespoň nějaká šance, byť malá.

Běžela jsem. Pot a déšť smývaly mou hloupost a zoufalství. Nejradši bych nechala liják, ať odplaví vše, ale už jsem si zvolila a hodlala se toho držet.

Z kanceláře jsem zavolala kurátorce muzea Madison Forrest a přesvědčila ji, že zrovna tuhle noc musím varhany nutně vidět. Souhlasila, že nás vpustí dovnitř v devět, ale moc se z toho neradovala. Dalším telefonátem jsem se dohodla s Marou, že přijde.

Pak jsem se zabývala prozaičtější prací, abych udržela mysl pořád zaměstnanou, ale přerušil mě Willův telefon.

Zněl unaveně. „Ahoj, Harper. Ještě jsem ověřoval ty varhany od firmy Tracher a něco jsem zjistil.“

„To byla rychlost.“

„Během posledních pár let bylo do počítačové evidence zaneseno několik záznamů a já znám lidi v Evropě, kterým mohu zavolat. Jenže netuším, k čemu je tvůj klient potřebuje. Ty varhany jsou padělek.“

„Úplný padělek? Vypadaly staře.“

„Některé části jsou opravdu velmi staré. Výrobní čísla na rámu a mechanice nesouhlasila. Obložení za zrcadlem a nad píšťalami bylo dodáno dodatečně, je mnohem starší a vůbec by tam nemělo být. Podle Trachera pochází rám z jiného nástroje, který byl zničený při požáru v roce 1923 v Amsterdamu. Ten kus byl odepsaný pojišťovnou a prodaný do komise. Tam pravděpodobně instalovali mechaniku, která pochází z jiných varhan z roku 1902. Ale těžko říct.“

„A co je to za část, ta ‚mechanika‘?“

„V tomhle případě pouze klaviatura, zbytek by nepasoval. Ať ti klient o tom nástroji řekl cokoli, nejspíš to není pravda. Varhany pak na chvíli zmizely a nakonec se objevily znovu ve švýcarské dražbě v roce 1957. Právě tam je koupil poslední majitel, G. Sergejev z Bernu. Zkusil jsem ho vystopovat, ale jediné, na co jsem natrefil, byl článek o jeho smrti v roce 1960. Nevypadá to, že by měl nějaké příbuzné, kteří by varhany mohli zdědit, takže nevím, co se s nimi dělo mezi rokem 1960 a dobou, kdy byly odeslány z Osla.“

Oblečení a mluva mého klienta vypadaly starší než z padesátých let dvacátého století, určitě se nejednalo o toho muže z Bernu.

„A v úmrtním listě stálo, kdy zemřel poslední majitel?“

„Nebyl to úmrtní list. Zpráva tehdy vyšla v novinách. Srazila ho tramvaj. Dál tam nic není, jen průvodní list k varhanám z dražby, ale naprosto lživý. Prohlašuje, že původními majiteli byla nějaká rodina Mandonových, ale ti je vlastnili jen 33 let, to asi těžko bylo dědictví. A k tomu jedna strašidelná věc. Mandonovi se udusili při úniku plynu v domě. Tudíž – máme tady pět majitelů, kteří zemřeli při nějaké nehodě.“

Ráda bych věděla, kolik dalších našlo kvůli těm varhanám rychlou smrt. A co se dělo s varhanami během let, kdy byly „ztracené“… Uvažovala jsem…

Will vstoupil do ticha. „Harper? Jsi tam?“

„Ano. Zamyslela jsem se. Díky, Wille, moc jsi mi pomohl.“

„Dobře, protože jsem tě chtěl požádat o laskavost,“ řekl pochmurným hlasem.

To mě znepokojilo. „Jistě. Co potřebuješ?“

„Díky tomuhle falešnému průvodnímu listu jsem začal přemýšlet o něčem, co se týká mé práce, takže jsem trochu zapátral. A musím mluvit s policií.“

„O čem přesně?“

„Teď to nechci rozebírat. Měl jsem dojem, že bys mohla vědět, s kým si mám promluvit. Věděla bys?“

O tom jsem nemusela dlouho přemýšlet. Dala jsem mu číslo detektiva, kterého jsem znala z policejního oddělení v Seattlu. Nejpoctivější polda, jakého jsem kdy potkala.

„Děkuju.“

„Hele, zavolej mi později.“

„Jasně.“ Zavěsil. Zdál se mi trochu mimo.

Docela mě zajímalo, co Willa tak rozhodilo, ale neměla jsem čas, abych se tím zaobírala. Posbírala jsem své věci a vyrazila k Danzigerovým. Chtěla jsem mluvit s Marou dřív, než se setkáme s Carlosem.

Za hodinu už jsem seděla s Marou v jejich obýváku. Nebylo jednoduché přizpůsobit se změně v Šeru. Ještě jednou jsem si spěšně natrénovala vědomý průchod do něj a zase ven.

Pak jsem padla na opěradlo křesla. Motala se mi hlava. „Sakra! Proč mi to nejde, když chci? Spadnu tam, a zase vypadnu, když na to vůbec nemyslím, ale jakmile se o to snažím, nejde to.“

„Pořád ještě bojuješ.“

„Ale vypadá to tam teď jinak. Cítím se tam odlišně.“

„Šero se nezměnilo. Změnila ses ty. Když na to nemyslíš, jde to snadno. Potíže máš, když tvá mysl začne přebíhat mezi tebou a Šerem.“

„Já na to nemůžu nemyslet.“

Mara se naklonila a zachytila můj pohled. „Můžeš s tím přestat bojovat. Musíš. V mnohém jsme se s Benem spletli, ale tímhle jsem si jistá. Musíš to přijmout takové, jaké to je, a vnímat to jako svou součást. Když se s tím pereš, chová se to jako zašmodrchané lano, které tě s každým dalším škubnutím víc a víc škrtí a stále víc se zamotává. Uvolni se, a lano se uvolní taky. Opravdu se to uvnitř tebe děje. Vidím to.“

Teď jsem se zarazila.

„Když se snažím, vidím ten uzel v tvé hrudi. Připoutává tě k Šeru, a čím víc se tomu bráníš, tím víc se smyčka utahuje. Když to prostě necháš být, rozmotá se, a ty se Šerem více splyneš.“

„Ale já nechci se Šerem splynout!“

Vzdychla. V jejích vlasech se chvěly tmavě zlaté paprsky světla a ozařovaly stěnu za ní. „Je mi líto, Harper, ale už nemáš na výběr. Přijmi to, co už je, a zbytek bude následovat. Pak to všechno bude jednoduché – nebo aspoň jednodušší. Vejít a vyjít ven, manipulace s hranicí, nahlížení dovnitř – dokonce i věci, které jsme nevzali v potaz – to všechno se ti zautomatizuje jako plavání nebo chůze.“ Podívala se ven, kde v dešti začalo zapadat slunce. „Jsi předurčená k tomu, aby ses stala součástí toho světa, a až na to přistoupíš, můžeš zkoušet, jakou máš moc.“

Obrátila jsem hlavu, abych se podívala na uplakaný západ slunce.

Třela jsem si obličej rukama, jako bych chtěla rozmasírovat vrásky od neustálého usilovného přemýšlení. Na má ramena dolehlo napětí a vyčerpání. Opřela jsem si tvář o pohovku a sledovala dlouhé paprsky slunečního svitu, jak se v mracích barví do růžova, zatímco neklidná žlutá a bílá záře nexu mezi tím vším zářila jako čarovná hradba. Nízko nad zemí se sbíhaly ponuré mraky. Připomínaly bouřková mračna Šera.

Slyšela jsem, jak Mara vstává a vychází z místnosti. Nešla jsem za ní. Byla jsem příliš zmožená. Pak se za zpěvu prken v podlaze vrátila a zastavila se u mě.

„Už je skoro čas jít. Připravila jsem ti něco na dnešní noc. Doufám, že to pomůže.“ Zvedla jsem hlavu.

Mara mi podávala malý kožený váček na dlouhé šňůrce. Připomnělo mi to tu věc, které jsem si všimla u doktora Skellehera. „Co to je?“

„Ochranné kouzlo proti temným silám. Mělo by to trochu zdržet sílu těch obludných varhan. Malá věcička, která neublíží. Dej si to kolem krku.“

Vzala jsem si od ní tu věc a přetáhla si šňůrku přes hlavu. Malý váček měkce dopadl na můj svetr, přesně nad bolavé místo v mé hrudi.

Nadechla jsem se. Náhle mi bylo lehce, jako bych vyšla ze zakouřeného baru na čerstvý vzduch.

Mara se usmála, „funguje?“

„Ano.“

„Skvělé. Ale radši to někam zastrč. Myslím, že tvůj nekromant by to viděl nerad.“

„Proč?“

„Sám je trochu monstrum, ne?“

„Tak bych si to měla nechat pořád na sobě.“

Mara se naoko zaškaredila: „To od tebe není moc zdvořilé – používat kouzla na své pomocníky. Kromě toho, až z tebe artefakt začne vysávat sílu, tohle kouzlo ho může trochu zdržet. Nevydrží ale věčně. Je to jen taková cetka.“

Pohlédla ven na zapadající slunce. „Radši bys měla jít. Nebylo by moudré, aby tam vešel první. Přijedu hned, jak předám Briana Benovi.“

Vzmužila jsem se a vyšla ven.

Když jsem vjížděla po mokrém štěrku na parkoviště před muzeem, už se stmívalo. Na obloze se stahovala hustá černá mračna a dělalo se dusno jako předzvěst deště. Seděla jsem v roveru, čekala a pozorovala jsem hlavní dveře.

Před muzeem zastavil oranžovo-zelený taxík. Carlos vystoupil ze zadního sedadla a chvíli stál a díval se na budovu, zatímco taxík odjížděl. Z téhle vzdálenosti na mě jeho přítomnost nijak nepůsobila. Rozhlédl se vpravo i vlevo, pak chvíli větřil. Potom se otočil jako vítr a kráčel přímo ke mně. Polekalo mě to tak, že jsem se na sedadle až přikrčila.

Přišel z boku k mému autu, nakoukl dovnitř a pokynul mi.

A já jsem zareagovala, což mohlo budit dojem, že mu nad sebou přenechávám kontrolu. Asi to nebylo nejlepší, ale na druhou stranu, kdyby mi chtěl opravdu ublížit, mohl to udělat už dávno. Měl k tomu dost příležitostí.

Stáhla jsem okénko. „Tak jste přišel,“ řekla jsem.

„Ano. Kde je ta tvoje čarodějka?“

Než jsem stihla odpovědět, Mara přijela. Otočil se k ní a já využila toho, že je zády, a rychle jsem vystoupila ven.

Mara ze svého auta skoro vypadla. Vlasy měla trochu rozcuchané a oči jí jiskřily. Držela si kabelku a přispěchala k boku mého auta.

„Pardon, opozdila jsem se. Malý ne a ne usnout.“ Pohlédla Carlosovi přímo do očí, aniž by to na ni jakkoli působilo. „Dobrý večer. Můžeme jít?“

Carlos přikývl. Pak se otočil ke mně: „Nepředstavíš nás?“

„Carlosi,“ začala jsem a dívala se k Maře, „tohle je…“ Ale Mara za Carlosovými zády spěšně zavrtěla hlavou, „…naše čarodějka.“

Zachmuřil se a v mých útrobách to zabublalo. Podíval se na Maru a kývl jí.

Usmála se a příjemným tónem promluvila: „A vy jste pěkný zmetek, pokud se nemýlím.“

Mlčel. Pak pomalu zvedl jeden koutek: „To jsem.“

„Takže půjdeme?“ navrhla Mara. „Světlo té zatracené věci je vidět až sem.“

Všichni tři jsme pohlédli na budovu. Okno horního salonku jako by náhle zrudlo. V mých očích, přivyklých na Šero, se i stromy zbarvily do karmínova, jako by je někdo potřísnil krví. Vrhala jsem po Maře pohledy, ta mě však povzbudila očima a pevně mě chytla za paži. Rázným krokem mě vedla k bráně. Carlos šel za námi.

Zazvonila jsem a po delší chvilce nás kurátorka vpustila dovnitř. „Nebude vám vadit, když zůstanu dole?“ zeptala se. „Když už jsem tady, dodělala bych si nějaké papíry. Až budete odcházet, jen zazvoňte na zvonek a já vás zase pustím. Ano?“

Její bezproblémový přístup mě překvapoval, dokud jsem si ovšem nevšimla, jak na ni Carlos i Mara soustředěně upírají zrak. Takže jsme tady měli dva pěkné zmetky.

Jakmile kurátorka odešla, vydali jsme se po schodech nahoru. Tam jsem se zastavila a zamotala se, protože se mi náhle udělalo nevolno. Mara mě chytila za loket. Carlos prošel kolem nás a otevřel dveře salonku.

Z místnosti se vyvalil děs a strach. Ucouvla jsem, než jsem zjistila, že ty hrůzy spíš vidím, než cítím. Srdce mi bilo na poplach a na páteři mě mrazilo. Dalo se to ale vydržet.

Mara na mě kývla a vedla mě do salonku. Carlos zůstal pár stop od varhan a ohromeně na ně zíral. Pak otočil hlavu k nám a rozzářil se ve zlověstném úsměvu.

„Úžasné.“

„Spíš nechutné,“ odpověděla Mara. Natlačila mě do jedné z židlí co nejdále od varhan. „Jdeme na to.“

Carlos svraštil obočí a odvrátil tvář zpět k varhanám. Mara o krůček poodstoupila a za Carlosovými zády namalovala ve vzduchu několik jiskřivých znaků. Jako deštík se z nich snesl závoj z mlhy a bílých sloupků tvořící jakousi hradbu. Slyšela jsem, jak Carlos něco mumlá a vzduchem se začal linout nepříjemný nakyslý odér. Mara obešla Carlose velkým obloukem zezadu a ode zdi ke zdi vytvořila jiskřivý půlkruh. Odřízla tak zhoubnou pulzující sílu varhan, která z nich vycházela jako aura světel, stínů, dýmu a zvuků.

Tváře jako z nočních můr a bublavé Šero se kolem nástroje začaly množit a vytvářely děsivé panorama. Na okamžik jsem spatřila Sergejevovu tvář. Jeho ústa se otevřela v tichém výkřiku. Pak ho varhany nasály zpět do sebe. Následoval kaleidoskop dalších tváří jako útržků hrůzy. Žádnou z nich jsem nepoznávala. Kolem Carlose se rozléhal divoký, krutý chór hrozivých výkřiků a mumlání. Po chvíli vždy zvedl ramena a jeho ruce před ním světélkovaly. Jinak nevydal ani hlásku.

Z klaviatury náhle prudce vyšlehla rudá a temná záře. Carlos sklonil hlavu a záře se roztříštila o Mařin ochranný půlkruh. Její třpytivá znamení ve vzduchu najednou pohasínala a po místnosti se začalo rozléhat vytí a brebentění. Carlos udělal krok dopředu a obě ruce položil na klaviaturu.

Varhany zakvílely jako v agónii. Pak z nich najednou vyšel řev, sílil a hrnul se na Carlose jako vichřice bez těla. Jak zvuk mohutněl, bylo cítit stále příšernější puch. Vyskočila jsem a chtěla odsud utéct, Šero mi tepalo v hrudi a mísilo se s tlukotem mého srdce, vzpíralo se mi v prsou a řezalo jako nůž. Mara ustoupila a popadla mě za rameno. Oči měla rozšířené a myslím, že měla sama co dělat, aby vydržela a nedala se taky na útěk. Hlasitě oddychovala.

Carlos zvedl ruce a prudce se rozmáchl do obou stran. Nastalo ticho. Aura Šera kolem nástroje začala vadnout, až se zhroutila zpět. Zůstala z ní opět jen svíjející se červená a černá chapadla, která se kroutila jako hadi na hlavě bájné Medúzy. Ustupoval dozadu, až se dostal na hranici Mařiny obranné linie. Pak se otočil a šel k nám. Jeho oči žhnuly děsivým vzrušením.

„Vstaň,“ přikázal mi.

Vstala jsem a on nás nahnal ke dveřím a postavil se na práh. „Teď jděte,“ řekl.

Já jsem se začala otáčet s pocitem naprostého vyčerpání a nemohoucnosti. Chtěla jsem pryč.

Ale Mara se nepohnula. Odolávala jeho vůli a dívala se mu přímo do tváře. „Ne.“

Povytáhl obočí a síla jeho vůle se kolem něj vznášela jako černý roj včel.

Mara mu pevně hleděla do očí. „Tak snadno mě nepřinutíte, Carlosi. Nedovolím, abyste si je nechal.“

„Nemůžeš mě zastavit.“

„Zastaví vás vlastní šestý smysl. Je to nekromantský artefakt.“ Opět se usmál jedním koutkem. Ten úsměv řezal jak břitva. „Proč bych ho jinak chtěl?“

29. KAPITOLA

Mara stála v chodbě a odolávala Carlosovi, až to jiskřilo. „Jestli se je pokusíte vzít, pohladím tu Aladinovu lampu a vypustím ducha na svobodu, a to vám garantuju, že ani vy ho nestihnete zahnat zpátky. Sám jste viděl sílu nexu, která ty varhany živí. Jsou nacpané k prasknutí energií, která číhá, aby se mohla uvolnit. Tady je použít nemůžete, takže s nimi budete muset pohnout z místa. Ale nemůžete s nimi pohnout, aniž byste vypustil z řetězu energii, která v nich dřímá. Na to až příliš uzrála.“

Carlos také probleskoval. Proběhlo mezi nimi cosi třpytivého. Ztrácela jsem sílu, nedokázala jsem vidět nebo pochopit, co to bylo.

Mara pokračovala. „Představuju si, že jen jedna osoba dokáže kontrolovat vodopád energie, který se začne řinout z toho nástroje, jakmile ho někdo vyruší. Mám pravdu?“ Carlos nevydal ani hlásku.

Její hlas rezonoval a zářil, cítila jsem jej až do morku kostí. „Odpovězte mi!“

Odhalil zuby a zavrčel na ni. Jeho nehmotný černý plášť se vzedmul hněvem. „Nepokoušej se mi rozkazovat, čarodějko.“

„Nebuďte hlupák!“ štěkla na něj. „Chcete, aby se celá zdejší energetická Síť zhroutila? Pro tvory jako vy to bude mnohem horší než pro mě, a odmítám teď řešit, jak špatně jsem na tom já!“

Carlos ještě naposledy zavrčel a o krok poodstoupil. Černá korona kolem něj začala slábnout. Přes rameno se ohlédl na varhany.

Zachraptěl. „Máš pravdu. Je to příliš nebezpečné. Ale nemůžeme je nechat někomu jinému. Musíme se jich zbavit.“

Mara namítla: „Teď nemáme dostatek sil na to, abychom je zkrotili a ohlídali.“

„Samozřejmě že ne.“ Carlos sáhl za sebe a zavřel dveře do salonu, pak prosvištěl kolem nás a směřoval dolů ze schodů. Šířil kolem sebe sílu, před kterou jsem vyděšeně uhnula.

Mara mě vedla pryč. Vnímala jsem rozmazaně, byla jsem jako omámená, rozlámaná, bylo mi zle. Do prsou se mi vrátila chladná bolest.

Když jsme došly do foyer, zeptala jsem se: „My odcházíme?“

„Ano.“

Znaveně jsem přikývla. Byla jsem utahaná. Chtěla jsem si lehnout a tiše skuhrat.

Když jsme prošly bočními dveřmi ven, vydaly jsme se zpět na parkoviště. Mara mě zatlačila na sedadlo spolujezdce, pak běžela zpět, aby zazvonila na kurátorku, že má zamknout. Chladivý deštík částečně smyl tíživé pocity, které ve mně zanechal poslední závan pachu varhan. Noční vánek mi vehnal několik spršek do tváře.

Mara se vrátila a se zúčastněným výrazem se zeptala: „Budeš určitě v pořádku, Harper?“

Přikývla jsem a pomalu se rozdýchávala, abych ze sebe nevyhodila večeři.

Podívala se na hodinky. „Budeme to muset provést rychle. Ráno mám hodinu. Takže,“ dodala a otočila se ke Carlosovi, „vyprávějte nám o tom.“

Carlos založil ruce na prsou a hlubokým hlasem spustil. Kolem padal déšť.

„Je to nekromantský artefakt. Ale do jeho vnitřku byl zakomponován mnohem starší artefakt, který je za panelem se zrcadlem.“

„Staré dřevo,“ utrousila jsem.

Carlos pomalu pohnul hlavou. „Je to skříňka. Do zdobení byly začleněny kosti a zuby, a ty teď tvoří mrtvou substanci varhan.“

„Cože?“ zeptala jsem se konsternované.

Zaškubalo mu v ústech. „Nekromantský artefakt musí mít v sobě začleněnou substanci mrtvého. Jak těla, tak duše. Oživlý duch poslouchá toho, kdo má vládu nad artefaktem, jenž byl vytvořen s jeho tělesnými ostatky. Ve struktuře jsou dvířka, která duchovi umožňují na příkaz pána vstoupit a zase odejít.“

„Mohlo by být těmi dvířky zrcadlo?“

„Ano. Nyní je zavřené, ale bylo již otevřeno a duch ve chvilce nepozornosti nebo bezmoci pána unikl. Když byl na svobodě, artefakt přestěhovali. Duch zabil svého pána a ukradl jeho jméno, ale pak se ztratil. Nyní bloudí a stále je spojen s artefaktem, neschopen dosáhnout svobody. Ale také bez možnosti vrátit se, dokud nebude povolán nebo se tváří v tvář nesetká s vězením svého těla. Ducha však nemá kdo povolat, takže se snaží artefakt najít a stát se svým vlastním pánem.“

„Jenže ty varhany vlastní muzeum…“

„Vlastnictví je na nic.“ Carlos začal střádat myšlenky. „Ta skříňka uvnitř je původní schránkou, která putuje od předmětu k předmětu. Obalili ji vrstvou kouzel a dřeva, aby ukryla ducha před ním samým i před ostatními. Je silný a umí jednat sám za sebe – za života byl mocným mužem a jeho páni se právem jeho ducha obávali. Když nástroj přišel do muzea, získal sílu, kterou vstřebával z blízkého nexu. Duch nemohl ten předmět najít přímo, ale byl schopen opět manipulovat světem. Začal pronásledovat majitele a zabíjet je.“

V žaludku jsem měla vlnobití. „Všechny majitele?“

Carlos kývl. „Všechny kromě tohoto. A zabil i většinu svých pánů. Pokaždé si myslel, že tím získá svobodu, ale pokaždé se spletl. Je stále více zahořklý. Plánuje připravit o život další a další.“

Mara mi konejšivě položila ruku na rameno. „Kdo byl ten duch, když ještě žil?“

Carlos přimhouřil oči. „Mág. Byl bych bláhový, kdybych tady vyslovoval jeho jméno. I to ukradené je natolik silné, aby ho sem povolalo, pokud jsem blízko artefaktu.“

„Jak je ten artefakt starý?“

„Skříňka sedm set let. U zbytku na tom nezáleží. Kouzla a rituály vdechnuté do artefaktu chrání ostatky před zkázou až do chvíle, kdy budou vyjmuty,“ vysvětloval Carlos. „Pak se náhle obrátí v prach. Kdyby byly vyňaty všechny ostatky, duch by byl konečně volný a opustil by tento svět. Jenže i pak by si artefakt zachoval nastřádanou energii, dokud by držel pohromadě. A ta energie není zanedbatelná.

Bez řízení jednou energie vybuchne a přeteče jako voda z protržené hráze a zničí vše kolem. Zlikviduje vše, co z ní čerpá nebo ji váže. Pro tebe, čarodějko, by to znamenalo bolest a dočasnou ztrátu schopností. Možná trvalou.“

Carlos teď pohlédl na mě. „Pro tebe…“ Vztáhl ke mně paži, ale uhnula jsem. Znovu ruku přiblížil a pak ucukl, jako by ho něco popálilo. Rychle se odtáhl a podíval se na Maru.

„Ty ses odvážila?“

„Ano, odvážila,“ vpálila mu do očí. „A vy víte, že to není namířeno proti vám, ale proti té věci tam nahoře.“ Carlos se jí mírně poklonil. Mara přikývla rovněž. „Co bude s Harper?“

„Nevím.“ Zase se na mě podíval. „Mohlo by tě to zabít. Možná to tebou jen proplave, nebo tě to spálí na škvarek. Pokud to přežiju, bude to pro mě zajímavé zjištění.“

Roztřásla jsem se a zakryla si prsní kost pěstí. „Opravdu zábavné, že tahle věc, o niž jsem ani nestála a která ve mně nyní vězí, mě zabije. Ale co když se vaše pomyslná hráz neprolomí?“

Zasáhla mne temnota jeho očí, jak potřásl hlavou. „Nezabráníme tomu, pokud nerozebereme artefakt na části.“

„A co se stane, když se k varhanám dostane duch jako první?“

„Pak provede svůj plán.“

Opřela jsem si nohy o sedačku před sebou a schoulila se jako zmlácené dítě.

„Budeme jej muset zničit,“ řekla Mara.

Carlos se uchechtl zvukem chrastících kostí. „Říkáš to, jako by to byla hračka. Musí se to provést mimořádně opatrně. Já a ty, čarodějko, na to nebudeme stačit.“

„Kolik dalších byste ještě potřeboval?“ zeptala se.

Carlos přemýšlel nahlas. „Potřebujeme mágy znalé rozplétání klubka smrti. Nekromanta už jen jednoho – ale víc jich tady v okolí stejně není. Moc čarodějky v tomto případě běží jiným směrem. Jedna je zdrží, ale abychom je zničili, potřebovali bychom jich tucet.“

Jakkoli jsem se klepala zimou, mozek mi ještě nezamrzl. „Kolik upírů by bylo na tohle třeba?“

Carlos a Mara na mě oba zírali.

„Co?“ zeptala se Mara.

„Kolik upírů?“ zeptala jsem se znovu a mysl se mi začala plnit náznaky informací, ale ne takových, které jsem potřebovala. „Musí mít nějakou vládu nad smrtí, když jsou nemrtví,“ argumentovala jsem.

Carlos se zachmuřil: „Teď bych neměl přemýšlet o…“

„Proč ne?“ odvětila Mara. Obrátila pohled ke Carlosovi. „Fungovalo by to?“

„Až se duch osvobodí, mohlo by.“

Položila jsem si hlavu na kolena, ztrápená ubíjejícími myšlenkami. Některé byly užitečné, ale jiné bych nejradši vyhnala z hlavy. Pořád jsem slyšela Wyganův hlas, který říkal, že jeho „dar“ mě udrží naživu. Hořce jsem se tomu pousmála.

Prozatím jsme se rozloučili, abychom se mohli nachystat. Já jsem zvolila spánek a přípravy nechala na ráno.

*

Do středečního rána se mé rozhodování smrsklo na starost, jak se mám obléknout na setkání s Edwardem. Skončila jsem u přiléhavých šatů a podpatků. Na vlastní pohřeb jsem se cítila až příliš nastrojená. Zjistila jsem, že večerní sako mi nezakrývá pouzdro se zbraní, ale pistole mi v boji s upíry stejně nebyla nic platná. Přesto mi chyběla. Cítila jsem se ještě méně vlastním pánem než Sergejev – ať už se ve skutečnosti jmenoval jakkoli.

Cameron čekal venku před budovou, v níž se nacházela má kancelář. Rozšířil oči a pochvalně se usmál. „Vypadáte úchvatně.“

Z hrdla mi vyšel chladný hlas. „Tohle není rande, Camerone. Cítím se absolutně pod psa.“

Následoval mě po schodech. „Jste nervózní?“

„Proč?“

„Vypadáte naštvaně. A působíte legračně.“

„Právě jsi řekl, že vypadám dobře.“

„Myslím, že vypadáte… příliš upjatě. Jako v brnění.“

Svalila jsem se do kancelářské židle. „Rozkošné.“ Cítila jsem pravý opak. „Takže tady to máme. Řekla jsem, že je tu něco nového, o čem si musíme promluvit.“

„Jo. Co se děje?“

„Věci se změnily.“

„Chcete skončit s mým případem. Že jo?“

„Copak bych se takhle oblékala, kdybych to chtěla udělat? Ne. Připouštím, že mě to napadlo, ale už to nepřipadá v úvahu. A je to eticky nepřípustné.“

Začal se sbírat ze židle. „Ale už pro mě nechcete pracovat. Pochopil jsem.“

„Ne, nepochopil,“ odpověděla jsem zostra. „Máme něco společného. Když jsme uzavřeli smlouvu, ani jeden z nás neměl ponětí o tom, co jsou upíři doopravdy zač. Bohužel jsem měla možnost ověřit si to docela nepříjemným způsobem. Ale neměním se v někoho tobě podobného. Stále musím žít ve světě lidí a podle lidských regulí. Pokud bych přistoupila na to, co opravdu jsi a co musíš provádět, abys zůstal naživu, asi by mi přeskočilo.“

Zašeptal: „Přesně to jsem tušil,“ a zase se posadil.

„Já vím. A proto s tvým případem nepřestanu. Kromě toho, že máme smlouvu, jsem ve stejné kaši jako ty a potřebuju tvou pomoc zrovna tak, jako ty potřebuješ mou.“

Pak jsem mu povyprávěla o Wyganovi a vláknu Šera. Šokovaně na mě zíral.

„Je to moje vina.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Pořád v tom všichni hledáte svou vinu. Můžu si za to sama. Zbavit se toho nejsem schopna – nebo o tom aspoň nevím – ale neznamená to, že se s tím nedá nějak zacházet. To ale necháme na jindy. Prozatím odstraníme tvůj problém, a možná i můj, ale bude to nebezpečné.“

Plán byl velmi jednoduchý, ale při rychlosti a objemu informací, které jsem do něj hustila, jsem se divila, že mu nepraskla hlava. Nejdřív na mě hleděl vyjeveně, taky se ptal a o všem přemítal. Nakonec jen potřásl hlavou a vypadal zmateně.

„To je… dost ujetý.“

„Nic lepšího teď nevymyslím. Vzala jsem v potaz všechny faktory. Jestli ho dokážu přesvědčit, bude to jen pro jeho dobro. Může z toho těžit a my všichni přežijeme.“

„A co když nepomůže? Co když to vidí jinak než vy?“

„Pak utečeme a budeme doufat, že aspoň něco rozpoutáme. Proto taky v té místnosti dnes večer nebudeš. Schováš se někam, odkud uvidíš k hlavním dveřím.“

„A co budu vyhlížet?“

„Mě. Jakmile Edward vejde, tak nebo tak to s ním budu mít vyřízené maximálně za hodinu. Když z těch dveří do dvou hodin nevyjdu, chci po tobě, abys mě začal hledat. Rozumíš?“

„Jo. Budu jako sedmá kavalerie.“

„Přesně tak. To je náš plán.“

„No, nejsem z toho zrovna unešenej…“

„Ani já. Ale z očí do očí je jediný možný způsob.“

„A co když vás prostě – však víte?“

„Když mě zabije? To by mohl, ale je dost pravděpodobné, že mě vyslechne. Ta místnost bude plná jeho nepřátel, kteří budou poslouchat a číhat na správný okamžik, aby ho mohli sejmout. Edward není hloupý. Budu tam pod ochranou jako bezbranný denní tvor, který prosí o laskavost. Kdyby mě před zraky obecenstva zabil, bylo by to jako vypálit startovní výstřel. Edwardovi by se mohlo povést ubránit se tomu. Na druhou stranu by se mohl vypořádat s tebou, jestli je pořád naštvaný.“

Cameron se netvářil zrovna šťastně, ale souhlasil. Odešli jsme z kanceláře a vydali se po ulici ke klubu After Dark. Jediné poznávací znamení byla mosazná tabulka vedle železných dveří a točité schodiště s kovovým zábradlím, které vedlo do sklepa. Cameron stiskl mé rameno, aby mě povzbudil. Což trochu nedomyslel. Podlomila se mi kolena a rázem se přese mě valily černé okraje Šera a oslňující jas.

Rychle odtáhl ruku a začal se lítostivě omlouvat. Popadla jsem dech a řekla mu, ať jde. Sešla jsem ze schodů sama.

Mé podpatky dutě klapaly po bílých mramorových schodech a podrážky mi podkluzovaly na chladném kameni. Schodiště vyústilo do malého mramorového předsálí. Připomínalo to hodně drahou hrobku. Stála jsem nyní před dvojitými lesklými dveřmi nalakovanými na černo. Zaklepala jsem.

Dveře se rozlétly směrem dovnitř do místnosti. Naprosto neslyšně jako v němém filmu. Tmavý muž ve stejně tmavém obleku si mě prohlédl a pokynul mi, že můžu dál. Jakmile se dveře za mnou zavřely, podíval se na seznam.

Chvěla jsem se, protože mi skutečná podlaha začala ujíždět pod nohama. Snažila jsem se, aby se mi netřásl hlas. „Harper Blaineová.“

Kývl a natáhl ruku, aby mi pomohl ze saka. Překvapilo ho, když jsem odmítla.

„Nechci se nachladit.“

Povytáhl koutek úst, ale úsměvem se to nazvat nedalo. Provedl mě dalšími dveřmi až přímo do klubu a ukázal ke stolu.

„Patron vás očekává.“ Jeho hlas zněl jako tříštění skla. Znovu zkroutil ústa, pak se otočil a nechal mě stát na okraji červeného koberce. Ucítila jsem, jak mě začínají drtit pohledy. Náhle mou pozornost upoutal rychlý pohyb. To se sem přitočila Alice, aby mě zastavila. Než se ke mně stihla přiblížit, vešla jsem do místnosti. Její zlostný, mrazivý pohled mi projel páteří.

Snažila jsem se působit chladně a vyrovnaně, když jsem procházela místností, ale žaludek se mi kroutil strachy z hrozící záhuby. Okolo každé postavy žhnuly prstence paprsků a kolem se táhla spousta stínů. Bylo těžké bránit se vlnám Šera, které se valily ze všech stran. Uvědomovala jsem si povědomé tváře, nyní však ve zvláštním osvětlení proměněné.

Wygana jsem mezi nimi neviděla, ale málem jsem se udiveně zastavila, když jsem spatřila Gwen, jak se krčí u malého stolku a kolem ní poblikává bledě zelené světlo. Vypadala ještě ubožeji, než jsem si myslela. Vzpamatovala jsem se a došla až dozadu ke Carlosovi.

Svezla jsem se do židle, ze které jsem viděla ke dveřím, a chvíli jsem s úlevou dýchala. Seděli jsme s Carlosem skoro bok po boku, takže jsem cítila tlak jeho temné aury.

„Už je tu?“ zeptala jsem se.

„Ještě ne.“

„Očekávám jeho velkolepý příchod. Nasměrujte ho pak rovnou ke mně.“

„Poznáš ho.“

Zkoušela jsem si uspořádat myšlenky, ale třepotaly se jako splašené můry kolem nočního světla. „Jak odhadujete naše šance?“ zeptala jsem se.

„Když se to týká jeho teritoria, jedná s rozvahou.“ Chtěla jsem ještě něco říct, ale Carlos luskl prsty ve varovném signálu, který mě šlehl přes tvář a pálil i mrazil zároveň. „Je tu,“ zamumlal.

Podívala jsem se koutkem oka ke dveřím.

Nebyl tak velký jako Carlos, byl docela drobný, ale štíhlost mu propůjčovala dojem výšky a směrem nahoru z něj plápolaly žhavé paprsky, hrály ohnivými barvami a smyslně jako hadi se proplétaly s každým dalším, kterého se dotkly. Sařin popis „James Bond“ byl příznačný. Měl husté, tmavé vlasy, bledou pleť, pronikavé oči a šířil kolem sebe krutou záři. Skoro všechny hlavy v místnosti se otočily jeho směrem, byť jen na okamžik, protože přicházel pán města. Carlos se na něj nedíval a já jsem si to zakázala.

Když se Edward pohnul od dveří, vypadalo to, jako by obraz vyšel z rámu. Ležérní chůzí přešel celou místnost – v půlkruhu, ve směru hodinových ručiček. Carlos se při pohledu na něj cynicky uchechtl.

„Něco větří, že ano?“ zpozorovala jsem.

„U Edwarda nikdy nevíš, co se mu děje v hlavě, dokud v sobě nemáš nůž,“ varoval mě a vstal.

Edward nakonec zamířil k nám, ale na chvíli se zastavil v rozlévajícím se jezeře chladu. Carlos se na něj upřeně díval. Edward o něj naproti tomu jen zavadil pohledem, jako by odháněl mouchu.

Carlos udělal krok stranou. „Edward.“

Ten jen s nechutí neznatelně kývl. „Carlos. Stále mezi námi.“

„Navěky.“

Edward pobaveně zamručel, jako že je znechucený. „Stále nazlobený. Musí to být otrava žít pořád jen minulostí.“

„Minulost a budoucnost jsou pro mě vším.“

„Jako vždy.“

Carlosova zlost rozčeřila vzduch. Zkroutil ústa a vycenil ostré, oslnivé tesáky.

Jejich pohledy se nyní setkaly. Chlupy na pažích se mi zježily elektrizujícím napětím. „Má chvíle teprve přijde.“

Carlos poodstoupil, pak se otočil na podpatku a odkráčel, aniž by se ohlédl. Doufala jsem, že zůstane nablízku.

Edward vklouzl na uprázdněné místo. Prohlédl si mě mnohem přívětivěji než před chvílí Carlose. Jako by přepnul vypínač. Ta kombinace erotiky a odporu, již ve mně vyvolával, mě znepokojovala.

„Á, slečna detektivka. Kamarádka mého nešťastného omylu.“

„Detektivka najatá Cameronem,“ opravila jsem ho. „Přišla jsem se podívat, jestli vám mohu pomoci s vaším problémem a zároveň napravit Cameronovu situaci.“

Anonymní číšník nám přinesl pití. Neměla jsem ponětí, co v skleničkách je, ale v mých očích se to lesklo jako olej. Nehodlala jsem to zjišťovat. Nechala jsem sklenku stát na stole, zatímco Edward si tu svou donesl k ústům a upil.

„Pomoct mně? Měl jsem ten ubohý hmyz smést z povrchu země.“

„Svou šanci zabít Camerona jste už dávno propásl, a stejně jako on nenesete žádné následky. Teď jsou tu mnohem důležitější problémy, ale já vím, jak vyřešit je i Cameronův případ.“

Se zájmem se díval přes okraj skleničky. Polil mě pot, ale zahnala jsem to úsměvem a pokračovala.

„Řekněme, že hodně lidí z vašeho okolí s vámi má nevyřízené účty. Jedna z nich se mě snažila přesvědčit, abych vás zničila, ale nejsem ani hlupačka, ani sebevrah. Neměla by z toho užitek ani vaše komunita, ani můj klient. Tam někde venku číhá větší hrozba pro vás všechny, nejen pro mě, pro vás a pro Camerona. Pokud se té hrozby zbavíte, zachráníte jak komunitu, tak své vůdčí postavení, a umlčíte i protivníky. Taky máte příležitost přinutit nepřátele, aby vás buď podpořili, nebo proti vám otevřeně vystoupili, aniž byste se jich musel bát nebo se jim mstít.“

Opřel se a probodával mě pohledem. „Něco jste nakousla, ale nedořekla. Žádáte po mně vstřícnost, a přitom se rochníte ve špíně. Dal jsem vám Camerona, ale vy stále čmucháte kolem a rýpete do mých záležitostí. Čekáte, že vám za to poděkuju? Mohl bych vás na místě rozpárat a tím to s vámi skoncovat.“

Útroby mi sevřel ledový strach, ale zahnala jsem jej. „To byste mohl. Ale bylo by to moudré tady před obecenstvem jen proto, abyste se zbavil nepříjemností? Myslíte, že by bylo rozumné zabíjet tak slabou bytost, jako jsem já, která sem přišla pod ochranou někoho, koho všichni respektují a bojí se víc než vás?“ Ukázala jsem prstem do místnosti plné upírů. „Jak by vám potom mohli důvěřovat? Řekli mi, že nejste pošetilý, ale za těchto okolností by bylo víc než pošetilé mě zabít. Když mám navíc klíč k řešení vašich problémů.“

„Mluvíte o problémech kolem mě, ale já žádné nevidím kromě vašeho otravného rýpání.“

„Carlos je jediný z vašich lidí, kdo problém rozpoznal, ale řekla bych, že po tom, co se stalo v Seville, se mu nebude chtít jednat ve vašem zájmu.“

Jakoby povzneseně zvedl obočí, ale dobře jsem si všimla, jak záře jeho aury zakolísala. Mírně jsem se usmála.

Připoutal mě pohledem a snažil se proti mně vyvinout nátlak. Bolest v hrudi ale nyní poutala mou pozornost více, a tak jsem byla schopná uhnout očima na stranu, když mluvil. „Řekněte mi, co víte a jak jste se to dověděla.“

Teď jsem se soustředila jako střelec, který se vší silou koncentruje na terč. Nemohla jsem si dovolit minout cíl. Ani uhnout a nechat se jím ovládnout. „Řeknu vám to a dám vám i řešení, ale něco za něco.“

Edward zaskřípal zuby. „Stavíte se mi na odpor? Vy se mnou smlouváte?“

Překvapení i potupa naprosto zlomily tlak, který na mě vyvíjel.

Pohlédla jsem opět přímo na něj a tlumeným hlasem řekla: „Přišla jsem vám pomoct, takže vy pomůžete mně. Tato místnost je plná vašich nepřátel. Pokud mi ublížíte – bezbrannému dennímu tvorovi pod Carlosovou ochranou – budou mít důvod sesypat se na vás a dát průchod nenávisti a strachu. Napadnou vás ze všech stran. Pokud přežijete, vaši přisluhovači, asistenti a přívrženci se vypaří. Už nebudete schopen ovládat svou denní ani noční říši. To je opravdový klíč k vaší moci. Proto sem dnes večer přišli. Proto mi pomohli a nechali hladinu rozvířenou. Chtějí vaši hlavu. Nemůžu zastavit Alici a její přítelíčky, ale pokud vyslyšíte mou nabídku a necháte mne odejít živou a bez úhony, potom ti, kdo se ještě nerozhodli, nebudou mít žádný důvod spojit se s Alicí proti vám, a zbytek se za vás postaví ve vlastním zájmu. Carlos s vámi nemůže bojovat sám, ale pokud mu nezavdáte příčinu, nebude bojovat proti vám ani po boku Alice. Takže se ptám, jste opravdu tak rozzlobený, že si dobrovolně necháte podříznout hrdlo ve chvíli, kdy podříznete moje, nebo chcete slyšet víc?“

Edward odložil sklenku, opřel si lokty o stůl a hleděl na mě s bradou v dlaních. Dým zhoustl a zrovna tak elektrizující napětí v Šeru, které se měnilo ve sněhobílé světlo a mísilo se s oslnivými neony. Zavládlo ticho.

„Na ženu máte neuvěřitelně chlapskou kuráž.“ Natáhl ruku a hranou prstů přejel po mé paži.

V břiše mě ovládl pocit čehosi, co rozhodně nebyl pouhý odpor. Bojovala jsem s nutkáním zvracet, ale moje znechucení bylo stále ještě silnější než jeho smyslné jednání. Odtáhla jsem paži a opřela se v židli. „Nejsem na jídelníčku, Edwarde.“

Stáhl ruku zpět a opět si dal bradu do dlaní. „Čelím úkladům. Takže řekněte, co máte na srdci. Slibuji, že se vám nic nestane. Alespoň pro dnešek.“

Přikývla jsem a spustila: „Na vrcholu nexu magické energetické Sítě je nekromantský objekt, něco jako baterie, která se dobíjí a střádá energii. Nyní je přeplněná a asi tak stabilní jako nitroglycerin. Všichni předchozí pánové té věci jsou po smrti a nyní se jí zmocnil její duch. Je silný, pomstychtivý a nedá se mu důvěřovat. Až se rozhodne nastřádanou moc použít, před ničím se nezastaví, nebude mít slitování.“

„Tohle vám řekl Carlos?“ Teplota kolem nás prudce poklesla a vzduch zhoustl.

Propukla jsem v cynický smích, ale zabolelo mě to. „Našla jsem to sama. Pouze jsem Carlose požádala, aby to identifikoval. Nemá s tím žádné plány,“ mlžila jsem. „Tu věc může odstranit jen někdo, kdo to dokáže, a to brzo, jinak povolí a energie se uvolní. Na noční stvoření jako vy a na energetickou Síť by to mělo stejný dopad, jako kdyby uprostřed ní vybuchla atomová elektrárna.“

Edward na mě hleděl s kamennou tváří. „A my bychom shořeli jako Hirošima.“ Narovnal se. „Teď chápu. Můj svět se otřásá v základech. Sedím uprostřed vlastního impéria, ale jsem obklopen nepřáteli, ohrožen zevnitř a nemám kam utéct. A musím pomoct vám a Carlosovi, nebo budu pánem pustiny – pokud vůbec přežiju.“

„Takhle přesně to vidím. Budete muset tu tlupu přemoci dnes a za minimálních ztrát. Ale nemyslím si, že to pro vás bude těžké, pokud určité lidi získáte včas na svou stranu. Jakmile neutralizujete hrozbu artefaktu, stanete se hrdinou. Pak bude těch pár nepřátel natolik vystrašených, že se vám ještě rádi podřídí, nebo se budou držet stranou. Potom můžete provést čistku, jak uvážíte za vhodné.“

Edward sklopil zrak, jako by náš plán ležel na stole, a opět zvedl oči. „Nejdřív se to pokusím napravit mezi mnou a Carlosem, a samozřejmě upevním svou pozici moudrého a spravedlivého panovníka tím, že vrátím komunitě pocit bezpečí – čímž, jak doufám, zároveň splatím i dluh vůči vám.“

„Díky takovému gestu se stanete téměř nedotknutelným.“

Vzdychl, trochu se zaklonil a natáhl si pod stolem nohy. Ruce složil v klíně. Pak se pousmál. „Netuším, nakolik jste těchto okolností dokázala využít, nebo nakolik vám to prostě jen nahrálo do karet, ale skláním se před vámi. Jste lepší než Macchiavelli.“

Mlčela jsem.

„Velmi dobře.“ Uhnul pohledem stranou a já se otočila, abych se podívala po Alici. Z jejích očí sršela zlost jako ledová ostří. „Pokud si zachráním kůži, přiřknu příští týden Cameronovi mentora. Na tak dlouho, dokud sám mentor nerozhodne, že se je Cameron schopen o sebe postarat. A teď mi povězte, co potřebujete k tomu, abyste porazila toho ducha a jeho pekelný nástroj.“

Jak jsem Edwardovi vysvětlovala záležitosti kolem varhan, dobře jsem poznala, že se přibližuje Alicin spalující mráz. Edward se otočil a zpražil ji pohledem.

„Alice. Dojdi pro Carlose.“

Sice to v ní vřelo zlostí, ale sebrala se a za chvíli se vrátila s nekromantem. Edward ji odehnal pryč a zaměřil se nyní jen na Carlose. „Vyprávěj mi o tom artefaktu.“

Carlos zůstal stát. Neodpovídal. Mezi nimi se třpytila chladná stěna.

Edward se chvíli jen díval. Pak pokrčil rameny, vzdychl si a stěna se rozpadla. „Carlosi, poníženě prosím o tvou pomoc. Prosím. Řekni mi, co víš.“

Carlos nasadil svůj nepříjemný divoký úsměv a s leskem v očích mu prozradil, co ví. Seděla jsem a čekala, než se dopracují k nelehkému spojenectví a připraví plány. Nakonec jsem se postavila a všimla si, že Alice se o několik kroků vzdálila, ale ne příliš.

Edward se zdvihl. „Jsem vaším dlužníkem za včasná varování. A za to, že jste nepřátele předala do mých rukou. Udělám vše, co jsem slíbil, ale teď byste měla jít.“

Setrvávání s nimi mě vyčerpalo a z neustálého víření a dotírání Šera jsem byla celá rozbolavělá. Začala jsem se otáčet, že půjdu, ale najednou se po mně natáhl a chytil mě za zápěstí. Zkroutila jsem se. Jeho dotyk byl jako noční můra.

„Mohl bych se vás zmocnit, to víte.“ Přejel palcem po místě na zápěstí, kde tepe krev. Chtěla jsem se mu vymanit, ale neodvážila jsem se.

Ovládla jsem chabé nervy a snažila se udržet na nohou. „Děkuju,“ zašeptala jsem, „ale bez své nezávislosti bych nebyla k ničemu.“ Vyprostila jsem ruku z jeho sevření a vykročila ke dveřím. Jak jsem šla, do zad se mi zarývaly pohledy, dohadování, hněv a zvědavost. Slyšela jsem Edwarda, jak říká: „Alice…“ Znělo to ostře a já jsem prchala po schodech pryč. V patách se mi hrnulo nevyhnutelné násilí.

Venku mě chňapl stín a stáhl mě k sobě do temnoty. Moje kolena vypověděla službu. Ústa mi zakryla ruka s pařáty, takže jsem nemohla křičet, a obstoupily mne bezútěšné pradávné přízraky Šera. Zatáhl mě do tmy, ale hadí silueta a vzrůstající děs mluvily za vše.

Pustil mě a ukázal se mi. „Úžasné představení, Šerochodče. Zlepšuješ se.“

„Co chcete, Wygane?“ zeptala jsem se. Vestoje jsem se udržela jen díky tomu, že jsem se zády opírala o železné zábradlí.

„Přišel jsem se podívat na show, na jejich zuřivou oslavu. Předehru jsi zvládla skvěle. Můj dar funguje perfektně. To mě těší.“

Zaskřehotala jsem: „Těší? Nedělala jsem to kvůli vám.“

Jeho smích řinčel jako černé sklo. „Víceméně.“

V klubu se strhla mela, až se dveře za našimi zády otřásaly, Šero zběsile vířilo a zuřilo jako vichřice. Wygan se začal smát ještě hlasitěji, vyžíval se v tom, jak se z obyčejných pozemských dveří valí vlny chaosu, strachu, zloby a jekotu.

„Ano, vedeš si dobře!“ křičel přes ryk. „Už se těším na naše další setkání! Staneš se přesně tím, v co jsem doufal!“

Jeho smích na mě útočil a měnil se z opileckých skřeků v rozjařené výkřiky. Díval se ke dveřím, sáhl po nich, otevřel je a nasával děsivé vlny, které se okamžitě vyřinuly ven v přívalu ďábelské, zmítající se energie. Obtočila jsem se kolem posledního sloupku u zábradlí. Unikala jsem z propasti Šera, drápala se vzhůru po mramorových schodech, několikrát jsem zakopla, roztrhla si punčochy a odřela si ruce i kolena.

Prudce jsem se zvedla, abych unikla děsu, který ožíval dole pode mnou. Najednou mě zase popadly něčí paže a stáhly mě zpět do světa zrádné temnoty, kde se bodavé světlo mísilo s útržky výkřiků.

Cameron mě postavil na zem až na druhé straně ulice a s očima divoce vytřeštěnýma vykřikl:

„Utíkejte!“

30. KAPITOLA

Hnali jsme se pryč jako štvaná zvěř. Někde jsem ztratila boty. Nohy a ruce jsem měla poškrábané a tekla mi krev, ale nezastavili jsme se ani jsme se neotočili za bouří, která za námi zůstala.

V kanceláři jsem se zhroutila do židle, celá jsem se klepala a supěla jako lokomotiva. Bylo mi na nic, zvedal se mi žaludek, byla jsem naprosto vyřízená a k smrti unavená. Cameron tiše seděl a nepromluvil, dokud jsem se trochu nezmátořila.

Ještě jsem se klepala, ale když jsem konečně popadla dech, podívala jsem se na svoje pohmožděné, zakrvácené končetiny. „Teda, já vypadám.“ Svět se kymácel a mihotal a rozsvěcel zvláštními barvami. Stále jsem mluvila, potřebovala jsem slyšet zvuk svého hlasu. „Ale myslím, že jsme v pořádku.“

„Co myslíte, že se tam stalo?“ zeptal se Cameron. „Měl jsem divný pocit, ještě než se spustil ten křik.“

„Myslím, že to byla úvodní salva před bitvou. Když jsem odcházela, Edward si šel popovídat s Alicí.“

„Á jé. Nemyslíte, že se jí ho povedlo sejmout, že ne? Pak bychom byli v háji.“

Pokrčila jsem rameny, byla jsem úplně vysátá. „Pochybuju. Pokud se Carlos rozhodl bránit Edwarda, tak bych řekla, že se to tam mohlo pěkně zvrhnout. Ten zmatek mohl mít na svědomí i Wygan. Vypadal, že to čekal, byl skoro…“ odmlčela jsem se a polykala jsem, abych se nepozvracela.

„Harper, jste v pohodě?“

Obrátila jsem se stranou a vyzvrátila večeři do koše. Tahle noc byla vražedná. Ještě minutu jsem tam visela s hlavou dolů a čekala, až mě přejde závrať.

Na chodbě něco zašramotilo. To se Cameron vracel do místnosti s papírovým pohárkem plným vody. Vzchopila jsem se. Položil vodu na stůl a já si ji s tázavým pohledem vzala.

Přešlapoval z nohy na nohu. „Dveře do koupelny byly zamčené.“

„Domácí to bude muset spravit,“ zaskřehotala jsem. Zrovna teď mi to bylo úplně jedno. Vykloktala jsem si a vyplivla vodu do koše. „Dík. A díky za to, žes mě odtamtud dostal.“

„Měl jsem strach dotknout se vás, protože to vždycky vypadá, že vás to bolí, ale usoudil jsem, že tam by vás mohlo potkat něco horšího.“

„To jsi usoudil správně. Jednou to dotáhneš na obávaného upíra.“ Schválně jsem zakašlala.

„Děkuju, nechci. Radši bych se dal na dráhu přívětivého a okouzlujícího muže.“

Vykulila jsem oči. Měl parádně zacuchané vlasy a rozježený knír. Usmál se. Pak jsme oba ze samého zoufalství vybuchli smíchy.

Smíchy jsem nemohla ani dýchat, držela jsem si břicho a rozvalila se na židli.

„Možná bychom měli překopat náš harmonogram, Harper.“

„He?“ broukla jsem. Skoro jsem se nemohla pohnout. Nechtělo se mi zvedat ze staré vysezené židle, která voněla hřejivou kůží a starými šanony. Víčka jsem měla stejně těžká jako zbytek těla. Takže jsem zavřela oči.

„Vypadáte pěkně zřízená. Asi byste si měla dát pár dní oddych, než se pustíte do těch varhan.“

„Nemůžu. Carlos a Edward vymysleli plán. Kromě toho, čím déle budeme čekat, tím má duch větší šanci varhany najít, a nebo se znovu stane něco podobného jako dnes v noci. Víc už toho nezvládnu. Musím to vyřídit hned…“

Cameron vydechl dlouhý smutný proud modravé mlhy. Už jsem jen zaslechla, jak pravil: „To bych řek,“ a pak už jsem o sobě nevěděla.

Probudilo mě bzučení pageru. V kanceláři jsem byla už jen já, zima a nějaký šelest na chodbě. Začalo mě nápadně bolet v hrudi.

Zařinčení, zaškrábání a něco rozrazilo dveře. Začala jsem zvedat hlavu. Cosi se mi mihlo v koutku oka. Po očku jsem se podívala ze strany. Šero kolem dveří žhnulo ohnivými barvami jako při východu slunce. Záře se soustřeďovala kolem rozzuřené rudé siluety. Zatřásla jsem hlavou a nechala Šero, aby zaplnilo místnost vlnícími se paprsky a tenkou studenou mlhou.

Ze dveří se proti mně vyřítila Alice. Instinktivně jsem vymrštila ruce, abych zbrzdila její nachově rudý hněv. Zastavila se těsně přede mnou, cenila zuby a ruce měla jako dva pohrabáče.

Byl na ni úděsný pohled. Chyběl jí kus tváře, dokonce jí byl vidět lícní sval, ústa měla zdeformovaná. Oblečení měla rozedrané a končetiny znetvořené, plné otevřených zlomenin a tmavých, mokvajících ran. Byla samý vztek, bolest a krutost, čpěl z ní pach krve a vyvržených vnitřností.

Tyčila se nade mnou a zasyčela skrz pochroumaná ústa: „Proradná čarodějnice. Nejradši bych tě rozsápala, ale tvé krve se nabažím líp.“

Srdce mi bilo v krku jako splašené. Stěží jsem ze sebe dostala slovo. „Neublížíte mi, Alice, slíbila jste to!“

„Lhalas mi. Podvedla mě. Za to zemřeš.“

Zvedla jsem se ze židle a opřela se o stůl. Nohy jsem měla jako z gumy. „Souhlasila jsem, že vám proklestím cestu k Edwardovi a budu se držet stranou. Jen tohle. To jsem udělala. Nestála jsem vám v cestě. Řekla jsem, že máte být trpělivá. Propásla jste šanci.“ Sotva jsem dokázala myslet, zmáhala mě malátnost. Šero proplouvalo skrz mé tělo a ždímalo ze mě zbytky sil.

Zůstala jako přimražená svým geasem. Hněvivě zakvílela. Můj geas tedy fungoval.

Vyhledala mé oči, upřeně se do nich zadívala a snažila se mě zmanipulovat. „Najdu si způsob, a ty se budeš držet zpátky. Nepomůžeš nikomu a nebudeš nikoho bránit. Neuděláš nic, a nic se ti nestane. Jestli tenhle slib porušíš, zabiju tě, a budeš umírat pomalu. Budu se na tobě pást a pít tvé nářky jako víno.“

Nemohla jsem se od ní odvrátit. Vyčerpání znemožňovalo, abych se bránila, nemohla jsem ani uhnout. Stejně to bude jedno, jakmile varhany zmizí. Zjistila jsem, že ztěžka oddychuju a přikyvuju. „Dobře. Budu se držet zpátky.“

Vyklouzla ven a práskla za sebou dveřmi zrovna ve chvíli, kdy jsem se svezla na podlahu.

Probrala jsem se v pět hodin. Ztuhlá, prochladlá, zbitá, schoulená na podlaze. Dovlekla jsem se domů.

V deset mě vzbudil telefon. Díky nočním můrám z předešlé noci jsem mluvila z cesty, když jsem to zvedla. Ale hlas na druhém konci zacvrlikal: „Dobré ráno. Můžu mluvit s Harper Blaineovou, prosím?“

Zachroptěla jsem a už se ho chystala uvrhnout v telefonické zapomnění. Poslední, na co jsem měla náladu, byl obchodník po telefonu.

„Slečna Blaineová? Pan Kammerling si přál, abychom vám zavolali, potvrdili vaši schůzku a zeptali se, zda vše proběhne podle plánu.“

„A tak… jo, jasně. Edward je v pořádku?“

„Ó ano. Chtěli jsme, abyste věděla, že na dnešní party je vše připraveno. Budete si ale muset zajistit dopravu. On samozřejmě přijede sám. Bude to problém?“

„Ne.“

„To jsme chtěli slyšet. O vše ostatní bude postaráno. Děkuji a krásný den!“

V útrobách mi bublalo, položila jsem sluchátko, zavrtala jsem hlavu zpět pod polštář a sesílala kletby na všechny zaměstnance TPM, živé nebo nemrtvé.

Vstávání bylo obtížné. Nohy a ruce jsem měla prkenné a samý strup a modřinu. Všechno mě bolelo jako při chřipce a doléhala na mě únava ze všech probdělých nocí. Tu předchozí jsem si pamatovala jen mlhavě, bylo těžké odlišit noční můru od reality. A nadcházející neslibovala nic lepšího.

Zavolala jsem Willa a doufala jsem, že se na chvíli ocitnu v normálu. Zvedl to Michael.

„Kde je Will?“

„Na policejní stanici.“

„Je v pořádku?“

Slyšela jsem, jak je nešťastný. „Doufám… musím jít, mám školu. Řeknu mu, že jste volala.“

Musela jsem se s tím spokojit. Apatická a rozlámaná jsem přecházela po bytě. Chovala jsem v náručí fretku a mazlila se s ní. Doufala jsem, že věci snad nejsou tak strašné, jak se zdají, a když schovám tvář do jejího teplého voňavého kožíšku, snad něco zachráním. Chaos se z mé pozornosti neradovala, unikla z mého dusivého objetí, hopsala po policích a shazovala knihy. Doufala jsem, že ji ještě někdy uvidím, ale pro jistotu jsem nechala vzkaz sousedovi. Kdyby už ne.

Zavolala jsem Maře a povyprávěla jí o svém setkání s Edwardem a co potřebuju od ní. Vzala jsem si potřebné věci a plahočila se co noha nohu mine do kanceláře.

Mezi fádním papírováním jsem zavolala Quintonovi. Byl to bezútěšný hovor. Přišel něco po poledni a prohlížel si zabedněná okna. „Co se stalo? Někdo se sem zase zkusil vloupat?“

„Neurvalý klient.“

„Nemyslíš toho s tím camarem.“

„Ne. Myslím toho, který není na videu.“

Zabručel a prohlížel si mě: „On tě napadl?“

„Spadla jsem ze schodů.“

Zatvářil se pochybovačně.

„Je to pravda. Podívej, Quintone, mám mnohem horší problém než uklouznutí na schodech.“

„Co potřebuješ?“

„Projít přes bezpečnostní systém, abych mohla něco zničit.“

Několikrát zamrkal. „Ale… to bývá často ilegální.“

„Jo. Ale jinou možnost nevymyslím. Pokud se to nepovede… prostě mi nic jiného nezbývá.“

Všiml si zoufalého tónu v mém hlase. „To musí být něco pořádně hnusného. Proč to musíš provést?“

Zakroutila jsem hlavou sama nad sebou. „Jsem cvok.“

„Co může být ulítlejšího než instalovat upírovi alarm do kufru v autě?“

„Co takhle vymítání ducha a zneškodnění paranormální časované bomby?“

Zhoupl se na podpatcích a přikývl. „To je fakt ještě ulítlejší. Jak ses k tomu nachomýtla? To ten tvůj klient?“

„Ten chlap, který rozbil okna. Je to duch. Nevěděla jsem to, když jsem tu práci přijímala.“

Quinton se posadil a čekal na zbytek.

Vzdychla jsem. „Najal si mě, abych našla kus nábytku. Našla jsem ho, ale nemohla jsem ho pro něj získat. Vyjel po mně a já pochopila, co je zač. Už jsem pro něj nechtěla pracovat. Zcela jasně dal najevo, že udělá cokoli, aby dostal, po čem touží, a pokud mu budu stát v cestě, sprovodí mě ze světa. Nemůžu před ním utéct – je to duch – a neumím si představit, čeho všeho je schopen. Pochopila jsem, že jediný způsob, jak se ho zbavit, je zjistit, na co tu věc potřebuje. Teď už to vím, a je to strašlivé. Neexistuje jiná možnost než ho zastavit.“

Na chvíli jsem zavřela oči; unavilo mě to, ale zároveň se mi ulevilo, že jsem to ze sebe dostala. Zajímalo mě, jestli si Quinton myslí, že mi přeskočilo.

Chvíli to přežvykoval. „Proč to padlo zrovna na tebe? Proč ho máš zastavit zrovna ty?“

Hrála jsem si s tužkou a nepohlédla mu do očí. „Obávám se, že ublíží i mně. Sama jsem tak trochu duch nebo stvůra, jsem spojená se všemi těmi monstry. Staly se hrozné věci a já jsem příliš velký zbabělec na to, abych to nechala být. Nedokázala jsem vymyslet jiný způsob, jak tomu učinit přítrž.“

Quinton ztichl. Já jsem si pořád hrála s tužkou a rozdýchávala kámen, který mi ležel na srdci.

Nakonec se zeptal: „Takže do které budovy se chceme vloupat? Dej mi všechny potřebné informace, jaké máš, a já se postarám o zbytek. Mimochodem, kdy to provedeme?“

Vzhlédla jsem k němu: „Dneska večer.“

„Dneska? Ty jo… Valím oči. Předpokládám, že na tohle nebudeme žádat povolení.“

„Už jsem nabídla muzeu, že tu věc odkoupím, ale odmítli mi ji prodat. Proto se můj klient tak rozčílil. Kdybych vymyslela něco lepšího, udělala bych to.“

„Dobře,“ vzdychl. „Tak se do toho dáme.“

Nastínila jsem mu plán a řekla mu vše, co jsem věděla o bezpečnostním systému v muzeu. Quinton informace nasál, aniž by si udělal poznámky.

„Dobře. Jdu do knihovny. Zavolám ti, až to budu mít vymyšlené.“

Poděkovala jsem mu, ale to už byl skoro venku ze dveří.

Mara mi zavolala pozdě odpoledne. Odměřeným hlasem mi sdělila, že to udělá, ale že potřebuje svézt k muzeu. Nedala mi šanci, abych se na cokoli zeptala.

V šest zavolal Quinton.

„Mám to. Můžu se do toho dát. Setkáme se tam chvíli po západu slunce, ano?“

„Ano,“ souhlasila jsem.

Dojela jsem na Queen Ann, abych vyzvedla Maru. Dům nevypadal tak přívětivě jako obvykle, světlo v oknech zářilo nepříjemnou zelenou barvou. Na cestičce jsem opět potkala Alberta. Kulhala jsem ke dveřím a srdce mi bušilo.

Otevřela mi Mara. Byla dost pobledlá.

„Pojď dál,“ řekla úsečně. „Ben je naštvaný.“

„Jo?“

„Nechce, abych tam šla. Teď když ví, že hrozba je reálná, myslí si, že tam nebudu nic platná a vystavím se riziku zbytečně. Představ si to!“

Ben vyšel z jídelny do chodby. „Dělám si o tebe starosti. Co je na tom divného? Jsi má žena a matka našeho syna. Nechci, aby se ti něco stalo. Myslím, že to je pochopitelné.“

Otočila se a vrhla po něm zlostný pohled: „Teď došlo na teorii versus praxi, padla kosa na kámen, ve skutečnosti vůbec nevěříš na magii. Myslíš si, že jsou to jen hokusy pokusy a křepčení nahatých feministek při měsíčku.“

„To není pravda!“

„Jasně že ne, ale tohle přesně si myslíš…“ Někde v domě se ozval tichý zvuk.

Vmísila jsem se do jejich hádky: „Bene, přestaňte s tím. Já Maru potřebuju. Vím, že to zvládne, už jsem ji při tom viděla. Je to nutné!“

„Tak půjdu s vámi.“

„Ne.“ Zvuk, který sem shora doléhal, přerostl ve škytavý pláč. Ben s Marou se podívali ke schodišti.

Mara začala panikařit. „Někdo tady musí zůstat s Brianem. Kromě toho, jestli se něco opravdu pokazí…“

„Takže připouštíš, že by se něco mohlo pokazit. Že se vyskytne něco, co bude nad tvé síly.“

Marina panika se změnila ve zlost. „V žádném případě nepřipouštím, že to bude nad mé síly! Jen jsem chtěla říct, že žádný plán není bezchybný. Nepředstírej, že se v tom vyznáš líp než já.“

Ben jí skočil do řeči: „Je to moc nebezpečné! Je to nezodpovědné, nejisté, a navíc chcete zničit soukromý majetek. Prostě to není správné! Harper,“ dodal a otočil se ke mně: „Vy přece víte, že to není správné.“

Otočila jsem k němu hlavu a opřela se o rám dveří. „A co je správné? Nechat ducha, ať si s těmi varhanami dělá, co se mu zachce? Dovolit, aby se každý, kdo se pohybuje v Šeru, usmažil jako topinka, až baterie exploduje? Jestli máte lepší plán, ráda si ho poslechnu, protože upřímně řečeno, tohle sice smrdí, ale nic lepšího nemáme.“

Brian už doslova kvílel. Ben na mě zíral. Mara na mě civěla, její ústa opisovala malý kroužek.

Ben zamrkal. Svraštěl tvář a obrátil se ke schodům. „Brian mě potřebuje. A Harper potřebuje tebe, Maro. Má pravdu. Má pravdu. Měla bys radši jít.“ Zastavil se na prvním odpočívadle a díval se na nás. „Ale raději by ses měla i vrátit. Brian a já tě potřebujeme taky.“

Mara se rozplakala, vyběhla po schodech a vrhla se manželovi do náruče. „Miluju tě. Slibuju ti, že budu strašně, strašně opatrná. Děkuju, lásko.“

Ben měl slzy na krajíčku, hlava mu chvíli visela přes její rameno. Pak se odtáhl, aby ji políbil na tvář.

„Já vím, že budeš opatrná, zlatíčko. Já vím. Budeš v pořádku,“ dodal a propustil ji. „Vy dvě byste už měly jít. Stmívá se.“ Otočil se a vyšel po schodech.

Mara namáhavě došla ke mně, u dveří zašmátrala v kabelce a osušila si oči. Albert na nás mrkal z branky jako sova, ale nepohnul se.

Mara seděla na předním sedadle celá sklíčená. „Kdybych tak mohla mít Bena s sebou… ale ty vypadáš, že potřebuješ pomoc víc než já. Jako bys byla jen krůček od smrti.“

„Myslím, že mi bylo líp, když jsem ten krůček od smrti opravdu byla.“

Zamířila jsem k muzeu a popsala jí plán. Mara přikyvovala. Cítila jsem se mizerně. Skrz naskrz mě všechno bolelo, vnímala jsem všechny podlitiny a mé kosti sžírala únava. Neviděla jsem nic jiného než barevné šmouhy a spirály Šera.

Zaparkovala jsem jinde než předtím: o pár bloků dál za několika rohy. Vystoupily jsme a vydaly se k muzeu.

Měsíc se schoval za mraky, ale to nebyl zdaleka jediný důvod, proč se tolik setmělo. Šero kolem budovy zhoustlo jako o půlnoci a světlo jako by před touto pokřivenou realitou prchalo. Quinton se opíral o strom u plotu. Nyní se vynořil z mlhy jako koráb a vykročil k nám. Vzájemně jsem je nepředstavila. Nevadilo jim to.

„Ahoj,“ pozdravil nás Quinton. „Už jsem si sem nanosil nádobíčko. Můžu ovlivňovat, co budou kamery zabírat, takže nezburcujeme sekuriťáky. Poplašný okruh u dveří je vyřazený z provozu. Dveře nejsou zamčené. Nedotýkejte se žádných venkovních dveří a moc nehlučte.“ Vedl nás k potemnělému okraji příjezdové cesty, do stínu stromů a keřů.

Zamumlala jsem na něj: „Jak se ti to všechno povedlo?“

„Nechci, abys to věděla.“

„Díky. Půjdeš s námi dovnitř?“

„Jen do kuchyně, kde je skříň s elektřinou. Dál ne. Chci zůstat u vypínačů, kdyby někdo začal čmuchat kolem.“

„Dobře. Už jsi tady někoho zahlédl?“

„Upíry a duchy? Ještě ne, ale možná že je ani nevidím. Jsou to plíživí bastardi. Navíc je dost šero.“

„Plíživí. Okouzlující popis.“ Všichni jsme se otočili. Stáli jsme tváří v tvář Edwardovi.

Postával ve stínu pod zastřešeným příjezdem. „Doufám, že jsem o nic nepřišel. Tajný odposlech je moje nejlepší technika.“

Ani jeden z nás se nezačervenal.

„Koho ještě můžeme očekávat?“ zeptala jsem se.

„Jen Carlose a Camerona. Když k tomu připočtu vaše přátele, mělo by to stačit.“

„Nikdo jiný se nepřipojil?“

„Dobrovolníci by se našli, ale nechtěl jsem se stát vůdce smečky bez zubů. Čas od času je potřeba ukázat, že ještě nějaké mám. Nesluší se, abych chtěl po vlastních lidech něco, co bych sám neudělal. Kromě toho musí vyvořit iluzi, že my všichni máme dnes večer něco na práci. A to nebude nic jednoduchého.“

Quinton si bručel pod fousy: „Chlapák s tesákama. Dobrá kombinace – pro pitbula.“

Edward se ke Quintonovi otočil a probodl ho pohledem. Quinton se trochu zkroutil, ale očima neuhnul.

„A pro osamělé vlky,“ dodal Edward. „Jen buď opatrný, na čí smečku tentokrát narazíš.“

Podívala jsem se z jednoho na druhého. „Vy dva se znáte?“

Edward upřeně sledoval Quintona. „Předchází nás naše pověst.“

Quinton mírně přikývl. Pak jsme se radši všichni otočili k bočním dveřím.

Edward na ně ukázal: „Půjdeme?“

Snažili jsme se jít tak nenápadně, jak dovoloval mokrý štěrk – v řadě za sebou jako husy, jen snad trochu přízračné – a vpustili jsme se dovnitř. Quinton zůstal stranou a čekal, až projdeme.

„Počkám, dokud neuvidím dalšího upíra,“ zašeptal.

„A Camerona.“

„Dobře. Buďte potichu, ano? Sousedi tady rádi venčí psy i v dešti.“

Carlos a Cameron se k nám přidali, když jsme vstupovali na schody. Nahoře jsme všichni zaváhali a rozhlíželi se. Nevím, co přimělo upíry, aby zdejší oblast tak zkoumali, ale u mě to byl strach. Mara vypadala nervózní a přetažená. Vrhla na mě nejistý pohled a načrtla do vzduchu mezi námi nějaký znak. Chvíli jiskřil, zalil mě teplem a pak se rozplynul.

Šli jsme do salonku. Dveře halila ohyzdná rouška zla. Prosakovalo a unikalo podél okrajů dveří, vytékalo na podlahu, zvětšovalo se jako kaluž krve. Carlos prošel kolem nás, dotkl se dveří a něco při tom zašeptal. Temnota ustoupila stranou. Následovali jsme ho. Zavřel za námi.

Od dveří se hned začala valit ledová čerň a prostoupila celou místnost. Carlos ji rukama zahnal zpět a prostor vyčistil. Dle jeho instrukcí jsme v mučivé tichosti začali posunovat nábytek. Mara a já jsme se zpotily ještě dřív, než jsme měly hotovo, a pak jsme se belhaly jako staré babičky. Musela jsem se od varhan držet v úctyhodné vzdálenosti. Kdykoli jsem se přiblížila, vyslaly proti mně chapadlo. Carlos je odřízl a začpělo to spáleným masem.

Když jsme všechen nábytek přestěhovali k nejzazší zdi, srolovali jsme koberec. Ustoupili jsme, aby Carlos mohl na podlahu napsat znaky křídou. Mara mě držela za ruku a zpívala melodii, která držela Šero dál od nás. Kus Šera uvnitř mého těla bzučel a pořád o sobě dával vědět, až mě to vyčerpávalo. V kostech i kloubech mne pálily třaskavé jiskry, jak mnou procházela energie nexu. Viděla jsem, jak temnota ulpívá na křídových znacích. Po chvíli se Carlos přesunul k Edwardovi a začali popostrkovat a popotahovat varhany. Soudě podle jejich reptání a funění to byla pořádná fuška.

Cameron vyrazil, že jim pomůže. Carlos jen mávl, že není třeba.

„Bude lepší, když to uděláme my.“ Usmál se a odhalil zuby. „Už jsme staří a zkažení.“

Jakmile se varhany posunuly několik čísel od zdi, Edward odpadl a vypadal stejně zuboženě jako já. Tvář a krk měl pokryté tenkými bílými jizvami tam, kde včera žádné nebyly.

Carlos lezl po podlaze, zpíval něco hlubokým hlasem a kreslil kruh z run a symbolů, které se vzájemně proplétaly a snoubily do nekonečného žhavého věnce. Carlos i s varhanami zůstal uprostřed.

Pak Mara začala vytvářet svůj vlastní, větší kruh po vnějším obvodu toho Carlosova. Opisoval většinu místnosti. Jak šla, něco si brumlala, kreslila křídou stopu, jejíž bledé jiskry zahnaly temnotu doprostřed k varhanám a proměnily ji v hustou bouři. Mara nechala kruh naproti dveřím otevřený. Šla jsem k ní a postavila se na to místo čelem ke dveřím. Cítila jsem sílu varhan. Naléhaly.

„Nyní – pach krve, abychom ho přilákali,“ řekl Carlos a podíval se na Maru.

Ošklivě se na něj zahleděla.

Carlos šlehl pohledem po mně a začal se natahovat k mé ruce.

„Ne,“ odsekla Mara a z úst jí přitom vyšlo jasně jiskřivé zlato. „A moji taky ne. To dobře víš.“

Edward zvedl ležérně ruku. „Nebuď krutý, Carlosi. To je od tebe nízké oplácet přátelům tímhle způsobem. Dal bych svou, kdybych nějakou měl.“

„Možná tvůj přítel dole,“ navrhl Carlos. „Mohl bych ho sem zavolat.“

Zkusila jsem na něj vrhnout zlostný pohled. „To není fér.“

Carlos zabručel: „Fér…“ Cameron začal něco říkat, ale Carlos ho umlčel pohledem. „Dobře tedy. Camerone, otevři dveře pro našeho hosta.“

Cameron zvenčí obešel kruh, zatímco Carlos s mumláním, které znělo spíš jako kletby než kouzla, vytáhl z pláště malý nůž. Řízl se do pravého zápěstí.

Nic se nestalo. Potom Carlos zavřel oči. Jeho rty se pohybovaly, ale nebylo nic slyšet. Hruď se mu vzdouvala jako při velké námaze, a za chvíli podél rány začaly vyskakovat krůpěje krve a řinuly se na neklidnou podlahu. Při dopadu se vždy rozezvučely jako činely. Carlos mávl paží a temné kapičky se rozstříkly po zrcadle na varhanách. Znělo to, jako když se tříští křišťál.

Kolem nás panovalo jen ticho a sílící pach zkažené krve. Zastavil se mi dech, když jsem zvolala: „Sergejeve. Grigoriji Sergejeve. Mám tvou žílu. Pojď si pro ni.“

Z podlahy se s řevem zvedl vítr a dveřmi prolétla silueta. Prošel přes okraj prvního kruhu a hnal se ke mně. Mara padla na kolena, pronesla magické slůvko a tím kruh uzavřela. Vystoupila z něj stěna bílého světla. Silueta ze Šera narazila do bariéry a zase od ní s bezmocným výkřikem odskočila. Transformovala se do podoby mého spektrálního klienta, který zůstal uvězněný mezi dvěma vyčarovanými kruhy.

Všechny nás hlasitou ruštinou proklel. Cameron stál u dveří, ochromený kletbou, a já se krčila za Marou. Utlačoval mě duchův ničivý hněv a ubíjel mě vlastní strach, bolest a vyčerpání.

„Dokud kruhy zůstanou neporušené, nemůže ti ublížit,“ šeptala Mara, když jsem se držela jejích ramen. „V ohrožení je jen Carlos, ale žádný duch nechce okusit hněv nekromanta, pokud se tomu může vyhnout.“ Jenže i Mara zbledla a vypadala nejistě. Ruce měla spojené, aby uchovala kouzlo a udržela ducha uvnitř svého a Carlosova kruhu. Napínala síly, aby její kouzlo odolalo Sergejevovým útokům. Doufala jsem, že to, co proplouvá a pulzuje uvnitř mě samé, jí nějak pomůže, ale nevěděla jsem to jistě.

Carlos se natáhl a vyrval z varhan jeden knoflík. Sergejev sebou trhnul, zavřeštěl a vrhl se proti vnitřnímu kruhu. Slonovinové zdobení na knoflíku se rozpadlo v prach, který se snesl na podlahu. Krev se potáhla bílou jinovatkou. Carlos upustil knoflík a sáhl po dalším.

„Nět!“ vykřikl Sergejev a pak začal drmolit rusky – chvílemi úpěnlivě žadonil, chvílemi vyhrožoval.

Carlos mu odpověděl: „Přicházíme, abychom tě osvobodili, ty mrzký nevděčníku. Sedm set let hrozných muk, a stále nedokážeš myslet na nic jiného než na pomstu. Komu se chceš mstít?“

Sergejev vyplivl nějaké jméno a bezmocně se potácel po obvodu Carlosova kruhu. Začal měnit podoby, mihotal se a probleskoval v obraze každé osoby, jejíž vizáž si kdy vypůjčil, ukradl nebo pohltil. Jedním ramenem jsem se opřela o zeď, která problikávala zvláštním světlem.

„Mrtvý,“ odsekl Carlos. „Mrtvý po dlouhý čas. Věděl jsem o něm.“ Vyrval z varhan další knoflík. „Osvobozuji tě z tvých muk. Osvobozuji tě z tohoto zajetí. Osvobozuji tě…“

Duch naříkal a kvílel, sekal pařáty do vzduchu mezi nimi a rozhněvaně klel, až se mi roztřásla kolena a bála jsem se, že mi začne téct krev z uší. Carlos ječel dlouhá slova, která se kolem ducha, jehož silueta slábla, obtáčela a rozpouštěla se, jak upír nechal padat další a další části varhan k podlaze. Rachotily a obracely se v prach. Klávesy úpěly, když je Carlos vytrhával z klaviatury, a rozplývaly se jako útržky vzpomínek.

V chodbě to zadunělo. Nestihla jsem otočit hlavu, ale slyšela jsem, jak Cameron křičí a padá.

„Jaký úžasný večírek,“ zasyšela Alice od dveří. „A já nejsem zvaná.“

Tržné rány na jejích tvářích byly stále patrné, ale její vlasy, tvář a šaty byly teď navíc pokryty čerstvou krví.

Při pohledu na ni jsem zkoprněla a jednou rukou se ztěžka opřela o Maru. Quinton…?

„Mrcho,“ štěkl Edward a začal kroužit kolem Alice.

Zasmála se a vyrazila vpřed, aby přetrhla magické kruhy na podlaze. Vyrvala zrcadlo z varhan. „Moje!“ vykřikla. Kolem ní vířil rej barev a energie. „Teď jsem tvoje paní! Napadni ty, kteří ti chtějí ublížit!“

Sergejev zakvílel bezuzdnou radostí. Vrhl se k vnitřnímu kruhu a sápal se po Carlosovi a varhanách.

Mara vzlykla a ustoupila dozadu. Přikrčily jsme se u zdi, která jen hrála světlem.

Edward se k Alici rozlétl. Bokem běžela ven z kruhu a tiskla si kořist na prsa. Zběsile se smála a volala: „Edwarde! Chci jen a jen tebe! Vy, myši, utečte! Utečte a schovejte se, nebo vás zadávím!“ Vrhla na mě ledový, vítězoslavný pohled a krutě se zachechtala.

Cameron se vedle dveří začal zvedat. Jako by měl vyvrácenou hlavu i krk. Chňapl po Alici, ale minul. Zkusil to znovu.

Carlos dopadl pozadu na varhany s rukama nad hlavou a bojoval se Sergejevovou vražednou mocí. Z nástroje šlehaly blesky a vystupovaly z něj křičící tváře. Nekromant do něj schválně udeřil, vyviklal poslední čep a ten se rozdrolil na prach, který se snesl k zemi. Duch zabědoval a chvíli zaváhal. Pak prudce zaútočil.

Mara se vyprostila z mého objetí a poslala k duchovi modrou světelnou kouli. Dopadla na jeho záda a rozstříkla se. Duch zakvílel, ale v ten samý okamžik zakvílel i Carlos.

Mara uskočila. „Jsou příliš blízko u sebe. Musíme znovu uzavřít kruh. Pojď mi pomoci.“

Zkusila jsem se pohnout, ale všechny čtyři končetiny mi náhle ztuhly jako zmrazené a dech se mi zúžil. Nevolnost a odpor mě zadržely a v mém mozku zazněl hlas: „Nepomůžeš, a nebudeš bránit.“

Mara se vrhla na podlahu a začala se po ní plazit, kreslit nové symboly, zpívala a mezitím se nadechovala. Zvedla ke mně oči, v nichž bylo zoufalství: „Pojď přece!“

Klopýtla jsem o krůček zpět. Pokud bych se pohnula kupředu, dolehla by na mě tíha Alicina geasu. Ale mohla bych zmizet a nic by se mi nestalo – slíbila mi to – a dotěrný hlas v mé hlavě mi to hlasitě připomínal.

Mara ode mě odtrhla oči, ve tváři měla vyděšený výraz a s námahou se dál plazila po podlaze.

Couvla jsem ke dveřím a kroutila se před mrazivými, neustále útočícími vlnami Šera, zatímco kolem mě zuřila bitva dvou stran a zasahovala mě zbloudilými výrony energie, které mi trhaly hruď.

Sergejev dělal výpady proti Carlosovi a zůstával netečný vůči úderům, které mu protivník uštědřil. I když substance jeho těla už slábla, zdálo se, že duch přesto sílí, nasává energii z varhan a živí z ní svůj vztek, který ho obklopoval jako rudočerná doutnající koróna.

Mezitím Edward a Cameron popadli Alici každý z jedné strany. Běsnila jako tornádo, prala se, ječela, kousala a škrábala, a když se jí podařilo za něco zachytit, hned trhala. Cameron uchopil její zmítající se paži a škubnul s ní dozadu. Ozvalo se nechutné prasknutí a zvuk, jako když se trhá tkáň – Alice vyjekla, snažila se vrhnout k němu a cvakala čelistmi. Edward chytil její hlavu, pevně propletl prsty mezi jejími rudými vlasy, poletujícími kolem, a škubal, kroutil, cloumal…

V krku jí křuplo a padla k zemi. Mrskala sebou jako ryba trefená harpunou a skřípala zuby. Zrcadlo upadlo a rozbilo se. Cameron popadl nejbližší věc, stojan na vyšívání. Ukopl z vršku vyšívací kruh a zarazil dlouhé vřeteno dolů do Aliciny hrudi.

Její výkřik otřásl celým domem. Lehla jsem si na zem, zrovna když Mara už skoro uzavírala kruh. Jakmile se znovu spojil, magie se probudila takovou silou, že teplota v místnosti klesla snad o deset stupňů a mně začaly drkotat zuby.

„Zrcadlo!“ křičel zoufale Carlos. Přes bariéru Sergejevových útoků jsem na chvíli zahlédla Carlosovu ruku, jak se natahuje po zrcadle. Mrtvolně tmavá krev se rozlétla kolem. Duch skočil po třpytivém střepu. Ten se zařízl do jeho nehmotného těla a proťal žhavá vlákna energie, která je oba obklopovala. Střep se do něj začal vpíjet, až se v něm rozplynul.

Aliciny podpatky se zarývaly do podlahy. Cvakala zuby, jak se snažila vytrhnout vřeteno, které jí trčelo z hrudi. Vedle ní se Sergejev stříbrně a rudě třpytil, začínal se zhmotňovat. Povrch jeho těla se zlověstně leskl a nabýval reálné podoby.

Místnost se vzdouvala a chvěla. Sergejev vykřikl, vrhl se na Carlose a začal ho drápat pařáty ostrými jako čepele. Já a Cameron jsme vyrazili vpřed, ale musela jsem se na okamžik zastavit, jak mě píchlo v hrudi.

Mara ho strhla zpět. „Neporuš hranici, nebo je s námi amen!“ vykřikla.

„Oheň!“ volal Carlos a jednou rukou šátral, jak se snažil odehnat jiskřivé monstrum, které ho drásalo. „Prosím!“

Mara se nadechla a Edward ztuhnul. Trhnutím hlavy přikývl. Mara zalovila v kapsách, vytáhla dřevěnou zápalku, škrtla a hodila ji dovnitř magického kruhu.

Kruh po obvodu vzplál vysokým plamenem, který se zakousl do suché dřevěné podlahy. Mezi plameny stále ještě mumlal Carlos, sotva dýchal, docházely mu síly. Edward, oslepený ohněm, vrávoravě couval a došel až k Alici, zatímco Cameron bušil pěstmi do podlahy a řval: „Ne, ne, ne!“

Podívala jsem se ke dveřím a uviděla další plameny. Oheň se šířil po energetické Síti. Alice se vyškrábala z podlahy a zamířila skrz vzrůstající peklo k Edwardovi. Nemohla jsem se pohnout, abych ji zastavila, nemohla jsem pomoci ani Carlosovi. Pomohlo by pouze, kdybych zastavila Sergejeva, ale pod tíhou Alicina geasu a vlastního strachu a slabosti jsem zvolila špatně. Mí přátelé teď kvůli tomu zahynou.

„Zemřeš, pokud to uděláš, a čeká tě zatracení, pokud to neuděláš.“ Kdyby Sergejev zvítězil, nepřežila bych to, ať už by mě Alice později odpravila, či nikoli. Začala jsem lézt dopředu a zápolila s bolestí v prsou. Dům se otřásal v základech, vzpínal se a burácel, jako když se srazí dva nákladní vagony.

Zahryzl se do mě smrtící mráz a já se překulila na záda. Z plamenů se vynořil obrovský tmavý obrys Strážce, klenul se vzhůru, prošel stropem, doprovázený ohněm a kouřem, a pak se se zuřivým řevem vrhl k nám. Jeho tlama se nade mnou otevřela jako bezedná černá propast, jak jsem tam nehybně, plná strachu ležela.

Bezmocně jsem zvedla ruce proti tlaku, který se šířil před stvůrou, a tušila jsem, že mi paže každou chvíli sežehne oheň. „Ne, ne, ne mě,“ vydechla jsem, „ne teď.“ Uzel v mé hrudi se rozpálil a řezal jako nůž, když nade mnou cvakly čelisti. Nebyla jsem dost rychlá. Bylo pozdě, už jsem nemohla nikomu pomoct. Plakala jsem a nechala vše plynout. Bylo mi jedno, co mi stvůra chce udělat. Co je komu po tom, jestli mě Šero nadobro pohltí?

Přestala jsem bojovat. Vydala jsem se tomu napospas.

Najednou jsem pocítila, že uzel v mé hrudi povoluje a rozvíjí se jako poupě. Prostoupila mne živá, rotující energie Šera a splynula s mým tělem a myslí. Nechala jsem ji, ať mne naplní, a náhle mě opanoval zářivý pocit, jako bych já sama byla sněžnou mlhou, která mě obklopovala.

Pak jsem pleskla zády o podlahu a otevřela oči do oslnivého jasu, který se rozléval a vřel kolem černé nicoty. Strážce nade mnou vydechl mrtvolný puch a zaraženě čekal. Ukázala jsem směrem k Sergejevovi.

Nestvůra se napřímila, zavrčela, vydala skřek a těsně vedle mě šlehla ocasem. Oddechla jsem si a klesla na podlahu. Kolem zazněly výkřiky.

Nestvůra se hnala ke Carlosovi a Sergejevovi, kteří byli ve směsi stínu a ohně již téměř ve spárech smrti. Zakroužila kolem nich. V Sergejevově zrcadle se znenadání odrazila neskutečná hrůza, která vrčela a cenila strašlivé čelisti. Nestvůra spolkla Sergejeva a zmizela ve zprohýbané podlaze. Propadla se černým oblakem kouře a pekelného dýmu. Zaburácel všeobjímající výkřik, spolu s mávnutím ohnivého ocasu se rozlehl kolem dokola.

Nestvůra za sebou zanechala hrobové ticho. Ozývalo se tiché praskání a sténání. Klekla jsem si a rozhlédla se. Alice ležela opodál, přišpendlená k podlaze mezi Edwardem a Cameronem. Dům se stále chvěl, plameny v kruhu nyní stravovaly podlahu, plazily se po stěnách a kolem houstnul zhoubný kouř. Za ohnivým kruhem se ze země škrábal Carlos, jeho pohyby byly slabé a trhané, natahoval se nahoru po varhanách, které se otřásly a poslaly ho zpět na hořící parkety.

Cameron vyskočil, ale Edward ho zadržel dřív, než mohl přejít ohnivou hranici. Zmučeně jsem se stočila do klubíčka.

Edward se dotkl mého ramene a přikázal mi: „Rychle ven. Než se dům zbortí.“

Mara mě vytáhla na nohy a vlekla mě ke dveřím. Dům byl odsouzený k zániku, podlaha se nám div nerozpadala pod nohama, jak jsme klopýtali a trmáceli se ke schodům. Otočila jsem se, ale oslepil mě kouř, slzy, bolest, v uších mi zvonilo. Přes to všechno jsem ještě zahlédla salonek stravovaný ohněm a uvnitř tři tmavé pohybující se postavy, které trhají varhany na kusy.

V půli cesty po naklánějících se schodech jsme s Marou narazily na Quintona, který šel nahoru. Popadl mě za ramena a já ucukla a vyjekla jsem. Pocítila jsem takovou bolest, že jsem se málem pozvracela. Ignoroval to a hnal nás obě zběsilou rychlostí přes kuchyň. Když jsme probíhali kolem panelu s elektřinou, rukama v rukavicích z něj něco vytrhl.

Hlesla jsem: „Cameron, Carlos…“

Quinton odsekl: „Oni se o sebe postarají. Jsou to upíři, my ne!“

Skuhrala jsem a choulila se do sebe při vzpomínce na bolest v hrudi. Quinton a Mara mě táhli po mokré příjezdové cestě ven z brány. Klouzalo to, kotníky se mi na podpatcích zvrtávaly. Společnými silami mě nacpali na zadní sedadlo roveru. Mara si vlezla dovnitř, sedla si vedle mě a celá se třásla. Quinton mi vzal z kapsy klíče a nastartoval. Venku padal déšť a popel. Nakonec zaparkoval v boční ulici a ohlédl se po mně.

„Myslím, že tady bude bezpečněji, ale zároveň je tam odsud vidět.“

Na čerstvém vzduchu se mi rozjasnilo v hlavě a vzhlédla jsem: „Vidět na co?“

„Na muzeum. Hoří.“

31. KAPITOLA

V dálce houkal alarm a vyděšení lidé vybíhali na ulici směrem k pekelné výhni. Nikomu nepřipadalo divné, že sedíme ve voze jako omráčení a že jsme dost zranění. Byli stejně zmatení a vystrašení jako my.

Jak jsme tak seděli v roveru – tři zubožená lidská stvoření – viděli jsme, jak muzeum Madison Forrest Historical House ničí požár, který nedokáže zmírnit ani déšť. Ohnivá zář osvítila potemnělé úbočí kopce. Dům už téměř nebylo možné rozeznat; zmizel v oblacích kouře, bílé páry a v mihotavém žlutém světle. Na chvíli bylo slyšet jen zvuky autoalarmů, které jako jediné rušily noční klid. Za několik minut přijely hasičské jednotky a jejich houkačky překřikovaly jedna druhou. Hasiči se marně snažili uhasit oheň, který se sveřepě bránil. Točili hadicemi na zemi, aby zabránili ohni v šíření, pak to vzdali a dívali se, jak sídlo hoří. My jsme z auta zírali jednak na tu podívanou a také jeden na druhého. Cítili jsme stejnou bezmoc jako hasiči a sousedé, kteří tomu přihlíželi.

I když se zdi muzea již bortily, stále jsem jasně viděla jeho siluetu. Obtiskla se do paměti Šera, její energie tu stále zůstávala. Síť vstřebala zpět to, co jí náleželo, a pomalu se obnovovala. Jak dlouho ještě přetrvá duch domu? To by mě zajímalo.

Někdo zaťukal u Mary na okénko. Všichni jsme se otočili a spatřili bílou tvář s tmavými šmouhami a nad ní střapatou, očouzenou zlatou slámu. Mara otevřela dveře.

„Camerone! Nic ti není!“

Protáhl obličej. „Jen jsem se po okrajích trochu připekl.“ Oheň mu sežehl dlouhé vlasy, takže teď spadaly jen po ramena. Zbytek byl roztřepený, začouzený a připálený a z jeho knírku zbylo černé strniště. „Zato Carlos si nevede zdaleka tak dobře.“

„Kde je?“ zeptala se naléhavě Mara a vystoupila z auta do škarpy.

„Támhle,“ řekl Cameron a ukázal do tmy ke křoví.

Mara se podívala do auta na Quintona. „Pojď,“ rozkázala.

Zahleděl se na mě: „Ty jsi v pohodě?“

Potlačila jsem kašel a odpověděla: „Jo.“

Kývl, pak vystoupil z vozu a následoval Camerona a Maru do tmy. Asi za dvě minuty se vrátili a podpírali zčernalou, pajdavou postavu. Hlava mu bezvládně visela a zdál se mnohem menší, jako by část z něj strávil oheň. Jeho tři průvodci mu pomohli do zadní části vozu. Zhroutil se na záda a tiše ležel. Bylo cítit vůni zvlhlého popela. Pokradmu jsem ho sledovala přes okraj sedadla a vnitřnosti se mi převracely. Ostatní si vlezli do auta.

Mara byla zachmuřená. „Nevypadá dobře.“

„Je dost popálený,“ vysvětloval Cameron. „Myslím, že ani nevidí. Já – já doufám, že bude v pořádku. Edward řekl, že bude.“

Ozvalo se slabé zašeptání. „Časem ano,“ hlesl Carlos a znovu utichl.

Třásla jsem se. „Mohli bychom odsud pryč?“ žadonila jsem.

Quinton nastartoval a prodíral se tlačenicí automobilů a kolemjdoucích lidí.

„A co Edward?“ zeptala se Mara.

Cameron popálenými prsty neohrabaně manipuloval s bezpečnostním pásem. „Dostal mě a Carlose odtamtud sem k vám, přátelé. Pak zmizel.“

„Nevděčný bastard,“ zamumlal Quinton.

„Ne,“ řekl Cameron. „Měl toho ještě hodně na práci. Třeba ty věci kolem Alice a tak. Neměl na vybranou.“

„Alice byla ta harpyje, která na nás zaútočila? Je tedy mrtvá?“ zajímala se Mara. Střelila po mně prapodivným pohledem.

Cameron se zasmál dunivým smíchem. „No, jo – ale nevím, co přesně se s ní stalo. Byla pořád ještě přišpendlená k podlaze a my museli dorazit ty varhany, takže jsme ji tam nechali. Kruh na chvíli většinu ohně zadržel, ale když jsme dokončili práci, celá místnost se měnila v peklo. Museli jsme vyskočit oknem a ji už jsem nezaregistroval. Řekl bych, že shořela spolu s domem, ale Edward si nebyl jistý. Myslel si, že někam odlezla. Až do dnešní noci jsem netušil, že se upíři něčeho bojí. Ten oheň… jako noční můra, která si pro vás přijde a sežere vaše srdce.“ Otřásl se. „Kdyby ten oheň mohl, pozřel nás.“

Mara předstírala konejšivý úsměv: „Svou práci jste dokončili i navzdory tomu. Tomu se říká odvaha.“

„Nebo hloupost,“ dodal Cameron.

„Hej, kam vůbec jedem?“ přerušil je Quinton.

„Ke mně domů. Ben už bude v tuhle chvíli lézt po stropě.“

Quinton si pamatoval cestu a nasměroval rover na Queen Ann Hill. Po zbytek cesty jsme mlčeli, až na vrnění motoru a šum mokré silnice pod koly.

Když Mara a Cameron pomáhali Carlosovi dolů do sklepa, Albert je sledoval a v očích mu zlověstně blýskalo. Pak obrátil zrak ke mně a zatvářil se způsobem, který jsem nedokázala popsat jinak než bezmoc. Pak zmizel za nimi.

Zastavila jsem se na schůdku před verandou. Quinton mi podal klíčky od auta. Roztřesenýma rukama jsem si je vzala. „Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se. „Měla jsem o tebe starost…“

Pokrčil rameny. „Nic mi není. Ale musím už jít. Je třeba zařídit pár věcí. Nečekal jsem, že se stane něco takového, takže teď se musím s tou záležitostí vypořádat. Nedělej si starosti. Bude to v pohodě. Ozvu se.“

Sešel pozpátku pár schodů, pak zamával, otočil se a zmizel. Stěží jsem došla do domu.

Ben Danziger stál u vchodu jako opařený. Projel si rukama vlasy, čímž je rozcuchal ještě víc než obvykle.

„Takže jste v pořádku!“ vykřikl a chytil mě za ramena.

Zaúpěla jsem a po okrajích zorného pole mi všechno zčernalo. Dovedl mě do obýváku a posadil na gauč. „Počkejte tady! Přinesu vodu. Nehýbejte se, ne, lehněte si. Ano, lehněte si.“

Sklouzla jsem po polstrování dolů a zavřela oči. Ben mě za pár minut probudil, protože mi nesl vodu.

„Vypadáte hrozně,“ řekl a přidržoval mi sklenici.

„Díky,“ zakrákorala jsem. „Pořád vypadám líp než ten chlápek dole.“

„To ano! Co se stalo?“

„Hořelo. Muzeum shořelo, poté co přišel Strážce a sežral Sergejeva. A já jsem je málem všechny nechala kvůli Alici zabít…“

Bylo těžké vysvětlit, co se stalo, zvláště protože jsem Benovi musela zatajit některé podrobnosti. Po chvíli mě zachránili Cameron, Mary a Albert, kteří se vrátili ze sklepa.

Mara a Cam se domnívali, že se Carlos uzdraví, jakkoli to půjde pomalu. To, že už byl v podstatě mrtvý, se jevilo jako výhoda, ale i tak se nacházel ve velmi špatném stavu. Ztratil velký kus sebe, nejdřív při kouzlu, potom v zápase se Sergejevem a varhanami, a oheň zkázu málem dokonal. Cameron prohlásil, že o něj bude pečovat.

Mara poslala Camerona dolů a Bena nahoru, aby se podíval na Briana. Pak se posadila vedle mě na pohovku. Albert se vznášel za námi. Mara mě chytila za ruku a zahleděla se na mě. „Proč jsi váhala? Proč ses stáhla?“

Nemohla jsem se jí podívat do očí, jen jsem maličko vrtěla hlavou. „Nemohla jsem… Nemohla jsem to udělat.“ Geas. Polkla jsem to slovo jako hořkou medicínu.

„Ale odevzdala ses Šeru. To nás zachránilo. Viděla jsem to.“

Cítila jsem, jak se mi na rty dere úsměv, ale hned byl zase pryč. „Šťastně načasováno.“

Zaškaredila se. „Ale proč jsi…“

„To nedokážu říct. Nevím.“ Donutila jsem se vstát, byla jsem ráda, že jsem se při té slabosti a vyčerpání udržela na nohou. „Jdu domů.“

Taky vstala a snažila se mě chytit. „Takhle ne.“

Ucukla jsem. „O nic neprosím. A nezůstanu tady.“ Podívala jsem se po Albertovi. Odplul dál ode mě.

„Nezvládneš to.“

„Tak se mnou někoho pošli. Řekni Benovi. Já tady nemůžu zůstat.“ Ben mě odvezl domů.

Vypnula jsem telefony a zamkla za sebou dveře. Několik dní jsem strávila stočená do klubíčka s Chaos v klíně, obklopená mumlavým bzukotem Šera.

První ráno přišla dojemně bílá obálka s děkovným dopisem za to, že jsem se v den požáru postarala o zakladatele fondu TPM. Ukázala jsem ji vyšetřovatelům, kteří se objevili o pár dní později. Řekla jsem jim, že mě skolila chřipka s těžkým průběhem, což nezpochybňovali, protože jsem vypadala, jako by mě seškrábli z podlahy. Pak odešli.

O pár dní později psali v novinách, že požár byl způsobený protrženým plynovým kotlem ve sklepě a odhozeným nedopalkem. Vyšetřovatelům, kteří měli podezření na žhářství, se to nelíbilo, ale u nádrže s plynem se nenašla žádná hořlavina ani známky nesprávné manipulace. Pochybuju, že případ kdy dořešili. Každopádně se nesnažili zabránit fámám.

Stejně by nevěřili, že oheň způsobili zoufalý nekromant a čarodějka, nebo že ho rozdmýchala zuřící nestvůra, která polyká duchy a číhá na pomezí dvou světů. A nevěřili by ani tomu, že oheň byl přiživen kouzly úplně stejně jako suchým dřevem, lakem, barvou a látkou. Ničemu z toho by nevěřili. Který blázen taky ano? Kéž bych já nemusela. Jenže každý den jsem cítila, jak uvolněný uzel Šera víc a víc prostupuje mé tělo, jak se proud síly napravuje a zpívá v mých kostech a barví svět ohnivými pruhy, které žhnou napříč stříbrnou mlhou, co už nikdy neměla zmizet.

Nakonec jsem se vrátila ke své práci. Cameron se té noci objevil u mého auta.

Musel si nechat zkrátit vlasy ještě víc než já, takže se mu stočily do loken a změnily jeho tvář.

Nechala jsem mezi námi bariéru v podobě automobilu a dotkla se svého horního rtu. „Hele, žádný knírek?“ neodpustila jsem si poznámku.

„No. Došlo mi, že bych měl na chvíli změnit vizáž.“ Sklopil zrak a skousl spodní ret. „Harper… dlužím vám mnohem víc než peníze. Carlosův stav se zlepšuje a mně se daří dobře. Přestěhoval jsem ho k sobě na Bellevue. Už mě unavovalo obývat sklep u Danzigerových. Kromě toho Albert přiváděl Carlose k šílenství.“

„Albert už je takový. Jak se s invazí upírů smířila tvoje sestra?“

„Nastěhovala se zpátky k mamce. Už spolu zase v pohodě vycházejí, když se obě přestaly chovat jako puberťačky. Obzvlášť když si teď můžou společně postěžovat na mě. Sarah je na mamku hodná. Když tam zajdu, vidím, že už se nechová jako spratek. Vyvíjí se to dobře. Do školy se stejně ještě nějaký čas nevrátím, protože Carlos mě potřebuje, a jen tím, že si s ním povídám, od něj získávám hodně vědomostí. Má toho v hlavě spoustu, když pobývá takovou dobu na světě.“

„To si umím představit.“

„Nějak jsem cítil potřebu říct vám, že je všechno na dobré cestě.“

Usmála jsem se na něj a trochu jsme mluvili i o penězích, ale byla jsem ráda, když odešel. Jeho podoba v Šeru se už začínala měnit.

Tři dny po požáru v muzeu vykopl Brandon McCain Willa z práce, zmizel s penězi společnosti a o tři týdny později byl zatčen v Los Angeles pro zpronevěru. Týden na to mi Will zavolal a šli jsme spolu na večeři, jakých byla ještě spousta. Líbilo se mi sedět s ním v obyčejném pozemském světě.

Když jsme slavili, že už jsme spolu měsíc, řekl nad dezertem: „Doufám, že nebudu muset proti Brandonovi svědčit.“

„Takže jsi tehdy něco našel.“

„I později. Když jsem kvůli tobě pátral po původu těch varhan, začal jsem přemýšlet o dokumentaci v jednom z našich skladů a na něco jsem přišel. Odhalil jsem v těch papírech spoustu věcí, jakmile jsem jednou zjistil, kde mám hledat. Brandon ošidil spoustu lidí, prodával jim padělky a zneužíval k tomu mou reputaci. Varoval jsem ho, ale on mě vyrazil.“ Vypadal zkroušeně. „Tak nebo tak je to za mnou. On… jak se to říká – doznal se.“

„Přiznal se. Uzavřel dohodu při přiznání viny se státním návladním, aby nemusel jít do vězení.“

„Jo… a jeden by předpokládal, že dostanu odškodnění, jenže ono už není z čeho odškodňovat. Ty peníze vzal a někde je schoval. Všechno ostatní se utratí na to, aby vyplatili lidi… takže – nemám nic.“

„Co budeš dělat?“

„No, moje úspory už se tenčí a já se potřebuju postarat o Michaela. Ale… dostal jsem nabídku.“

„Fakt?“

„Jo. Jít zpátky do Evropy. Do Anglie. Prošetřovat původ starožitností. Tohle mě opravdu chytilo – měl jsem se na to dát už dávno – a zase si tak nastartuju kariéru. Je to dobrá práce.“

Sevřelo se mi srdce. Kousla jsem se do rtu. „Á. Jo. Skvělá práce. Jak ses o tom dozvěděl?“

„Kurátorka z muzea Madison Forrest House mi zavolala a řekla mi o tom. Jede tam dělat práci, která s tímhle souvisí, a prozradila mi, že se to tam rozjíždí. Vzpomínáš si na ni?“

„Jak bych mohla zapomenout? To místo shořelo zanedlouho po tom, co jsme tam byli.“

„Ano. Ještě je tady jedna záležitost.“

„Jaká?“

„Ty sama. Máš nějaká tajemství. Dějou se kolem tebe divné věci.“

„Taková je má práce, Wille.“

Úzkost z něj vyšla v podobě nepříjemně zelených vln. Vzal mě za ruku a snad až příliš ji stiskl. „Není to jen tvou prací, Harper. Je to něco v tobě. Jako by mezi tebou a světem byla neviditelná zeď. Se mnou chodí jen část tebe. Já… jsem do tebe blázen, ale po zkušenostech s Brandonem s takovými tajemstvími nemůžu žít. Aspoň ne hned. Na chvíli potřebuju žít normálně.“

„Dáváš mi kopačky.“

„To ne! Zůstaneme v kontaktu. Opravdu chci – nevím, jak to říct – s tebou zůstat? Ale nemůžu.“

Vyprostila jsem ruku z jeho sevření. „Chápu, Wille. Je to pro tebe obrovská příležitost a potřebuješ pauzu. To je v pohodě.“

„Harper…“

Políbila jsem ho na tvář, ale jako by mi v tu chvíli projel srdcem ledový rampouch. „To bude v pohodě. Jednou ta zeď mezi námi spadne. Ale teď ne.“ Když jsem se zvedala, měl skoro slzy na krajíčku. Rukou jsem mu nepotřásla. „Ozvi se.“

Vstal ze židle a jen se na mě podíval. „Ozvu… jako že se Will jmenuju.“

Předstírala jsem úsměv: „Jo. To se ozveš, jako že já se Harper jmenuju.“ Odešla jsem.

Šla jsem dlouho. V kanceláři jsem chvíli zůstala potmě. Jen jsem seděla v židli pro klienty, která měla nové čalounění, dívala jsem se z opačné strany na stůl a vybavil se mi pach toho zlověstného ohně.

Noc v muzeu Madison Forrest House spálila můj vzdor vůči Šeru. Spálila mnohem víc, než jsem si do té chvíle myslela, ale neodnesla mi přátele. Ani toho roztomilého, ztřeštěného Quintona, který se pořád nezdráhal brát mě na pivo a rundy katastrofálního kulečníku. Neodnesl ani Danzigerovy, přestože mě Mara občas koutkem oka nedůvěřivě sledovala.

Kdykoli jsem se na ně podívala, vybavily se mi jejich strnulé výrazy té noci a také paprsky, jež hrály všemi barvami a tančily kolem nich, nořily se do energetické Sítě a zase z ní vystupovaly. Tato Síť zvučela o několik oktáv níž než normální svět. Už mi to nezvedalo žaludek, jen mi z toho bylo těžko u srdce.

I když jsem k nim měla blízko, nikdo z nich nebyl jako já – ať už jsem byla čímkoli. S Willem, který už se mnou nebyl, jsem se mohla aspoň pokládat za lidskou bytost. Ale asi jsem v té roli neobstála.

Někdo zaťukal na dveře a nová skleněná výplň trochu zarachotila v rámu. Když jsem nereagovala, ozval se svist obálky, která propadla otvorem na poštu a měkce dopadla na podlahu. Nechala jsem ji chvíli ležet, dokud jsem si nebyla jistá, že poslíček opravdu odešel.

Rozsvítila jsem stolní lampičku a obálku rozřízla. Byl tam šek s mnoha nulami v kolonce „částka“, podepsaný Edwardem Kammerlingem. V poznámce pro příjemce stálo: „Služby komunitě.“ Uložila jsem ho do zásuvky a předem jsem věděla, že si ten šek nikdy nenechám proplatit. Nebyla jsem jako on. Nebyla jsem prodejná.

Vyšla jsem z kanceláře a šla potmě domů. Míjela jsem siluety, které jiní nevidí. Vykročila jsem do stínů nejisté budoucnosti a minulosti, která nemůže klidně spočinout.

Kat Richardson

Šerochodec

1. vydání

Anglický originál Greywalker

Překlad Petra Kubašková

Obálka Chris McGrath

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 260. publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna, a.s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai