Mushoku Tensei svazek I

Prolog

Jsem 34-letý člověk bez práce a bez domova.

Otylý, ošklivý, ale hodný chlápek, který se zrovna nachází v procesu lítosti nad vlastním životem. Před třemi hodinami jsem nebyl bezdomovec, ale NEET veterán, co za celý rok nevyleze ze svého pokoje. Než jsem se vzpamatoval, tak moji rodiče zemřeli, o jejich pohřbu ani nemluvě, dokonce jsem se nezúčastnil ani rodinné sešlosti a nakonec mě prostě vyhnali z domu. Hlasitě jsem mlátil do stěn, jako kdyby nikdo jiný doma nebyl, a plakal na zemi. Nikdo se mnou nepromluvil.

V den pohřbu jsem ve svém pokoji masturboval, když moji sourozenci najednou vrazili dovnitř a prohlásili, že se mnou ruší jakékoli vztahy.

Nevšímal jsem si jich, nakonec můj mladší bratr vzal dřevěnou pálku a zničil počítač, který jsem považoval za důležitější než vlastní život.

Vyrazil jsem proti nim napůl šílený, ale můj bratr má v judu černý pásek a byl jsem krutě zbit.

Nehezkým způsobem jsem prosil o odpuštění, ale vyhnali mě ze dveří a neměl jsem ani čas se převléct.

Snášel jsem pulzující bolest na hrudi (pravděpodobně mám zlomená žebra) a vrávoral jsem po ulici.

Když jsem odešel z domu, v uších mi zněly výčitky mých sourozenců.

Nesnesitelné urážky, jež bylo těžké nevnímat.

Už tak jsem měl zlomené srdce.

Jen jsem masturboval před necenzurovaným videem pro dospělé v den pohřbu svých rodičů...

Co mám dělat teď?

Ne, moje mysl to vskutku ví.

Najít si práci nebo brigádu, pak nějaké to ubytování a pak si koupit jídlo.

Jak do toho?

Nevím, co bych měl udělat, abych si našel práci.

Hmm, vím, že bych měl jít na 'úřad práce'.

Sice se nechci vytahovat, že mám desetileté zkušenosti v zůstávání doma, ale jak mám vůbec vědět, kde tenhle úřad práce je. Navíc i když tam půjdu, tak jsem slyšel, že člověku jenom představí nabídky.

Vzít si životopis a jít do firmy, co mi doporučí, přijít na pohovor.

Přijít na pohovor v téhle propocené a krví umazané košili.

No sakra pokud mě zaměstnají. Kdybych byl já zaměstnavatelem, tak bych takového člověka v takovém oděvu nezaměstnal. Možná bych ho litoval, ale nezaměstnal bych ho.

A když tak o tom přemýšlím, kde seženu papíry, abych si napsal životopis.

Papírnictví? Supermarket?

Možná že v supermarketu jsou, ale já nemám žádné peníze.

I kdybych sehnal jeden list, tak to nic nevyřeší.

Předpokládejme, že bych měl štěstí, podařilo se mi dostat od banky půjčku, obstaral si čisté oblečení a koupil si potřeby k napsání životopisu.

Slyšel jsem, že bez bydliště životopis stejně nedokončím.

Šachmat.

Zrovna v tom okamžiku jsem zjistil, že můj život je ve slepé uličce.

„...Haaa.”

Začalo pršet.

Je konec léta, období, kdy se začíná ochlazovat. Ledový déšť prosakoval mým oblečením, které nevím, kolik let jsem nosil, a nemilosrdně mě okrádal o tělesné teplo.

„...Kdybych tak mohl začít úplně od začátku.”

Nemohl jsem si pomoct, abych to neřekl.

Nenarodil jsem se jako odpad.

Narodil jsem se jako třetí syn bohatší rodiny. Dva starší bratři, jedna starší sestra a jeden mladší bratr. Čtvrtý z pěti sourozenců.

Na základní škole mě chválili, že jsem na svůj věk chytrý.

Ačkoli matematika nebyla moje silná stránka, vynikal jsem v tělocviku a byl jsem hloupé dítě, co má nadání na sporty. Dokonce jsem jednou byl ve třídě středem pozornosti.

Pak jsem na druhém stupni vstoupil do počítačového klubu, pročítal jsem časopisy a ušetřil jsem dostatek peněz na koupi počítače. Vynikal jsem ve své rodině, která nedokázala napsat jediný kód.

Rozhodující okamžik mého života, odkud to pak všechno šlo k horšímu, byl na střední škole... ne, bylo to v osmém ročníku na základce. Zaneprázdněný rýpáním se v počítači jsem zanedbával učení. Když tak o tom teď přemýšlím, to byl pravděpodobně ten kritický bod.

Myslel jsem si, že pro budoucnost je zbytečné se něčemu učit. Měl jsem pocit, že se to nedá použít ve skutečném světě.

Nakonec jsem nastoupil na nejhloupější střední školu, která se považovala za nejhorší v celém kraji.

I tak jsem si ale myslel, že to nevadí.

To moje já, které začne být vážné a uspěje, je jiné než ti hlupáci.

Na ten incident si pořád pamatuju.

Když jsem čekal ve frontě na oběd, tak mě jeden kluk předběhl.

Zamumlal jsem pár vět, jako kdybych jednal z popudu spravedlnosti. To byl ten okamžik, kdy mě popadla podivná hrdost a hrdinskost a vedla mě k činu.

Naneštěstí to byl kluk z vyššího ročníku a jeden z nejnebezpečnějších lidí na škole.

Skončil jsem tak, že mě mlátil do tváře, až mi celá otekla, svlékl mě donaha a svázal mě před školou.

Vyfotil mě tak a ty fotky rozdal po celé škole.

V okamžiku jsem padl na samé dno, ostatní se mi posmívali a dokonce jsem dostal přezdívku 'Pan Předkožka'.

Měsíc jsem nešel do školy, stal se ze mě hikikomori. Když můj otec a bratři viděli, jak se chovám, tak řekli bezohledné fráze jako „seber kuráž” a „snaž se”.

Ať by v téhle situaci skončil kdokoli, jak by bylo možné, aby dál chodil do školy. Jak by to bylo možné.

A tak nehledě na to, co ostatní říkali, jsem neoblomně zůstal doma a odmítal vyjít ven.

Měl jsem pocit, že každý, kdo mě zná, bude mít tu moji fotku a bude se mi posmívat.

I když nevyjdu ven, tak dokud budu mít počítač a internet, tak dokážu zabít čas. Díky vlivu internetu jsem se začal zajímat o spoustu věcí a spoustu jsem toho dělal. Skládání plastových modelů, malování figurín, tvoření blogů. Zdálo se, že matka mě podporuje, když požádám o peníze, tak mi je poskytne.

Ale ať jsem dělal cokoli, tak za méně než rok mě to přestalo bavit.

Když jsem narazil na někoho jiného lepšího než já, tak jsem ztratil motivaci.

Ostatní si prostě mysleli, že si hraju. Ale já, samotný s takovým množstvím času, schovávající se ve své temné skořápce, jsem neměl nic jiného na práci.

Ne, když o tom teď přemýšlím, tak to byla jenom výmluva.

Alespoň kdyby se ze mě stal mangaka a začal bych kreslit příšerný webový komiks, nebo webový pisatel a začal bych psát novely, tak by to pravděpodobně pořád bylo lepší.

Mnoho lidí s podobnými okolnostmi udělali něco takového.

Já jsem se jim posmíval a opovrhoval jimi.

Zesměšňoval jsem jejich výtvory, bral jsem se za kritika, říkal jsem věci jako „to je ale kravina”, kritizoval je.

I když já sám jsem nic nedělal...

Chci se vrátit.

Pokud je to možné, chtěl bych se vrátit zpět na základní školu, do mého nejlepšího období, nebo na druhý ročník.

Ne, i kdybych se vrátil jenom o rok nebo dva.

Jen trochu času, pořád bych s tím něco dokázal.

Ačkoli jsem všechno dělal jen napůl, tak stejně bych mohl něco z toho začít od začátku.

Kdybych se snažil ze všech sil, i kdybych nebyl nejlepším, byl bych aspoň profesionál.

„...”

Proč jsem nic neudělal.

Kdysi jsem měl spoustu času. Ačkoli jsem nechodil ven, tak jsem seděl před počítačem a dělal spoustu věcí. I kdybych nebyl na vrcholu, tak bych mohl zůstat někde uprostřed a snažit se.

Manga, novely, hry nebo programování. Kdybych se snažil ze všech sil, tak bych měl být schopen dosáhnout alespoň malého úspěchu. I kdybych dal stranou to, jestli se ta dosažení dají zpeněžit...

Ach, no nic. Je to na nic.

Nikdy dřív jsem to nezkusil. I kdybych se vrátil do minulosti, tak bych dopadl nějak podobně a zasekl se v podobné situaci. Protože jsem nikdy nedokázal překročit nástrahy jako normální člověk a takhle jsem skončil.

„Hm?”

Někde v tom lijáku jsem zaslechl hádku.

Hádka?

Otrava, nechci se do toho míchat. I když jsem si tohle pomyslel, tak moje kroky okamžitě vedly tím směrem.

„...proto, ty...”

„To ty jsi...”

Přede mnou se objevili tři dohadující se středoškoláci.

Dva kluci a jedno děvče. Na sobě stejnokroj se stojáčkem, co se jen tak nevidí.

Zdálo se, že to dopadlo jako v nějaké aréně, nejvyšší mladík se hádá s dívkou. Druhý mladík se snaží vyjednávat, ale ti dva, co se hádali, ho vůbec neposlouchali.

(Hmm, taky jsem měl něco podobného...)

Na druhém stupni na základce jsem měl roztomilou kamarádku. Pořád se dá považovat za roztomilou a umístila by se na 4. nebo 5. místě. Chodila do běžeckého klubu a vlasy měla střižené nakrátko. Když šla po ulici, tak se po ní otočili dva nebo tři lidi z deseti, takový vzhled.

Problém byl v tom, že já jsem si zrovna vášnivě oblíbil jedno konkrétní anime a měl jsem pocit, že v běžeckém klubu by všichni měli mít culík, a tak jsem měl za to, že je ošklivá.

Ale bydlela nedaleko a na základce jsme byli ve stejné třídě a nejednou jsme spolu šli domů. Měli jsme spoustu příležitostí spolu mluvit a někdy jsme se taky hádali. Taková škoda. Mé současné já jen při zaslechnutí slov „druhý stupeň základky”, „kamarádka z dětství”, „běžecký klub” mělo dost, abych třikrát odmasturboval.

Jen tak mimochodem slyšel jsem, že se tahle moje kamarádka provdala.

Doslechl jsem se tu zkazku, když se moji sourozenci bavili v obýváku.

Neměli jsme špatný vztah. Znali jsme se od dětství a byli jsme schopni spolu mluvit bez zábran.

I když jsem si nemyslel, že by mě měla ráda, ale kdybych se snažil, kdybychom šli na stejnou střední nebo kdybych byl ve stejném běžeckém klubu a šel s doporučením na stejnou školu, tak bych do toho možná praštil a vážně jí vyznal lásku, možná bychom si spolu i vyšli.

A pak bychom šli domů spolu a flirtovali spolu. Možná bychom dokonce ve třídě dělali různé věci, když by zrovna nikdo nebyl kolem.

Ha, že to je eroge?

(Když se to tak vezme, ty lidi se vážně drží reality, tak už konečně vybouchněte... Hm?)

V té chvilce jsem si to najednou uvědomil.

Vysokou rychlostí se k nim blížil náklaďák.

A taky ten řidič v kabině...

Usínal za volantem.

A ti tři si toho pořád nevšimli.

„N-n-nebezpečí, ach.”

Snažil jsem se je varovat tím, že jsem okamžitě zakřičel, ale hlasivky jsem nepoužil přes deset let, dalším omezením byl studený déšť a bolest v žebrech, a ten třesoucí se tenký hlásek, co jsem vypotil, v dešti zanikl.

Musím je zachránit, prostě musím. Proč mám pocit, že je musím zachránit, pomyslel jsem si zároveň.

Měl jsem pocit, že pokud je nezachráním, tak o pět sekund později toho budu litovat. Rozhodně budu litovat, pokud uvidím, jak ty tři lidi náklaďák rozmáčkne na krvavou kaši.

Lítost nad tím, proč jsem je nezachránil.

Proto jsem je musel zachránit.

V každém případě zanedlouho bych pravděpodobně stejně zemřel hlady někde na krajnici, alespoň v tom okamžiku jsem chtěl dosáhnout nějakého sebeuspokojení. Nechci dál litovat i v tom posledním okamžiku.

Utíkal jsem a pajdal jsem k nim.

Nohy, co se za posledních deset let nepohnuly ani o píď, mě neposlouchaly. Tohle bylo poprvé v životě, kdy jsem si přál, abych víc cvičil. Zlomená žebra tepala nesmírnou bolestí, překážely mi na každém kroku. Poprvé v životě, kdy jsem si přál, abych bral víc vápníku.

Bolelo to. Bolelo to tak moc, že jsem nemohl běžet.

Ale stejně jsem běžel. Běžel.

Utíkal jsem.

Mladík, co se s děvčetem zrovna dohadoval, ji objal, když si všiml blížícího se náklaďáku. Ten druhý mladík, co k autu stál zády, si ho nevšiml. Jen ho překvapil náhlý čin jeho kamaráda. Bez zaváhání jsem ho popadl za límec a se vší silou jsem ho stáhl zpět. Mladíka jsem stáhl a ten spadl mimo trasu náklaďáku na krajnici.

Dobře.

Ještě ti dva.

Zrovna když jsem si tohle pomyslel, tak ten náklaďák už byl přede mnou. Měl jsem v plánu je stáhnout z bezpečné vzdálenosti, ale jakmile jsem to udělal, na mě působila opačná síla, co způsobila, že jsem se pohnul kupředu.

Přirozená věc. I když vážím přes sto kilo, tak se zákony nezmění. Kvůli tomu, že jsem ze všech sil běžel, se mi třásly nohy a setrvačnost mě táhla dál.

V okamžiku, kdy mě ten náklaďák srazil, jsem měl pocit, jako by se za mnou něco rozsvítilo.

To jsou ty zmiňované záblesky ze života? V tom krátkém okamžiku jsem nic neviděl. Bylo to prostě příliš rychlé.

Znamenalo to, že jsem měl prostě málo zážitků?

Náklaďák, 50 krát těžší než já, mě odhodil na betonovou zeď.

„Pffff...!”

Náraz mi vyrazil vzduch z plic. Mé plíce po těžkém běhu dychtící po vzduchu se svíjely v křeči.

Nedokázal jsem ze sebe vypravit jediný zvuk. Ale ještě jsem nebyl mrtvý. Pravděpodobně mě zachránil nastřádaný tuk...

Ale jakmile jsem si to pomyslel, tak se mi před očima znovu objevil ten náklaďák.

Rozmáčklo mě to mezi betonovou zdí a náklaďákem jako rajče.

Kapitola 1 – Mohl by tohle být jiný svět?

Část 1

Když jsem se probral, tak první pocit byl, že mám oslněné oči.

Světlo mi zářilo do očí a já jsem je v nepohodlí přimhouřil.

Když jsem pocítil, že se oči přizpůsobili tomu jasu, tak jsem zjistil, že na mě zírá mladá žena se zlatými vlasy.

Nádherné děvče... Ne, nádherná žena by bylo vhodnější.

(Kdo?)

Muž s hnědými vlasy podobného věku po jejím boku mi ukázal mírný strnulý úsměv.

Ten muž vypadal silně a arogantně. Jeho svaly jsou úžasné.

Hnědé vlasy, arogantní typ. Při pohledu na ten vzhled přihlouplého delikventa jsem měl pocítit odmítavou reakci, ale zvláštní na tom bylo, že jsem necítil nic nepříjemného.

Pravděpodobně proto, že vlasy neměl obarvené. Byly to pěkné hnědé vlasy.

„...XX....XXXX.”

Žena se na mě usmála a něco řekla.

Co to říká? Bylo to nejasné a vůbec jsem jí nerozuměl.

Mohlo by to být tím, že to nebyla japonština?

„....XXXXX.....XXX.”

Muž nasadil něžný výraz a odpověděl. No vážně, co to právě řekl. Vůbec jsem tomu nerozuměl.

„.....XX......XXX.”

Odněkud zazněl třetí hlas.

Toho člověka jsem neviděl.

Zkusil jsem se posadit a zeptat se jich: „Kde to jsem a kdo jste?”

I když jsem hikikomori, tak pořád umím komunikovat.

Něco takového bych měl umět.

„Ach, aaaa------”

Ale to, co mi vyšlo z úst, nedokázal jsem říct, jestli to byl sten nebo jen hlasitý výdech.

Nedokázal jsem pohnout tělem.

Cítil jsem prsty a zápěstí, ale nedokázal jsem pohnout horní polovinou těla.

„XXX....XXXXX.”

Nakonec mě ten muž zvedl.

Tohle je vtip, že jo? S takovou lehkostí mě, tělo vážící přes sto kilo, zvedl...

Ne, možná jsem byl pár dní v kómatu a kvůli tomu jsem zhubl.

Při takové nehodě je velmi vysoká šance, že jsem přišel o ruku nebo nohu.

(Osud horší než smrt, co...)

Ten den.

Jsem si tohle pomyslel.

Část 2

Uběhl měsíc.

Vypadá to, že jsem se znovu narodil.

Konečně jsem si to uvědomil.

Stalo se ze mě dítě.

Když mě zvedli a podepřeli mi hlavu a když jsem koutkem oka zahlédl vlastní tělo, tak jsem si to uvědomil.

Ačkoli nevím, proč pořád mám své minulé vzpomínky, nebylo to nic špatného je mít.

Udržet si vzpomínky po reinkarnaci------ Každého jednou určitě napadlo něco takového.

Ale nemyslel jsem si, že takové hloupé představy by se mohly stát skutečností...

Zdá se, že ten první pár, co jsem viděl, když jsem otevřel oči, jsou mí rodiče.

Pravděpodobně jsou v první polovině dvacítky. Jasně jsou mladší než já ve svém minulém životě.

Z hlediska 34letého člověka není nesprávné nazývat je mladými lidmi.

Lidi jim vážně můžou závidět, že mají dítě v tak brzkém věku.

Tohohle jsem si všiml od samého začátku, ale zdá se, že tohle není Japonsko.

Jazyk je jiný, moji rodiče nevypadají japonsky a i jejich oděv vypadá jako z nějaké domorodé vesnice.

Neviděl jsem nic, co by se blížilo elektrickému vybavení (ta žena v úboru služky používá na úklid hadr) a náčiní, misky a nábytek jsou nahrubo vyrobené ze dřeva. Pravděpodobně to nebyla pokročilá, rozvinutá země.

Samozřejmě pořád je tu možnost, že jsou velmi chudí a nemohou si dovolit platit elektriku.

…. Možná že ta možnost je velmi vysoká?

Jelikož je tu žena, co vypadá jako služka, tak jsem si myslel, že nějaké peníze mají, ale pokud je to příbuzná z otcovy nebo matčiny strany, tak by to nebylo nic divného. Uklízení je velmi normální věc.

Rozhodně jsem chtěl začít od začátku, ale život v rodině, která si nemůže dovolit ani poplatit účty, mě velmi zneklidňoval.

Část 3

Uběhlo půl roku.

Za ten půl rok, co jsem poslouchal hovory svých rodičů, jsem začal věcem kousek po kousku rozumět.

Moje známky v angličtině se nedají považovat za dobré, ale zdá se, že je pravda, že když se člověk učí cizí řeči obklopen svou mateřštinou, tak to jde pomalu.

Kvůli svému ranému věku si věci rychle pamatuji.

Touhle dobou už jsem byl schopen lézt.

Nikdy jsem necítil takovou vděčnost za to, že se můžu pohybovat.

„Když se jen na okamžik otočím, tak už je pryč.”

„Copak není dobře, že je aktivní. Bál jsem se k smrti, když při narození vůbec neplakal.”

„Nebrečí ani teď.”

To řekli moje rodiče, když mě viděli, jak se všude plazím.

Alespoň nejsem ve věku, kdy bych nahlas brečel, když mám hlad.

Ale i když se snažím, tak ty věci zezdola stejně protečou, takže prozatím to prostě nechám tak.

Ačkoli dokážu jenom lozit, tak jakmile se mi to povedlo, tak jsem spoustu věcí pochopil.

Ze všeho nejdřív tahle rodina je celkem zámožná.

Dům je dvoupatrová budova ze dřeva a je tam přinejmenším pět místností. Jedna najatá služka.

Ze začátku jsem si myslel, že ta služka je moje teta nebo něco takového, ale podle jejího uctivého přístupu k mým rodičům se zdá, že do rodiny nepatří.

Tohle místo je vesnice.

Z okna jde vidět poklidná venkovská krajina.

Další domy jsou rozptýlené kolem, u jednoho pšeničného pole bydlí dvě až tři rodiny.

Celkem vesnické místo. Není vidět elektrické vedení, lampy ani nic podobného. Možná že poblíž není ani generátor.

Ačkoli jsem slyšel, že v cizích zemích se vedení pokládá do země, pokud to platí i tady, tak je divné, že tento dům nemá elektriku.

Je to příliš vesnické. Pro mě, jedince zasaženého civilizační vlnou, je to bolest. I když jsem se reinkarnoval, tak jsem chtěl mít vlastní počítač.

Tahle myšlenka zahynula jednoho odpoledne.

To já, které nemělo co na práci, chtělo obdivovat krajinu kolem pole, vyškrábal jsem se na židli jako obvykle, podíval se z okna a dostal šok.

Otec na dvoře mával mečem.

(Co, eh? Co to dělá?)

Už tak starý a stejně pořád mává tou věcí, to je můj táta? Hrdina z anime?

(Ach, kruci...)

Kvůli tomu šoku jsem spadl ze židle.

Rukou, která ještě nebyla dost velká, jsem popadl židli, ale nedokázal jsem se udržet a svou těžší hlavou napřed jsem spadl na zem.

„Aaaa!”

Jak jsem narazil do podlahy, tak jsem uslyšel výkřik.

Matka z náruče upustila čerstvě vyprané prádlo, dala si ruce před pusu a se smrtelně bledou tváří na mě koukala.

„Rudi! Jsi v pořádku!?”

Moje matka ke mně přiběhla a zvedla mě.

Jakmile mě prohlédla, tak se poplácala po hrudi a oddechla si.

„...Ach, vypadá to, že jsi v pořádku.”

(Paní, je lepší s člověkem, co se zrovna uhodil do hlavy, moc nepohybovat.)

Připomněl jsem jí v duchu.

Podle její ustarané tváře byl můj pád celkem nebezpečný.

Možná je možné, že kvůli té ráně ze mě bude blbeček. Možná v tom nebude žádný rozdíl.

Když tak o tom přemýšlím, tak vzadu na hlavě cítím pulzující bolest. No, tím jak jsem se chytil té židle, ten pád zpomalilo.

Podle toho, že matka příliš nepanikaří, tak bych neměl nikde krvácet. Pravděpodobně jen boule.

Matka mi pečlivě prohlédla hlavu.

Její výraz říkal, kdyby bylo vidět nějaké zranění, tak by to bylo vážné.

Nakonec mi položila ruku na hlavu.

„Jen pro jistotu... Ať se moc Boha promění na hojnou úrodu a učiň, aby ten, jenž ztratil sílu vstát, znovu vstal, 'LÉČENÍ'”

Skoro jsem se rozesmál.

Hele, hele, tohle je zdejší „bolest odfoukne vítr”?

Nebo je to tím, že kromě mého mečem máchajícího otce i matka je nadšenec anime?

Svatba mezi bojovníkem a klerikem?

Zrovna, když jsem přemýšlel o tomhle.

Z ruky mé matky zazářilo tlumené světlo a v okamžiku bolest zmizela.

(...Ech?)

„Vidíš, už je to v pořádku. Tvoje mamka byla známá dobrodružka, víš,” řekla moje matka vychloubačně.

Okamžitě mě zaplavil zmatek.

Meč, bojovník, dobrodruh, léčení, zaříkání, klerik. Všechna tahle slova mi tanula na mysl.

Co to bylo zrovna teď? Co to zrovna provedla?

„Co se děje?”

Můj otec zvenku nahlédl do okna, když zaslechl matčin výkřik.

Kvůli mácháním mečem byl celý zpocený.

„Poslouchej, drahý. Tohle dítě Rudi se vyškrábalo na židli... Mohl se vážně zranit.”

„Ale, ale, není dobře, když chlapec není aktivní.”

Trochu ustaraná matka a otec, který si nemyslí, že by to bylo něco strašného, a uklidňuje ji.

Velmi běžná záležitost.

Ale moje matka se nestáhla, možná kvůli tomu, že jsem se uhodil do hlavy.

„Chviličku, drahý. Tohle dítě se narodilo ani ne před rokem. To se ani trochu nebojíš!”

„I když říkáš něco takového, tak dítě se učí vlastními pády. Tak z něj vyroste zdravý chlapec. Navíc i kdyby se zranil, tak ho přece můžeš vyléčit.”

„Ale mě to vážně trápí, když si pomyslím, že dojde k těžkému zranění a že ho nebudu schopná vyléčit...”

„To bude v pořádku,” řekl můj táta a pevně ji objal.

Moje mamka okamžitě zčervenala.

„Když na začátku vůbec neplakal, tak jsem se trochu bál, ale když je to takový nezbeda, tak to určitě bude v pořádku...”

Můj táta políbil mou mamku.

Hej, hej, tohle mi ukazujete naschvál, vy dva.

Později mě zanesli do vedlejší místnosti, abych se prospal, a přesunuli se do druhého patra a začali plnit úkol plození sourozenců.

I když se vy dva přesunete do druhého patra, tak stejně slyším to nyan nyan, zatracená offline realita.

(Ale magie...?)

Část 4

Později jsem začal věnovat pozornost rozhovorům mezi mými rodiči a tou služkou.

A tak jsem zjistil spoustu termínů, které jsem zatím neslyšel.

Zvláště místní jména, názvy krajů a různé názvy míst.

Řádná jména, která jsem dosud neslyšel.

Tohle místo by mohlo být...

Ne, jsem si tím jistý.

Tohle nebyla Země, ale nějaký jiný svět.

Jiný svět, ve kterém existují meče a magie.

V tom okamžiku jsem měl záblesk inspirace.

… Pokud je to takový svět, tak možná i já něco dokážu.

Pokud je to svět mečů a magie, svět, který se liší od selského rozumu, tak to možná zvládnu.

Žít jako obyčejný člověk, snažit se jako obyčejný člověk. I když se propadnu na dno, tak se můžu zase vyškrábat nahoru a žít svůj život naplno.

Když jsem v minulém životě zemřel, tak jsem cítil strašnou lítost.

Umřít s planoucím neklidem nad vlastní bezmocností a skutečností, že jsem ničeho nedosáhl.

Ale to já, které to všechno zažilo, si tyto vědomosti a zkušenosti uchovalo, možná to vážně zvládnu.

Skutečně žít.

Kapitola 2 – Bezvýrazná služka

Část 1

Lilia byla dřív strážná služka v asurském paláci konkubíny.

Strážná služka: služka, co má schopnost být strážcem.

Obvykle vykonává práci služky, ale pokud se cokoli stane, tak pozvedne meč na ochranu svého pána.

Lilia si svědomitě plnila své povinnosti. Jako na služku si na ni nemohl nikdo stěžovat.

Ale jako bojovnice s mečem byla jen průměrná.

Kvůli tomu v souboji s vrahem, který se pokoušel zabít nedávno narozenou princeznu, kvůli jednomu okamžiku nepozornosti ji její protivník sekl svým krátkým mečem a zranil ji na noze.

Ten krátký meč byl potřen jedem. Byl to speciální jed určený na vraždy členů královské rodiny.

Neexistoval žádný protijed nebo léčivá magie, která by dokázala vyléčit tak nepříjemný jed.

To zranění jí okamžitě ošetřili, doktorům patří dík, že vyzkoušeli různé metody, jak ten jed zneutralizovat, ale ačkoli její život byl zachráněn, tak zůstaly vedlejší účinky.

V každodenním životě neměla problémy, ale nikdy už nemohla běžet nebo dupnout ze všech sil.

Království ji bez váhání vyhodilo.

Nebylo to nic nezvyklého. I Lilia to přijala.

Když ztratila svou užitečnost, tak je dané, že se jí zbaví.

Ačkoli jí nedali žádné odstupné, tak se považovalo za štěstí, že ji někde potají neumlčeli jen proto, že pracovala v paláci konkubíny.

Lilia odešla z hlavního města.

Člověk, co si tu vraždu zaplatil, se nikdy nenašel.

Lilia dobře věděla o pravidlech v paláci konkubíny a také to, že by se mohla stát další obětí.

Nebo možná, že království ji naschvál nechalo jít, aby tím vylákali toho vraha.

Vždycky přemýšlela, proč ona, s žádným pořádným zázemím, byla přijata do paláce konkubíny. Pak to konečně pochopila: chtěli najmout služku, která se dala využít, a pak se jí zbavit.

Za každou cenu se kvůli vlastnímu bezpečí musela dostat co nejdál od hlavního města.

I když se k ní království chovalo jako k návnadě, tak jelikož nedostala žádné rozkazy, nebyl důvod, aby tam zůstávala.

A neměla ani pomyšlení, aby plnila své povinnosti jen z čisté loajality.

Po několika přestupech dorazila do Fedoy na vzdálené hranici s rozsáhlými zemědělskými půdami.

Kromě města Roy, srdce tohoto místa, kde bydlel vládce, tam byly jen nesmírně širá pšeničná pole, tiché místo.

Lilia měla v úmyslu si tu najít práci.

Ale kvůli svému zranění si nemohla najít práci na základě své síly.

Bylo by možné, aby učila souboj s mečem, ale nejlepší by bylo, aby ji najali jako služku.

Protože dostane vyšší plat.

Na tom místě byl velký počet lidí, co dokáží bojovat mečem a naučit to druhého, ale služka, co je plně schopná zvládnout domácí záležitosti, je relativně nezvyklá.

Plat bude vyšší, když bude menší konkurence.

Ale nechat se najmout vládcem Fedoy nebo nějakým jiným vyšším šlechticem je nebezpečné.

Takoví lidé určitě mají svazky s králem.

Pokud by se dozvěděli, že byla služkou pracující v paláci konkubíny, tak bylo pravděpodobné, že by se k ní chovali jako k politickému nástroji.

A kvůli tomu se Lilia držela dál.

Už nechtěla znovu zažít to blízké setkání se smrtí.

Ačkoli to bylo trochu nespravedlivé vůči malé princezně, Lilia doufala, že zůstane hodně daleko od šlechtického boje o moc.

Ale pokud bude její plat příliš nízký, tak nebude moct posílat peníze své rodině.

Snažit se najít bezpečnou práci a zaručený plat nebylo lehké.

Část 2

Po měsíční honičce Lilia narazila na inzerát.

Ve fedojské vesnici Buina rytíř nízké třídy najímal služku.

Navíc se v tom inzerátu psalo, že bude upřednostněn zájemce se zkušenostmi v péči o děti a znalostí porodnictví.

Buina byla malá vesnička na kraji Fedoy.

Vesnice mezi vesnicemi. Naprosto venkovská vesnice.

Ačkoli to bylo velmi nepraktické, toto bylo přesně to, co hledala.

Zaměstnavatel jako rytíř nízké třídy, to byl také nečekaný nález.

Ale nejvíc ji zaujalo jméno zaměstnavatele.

Paul Greyrat.

Liliin spolužák.

Šlechtický synek, který jednoho dne najednou vtrhl do doja, kde se Lilia učila šermu.

Podle jeho verze odešel z domu po jedné hádce se svým otcem a přišel do doja, aby se naučil šermu.

Jelikož se šermu učil už doma, tak ji zanedlouho překonal, ačkoli měl jiný styl.

Pro Liliu to nebylo nic zajímavého, ale pochopila, že nemá talent, a tak to prostě vzdala.

Paul přetékající nadáním odešel z doja po jedné své chybě.

Lilie napsal jen jedinou větu: „Stanu se dobrodruhem.”

Muž jako vichřice.

Takhle se rozloučili před sedmi lety.

A z něho se stal rytíř a oženil se.

Ačkoli nevěděla, jaké překážky v životě musel překonat, Lilia si pamatovala, že Paul nebyl špatný muž.

Pokud s ním promluví o svých problémech, tak jí určitě pomůže.

Pokud to nezabere, tak opráší pár záležitostí z minulosti.

Měla pár věcí, s kterými mohla vyjednávat.

Lilia se rozhodla a vyrazila do Buiny.

Paul Liliu bez řečí zaměstnal.

Zdálo se, že jeho žena Zenith bude brzy rodit, a velmi ho to znervózňovalo.

Lilia byla plně vyučená ve znalostech a technikách k princeznině narození. Navíc to byla žena, kterou znal, a věděl o jejím rodném kraji.

Lilia byla vřele vítána.

Její plat byl větší, než čekala, a i její přání se splnilo.

Část 3

Dítě se narodilo.

Nenastaly žádné porodní komplikace nebo neočekávané události. Bylo to stejné jako to, co se učila v paláci konkubíny.

Vůbec žádné problémy. Byl to veliký úspěch.

S jedinou výjimkou, to dítě po narození nezačalo plakat.

Liliu polil studený pot.

Jakmile se dítě narodilo, tak okamžitě vyvrhlo plodovou vodu, ale jen zvedlo lhostejně hlavu a bylo potichu.

Ta bezvýrazná tvář nutila lidi okolo si myslet: narozené dítě, mrtvé.

Lilia dítě osahala a nahmatala srdeční tep. Také dýchal.

Ale prostě neplakal.

Lilia si vzpomněla na slova své nadřízené strážné služky.

Dítě, které po narození nepláče, má obvykle nějaké komplikace.

V tom okamžiku, kdy si to pomyslela.

„Ah, aaaa.”

Dítě se na ni otočilo a něco vyčerpaně zamumlalo.

Jakmile to Lilia uslyšela, tak se trochu uvolnila.

Ačkoli neměla žádné důkazy, tak měla pocit, že nebudou žádné problémy.

Dítě se mělo jmenovat Rudeus.

Dítě, které nutí lidi cítit se nepříjemně. Vůbec nepláče nebo nepovykuje. Nejdříve si mysleli, že má trochu slabší tělo, takže péče o něj by měla být jednoduchá, vlastně dobrá věc.

Jakmile se Rudeus naučil, jak lézt, tak se začal pohybovat všude po domě.

Všude po domě. Kuchyně, zápraží, skladiště, kumbál, krb... atd. Dokonce i druhé patro, ale nikdo neví, jak se tam vyškrábal.

V každém případě, jakmile ho člověk na chviličku spustil z očí, tak byl pryč.

Ale vždycky se našel někde v domě.

Rudeus nikdy neodešel ven.

Ačkoli se někdy díval z okna, tak se pravděpodobně pořád obával jít ven.

Lilia se tohoto dítěte instinktivně bála. Kdy to jen začalo?

Pravděpodobně to bylo v tu dobu, co se ztratil, a pak se později našel.

Na většině místech se Rudeus usmíval.

Někdy se díval na zeleninu, zíral na tancující plamínek svíček nebo se jen díval na spodní prádlo, co nebylo vyprané.

Rudeus mumlal nějaké zvuky a vyloudil úsměv, z kterého bylo člověku nepříjemně.

Byl to úsměv, který byl nepříjemný od přírody.

Když Lilia pracovala v paláci konkubíny, tak si pro úkoly musela chodit do hlavního paláce. Výše postavení šlechtici, s kterými se tam potkala, měli podobné úsměvy.

Plešatí s břichem natřásajícím se tukem, úsměv typu zírám-na-Liliino-poprsí. V porovnání s novorozencem.

Ta nejstrašidejnější věc byla, když musela Rudea nést.

Rudeovy nostry zaplály, koutky rtů se mu zvedly a dech se mu zrychlil, jak zabořil tvář do jejího poprsí. A pak vydával podivné zvuky, jako kdyby dusil vlastní smích s „huuu” a „ooorh” mezi tím vším.

V takovou chvíli Liliu zachvátilo chvění po celém těle.

A nemohla si pomoct a chtěla to dítě odhodit, mrsknout jím o zem.

Roztomilost tomuto dítěti scházela.

Ten úsměv lidi nutil se bát.

Ten samý úsměv, co měli vysoce postavení šlechtici, o kterých se povídalo, že si kupují mnoho mladých otrokyň.

Ačkoli to je teprve novorozenec.

Lilia cítila nesnesitelné nepohodlí a dokonce zažila pocit nebezpečí.

Lilia o tom přemýšlela.

Tohle dítě bylo velmi divné.

Mohlo by to být tím, že ho posedlo něco zlého? Nebo něco podobného, jako kletba.

Lilia nervózně vstala. Zašla do obchodu a za pár mincí koupila nezbytné věci. Když Greyratovi odešli spát, provedla rituál ze svého rodného kraje na odehnání zlých věcí. Samozřejmě to Paulovi a rodině neřekla.

Druhý den, když Rudeuse znovu nesla, tak pochopila.

Bylo to k ničemu.

A byl stejně nechutný jako obvykle.

Dítě, co jen ukazuje své pocity, způsobuje, že se lidé báli.

Zenith řekla: „Když tohle dítě kojím, tak líže...”

Tohle začalo být vážné.

Ačkoli Paul neměl vůči ženám žádné zábrany, nebylo to tak nechutné.

Tyhle dědičné záležitosti jsou prostě příliš divné.

Lilia si na něco vzpomněla.

V paláci slyšela jeden příběh.

V minulosti jednoho prince posedl démon. Aby toho démona oživil, tak se každou noc plazil po paláci. A když ho jedna nevědomá služka objala, tak princ použil nůž, co schovával za zády, bodl ji do srdce a zabil ji.

To bylo příliš strašidelné.

Je Rudeus něco podobného?

O tom nebylo pochyb. Je to tenhle typ zla.

Teď je pořád ještě v bezpečí, ale jednoho dne se probudí a až budou všichni spát, tak je všechny jednoho po druhém...

Ach... rozhodla jsem se příliš rychle.

Prostě jsem se příliš rychle rozhodla. Neměla jsem tady začít pracovat.

Dřív nebo později mě napadnou.

… Lilia opravdu věřila na takovéhle věci.

Část 4

Na začátku druhého roku se ho pořád bála.

Ale nevěděla, kdy to začalo.

Rudeovy nepředvídatelné pohyby se začaly měnit.

Už nebyl jako ninja a obvykle zůstával v Paulově studovně v druhém patře.

I když se tomu říká studovna, je to jen místnost s několika knihami.

Rudeus zůstával tam a nevycházel.

Lilia ho potají pozorovala a našla ho, jak čte a něco si pro sebe mumlá.

Nesmyslné mumlání.

Tak to mělo být. Alespoň to nebyla řeč, která by se v tomto kraji normálně užívala.

Ještě bylo příliš brzy, aby se začal učit mluvit. Samozřejmě nikdo ho nenaučil písmena.

Takže to bylo jen dítě, co se dívalo do knihy a náhodně vydávalo zvuky.

Jinak by to bylo příliš divné.

Ale Lilia měla vždycky pocit, že ta slova zněla, jako kdyby s sebou nesla strukturu a význam.

Zdálo se, že Rudeus rozumí obsahu té knihy.

To bylo příliš děsivé...

Tohle si Lilia pomyslela vždycky, když Rudea pozorovala škvírou mezi dveřmi.

Ale divné na tom bylo, že už necítila žádné nechutné pocity.

Když tak o tom přemýšlela, od té doby, co se zavřel v té místnosti, tak ten neznámý zdroj nepohodlí vymizel. Ačkoli čas od času ukázal ten nechutný úsměv, když jej nesla, už to nebyl nepříjemný pocit.

Už nebořil tvář do jejího poprsí a nezačal najednou lapat po dechu.

Proč se jí vždycky zdál tak děsivý?

Poslední dobou měla pocit, že je upřímný a pilný, a nechtěla ho vyrušovat.

Zdálo se, že Zenith její pocity sdílela.

Poté měla Lilia pocit, že je lepší, když se o něj nebudou zajímat.

Byl to nápad, který se příčil selskému rozumu.

Ve skutečnosti nebylo normální, aby se člověk nestaral o novorozence.

Ale nedávno začaly být v Rudeových očích vidět náznaky moudrosti.

Před několika měsíci to byly jen oči úchyla, ale teď v nich byla pevná vůle a zářící vědomosti.

Co měla dělat? Ačkoli se učila péči o děti, tak nezkušená Lilia neměla jak to posoudit.

Nemohla si vzpomenout, kdo jí to řekl, jestli to byla její nadřízená v paláci nebo její matka doma, ale řekly, že co se týče výchovy dítěte, neexistuje správný způsob.

Alespoň už se necítila znechuceně, nepříjemně nebo vyděšeně.

V tom případě je lepší jej nerušit. Jinak by to mohlo dopadnout tak, že se vrátí do toho původního stavu.

Kapitola 3 – Učebnice Magie

Část 1

Už jsou to dva roky, co jsem se reinkarnoval.

Moje nohy a trup začal sílit dost na to, abych mohl chodit.

Také jsem se začal učit řeč tohoto světa.

Část 2

Poté, co jsem se rozhodl vážně žít, jsem začal uvažovat, co můžu dělat.

Co jsem ve svém životě potřeboval.

Studium, sport a dovednosti.

Dítě může dělat jen velmi málo věcí. Nanejvýš můžu někomu zabořit hlavu do poprsí.

Když jsem to služce udělal, tak se netvářila moc šťastně.

Ta služka rozhodně nesnášela děti.

Sportu se můžu věnovat v budoucnu, ale teď pro dobro výuky slov jsem začal v domě pátrat po knihách.

Je důležité být vzdělaný.

Míra gramotnosti v Japonsku je téměř 100%, ale mnoho dětí mělo v angličtině chabé výsledky, a tak zavrhli nápad jít do zahraničí a dokonce cizí jazyky považovali za dovednosti. A proto mým prvním úkolem bylo naučit se jazyk tohoto světa.

V domě bylo pět knih.

Může to být tím, že knihy na tomto světě jsou drahé, nebo tím, že Paul a Zenith nečtou? Ty dva důvody pravděpodobně existovaly zároveň. Pro mě to bylo neuvěřitelné, protože jsem vlastnil tisíce knih.

Ačkoli to všechno byly novely.

Bylo tu jen pět knih, ale na učení to stačilo.

Jazyk tohoto světa se podobal japonštině, takže jsem si ho rychle osvojil.

Ačkoli písmo je úplně jiné, učení jak mluvit postupovalo velmi hladce.

Půjde to, pokud si zapamatuju slovíčka. Naučit se, jak poslouchat, bylo velmi užitečné.

Otec mi z těch knih častokrát četl, takže učení se slovíček šlo také hladce.

Možná to mělo co dělat se schopností tohoto těla si pamatovat.

Jakmile jsem byl schopen číst, tak jsem zjistil, že obsah té knihy je velmi zajímavý.

Ve svém minulém životě jsem si nikdy nemyslel, že studium je zajímavé, ale když jsem tak o tom přemýšlel, bylo to stejné jako pamatování si informací z internetu. Jak by to mohlo být nezajímavé.

Když tak o tom přemýšlím, vážně si ten táta myslí, že takové malé dítě bude schopno pochopit obsah téhle knihy?

Pokud jsem to já, tak v pořádku, ale normální jednoroční dítě by se mračilo a nahlas brečelo.

Tohle bylo těch pět knih:

<< Cesta kolem Světa >>

Tohle je zvláštní encyklopedie obsahující všechny nejrůznější země tohoto světa.

<< Slabiny fedojských monster >>

Kniha, která popisuje monstra objevující se v regionu Fedoa, a jak je zvládnout.

<< Příručka Magie >>

Příručka, jež obsahuje metody užívání magických útoků, od základního řádu po pokročilý řád.

<< Perugiova Legenda >>

Pohádka o vyvolávači jménem Perugius, jenž cestoval spolu se svými společníky a bojoval s démonickými bohy, zachránili svět, potrestali zlo a odměnili dobro.

<< Tři šermíři a Labyrint >>

Dobrodružství tří nadaných šermířů patřících do různých tříd bojového stylu, jenž se navzájem potkali a vstoupili do labyrintu.

Když odložím stranou ty dvě knihy o boji, tak z těch ostatních třech jsem se toho hodně naučil.

Zvláště z té magické příručky.

Věci, které tam byly zaznamenány ve mě, jenž jsem přišel ze světa bez magie, rozvinuly hluboký zájem.

Když jsem si ji pročetl, pochopil jsem několik základních věcí.

1) Ze všeho nejdříve, magie se dá rozdělit do tří kategorií

# Útočná Magie – napadnout cíl

# Léčivá Magie – vyléčit cíl

# Vyvolávací Magie – něco přivolat

3 typy. Dá se lehce pochopit.

Ačkoli má magie různé funkce, tak podle té příručky byla původně vyvinuta pro bitvy. Mimo souboje a lov se moc nepoužívá.

2) Aby člověk použil magii, musí mít manu.

A naopak, dokud má člověk manu, tak může používat magii.

Jsou dva způsoby používání many.

# Použij vlastní manu ve svém těle.

# Vytáhni manu z něčeho, co manu obsahuje.

Musí to být jedna z těchto dvou možností.

Nedokážu vymyslet dobrý příklad. To první je pravděpodobně jako generátor a to druhé jako baterie.

Kdysi dávno lidé používali k magii jen svou vlastní manu, ale jak generace míjely, magie byla zanalyzována a pokročila a množství many prudce vzrostlo.

Pro lidi, co měli hodně many, to nebyl problém, ale ti, kteří měli méně many, nemohli používat magii.

Takže mágové minulosti vymysleli způsoby, jak manu vytáhnout odjinud, aby byly splněny požadavky magie.

3) Existují dva způsoby, jak aktivovat magii.

# Zaříkání.

# Magický obrazec.

Tohle vážně není třeba vysvětlovat, že? Použij pusu nebo namaluj magický obrazec, aby se magie aktivovala.

Magické obrazce byly normou velmi dávno, teď je normou zaříkávání.

V minulosti to nejjednodušší zaříkání vyžadovalo minutu až dvě.

Ačkoli to nebylo tak dlouho, tak bylo velmi těžké použít tuto metodu v souboji.

Naopak jakmile se nakreslí magický obrazec, dá se použít opakovaně.

Jeden konkrétní mág úspěšně zkrátil čas zaříkávání. Pak se normou stalo zaříkávání.

To nejjednodušší trvá zhruba pět sekund a základní magické útoky se dají použít se zaříkáváním.

Ale pokud se magie nevyžaduje okamžitě, tak se i teď komplikovanější magické techniky provádějí za pomoci magického obrazce.

4) O osobní magii je v podstatě rozhodnuto při narození.

U normálního RPG se MP (zásoba many) zvedne, jakmile dosáhnete vyššího levelu, ale zdá se, že v tomto světě se nezvýší.

V podstatě povoláním každého je bojovník. Jen když vyslovím tento termín, mám pocit, že se to jaksi změnilo...

Co já, hmmm.

Píše se tu, že množství many je dědičné.

Skutečnost, že má matka je schopná magie, znamená, že do určité míry mám jistou naději.

To mě trochu trápí. I když jsou mí rodiče nadaní, měl jsem pocit, že mé genetické rozvržení mi k ničemu nebude.

Část 3

V každém případě jsem začal zkoušet nejjednodušší magii.

V příručce bylo zaznamenáno jak zaříkávání, tak magické obrazce, ale vzhledem k tomu, že zaříkávání bylo normou, a já jsem neměl místo, kde bych mohl namalovat obrazec, tak jsem začal se zaříkáváním.

Zdálo se, že čím je magie komplikovanější, tím delší bude zaříkávání. Ve skutečnosti se musí používat spolu s magickým obrazcem, ale se začátečnickou magií by neměl být problém.

Zdá se, že kvalifikovaný mág je schopen použít magii bez zaříkávání.

Bezzvuké zaklínadlo nebo zkrácené zaříkání. Něco takového.

Ale jak to, že když je mág zkušený, tak nepotřebuje zaříkávání?

Spotřeba many se nemění a i když člověk vyleveluje, tak se ani MP nezmění...

Nebo je to tak, že čím je člověk zkušenější, tím méně many používá?

Ale i když klesne spotřeba many, tak není důvod přeskakovat jeden krok.

… Aťsi, nejdřív to vyzkouším.

Držel jsem příručku v levé ruce, natáhl jsem pravou a přečetl slova z knihy.

„Uděl ochranu vody místu, kde je žádána, ať tu proudí křišťálová čistota, VODNÍ KOULE.”

Pocit, jako by se mi v pravé ruce hromadila krev.

Jako kdyby se krevní tok vytlačil a před mou pravou rukou se objevila vodní koule o velikosti pěsti.

„Jů!!”

V tom okamžiku překvapení mi ta vodní střela spadla na zem a zmáčela podlahu.

V knížce se psalo, že ta střela se má vystřelit, ale spadla na zem.

Možná že jsem polevil v soustředění a magie ustala.

Soustřeď se, soustřeď se....

Pocit, že se mi v pravé ruce hromadí krev. Tohle, tohle, tenhle pocit.... Hmmm.

Znovu jsem pozvedl svou pravou ruku a vyvolal ten předchozí pocit, v mysli jsem si to představoval.

Ačkoli jsem nevěděl, kolik many mám, bude nejlepší, když se nebudu chovat, jako bych to mohl dělat několikrát.

Soustřeď se, ať je každý pokus úspěšný.

Nejdřív si to představ, pak si to v mysli zopakuj, pak to použij ve skutečnosti.

Pokud se to nepovede, tak si to v duchu představ.

Až dokud to v duchu nedokážu provést dokonale.

Takhle jsem v minulosti trénoval každý pohyb v bojových hrách.

Kvůli tomu vlastně vždycky uspěju, když dělám kombo.

Trénink téhle metody by neměl být problém... doufám.

„Ná---dech....”

Hluboký nádech.

Poslat krevní tok z nohou a hlavy do pravé ruky, za pomoci tohoto pocitu shromáždit sílu. A vystřelit ji z ruky.

Opatrně. Opatrně. S každým úderem srdce ji střádat kousek po kousku...

Voda, voda, voda, Vodní Střela, Vodní Koule, Vodní Koule, Vodní Koule, Kalhotky...

Přimíchala se mi do toho zlomyslná myšlenka. Zkusím to znovu. Soustřeď se, vymáčkni voduuuuuu.........

„HA!”

Podvědomě jsem zakřičel jako muž z chrámu a vodní střela vyšla.

„Ech, co...?”

Plesk.

V okamžiku svého překvapení ta vodní střela spadla na zem.

„.........Ach.”

Ale zrovna teď jsem nepoužil zaříkávání, že?

Proč...?

Jenom jsem si vybavil ten pocit při užívání magie a napodobil jsem ho.

Ale jen díky přemístěním toku magie není zaříkání třeba?

Je bezzvuké zaklínadlo tak snadné?

Není to technika vyšší třídy?

„Pokud je to tak snadné, tak k čemu je zaříkání?”

Dokonce i novic jako já dokáže použít bezzvuké zaříkání na aktivaci magie.

Soustředění many v prstech a vytvoření formy v duchu.

Prostě takhle.

V tom případě zaříkávání je naprosto zbytečné. Všichni by prostě měli dělat tohle.

(….........Hmm.)

Mohlo by to být tím, že zaříkávání je jako automatické používání magie?

Není třeba střádat krevní tok jako pocit, jenom je třeba vyslovit to nahlas a kouzlo se samo sestaví.

Mělo by to být nějak takhle.

Je to jako automatická převodovka. Vlastně ji můžeš změnit na manuál a pořád to funguje.

„Zaříkávání automaticky sestaví magii.”

To je velmi dobrý bod.

1) Je to snadné.

Nastřádat ten pocit krve... místo aby se řeklo něco takovéhleho, tak proč lidem neříct, aby zaříkali, a povedlo se jim to. Pak to bude snazší jak pro učitele, tak pro žáka.

A když se to takhle dělalo pokaždé, tak z toho vznikl fakt, že zaříkávání je nezbytné.

2) Je to praktické.

Netřeba říkat, že útočná magie se používá v souboji.

Lépe než zavřít oči a soustředit se za polohlasného „hmmmmm”, rychle to zaříkat je pořád rychlejší.

Běžet ze všech sil a u toho malovat jasný obrázek nebo běžet ze všech sil a říkat u toho zaříkávání – je otázkou, co je snazší.

„Pro různé lidi je to různé. Možná že některým bude ta první možnost připadat snazší...”

Rychle jsem prolistoval magickou příručkou, ale nenašel jsem tam žádnou kapitolu o bezzvukém zaříkávání.

Divné. Podle vlastního pocitu nemám pocit, že by to bylo tak těžké.

Možná je to něco, co je mě dané, ale ostatní to vůbec nemůžou použít.

Co třeba tohle?

Mág typicky začíná jako začátečník a končí jako veterán a všichni používají zaříkávání jako způsob, jak používat magii.

Po tisících, deseti tisících pokusech už je tělo zvyklé na zaříkávání.

Pak když přijde na bezzvuké zaříkávání, tak neví, co mají dělat.

A proto, jelikož to není rozšířené, tak se o tom ani nepíše v příručce.

„Jů, to to vysvětluje!”

Takže jsem nezvyklý případ, jů.

To je něco úžasného, ne?

Jako kdybych používal tahák.

„Použili katalyzátor, aby se vůbec k něčemu dopracovali!?”

„Ale jediné, co jsem já udělal, bylo, že jsem použil tohoto katalyzátoru jako normální a otevřené brány.”

Takový pocit?

Juchů, začínám být nadšený!

…..................

Ach, ne, ne. Uklidni se. Zklidni se.

Mé minulé já se tímhle pocitem nechalo oklamat.

Jen proto, že jsem byl v počítačích lepší než průměrný člověk a začal jsem mít pocit, že jsem někdo vyvolený, tak jsem začal být víc chamtivý a nakonec to skončilo neúspěchem.

Buď skromný. To nejdůležitější je nepovažovat se za lepšího člověka než ostatní.

Jsem novic. Začátečník.

Novic, co měl začátečnické štěstí a podařilo se mu jedinou ranou srazit všechny kuželky.

Pouhé začátečnické štěstí. Nemysli si, že jsi člověk s nadáním. Měl bych se soustředit na pilné studium.

Dobře. Nejdřív se při použití magie spolehni na zaříkávání, pak na základě toho pocitu opakovaně trénuj bezzvuké zaříkávání.

Prostě studium založím na tomhle formátu.

„Tak to zkusme znovu.”

Ale když jsem natáhl pravou ruku, tak jsem se cítil trochu unavený.

Jako kdybych měl na ramenou něco těžkého.

Pocit únavy.

Je to proto, že se příliš soustředím?

Ne, jsem považován alespoň za poloprofesionála v hledání na internetu (vlastní prohlášení). Pokud je třeba, tak mohu lovit informace šest dní v kuse beze spánku.

Moje soustředění by se nevypařilo jen po dvou pokusech.

„Takže moje MP je na dně...?”

To je prostě příliš málo, ne? Nebo je to proto, že jsem začátečník, moje efektivita při řádném použití many je příliš nízká?

Ne, jak to může být možné.

Abych si byl jistý, tak jsem zkusil ještě jednou vystřelit, ale nakonec jsem omdlel.

„Ale no tak, Rudi, pokud jsi ospalý, tak prostě jdi na záchod a pak do postele.”

Když jsem se probudil, tak se ke mně chovali, jako kdybych se počůral na podlahu...

Zatraceně.... Zatraceně... Ech, jsou mi jenom dva, ne? Počůrání podlahy by se pořád mělo odpouštět, ne?

Ale vážně, moje mana je příliš nízko.

Ha.... Vážně mám pocit, že jsem bezmocný... No, vzhledem k tomu, že to byly jenom dvě vodní střely, tak přece musí existovat nějaký způsob.

V každém případě bych měl trénovat, až dokud ji nedokážu přímo vystřelit. …

Ha....

Část 4

Druhý den jsem byl v pořádku dokonce i po čtvrté vodní střele.

Začal jsem se cítit unavený až po páté.

„Divné....?”

Ze včerejší zkušenosti vím, že pokud teď znovu vystřelím, tak omdlím, takže bych měl radši přestat.

Takže jsem začal přemýšlet.

Maximum je 6 střel. To je dvakrát víc než včera.

Podíval jsem se na vědro s pěti vodními střelami uvnitř a přemýšlel.

Proč se druhý den počet možných výstřelů navýšil o tři?

Je to proto, že včera už jsem byl unavený, nebo proto že výdej many byl prostě větší?

Dneska to taky provádím za pomoci bezzvukého zaříkávání, ale zaříkávání a bezzvuké zaříkávání by nemělo dělat žádný rozdíl.

Nechápu to.

Možná že zítra se to zase zvýší.

Část 5

Uběhl další den. Počet, kolikrát jsem dokázal vytvořit vodní střelu, se zvýšil.

11 krát.

Bylo to, jako kdyby se ten počet navýšil o počet střel, které jsem už vystřelil.

Pokud je to pravda, tak zítra by to mělo být 21 krát.

Uběhl další den.

Abych si svůj odhad potvrdil, tak jsem vystřelil 5 krát a přestal.

Uběhl další den, vzešlo z toho 26 krát.

Takže to je vážně tak: použij tolikrát, získáš tolikrát.

(Vlastně jste mě oklamali............................!)

Co je tím myšleno, že o celkovém množství magické síly člověka se rozhoduje při narození.

Rozhodovat o něčem, co ani člověk na vlastní oči nevidí.

Dětský potenciál není to, co vidí dospělý!!

„No, to taky znamená, že se nedá slepě věřit všemu, co se píše v knížce.”

Tahle knížka pravděpodobně říká něco v tom smyslu jako „lidské štěstí má limit”. Něco takového.

Nebo to poukazuje na výsledky tréninku?

I po přísném tréninku má tvoje mana svůj limit.

Ne, je ještě brzy vyvozovat nějaké závěry. Pořád můžou být hypotézy.

Něco jako..... Jo, jako že se to zakládá na tom, jak moc vyrosteš, nebo tak něco.

Když během dětství použiješ magii v plném rozsahu, tak můžeš dosáhnout svého maximálního růstu, nebo tak nějak.

Ach, ale možná je to díky mému zvláštnímu tělu. Tahle možnost se také nedá ignorovat.

…. Ne, není dobré se považovat za zvláštního.

V mém minulém světě lidský fyzický potenciál také během puberty velmi narůstá.

Ale problém je, že po pubertě, ať se snažíš, jak chceš, tak nepostupuješ.

Dokonce i v tomto světě ohledně něčeho jako magie by se struktura lidské bytosti neměla tak moc odlišovat.

Je to to samé.

Tak to můžu udělat jen jednu věc.

Než skončí puberta, trénovat co nejvíc.

Část 6

Od toho dne jsem každý den využil svou manu v plném rozsahu.

Zároveň jsem rozšířil magii, kterou dokážu používat.

Dokud si pamatuji ten pocit, tak je snadné provádět bezzvuké zaříkávání.

Krátkodobý cíl byl zcela pochopit základní magii.

Základní magie je přesně taková, jak to zní. Je to nejnižší stupeň u veškeré útočné magie.

Vodní a ohnivé střely jsou v základním stupni.

Magie má 7 řádů.

Základní, středně pokročilý, pokročilý, světec, král, císař, bůh.

Říká se, že mág, kterému se dostane vzdělání, dokáže dovést svou specializovanou magii na řád pokročilý, zatímco zbytek bude kolem základní nebo středně pokročilý.

Podle systému pokud člověk dokáže používat stupeň nad pokročilý, tak se budou nazývat Ohnivý Světec nebo Vodní Světec a to se považuje za 1 z 10.000.

Řád světec.

Těším se na to, jenom trošku.

Ale tahle magická příručka má ohnivý, vodní, větrný a zemní systém do řádu pokročilý.

Kde se naučit magii řádu světec a výše....

Ne, je lepší o tom moc nepřemýšlet.

Programování RPG je to samé. Pokud začneš od nejsilnějšího monstra, tak je velká pravděpodobnost, že se zasekneš.

Člověk by měl začít od slimáků.

I když jsem ve svých pokusech nakonec nedokončil ani ty slimáky.

Část 7

V knize jsou zaznamenána následující základní vodní kouzla:

Vodní střela: vodní střela, která se vystřelí. Vodní koule.

Vodní štít: voda, která se vzedme ze země a vytvoří zeď. Vodní štít.

Vodní šíp: šíp, který má dostřel přes dvacet metrů. Vodní šíp.

Ledová rána: udeří do nepřítele pomocí ledu. Ledový smeč.

Ledová zbraň: vytvoří Ledový meč. Ledová čepel.

Vyzkoušel jsem všechno.

Ačkoli všechno patří do základního řádu, tak množství many se liší.

Pokud za standard budeme považovat vodní střelu, tak to bude od 2 do 20.

V podstatě jsem cvičil jenom vodu.

Bylo by nepříjemné, kdybych trénoval s ohněm a způsobil požár.

Když už jsem zmínil požár, množství použité many má co dělat s teplotou. Magie v pokročilejším řádu ledu bude studenější.

Ale ať je to vodní střela nebo vodní šíp, v knížce se píše, že vystřelí, ale já to nedokážu.

Jak to? Co jsem udělal špatně...

Hmmmmm. Nechápu to.

V knize se píše něco o velikosti a rychlosti magie.

Mohlo by to být tím, že po vytvoření střely je ještě třeba použít magii a ovládat ji?

Vyzkoušejme to, hmmm.

„Och?”

Vodní střela se zvětšila.

„Ooooooch!!”

Plesk.

„Och...”

Ale stejně spadla na zem.

Poté jsem zkoušel různými způsoby měnit velikost střely.

Vytvořit dvě různé střely najednou.

Změnit velikost střel najednou.

Ačkoli to byl nový objev, tak nebyl znát nejmenší náznak, že by se chtěla pohnout kupředu.

Oheň a vítr gravitace neovlivňuje, takže se mohou vznášet ve vzduchu, ale po nějakém čase stejně zmizí.

Použil jsem vítr a odfoukl ohnivou kouli pryč, ale nějak to nebylo ono.

Hmmmmm..........

Část 8

Po dvou měsících.

Po několika špatných pokusech se mi konečně podařilo nechat vodní střelu vyletět.

Tímto jsem v podstatě pochopil koncept zaříkání.

Zaříkání má určité kroky.

Vytvoření > určení velikosti > určení rychlosti > aktivace.

Během toho se magie vytvoří, jakmile uživatel určí velikost a rychlost.

Což znamená, že po zaříkání kouzlo:

# automaticky vytvoří tvar magie.

# poté během určitého časového intervalu se nastaví síla vložené many, neboli úprava velikosti.

# po úpravě velikosti se dalším vložením many během dalšího časového intervalu nastaví rychlost.

# po skončení této přípravné fáze magie opusti uživatelovy ruce a automaticky se vystřelí.

Tohle je celková posloupnost.

Pravděpodobně je to správně...

Po zaříkávání následují dva dodatečné přísuny many – to je klíčový okamžik.

Pokud se nepřizpůsobí velikost, tak se ani rychlost neupraví.

Není divu, že když jsem se pokoušel vodní střelu vystřelit, tak se jenom měnila velikost a nic jiného.

Jen pro úplnost – celý ten proces jsem dělal za pomoci bezzvukého zaříkávání.

I když je to otrava, tak se tím dá snížit čas potřebný pro úpravu velikosti a rychlosti.

Je to několikrát rychlejší než při použití zaříkávání.

A bezzvuké zaříkávání může také změnit fázi 'tvorby' magie.

Na příklad v knize nebylo uvedeno, jak vodní střelu nechat zmrazit na ledovou střelu.

Když se tohle naučím, tak možná budu moct použít i útok Fénix Kaiser. (Na tváři se mi zračila pýcha.)

Různé základy mohou mít různé účinky.

Tohle začíná být zajímavé!!

…........... Ale základy jsou rozhodně důležité.

Bude lepší s experimenty počkat, dokud se moje celková mana nezvýší.

 Zvýšit kapacitu many.

 Docílit užívání bezzvukého zaříkávání jako vlastního dýchání.

Tohle jsou moje dva úkoly.

Když si najednou vytyčím velké cíle, tak snáze pohořím.

Je lepší začít nejdřív něčím malým.

Dobře, je na čase začít pilně pracovat.

A tak jsem cvičil základní magii, až dokud jsem téměř neomdlel.

Kapitola 4 – Učitel

Část 1

Věk: 3 roky.

Nedávno jsem se konečně dozvěděl jména svých rodičů.

Otec se jmenuje Paul Greyrat. Matka se jmenuje Zenith Greyrat.

Já se jmenuju Rudeus Greyrat.

Nejstarší syn rodiny Greyratových.

Ačkoli mě pojmenovali Rudeus, tak moji rodiče vždycky používají zkráceninu Rudi, takže jsem se svoje celé jméno dozvěděl až hodně pozdě.

„Ale, ale, Rudi má vážně rád knížky,” říká vždycky Zenith a směje se, protože si s sebou často beru knížku.

Nikdy mi nevynadali a nevzali mi ji.

Dokonce i během jídla jsem si knížku položil pod ruce. To jenom tím, že před svojí rodinou tu magickou knížku nečtu.

Ne proto, abych to schovával. Ale proto, že jsem nevěděl, jak si magie stojí.

V mém minulém světě na Západě během renesance pronásledovali čarodějnice.

Chovali se k nim jako k něčemu abnormálnímu a upalovali je.

I když v tomto světě se magické knihy používají, takže se magie pravděpodobně nepovažuje za něco abnormálního, ale stejně se možná neuznává.

Možná že magii můžou používat jen dospělí.

Protože, když to přeženete, tak omdlíte.

Možná se to považuje za újmu na růstu.

A tak jsem se rozhodl svou magii držet před rodinou v tajnosti.

Ale možná že už na to přišli, když jsem střílel magii oknem ven.

Neměl jsem jinou možnost. Chtěl jsem vyzkoušet, jak rychle dokážu střílet.

Služka (myslím, že se jmenuje Lilia) se na mě někdy podívá s nebezpečným výrazem v očích, ale moje rodiče mají pořád ten svůj bezstarostný přístup, takže jsem měl pocit, že to je v pohodě.

Pokud mě zastaví, tak se nedá nic dělat, ale nechci promarnit období růstu.

Nadání zreziví, pokud se během období růstu nekultivuje.

Je naprosto nutné během tohoto období trénovat.

Část 2

A přesto se trénink zastavil.

Jednoho konkrétního odpoledne.

Moje kapacita many celkem dost vzrostla, takže jsem začal zkoušet magii pokročilého řádu s myšlenkou vyzkoušet Vodní dělo za použití němého zaříkávání.

Velikost: 1, Rychlost: 0.

Jen jsem to chtěl udělat jako dřív a vystřelit ho do dřevěného vědra. Myslel jsem si, že nanejvýš přeteče. Ale nečekaně z toho vzešel obrovský vodní sloup, co do zdi probořil obrovskou díru.

Kvůli šoku jsem nevěděl, co mám udělat.

Díra ve zdi rozhodně odhalí, že jsem použil magii. S tím jsem nemohl nic dělat.

Rychle jsem to vzdal.

„Co se stalo!! Jů........”

Jako první přispěchal Paul. A pak zíral na stěnu s pusou dokořán.

„Tohle, hej, co........... Rudi, jsi v pořádku.........?”

Paul byl takhle hodný člověk. Ať se na to člověk díval, jak chtěl, tak jsem to zapříčinil já, a on se staral jen o to, jestli jsem v pořádku.

Dokonce i teď si mumlal: „Monstra.....? Ale v tomhle okolí....” A takové věci, zatímco si obezřetně prohlížel okolí.

„Ale, ale.....”

A brzy do místnosti vešla Zenith. Byla mnohem klidnější než otec. Podívala se na zničenou stěnu a louži na podlaze.

„Ech...?”

Očima se zastavila na stránce magické příručky, kde jsem naposledy otočil. Jakmile se podívala na mě a na knížku, tak se přede mě postavila a něžně se mi podívala do očí.

Strašné.

V jejích očích nebyl žádný úsměv. Soustředil jsem pohled na Zenith.

Jako NEET jsem se něco naučil. Když uděláte něco špatně, tak tvrdohlavost situaci jenom zhorší. Proto se nemůžu vyhnout jejímu pohledu.

V tomhle okamžiku bylo potřeba upřímného přístupu. Nevyhýbat se pohledu druhého, stát jim tváří v tvář. Jenom tímhle budete vypadat upřímněji. Nezáleží na tom, co si myslíte. Alespoň se zdáte upřímní.

„Rudi, prohlížel sis tu magickou příručku a četl jsi ji nahlas?”

„Omlouvám se.”

Přikývl jsem a omluvil se.

Když uděláte něco špatného, tak je lepší se normálně omluvit. Vždyť jsem to udělal já a nikdo jiný. Lhát jenom proto, aby na to okamžitě přišli, by způsobilo jenom to, že by ve mně ztratili důvěru. V minulosti jsem lhal a nakonec jsem ztratil důvěru druhých.

Znovu tu samou chybu neudělám.

„Hej, to je pokročilý řád...”

„Ale no ne! Slyšel jsi to, drahý!! je pravda, že naše dítě je génius!!!”

Paulovy pochyby zanikly v Zenithinu křiku. Popadla Paula za obě ruce a vesele skákala. Takové energie.

Moje omluva byla ignorována?

„To není pravda, zlato, neučili jsme ho, jak číst...”

„Rychle jdi najmout domácího učitele!! Tohle dítě se v budoucnu stane významným mágem!!”

Paula to pořád trápilo, zatímco Zenith z toho byla celá pryč.

Vypadá to, že Zenith je rozjařená z toho, že jsem použil magii. Zdá se, že jsem příliš přemýšlel o tom, že by děti neměly používat magii.

Na Lilie nebyly znát žádné známky překvapení a v tichosti místnost uklidila. Obávám se, že tahle služka už věděla, že používám magii, nebo cítila, že to nějak dělám. Možná si nemyslela, že to je něco špatného, a tak jí na tom nezáleželo. Nebo možná že jenom zaznamenala šťastné výrazy mých rodičů.

„Drahý, zajeď do Ranoy a vyvěs tam inzerát!! Talent se musí řádně kultivovat!!”

Zenith nadšeně křičela něco o géniusovi a něco o talentu.

Najednou používat magii se považovalo za talent?

Byl to předpojatý názor mých rodičů nebo to byl fakt, že používání pokročilé magie se považovalo za úžasné? To jsem nebyl schopen posoudit.

Ne, možná že to vážně byl předpojatý názor mých rodičů.

Nikdy jsem před Zenith magii nepoužil. Ale ona řekla: „je to pravda” - už si myslela, že jsem génius. Na to nebyl žádný důkaz...

Ach, ne.

Najednou jsem si vzpomněl. Protože jsem vždycky byl rád sám. Když jsem četl, tak jsem si příležitostně četl nebo opakoval fráze, které se mi líbily. Když jsem přišel do tohoto světa, tak jsem si během čtení mumlal.

Nejdřív to bylo v japonštině, ale když jsem se naučil, jak mluvit, tak jsem podvědomě používal řeč tohoto světa.

A pak když jsem si mumlal sám pro sebe, tak mi Zenith říkala: „Rudi, to je...” A řekla mi význam těch slov.

Díky ní jsem si zapamatoval dost ustálených výrazů tohoto světa – no, na tom nesejde.

Ačkoli jsem toho moc nenapovídal, tak písmo tohoto světa jsem se naučil sám.

Moje rodiče mě ani neučili jak mluvit.

Z pohledu mých rodičů: naše dítě dokáže číst slova, které se nikdy neučilo a čte si knížky. Takhle to oni viděli.

To je rozhodně génius.

Kdyby se jednalo o moje dítě, taky bych si myslel, že je génius.

V minulosti to bylo stejné, když se narodil můj bratr.

Rychle vyrostl a všechno dělal rychleji než já a moji starší bratři.

Mluvit, chodit po vlastních. Moje rodiče byli také optimističtí. Vždycky, když jejich dítě něco dokázalo, tak řekli „to dítě je možná génius”, i když to nebylo nic velkého.

No, i když jsem ztracený případ a NEET, co sekl se střední školou, tak moje mentalita je mentalita člověka přes 30 let. Kdybych neměl ani to, jak bych žil?

To je desetkrát víc než věk tříletého dítěte!!

„Drahý, domácího učitele!! V Ranoe určitě najdeme nějakého vhodného učitele magie!!”

A tak aby řádně vzdělali nadané dítě, každého rodiče by napadlo to samé.

Rodiče z mého předchozího života chválili nadání mého mladšího bratra a dovolili mu učit se různé věci.

A tak Zenith navrhla, aby najali mága na místo mého domácího učitele.

Ale Paul proti tomu namítal.

„Počkej, copak jsme se nedohodli, že když to bude chlapec, tak z něj bude šermíř?”

Pokud to bude kluk, tak se chopí meče. Pokud to bude děvče, tak se naučí magii.

Zdá se, že o tom se rozhodlo, ještě než jsem se narodil.

„Ale v tomhle věku dokáže aktivovat magii mírně pokročilého řádu!! Pokud teď bude trénovat, tak se stane významným mágem!!”

„Ale slib je slib!!”

„Jaký slib!! Ty svoje sliby vždycky porušuješ!!”

„Moje věci s tímhle nemají co dělat, ne!!”

V tom okamžiku začala manželská hádka.

Lilia pořád v tichosti uklízela.

Když se hádka už nějakou chvíli táhla a Lilia skončila s úklidem, tak si povzdechla a navrhla: „Ať se dopoledne učí magii a odpoledne šermu. Nepůjde to?” Hádka skončila.

Takže hloupí rodiče nevzali do úvahy, co chce dítě, a přinutili ho se učit.

No jo. Vzhledem k tomu, že jsem se rozhodl žít naplno, tak to můžu považovat za dobrou věc.

Část 3

Z výše zmíněných důvodů se naše rodina rozhodla najmout domácího učitele.

Zdálo se, že příjem domácího učitele šlechtického dítěte není špatný.

Paul byl rytíř, což bylo v této oblasti nezvyklé, a pořád měl postavení šlechtice z nižší třídy, takže měl příjem přiměřený svému postavení.

Ale tohle byl venkov velmi vzdálený od hlavního města.

Takže v téhle oblasti žili přizpůsobiví lidé, co se sem hodili. O nadaných lidech ani nemohla být řeč – i mág se tady považoval za vzácnost.

Museli jsme se spolehnout jen na Magickou Asociaci a Gildu doobrodruhů: našel by se někdo, kdo by tu práci vzal...

Ačkoli jsme se trochu báli, tak se zájemce našel překvapivě rychle a přijde zítra.

V téhle vesnici nebyl žádný hostinec, takže bude bydlet u nás v domě.

Moji rodiče předpovídali, že to pravděpodobně bude vysloužilý dobrodruh.

Mladí lidé by nešli do téhle vesnické oblasti a dvorní mág si snadno najde práci v hlavním městě.

Na tomto světě se učitelem jiného mága mohl stát jen mág pokročilého řádu.

Dobrodruh byl zhruba pokročilého řádu a výše.

Tudíž člověk, co přijde, bude pravděpodobně člověk středního nebo pokročilého věku, co si nechává růst dlouhou bradku a dělá dojem řádného mága.

„Já jsem Roxy. Těší mě, že vás poznávám.”

Ale navzdory očekáváním to byla mladá dívka.

Zhruba na druhém stupni základní školy.

Měla na sobě hnědou róbu mágů a měla vlasy barvy vody se sezamovými kvítky. Budila dojem líbezné slečny.

Neopálenou kůži doprovázely napůl otevřené oči se znuděným a ospalým výrazem. Koutky jejích úst vytvářely dojem, že je trochu chladná. Ačkoli neměla brýle, tak zcela naplňovala obrázek horlivého děvčete vždy pracujícího v knihovně.

V jedné ruce si nesla tašku, zatímco v druhé držela dlouhou hůl, kterou by mohli používat mágové.

A tak se setkali s námi třemi v tomto domě.

„...”

„...”

To se dalo čekat.

Bylo to mimo očekávání.

V našich představách byl domácí učitel člověk, co už zažil mnoho let.

Ale člověk, co přišel, byla tahle malá holka.

Ačkoli pro člověka, co hrál spousty počítačových her, pro mě loli čarodějka nebylo nic tak úžasného.

Loli, napůl otevřené oči, není roztomilá (chladná).

S těmi to třemi vlastnostmi – je prostě dokonalá.

Prosím, provdej se za mě.

„Ach, ach, takže ty... jsi ten domácí učitel?”

„Ach, to je opravdu...”

Jak moji rodiče zadrhávali, tak já jsem rychle dodal: „Jsi vážně malá.”

„Od tebe to slyšet nechci,” vyčinila mi okamžitě.

Vypadalo to, že kvůli tomu má komplex.

Ačkoli jsem nemyslel její poprsí.

Roxy si povzdechla: „Ha. No, kde je ten student, kterého mám učit?”

Jak se ptala, tak se rozhlížela kolem.

„Ach, to je tohle dítě,” představila mě Zenith, zatímco mě držela v náručí.

Já jsem na ni mrkl.

Nakonec se jí rozšířily oči a pak si povzdechla: „Ha. Někdy se to stane, co, děti, co vyrostou rychleji a hloupí rodiče, co si myslí, že mají talent.” Mumlala tiše.

Já jsem to slyšel!! Roxy-san!!

Ačkoli jsem nemohl nesouhlasit.

„Copak?”

„Nic. Ale myslím si, že vaše dítě nerozumí konceptu magie, že?”

„To není problém, náš Rudísek je velmi nadaný!!”

Zenith řekla přesně to, co by řekli hloupí rodiče.

Roxy si znovu povzdechla.

„Ha. Rozumím. Budu se snažit ze všech sil.”

Pravděpodobně usoudila, že je zbytečné říkat cokoli dalšího.

Tím bylo rozhodnuto, že dopoledne budu poslouchat Roxyny přednášky a odpoledne se budu učit boji s mečem od Paula.

Část 4

„No, takže začneme z magické příručky... Ne, předtím vyzkoušíme, kolik magie dokáže Rudi použít.”

První hodinu mě Roxy vzala na dvorek. 

Magie se dělala převážně venku. Také chápala, co by se stalo, kdyby se magie použila v domě. Takže by třeba nerozbila zeď, jako já.

„Předvedu ti to. Poskytni vodní ochranu místu, kde si jí žádáš, ať se průzračný proud tady zjeví, VODNÍ KOULE.” 

Zatímco Roxy zaříkala, objevila se vodní koule velikosti basketbalového míče. Vysokou rychlostí letěla k jednomu stromu.

Třesk.

Větve to snadno zlomilo a plot navlhl.

Velikost 3, rychlost zhruba 4.

„Co ty na to?”

„Ano. Ten strom si matka velmi opečovává, takže si myslím, že ji to rozčílí.”

„ECH? Vážně?!”

„Určitě.”

Jednou Paul máchl mečem a odsekl větve. Zenith zachvátil takový hněv, co se vymykal normální škále úděsnosti.

„Tohle je vážně zlé, vymysli něco...!!”

Roxy rychle přiběhla ke stromu a sebrala spadlé větve. 

Držela ty větve s tváří celou rudou.

„Aaaach, ať se moc Boha promění na hojnou úrodu a nechť je věnována člověku, jež přišel o svou sílu, aby znovu povstal, LÉČENÍ.”

Větve se vrátily do stavu předtím.

„Fuj.”

„Paní učitelka zvládá i léčící magii!!”

„Ech, jo. Do magie pokročilého řádu nemám problémy.”

„Úžasné!! To je úžasné!!”

„Ne, každý to zvládne s řádným tréninkem.”

Ačkoli byla její odpověď jaksi odměřená, tak jí zradily koutky úst a trochu se zakřivily nahoru, a zdálo se, že i její nos sebou trochu škubnul pýchou. Vypadala celkem šťastně. Jen jsem dvakrát zakřičel „úžasné” a ona už je takhle šťastná. To bylo vážně příliš lehké.

„Tak to zkus, Rudi.”

„Dobře.”

Pozvedl jsem ruku...

Ups, skoro rok jsem nepoužil zaříkadlo na vodní kouli. Nedokázal jsem si na něj vzpomenout. Vyzkouším, co zrovna Roxy řekla, hmmm, to.

„Promiň, jak jsi to říkala?”

„ Poskytni vodní ochranu místu, kde si jí žádáš, ať se průzračný proud tady zjeví,” odpověděla Roxy lhostejně. Tuhle situaci jsi čekala? 

Ale i když odpovíš tak lhostejně, tak si to napoprvé nezapamatuju.

„Na místo, kde si žádáš..... VODNÍ KOULE.”

Vážně jsem si to nepamatoval, a tak jsem to prostě zkrátil.

V porovnání s Roxynou vodní střelou je trochu menší a pomalejší.

Kdybych to udělal lépe než ona, tak by se mohla urazit. Vůči malým děvčatům jsem velmi velkorysý. Vyletěla vodní střela velikosti basketbalového míče.

Strom odpověděl „třesk” a zhroutil se.

Roxy se na mě podívala s komplikovaným výrazem.

„Zkrátil jsi zaříkání?”

„Ano.”

Bylo na tom něco špatného?

Když jsem tak o tom přemýšlel, v té příručce v podstatě nebylo nikde zaznamenaná jakákoli zmínka o bezzvukém zaříkávání.

I když ho normálně užívám, může to být tak, že to je něco zakázaného?

Nebo to je tím, že si myslí, že mám ještě deset let čas na to, abych používal němé zaříkávání a naštvala se na mě... Bude v takové situaci lepší, když jí odseknu: „No a co, kdo by chtěl použít tak trapné zaříkávání?”

„Obvykle zkracuješ svoje zaříkávání?”

„Obvykle... vůbec nezaříkávám.”

Nevěděl jsem, jak na to mám odpovědět, a tak jsem řekl pravdu. Když mě bude učit, tak na to stejně dřív nebo později přijde.

„Vůbec nezaříkáváš!?” Roxy se rozšířily oči, jako kdyby mě podezírala. „... Opravdu. Obvykle vůbec nezaříkáváš. Aha. Nejsi unavený?” 

Ale okamžitě se vrátila do svého původního stavu.

„Ne. Nemám žádný problém.”

„Opravdu. Na velikosti nebo síle vodní střely není co vytknout.”

„Děkuju za poklonu.”

Roxy se konečně trochu usmála. Velmi maličko. Pak pro sebe zamumlala: „... Vypadá to, že má cen ho vzdělávat, hmmm.”

Jak už jsem řekl předtím. Já slyším, co říkáš.

„AAAAAAAAAAAAAAAAAA!!”

Za mými zády zazněl výkřik. Zenith nás přišla zkontrolovat. Nápoje, co měla na podnose, spadly na zem. Zírala na polámané větve stromu a rukama si přitom zakrývala ústa. Tvář naplněnou žalostí. A v okamžiku tu žalost překryla zuřivost.

Ach, ale ne.

Zenith dokráčela k nám a zastavila se přímo před Roxy.

„Slečno Roxy!! Nechovejte se k našemu domu jako k nějaké laboratoři na experimentování s magií!!”

„Ech? Ale tohle udělal Rudi...”

„I když to udělal Rudi, tak to vy jste mu dovolila to udělat!!”

Roxy se zatvářila, jako kdyby do ní uhodil blesk, byla ve strašném šoku a sklonila hlavu.

No, nemůžeš vinu svalit na tříleté děcko.

„Ano.... máte pravdu.”

„Doufám, že tohle už se nikdy nestane!!!”

„Nestane, velmi se omlouvám, madam.....”

Poté Zenith použila léčivou magii, skvostně spravila strom a vrátila se zpět do domu.

„Když si pomyslím, že jsem pochybila takhle rychle...”

„Sensei....”

„Haha, možná že mě zítra vyhodí.” Roxy se posadila na zem a začala prstem kreslit kroužky. Opravdu nedokázala snést žádný šok. Poplácal jsem ji po rameni.

„.........”

„Rudi?”

I když jsem ji poplácal po rameni, tak jsem 20 let s nikým pořádně nekomunikoval, takže jsem neměl ani ponětí, jak ji utěšit. Promiňte, co bych v takové situaci mohl říct....

Ne, uklidni se.

Pořádně o tom přemýšlej. Co by v takovéhle situaci řekl hlavní protagonista nějaké erotické hry? Hmmm, něco takovéhleho: „Nebyla to tvoje vina.”

„Ru-Rudi?”

„Sbíráš zkušenosti.”

Roxy na mě zírala. „P-pravda. Díky.”

„Žádný problém. Tak pokračujme v hodině.”

Takhle jsem započal svůj dobrý vztah s Roxy.

Část 5

Odpoledne následoval trénink s Paulem.

Jelikož jsme neměli žádný dřevěný meč, který by se hodil k mé výšce, tak to byl v podstatě základní tělesný trénink.

Běhání, kliky a sklapovačky.

Paul měl v plánu mě vést k fyzické aktivitě.

Ačkoli některé dny musel Paul pracovat, a tudíž mě nemohl cvičit, základní tělesný trénink není něco, co by se dalo jen tak vynechat. Tohle je stejné na všech světech.

Budu se snažit ze všech sil.

Jako dítě mé fyzické tělo nevydrželo celé odpoledne, takže hodiny meče končily kolem druhé odpoledne.

Takže před večeří vyčerpám zásoby své magie.

Magie se spotřebovává v různém množství v závislosti na její [velikosti].

Pokud je pro bezzvuké zaříkání defaultní velikost 1, tak pro cokoli, co je větší, se množství požadované many také zvýší. Zákon o zachování objemu.

Ale v přímém protikladu čím je magie menší, tím více many spotřebuje. Téhle logice jsem opravdu nerozuměl. Vytvoření jediné kapky vody spotřebovalo více many než vytvoření vodní střely o velikosti pěsti.

To je vážně podivné.

Přednesl jsem tuhle otázku Roxy, ale jen se mi dostalo odpovědi: „Prostě to tak je.”

Zdá se, že tahle otázka zůstane nezodpovězena.

Ačkoli jsem tuto logiku nechápal, tak s ohledem na trénink to nebylo zlé.

Za poslední dobu mi zásoba many poměrně dost vzrostla. Pokud nepoužiju nějaké velké kouzlo, tak ji nedokážu celou spotřebovat. Jen když se snažím vyprázdnit svou zásobu many, tak musím všechno vylít ven, než se unavím.

Ale teď je na čase trénovat svou obratnost.

A proto jsem se rozhodl pracovat na něčem drobném.

Za použití magie dosáhnout něčeho komplikovaného, malého a drobného.

Například výroba ledové sochy, zapálit si oheň na konečku prstu nebo psát na tabuli. Vzít ze dvora hlínu a rozdělit ji. Odemknout zámek a zase jej zamknout.

Zemská magie má trochu vliv na věci z kovových nebo nerostných prvků.

Ale čím je to kovovější, tím více many se musí použít.

Čím je ta věc, se kterou pracujete, menší, čím je ta akce delikátnější, čím je komplikovanější, přesnější a účinější, tím víc many se musí použít.

Hodit basebalový míč ze všech sil. Pomalu vést nit, aby prošla uchem jehly. Množství vydané many bylo zhruba stejné.

Také jsem zkoušel různé druhy magie najednou.

V porovnání s použitím jenom jednoho druhu jsem musel použít přinejmenším třikrát více many. Takže pokud aktivuji dva druhy magie, lehce, přesně a rychle zároveň, tak snadno vyčerpám veškerou svou manu.

S takovýmhle tréninkem každý den----

Nedokážu svou manu vyčerpat, i když ji používám více než půl dne.

Tohle by mělo stačit. Moje odhodlání začalo polevovat. Moje líné kosti mi začaly říkat, že tohle by mělo stačit.

Po každé jsem na sebe křičel a nadával si.

Cvičení vlastních svalů bylo to samé. Jakmile zlenivím, moje tělo zpomalí. Je možné, že i moje mana je taková. Nesmím přestat cvičit jen proto, že mi kapacita trochu vzrostla.

Část 6

Když jsem používal magii v noci, tak jsem slyšel otravné zvuky: rawr, rawr, nyan, nyan. Kde to bylo? Musíte se vůbec ptát? Očividně to vycházelo z Paulovy a Zenithiny ložnice.

Mají plno práce, pche.

Možná že ne tak daleko v budoucnu se narodí moje mladší sestra nebo bratr.

Podle mě je lepší mít sestru.

Jo, nechci mít mladšího bratra.

V paměti mi pořád tkvěl obraz mého mladšího bratra, jak plnou palbou praštil basebalovou pálkou do mého počítače.

Nechci mladšího bratra. Roztomilá sestra je lepší.

Kdybych ve svém minulém životě slyšel něco tak otravného, tak bych okamžitě začal mlátit do stěn a do podlahy, aby zmlkli. Takže moje sestra si už nikdy chlapce domů nepřivedla. Taková nostalgie.

Tehdy jsem si myslel, že zrovna tihle lidi obarvují můj svět černým zlem. Vždycky jsem si myslel, že to jsou tyrani, co se mi posmívají, že já sám jsem nebyl schopen se k tomu dostat, takže jsem v sobě vždycky měl zlost, kterou jsem neměl jak vyventilovat. A vy, co jste mě k tomu dotlačili, co tady ještě děláte? Neexistuje nic trapnějšího.

Ale poslední dobou jsem změnil svůj přístup.

Nejsem si jistý, jestli to je proto, že mám tělo dítěte, nebo proto, že to jsou moje rodiče, nebo proto, že jsem pilně pracoval na své budoucnosti. Dokázal jsem se vůči těm dvěma postavit s podporou a tolerancí a poslouchat.

Hmm, taky jsem dospělý.....

Jenom z poslechu dokážu více méně odhadnout obsah. Zdá se, že Paul je v tom vážně dobrý. Zenith se po chvilce vzdala, ale Paul vždycky řekl „ještě je brzy~” a pokračoval v útoku. Přesně jako hlavní hrdina v nějaké erotické útočné hře.

Takové příšerné množství životní síly...

Ha, možná že jako Paulův syn mám také takovou energii!?

Probuzen.

Hlavní hrdina!!

Dejte mi růžový začátek!!

No, ta energetická myšlenka jaksi opadla, takže si mohu v klidu dojít na záchod přes tu rawn rawn nyan nyan chodbu. Abyste věděli, vždycky, když jsem procházel kolem jejich pokoje, tak ty jejich RawnNyan zvuky ustaly. To bylo přeci jen celkem zajímavé.

Ten den, abych ukázal, že jejich syn je poblíž, jsem šel na záchod.

Tak co, mám je dneska pozdravit?

Mami, tati, copak to tady děláte? A takhle se jich zeptat.

Hehehe. Uvidíme, na co by se vymlouvali.

Ale už tam byl někdo jiný.

Modrovlasá dívka se krčila v tmě a nakukovala do pokoje škvírou ve dveřích. Ve tváři byla celá rudá a zadržovala svůj zrychlený dech. Očima byla přilepená na scéně uvnitř. Viděl jsem, že její ruce dělaly pod její róbou něco svůdného.

Rychle jsem se vrátil do svého pokoje.

Roxy byla dospívající dívka.

Byl jsem dostatečně velkorysý, že jsem předstíral, že jsem si nevšiml, že jsem ji viděl posedlou takovou věcí.

…........Dělám si srandu.

Ale ale ale, viděl jsem něco pěkného.

Část 7

Po čtyřech měsících jsem byl schopen používat veškerou magii pokročilého řádu.

Takže mi Roxy začala dávat večerní lekce.

Nevykládejte si to zle, na těch večerní lekcích není nic „srandovního”.

Tyto lekce mají smíšený obsah.

Roxy byla dobrá učitelka.

Moc se nedržela svých učebních plánů.

Učila mě dle mé schopnosti chápat. Její schopnost reagovat na studenta byla velmi vysoká. Ze svých poznámek si pro mě připravila otázku a pokud jsem na ni odpověděl správně, tak jsme šli na další otázku. Když jsem problém nechápal, tak mi to trpělivě vysvětlila.

Tímhle způsobem jsem cítil, jak se mi rozšiřují obzory.

Ve svém minulém životě, než můj starší bratr šel na zkoušky, tak moji rodiče najali domácího učitele. Z rozmaru jsem se k nim přidal. Ale bylo to úplně stejné jako vyučování ve škole.

V porovnání s tím Roxiny hodiny byly zajímavé a snadno pochopitelné. Hodina, která zodpověděla všechny otázky.

Navíc mě učil člověk z druhého stupně základní školy. Takový scénář byl až příliš dobrý. Kdyby se jednalo o mé minulé já, tak jenom kvůli této představě bych třikrát odonanoval.

„Sensei, proč se magie používá jen v souboji?”

„Vlastně se nepoužívá jenom v souboji...” Roxy na moje náhlé otázky vždycky odpověděla vážným tónem. „Hmmm, vskutku, kde mám začít... Ze všeho nejdřív povídá se, že magie pochází od starší rasy s dlouhýma ušima 'Vyšších elfů'”

JŮ, elfové!!

Oni vážně existují!!

Zlaté vlasy, zelené oblečení, s lukem na zádech a vždycky svázaní chapadly!!

Ale ale, uklidni se, uklidni se.

Tohle je pravděpodobně něco jiného, než co znám já....

Ale podle jejích slov existují lidé s velmi dlouhýma ušima.....

„Elfové?”

„Hmmm, elfové se nacházejí někde na severu kontinentu Milis.”

Podle Roxina popisu: Velmi velmi dávno, ještě než začala válka mezi lidmi a magickými bytostmi, když byl svět ještě v chaosu a všude zuřily války. Elfové byli schopni komunikovat s lesními duchy třímající zemi a vzduch, aby bojovali s vetřelci. Říká se, že to byla nejstarší magie světa.

„Ach, takže je to zaznamenáno.”

„Samozřejmě,” přikývla Roxy. „Dnešní magie vznikla z lidského napodobování magie vyšších elfů a výsledkem změny. Lidé v takových věcech obzvláště vynikají.”

„Lidé v takových věcech obzvláště vynikají?”

„Ano, to lidé vždycky vytvářejí něco nového.”

Zdá se, že lidská rasa ráda vytváří nové věci.

„Důvod, proč se magie používá pouze v soubojích je proto, že se v podstatě používá jenom v soubojích. I když se nespoléháš na magii, tak za pomoci věcí kolem nás dosáhneš stejného výsledku.”

„Věcí kolem nás? Tím myslíš co?”

„Například, pokud potřebuješ světlo, tak můžeš použít svíčku nebo olej, ne?”

Aha, to je velmi běžné. V porovnání s magií je nástroj rozhodně jednodušší. To je tak nějak logické. I když pokud se jedná o bezzvuké zaříkání, tak je to ještě jednodušší než s nástrojem.

„Také ne každá magie se hodí k souboji. Například s povolávací magií můžeš vyvolat magické zvíře nebo ducha podobné úrovně jako ty.”

„Povolávací magie!! Můžeš mě to jednou naučit?”

„Ne, ani já ji neumím používat. A mezi nástroji existují i magické předměty.”

Magické předměty.

Už jen z toho pojmenování mám určitou představu.

„Co jsou magické předměty?”

„Předměty se zvláštními účinky. Uvnitř je vyrytá magická formace, takže je může používat i člověk nekouzelník. Ale k výrobě těchto magických předmětů je třeba velké množství many.”

„Aha.”

V podstatě jak jsem si představoval.

Když tak o tom přemýšlím, je škoda, že Roxy neumí povolávací magii. Koncept útočné magie a léčivé magie se pořád dá pochopit, ale nemám ponětí, jak funguje povolávací magie.

Také jsem se najednou naučil spoustu nových slovíček. Válka mezi lidmi a démony, ochočená magická zvířata, duchové...

„Sensei, jaký je rozdíl mezi magickými zvířaty a magickými tvory?”

„Ne moc velký.”

Magičtí tvorové jsou v podstatě tvorové, kteří prodělali nějakou změnu. A jakmile počet magických tvorů náhodou vzroste a stanou se rasou, tak po pár generacích nabudou určité množství inteligence a stanou se z nich magická zvířata.

Ale i když mají nějakou inteligenci, tak pokud napadnou lidskou rasu, tak se jim pořád říká magičtí tvorové.

Co se týče magických zvířat, některá z nich po generacích zdivočela a existují příklady, kdy se proměnily zpět na magické tvory.

Není tam žádná jasná předělová linie.

Magičtí tvorové = napadají lidi.

Magická zvířata = nenapadají lidi.

Tenhle koncept by měl být správný.

„Takže se dá říci, že rasa démonů se vyvinula z magických tvorů?”

„Vůbec ne. Rasa démonů byla takto pojmenována kdysi dávno za války mezi lidmi a démony.”

„To je ta válka, kterou jsi teď před chvílí zmínila?”

„Ano. První válka začala zhruba před 7 tisíci lety.”

„To je rozhodně velmi dávno.”

Historie tohoto světa je takhle dlouhá.

„To vlastně není tak dávno. Ještě před 400 lety lidé stále bojovali. Od doby před 7 tisíci lety spolu rasy lidí a démonů neustále bojovaly.”

A to jsem si myslel, že 400 let je dlouhá doba, ale ta válka trvala téměř 7 tisíc let. To byly ty vzájemné vztahy tak zlé?

„Aha, takže co to vlastně znamená rasa démonů?”

„Definovat rasu démonů je celkem obtížné... Pokud je opravdu nutné to vysvětlovat, tak si myslím, že nejjednodušší je říci, že to jsou všechny rasy, co během předchozí války stály na straně démonů. Samozřejmě existují výjimky. Ach, a jen tak mimochodem, já jsem také z rasy démonů.”

„Ach, aha.”

Máme tu démona, co se živí jako domácí učitel.

To znamená, že právě teď není žádná válka?

Je dobře, že žijeme v míru.

„Ano. Ve formálních termínech je to rasa Migurdů z oblasti Bigoya na démonickém kontinentu. Copak tvoji rodiče nebyli v šoku, když mě viděli?”

„A já si myslel, že to bylo proto, že sensei vypadá jako malá holka.”

„Já nejsem malá,” ohradila se Roxy. Vypadá to, že tohle bere velmi vážně.

„Omráčilo je, když viděli moje vlasy.”

„Vlasy?”

A já si myslel, že to je pěkná modrá barva.

„Velmi rozšířenou pověstí je, že čím zelenější jsou vlasy démona, tím agresivnější a nebezpečnější je. Zvláště když moje vlasy se z některých úhlů jeví jako zelené...”

Zelená.

To byla varovná barva tohoto světa?

Roxyny vlasy měly pěknou modrou barvu, která lidem otevřela oči.

Jak mi to vysvětlovala, tak si hrála s ofinkou. Vážně se chovala roztomile.

Pokud člověk narazil na modré vlasy v Japonsku, tak to byl pankáč nebo stará babička. Ať to bylo jedno nebo druhé, tak mi z té umělé barvy bylo na nic.

Ale Roxyny vlasy neměly ten nepřirozený odstín a necítil jsem ani trochu odporu. Dalo by se říci, že se ta barva hodila k Roxynině ospalému vzezření. Kdyby byla hlavní hrdinkou v erotické hře, tak by se rozhodně hodilo, aby ji člověk zdolal jako první.

„Roxy, vážně máš pěkné vlasy.”

„........Díky za poklonu, ale takové věci by sis měl schovat pro děvče, co budeš mít v budoucnu rád.”

„Ale já tě mám rád, sensei.”

To jsem řekl bez zaváhání. Já nejsem váhavý člověk. Svoji lásku vyjádřím všem roztomilým slečnám.

„Dobře, pokud si to za nějakých deset let nerozmyslíš, tak si o tom znovu promluvíme.”

„Dobře, sensei.”

I když mě lehce odbyla, tak mi neušel Roxyn nepatrně šťastný výraz.

I když jsem nevěděl, jak dalece mohu v tomto odlišném světě aplikovat trénink z erotických her, rozhodně se nedalo říci, že tyto zkušenosti byly úplně zbytečné.

Takováhle dokidoki hláška by se v Japonsku považovala za klišé, ale také by to mohla být planoucí stezka k romantické lásce.

Jo, o čem to kruci mluvím?

Roxy je roztomilá a vůbec. Kdybych tak mohl vyvěsit vlajku.

Jenže je to celkem velký věkový rozdíl.

Co se stane za pár let?

„Když se vrátíme k tématu 'čím jasnější odstín, tím nebezpečnější démon', tak je to naprostá pověra.”

„Aha, celé je to pověra.”

A já jsem si vážně myslel, že zelená je varovná barva.

„Ano, rasa Supardů z oblasti Babinos je rasa se zelenými vlasy a během války před 400 lety spáchali mnoho ohavností. Proto existuje taková zvěst, ale nemá to co dělat s barvou vlasů.”

„Mnoho ohavností?”

„Ano. Během desetiletí té války spáchali mnoho zločinů, kvůli kterým je nenáviděly a bály se jich obě strany. Jejich rasa je velmi nebezpečná a po válce byli pronásledováni a vyhnáni z démonického kontinentu.”

Po skončení války je vyhnali? To je ohromující.

„Vážně je lidi tak nenávidí...?”

„Prostě to tak je.”

„Co provedli?”

„No, tohle... jenom tak obrysově... to jenom, že jsem o tom slyšela, když jsem byla malá. Slyšela jsem, že zaútočili na přátelskou oblast na straně démonických ras a zabili všechny ženy a děti, nebo že vyhladili všechny nepřátele a pak zabili svoje spojence. Také se povídá, že když v noci nebudeš spát, tak tě sní Supard a takové věci.”

Shimaachau oji-san? (* postava z anime Bonobono)

„Rasa Migurdů se Supardům velmi podobá, takže se do toho v minulosti také zapletli. Ačkoli ti tohle rodiče dříve nebo později řeknou.... Tohle si pamatuj,” zdůraznila Roxy. „Pokud uvidíš jedince se smaragdově zelenými vlasy a rubínem na čele, tak se k němu nepřibližuj. Pokud nebudeš mít na výběr a budeš s ním muset promluvit, tak ho nesmíš rozhněvat.”

Smaragdové vlasy, rubín na čele.

Zdá se, že tohle je zvláštní charakteristika Supardů.

„Co se stane, když ho rozhněvám?”

„Mohl by vyvraždit celou tvoji rodinu.”

„Smaragdově zelené vlasy a rubín na čele, že?”

„Ano, ta věc na čele dokáže vnímat pohyby many. Je to jejich třetí oko.”

„V rase Supardů nejsou jenom ženy, že ne?”

„Ech? Ne. Jsou i muži.”

„Mění ten kámen barvu na modrou?”

„He? N-ne? Aspoň jsem o tom nikdy neslyšela.” Co to kruci povídáš? Zmatená Roxy naklonila hlavu ke straně.

Jen jsem chtěl uspokojit vlastní zvědavost. (* narážka na rasu Kalar z japonské erotické hry Rance Universe)

„Ale tyhle rysy se dají snadno rozeznat, že?”

„Ano. Jakmile někoho takového uvidíš, tak předstírej, že musíš okamžitě někam odejít nebo tak něco, a vyhni se mu. Když bys najednou utekl, tak by ho to mohlo rozzuřit.”

Jako když se snažíš utéct před delikventem a ten tě v důsledku toho pronásleduje. Něco takového jsem zažil.

„Podle toho, co jsi mi řekla, by mělo být všechno v pořádku, když jim člověk projeví úctu?”

„Podle mě stačí, když je otevřeně neurazíš. Ale vzhledem k tomu, že lidská rasa a démonická rasa uvažují jinak, tak je může rozčílit i maličkost. Lepší, když nebudeš říkat nic jízlivého.”

Hmm.

Zdá se, že se dají snadno vyprovokovat.

Ale spíš než tvrdit, že nám ublížili, by bylo lepší říct, že se jich bojíme.

Takový ten pocit: ach, ten chlápek bude strašidelný, až se rozčilí, je lepší se mu vyhnout. Něco takového.

Strašidelné. Strašidelné.

Podle mě, kdyby mě znovu zabili, tak už se nereinkarnuju.

Bude lepší, když se jim budu ze všech sil vyhýbat.

Nezačínej si s rasou Supardů.

To jsem si vtiskl do paměti. 

Část 8

Hodiny magie pokračovaly hladce.

Poslední dobou jsem dokázal použít veškerou pokročilou magii.

Samozřejmě za užití bezzvukého zaříkávání.

V porovnání s mým obvyklým tréninkem je použití pokročilé magie snadné jako sáhnout si na nos.

Ale pokročilá magie je vesměs plošná magie, takže její použití je velmi omezující.

Déšť nad velkou oblastí – co s tím můžu provést?

Tohle jsem si myslel, ale zdá se, že když sem Roxy přišla, tak přivolala déšť, a lidé ji za to pochválili. To mi pověděl Paul.

Kromě toho vesničané za Roxy chodili s různými požadavky a ona používala magii, aby řešila rozličné problémy.

„Když jsem ryl na poli, tak jsem našel velký balvan, prosím, pomoz mi, Rokaemone!” (* Roxy + Doraemon = Rokaemon)

„Nech to na mě.”

„Co to je za magii?”

„Tahle magie zvlhčí půdu kolem kamene a pak za pomoci zemské magie tu půdu změním na bláto. Takže z toho bude kombinovaná magie.”

„Jů, to je neuvěřitelné, ten balvan se propadá!!!”

„Pche.”

Něco takového. (Pravděpodobně.)

„Co jiného se od tebe dalo čekat, sensei. Pomáháš druhým.”

„Pomáhám? Ne, takhle si vydělávám kapesné.”

„Účtuješ jim to?”

„Samozřejmě.”

Držgrešle!

Ačkoli mě tohle napadlo, tak vesničanům se to zdálo normální.

Protože ve vesnici nebyl nikdo, kdo by to zvládl, tak Roxy chválili. Poptávka a nabídka. To moje vnímání je špatné. Nezištná pomoc druhým je povinnost. Tohle je pocit Japonce. Normou je si za pomoc účtovat. Tohle byla norma. Selský rozum.

No, jelikož jsem byl NEET, který se nikdy ani nezmínil o pomoci méně šťastlivým lidem, tak mě moje rodina považuje za ztrápeného člověka.

Hahaha.

Část 9

Jednoho dne jsem se zeptal: „Měl bych ti říkat 'shishou', sensei?”

Roxy se nakonec zatvářila znechuceně. „Ne, velmi pravděpodobně mě snadno překonáš. Bude lepší, když mi tak nebudeš říkat.”

Zdá se, že mám potenciál Roxy překonat.

Když jsem dostal takovou chválu, tak jsem se cítil trochu trapně.

„Přece nebudeš slabšího člověka oslovovat 'shishou', ne?”

„Vůbec ne.”

„Nesnáším to. Aby mě někdo lepší oslovoval shishou – copak se tím sama neztrapňuji?”

Vážně?

„Je to proto, že jsi silnější než tvůj učitel, že to říkáš, sensei?”

„Poslouchej mě, Rudi. Shishou, tohle oslovení, je člověk, který tě už nemůže nic naučit, ale pořád od tebe něco očekává. ----- Takový otravný člověk.”

„Ale ty něco takového nebudeš dělat, ne, Roxy?”

„Pravděpodobně budu.”

„Ale i tak tě budu dál ctít.”

I kdyby to byla Roxy s přístupem, že po mě neustále bude něco vyžadovat. Stejně se vždycky usměju a budu ji ctít.

„Ne, možná že budu žárlit na potenciál svého studenta a řeknu něco ošklivého.”

„Jako třeba?”

„Jako nějaký špinavý démon vůbec neměl chodit do takové vesnice, atd.”

Takhle tě kritizovali?

Chudinko.

Diskriminace je hrozná.

Ale vztah mezi nadřízeným a podřízeným byl odjakživa takový.

„To nevadí, to je jenom maličkost.”

„Jen proto, že člověk je o něco starší, neznamená, že to je v pořádku!! Vztah učitele a studenta bez určité úrovně síly přinese oběma jen neštěstí!!”

Skočila mi do řeči.

Zdá se, že vztah s jejím učitelem byl mnohem horší, než jsem si představoval.

Kvůli tomu jsem Roxy nikdy neoslovil jako shishou.

Ale rozhodl jsem se jí tak v duchu vždycky oslovovat.

Tohle děvče, které si pořád zachovalo trochu své dětinskosti, mě naučilo spoustu věcí, které jsem se nemohl naučit z knih.

Kapitola 5 – Magie a Šermířství

Část 1

Už je mi pět let.

Na moje narozeniny jsme doma dělali malou oslavu.

V téhle zemi není ve zvyku oslavovat narozeniny každý rok. Ale bylo normální, že po dosažení určitého věku vám rodina dala dárky.

Ty určité věkové milníky byly 5, 10 a 15 let.

Je snadné to pochopit, protože v patnácti je z vás dospělý člověk.

Paul mi dal pár mečů.

Dva meče.

Jeden je opravdový meč, co je pro pětileté dítě moc těžký. Druhý je krátký a dřevěný. Ten opravdový meč byl ukovaný a naostřený. Není určený pro dítě.

„Chlapec musí mít v srdci meč, kterým bude ochraňovat lidi, co jsou pro něj důležití----” Lehce jsem se šklebil, když jsem poslouchal jeho dlouhou řeč.

Ačkoli Paul velmi vášnivě řečnil, tak ho Zenith nakonec přerušila s: „Příliš dlouhé.”

Proto musel zakončit s: „Proto jej musíš bedlivě střežit a použít jen v případech nouze.” Paul pravděpodobně chtěl, abych měl odhodlání a sebeuvědomění k užití meče.

Od Zenith jsem dostal knížku.

„Protože se zdá, že Rudeus má rád knížky.”

Ta knížka byla encyklopedie rostlin.

Nemohl jsem si pomoc a uteklo mi „jů”.

Na tomto světě jsou knihy drahé. Ačkoli existuje technologie výroby papíru, tak neexistuje způsob, jak na něj tisknout, takže většina knih je ručně psaná.

Tan encyklopedie je velmi tlustá a také jsou tam ilustrace ke snadnému pochopení. Nedokážu odhadnout, kolik musela stát.

„Díky, mami. Tohle jsem si vždycky přál.”

A jak jsem to řekl, tak mě pevně objala.

Od Roxy jsem dostal hůlku.

Tyčka zhruba 30 cm dlouhá s připevněným malým rubínově zbarveným kamenem. Celkový vzhled je velmi skromný.

„Tohle jsem vyrobila před pár dny. Zapomněla jsem na to, protože jsi už od začátku věděl, jak používat magii, Rudi. Obvykle učitel studentovi vyrábí hůlku, aby byl student schopen použít magii základní úrovně. Je mi to strašně líto.”

Zdá se, že existuje takový zvyk.

Roxy nesnáší, když jí říkám Shishou, ale nechtěla tenhle zvyk ignorovat.

„Ano, Shihou, dobře se o tu hůlku postarám.”

Jakmile to Roxy slyšela, tak nasadila hořký výraz.

Druhý den jsem začal trénovat opravdovou techniku s mečem.

Základním tréninkem je v podstatě máchání mečem a nácvik správného postoje.

Například nácvik postoje a úderu dřevěných figurín na dvoře nebo mít za protivníka otce, zatímco se učím, jak pohybovat nohami a jak správně přenášet váhu.

Je to dobrý pocit začít od základů.

Na tomto světě se na techniku s mečem nahlíží velmi dobře.

Dokonce i hrdinové v knihách používají meč jako svou prvořadou zbraň. Ačkoli někteří používají i sekery a kyje, tak to je jen menšinová skupina.

Nikdo nepoužívá kopí, protože dříve zmínění Supardi používají trojzubce. Kopí je zbraň zlých démonů, to je obecně známo. Dokonce i v knihách se objevují zlí démoni jako nevybíravý netvor, co zabíjí a pojídá obě strany, jak přátele, tak nepřátele.

Kvůli tomuto je tu technika s mečem mnohem více rozvinutá než v mém předchozím světě.

Když se z vás stane odborník, tak dokážete jediným máchnutím meče rozdrtit balvany a jediným zábleskem meče oddělat protivníky v dálce.

Paul vlastně dokáže rozdrtit balvany.

Neustále jsem ho chválil, aby mi to pořád a pořád předváděl, ve snaze pochopit, jak to funguje. Vypadalo to, že Paula potěšilo, že jeho malý, ale v pokročilé magii nadaný, syn mu tak vesele tleská a chválí ho.

Až na to, že ať jsem to viděl, kolikrát chtěl, tak jsem to nedokázal pochopit.

Jelikož jsem to nechápal, tak jsem ho poprosil, aby mi to vysvětlil.....

„Udělej bum na zem a jednou máchni!! Něco takového.”

„Jako takhle?!”

„Ty hlupáku! Ty děláš dun a mávneš, co!! Musí to být bum a jedno máchnutí! Zkus to jemněji!”

Něco takového.

Domnívám se, že techniky meče tohoto světa vyžadují manu.

V porovnání s magickými kouzly, která jsou očím viditelná, se techniky s mečem specializují na zlepšení fyzického těla a kovový aspekt meče tento aspekt ještě posiluje. Jak jinak chcete rozdrtit balvan před sebou ještě před tím, než ten pohyb vůbec dokončíte? Je to vůbec možné?

Ale Paul si není vědom, že by používal manu.

Takže mi to nemůže vysvětlit.

Ale pokud bych to dokázal napodobit, tak bych to možná mohl použít jako podpůrnou magii na posílení fyzického těla.

Budu se snažit.

Část 2

Na tomto světě existují tři hlavní styly technik s mečem.

----- Jedním z nich je styl Boha Meče.

Tato technika se chová, jako že útok je nejlepší obrana. Je to styl, který klade důraz na to, abyste udeřili dříve než protivník.

Jistá smrt, jež je rychlejší než rychlá.

Pokud se vám nepodaří protivníka zasáhnout, tak 'mlaťte' tak dlouho, dokud se vám to nepodaří.

Pokud to srovnáme s originálním světem, tak je to něco jako styl ze Satsumy. (* Není třeba druhé rány.)

----- Druhým stylem je styl Boha Vody.

Tenhle styl je naprostým opakem stylu Boha Meče.

Obranný styl, jenž se zakládá na krytí a obraně.

Jelikož je to primárně obranný styl, tak člověk jen zřídkakdy přebírá iniciativu k útoku. Když dosáhnete úrovně světce, tak se dokážete ubránit jakémukoli útoku.

Jakýkoli útok ------- včetně magie a střelby.

Je to nezbytný styl pro povolání jako palácoví rytíři nebo šlechtici, kde je cílem někoho chránit.

----- Třetím stylem je styl Boha Severu.

Spíš než říct že tenhle styl používá techniky meče, je lepší ho popsat jako způsob boje. Žádné zvláštní techniky. Pouhé reagování na situaci.

Podle Paula i když je to styl založený na reakcích, tak se také spoléhá na klamy a využívání okolí.

Tohle je vážně něco fantastického.

Tak nějak mi to připomíná Jackiho Chana.

Styl Boha Severu zahrnuje také léčení ran a schopnost bojovat i s handicapem. Proto je to styl populární mezi žoldáky a dobrodruhy.

Tyto tři styly se nazývají 3 Hlavní Styly a na tomto světě jsou lidé, kteří používají všechny tři.

Šermíř, co doufá, že se stane odborníkem každého stylu a máchá mečem až do smrti. Ale takový typ je vidět jen zřídkakdy.

Pokud chcete rychle zesílit, tak je běžné začít jen se silnými stránkami každého jednotlivého stylu.

Paul používá hlavně styl Boha Meče, ale také je schopný použít styl Boha Vody a styl Boha Severu.

Když se touláte po světě a spoléháte se jen na styl Boha Meče nebo Boha Vody, tak zjistíte, že to nestačí.

Jen tak pro pořádek, i techniky meče jsou odstupňované.

Základní, Středně pokročilý, Pokročilý, Světec, Král, Císař, Bůh.

A každý styl má už slovo 'Bůh' v názvu.

Například i šermíř stylu Boha Vody základního stupně může používat vodní magii stupně Bůh.

Šermíře obvykle nazýváte „Bůh Vody” nebo „Světec Vody”. U kouzelníka musíte přidat slovíčko 'úroveň'.

Takže například Roxy je „kouzelník na úrovni Světce Vody”.

Část 3

Já se musím naučit dva styly: styl Boha Meče a styl Boha Vody.

Útočný Bůh Meče a obranný Bůh Vody.

„Ale tati, podle toho, co jsi řekl, není styl Boha Severu nejvyváženější?”

„Nebuď hloupý. To jenom používáš meč k boji. To není technika.”

„Aha.”

Ke stylu Boha Severu je tak špatný postoj?

Nebo to jenom Paul se ho štítí?

No, i když Paul tenhle styl nesnáší, tak je v něm pořád na pokročilém stupni.

„Rudee, máš talent na magii, ale ve studiu technik s mečem nejsou žádné nevýhody. Staň se kouzelníkem, co se dokáže vyhnout útokům stylu Boha Meče.”

„Jako.... magický šermíř?”

„Hm? Magický šermíř je šermíř, co používá magii. V tvém případě je to naopak, ne?”

Jaký je v tom rozdíl?

Ať už je to založeno na profesi šermíře nebo kouzelníka, tak magický šermíř je pořád magický šermíř.

Ať tak či tak, když se techniky meče naučím dobře, tak se to dá aplikovat na samotnou magii.

Problém je, že Paul podvědomě zesílil svoje tělo, takže mě nedokáže učit.

Vypadá to, že se to budu muset naučit sám, ale vážně se to můžu naučit jen tím, že budu cvičit jen tělo?

„............ Ve skutečnosti techniky meče nenávidíš, co?” zeptal se mě Paul s nejistým výrazem, když jsem se hluboce zamyslel.

Protože mě chválí jako magicky nadaného jedince.

Paul se mučí myšlenkami, jestli jsem ochoten se učit technikám meče.

Ale nechápejte mě zle. Není to tak, že bych nesnášel studium technik meče. To jen, že mám radši hodiny s Roxy, než situace, kdy jsou na dvoře dva smrdící chlapi nasáklí potem.

Já jsem typ, co je radši uvnitř.

I když tohle není otázka toho, co mám rád.

Jelikož jsem se už rozhodl, že na tomhle světě budu skutečně žít, tak se budu snažit jak v technikách meče, tak ve studiu magie.

„Ne, doufám, že moje schopnosti s mečem budou na stejné úrovni jako moje magie.”

Paula moje slova dojmou, šťastně přikývne a sebere dřevěný meč. „Dobře, takže začneme hned teď. Zaútoč!!”

On je takový přímý chlap.

Techniky magie nebo techniky meče. Nakonec si nejsem jistý, na co bych se měl hlavně zaměřit.

Upřímně na tom nesejde.

„Ano, tati!!”

Ale je dobře, že jsem tak brzy oddaný rodičům.

V minulosti jsem svoje rodiče otravoval i po smrti.

Kdybych se ke svým rodičům choval lépe, tak by mě sourozenci nevyhnali z domu.

Takže se k nim musím chovat pěkně.

Část 4

Jak jsem učinil první krok k technikám meče, moje hodiny magie pokročily k praktickému užívání.

„Co se stane, když zaktivuješ Vodopád, Ostrov Tepla a Pole Rampouchů v tomto pořadí?”

„Vytvoří se mlha.”

„Vskutku. A jak tu mlhu rozeženeš?”

„No, znovu zahřeji zem.”

„Správná odpověď. Tak to zkus.”

Vytváření konkrétní situace za pomoci různých magických kouzel v určitém pořadí.

Tomu se říká „Kombinovaná Magie”.

Ačkoli v učebnici je zaznamenáno, jak přivolat déšť, není tam žádná poznámka o tom, jak udělat mlhu. Proto kouzelník použije různé magické systémy ve specifickém pořadí. Tímto se dají napodobit přírodní úkazy.

Na tomto světě neexistují mikroskopy. Přírodní úkazy nejsou vysvětlené.

Kombinovaná Magie v sobě skrývá kreativitu a píli minulých kouzelníků.

No, já něco tak otravného dělat nemusím.

Jestliže vytvoříte mraky a spustíte déšť blízko u země, tak to bude stačit.

Ale člověkem vytvořené úkazy mi dovolí to snadno pochopit.

Když o věcech přemýšlíte, tak dokážete hodně věcí.

„Magie vážně dokáže všechno.”

„Všechno nedokáže, nevkládej do ní moc důvěry. V klidu dělej věci, kterých snadno dosáhneš.” Ačkoli mě Roxy pokárala, tak mě na mysl tanou elektrické zbraně a stroj na pláště.

„A když se budeš vytahovat, že všechno dokážeš, tak tě lidé budou nutit do nemožných úkolů.”

„To je tvoje vlastní zkušenost, sensei?”

„Ano.”

Aha, to bych si měl zapamatovat. Byla by otrava, kdyby mě někdo do něčeho nutil.

„Ale copak jsou vůbec lidi, co kouzelníka do něčeho nutí?”

„Ano, protože není moc kouzelníků na pokročilé úrovni.”

Z každých 20 lidí jsem jenom já schopen věnovat se boji. Ze všech 20 zdejších lidí jsem jenom já kouzelník. Něco takového. Kouzelník je jeden ze 400? Ačkoli není vzácností být kouzelník.

„A člověk vyučený v magické škole... kouzelník na pokročilé úrovni je zhruba 1 ze 100.”

Kouzelník pokročilého stupně, 1 ze 40 tisíc.

Se schopností používat mírně pokročilou a pokročilou magii ke kombinované magii počet věcí, které je možné vytvořit, nesmírně vzroste.

Proto takoví kouzelníci jsou géniové, po kterých je všude obrovská sháňka. Také domácí učitel v této zemi musí umět pokročilou magii a výš. Na vlastní profesní kariéru to má mocný účinek.

„Ony existují školy magie?”

„Ano. Ale jenom velké země mají školy magie.”

Když tak o tom přemýšlím, vždycky jsem měl pocit, že musí existovat něco jako škola magie. Takže to začne? Školní vsuvka.

„Ale největší školou bude pravděpodobně stejně univerzita v Ranoe.”

Ach, takže jsou taky univerzity.

„Jaký je rozdíl mezi touto univerzitou a jinými školami?”

„Mají velmi dobré zázemí a dobré učitele. V porovnání s jinými školami se ti dostane velmi kvalitního vzdělání.”

„Ty jsi taky studovala tam, sensei?”

„Ano. No, školy magie jsou obvykle školy, které vyžadují velmi vysoké společenské postavení. Jako démon se mohu přihlásit jen na univerzity magie...”

Jelikož do ranojské školy magie chodí šlechtici, tak se tam nemůžou přihlásit nelidské rasy. Ačkoli diskriminace proti démonickým rasám polevuje, tak se způsoby ještě úplně nezměnily.

„Ranojská univerzita nepožaduje vysoké společenské postavení ani jejich hrdost. I když bys měl nějakou bláznivou teorii, tak dokud je tvoje logika správná, neodmítnou tě. Také vzhledem k tomu, že přijímají jedince z různých ras, tam také probíhá výzkum unikátní magie jednotlivých ras. Pokud se chceš vydat na cestu magie, tak bych navrhovala přihlásit se na univerzitu magie.”

Je to proto, že to je Roxina alma mater? Neustále tu univerzitu vychvaluje.

No, to je ještě budoucnost.

Možná mě budou šikanovat, když bych se přihlásil ve věku pěti let.

„Ještě je brzy na rozhodnutí...”

„To je pravda. Myslím, že držet se Paulova rozhodnutí a stát se šermířem nebo rytířem není špatné. Také jsou lidé, co jsou rytíři a zároveň studují na univerzitě magie. Nemysli si, že si musíš vybrat jenom cestu meče nebo cestu magie. Také si můžeš zvolit cestu magického šermíře.”

„Ano.”

Zdá se, že Roxy je naprostým opakem Paula. Roxy není nejistá kvůli tomu, jestli magii nesnáším nebo ne.

Poslední dobou moje zásoba many vzrostla a začínám chápat principy.

Kvůli tomu moje pozornost v hodinách polevuje. Navíc jsem začal brát lekce magie od tří let. Začínám toho mít dost. Možná, že mě špatně pochopili.

Paul viděl, že mám talent na magii.

Roxy viděla moji vášeň pro meč.

Dva lidé se svým rozdílným uvažováním mi vytyčili střední cestu.

„Ale tohle je záležitost velmi daleko v budoucnosti.”

„Pro Rudea vskutku ano.” Roxy se usmála s náznakem osamělosti.

„Ale já už tě skoro nemám co naučit. Až se budeš blížit závěru studia, tak by se tahle záležitost měla prodiskutovat.”

…..Závěr studia?

Kapitola 6 – Důvody k Úctě

Část 1

Od té doby, co jsem přišel na tento svět, jsem ještě neopustil hranice domu.

Jsem si vědom skutečnosti, že jsem nikdy neodešel.

Vážně se toho obávám.

Pokud vyjdu ze dvora a spatřím scenérii venku, tak moje minulé vzpomínky rychle oživnou. Vzpomínky na ten den. Bolest na boku. Pronikavý chlad deště. Lítost. Zoufalství. Bolest, jak mě přejel náklaďák.

Všechny ty vzpomínky se mi vrátí, jako kdyby se to stalo včera.

Třesou se mi nohy.

Dokážu se dívat z okna ven nebo se po svých dostat na dvůr.

Ale nejsem schopen udělat další krok.

Protože vím.

Že ta poklidná scenérie polí se může v okamžiku proměnit na peklo. To zdánlivě poklidné prostředí není schopno mě přijmout.

Ve svém minulém životě jsem často fantazíroval, když jsem nemohl spát.

Co kdyby Japonsko šlo najednou do války. Co kdyby se najednou objevila bishoujo a byla mojí sousedkou. Kdyby se stalo něco takového, tak bych určitě byl schopen dřít.

Sám sebe jsem klamal, abych utekl od skutečnosti.

Nesčetněkrát jsem o tom snil.

Ve svém snu nejsem superman a pořád jsem na stejné úrovni jako ostatní průměrní lidé. A jako průměrný člověk jsem byl schopen dělat, co mi má vlastní omezení umožnila. Dokázal jsem žít sám za sebe.

Ale z tohohle snu se hodlám probudit.

V tom okamžiku, kdy jsem se utápěl v zoufalství...

Ne, tohle není sen.

Jak by mohl být takový realistický sen jako toto.

Pokud mi řeknete, že tohle je jen nějaké VRMMORPG, tak bych to pořád mohl přijmout.

Tohle je skutečnost.

Pořád o tom sám sebe přesvědčuju.

Tahle skutečnost není sen.

Ačkoli chápu, že to je fakt, tak nejsem schopen udělat krok ven.

Nehledě na to, kolik snahy vynaložím.

Vlastní pusou jsem přísahal, že budu žít opravdově.

Ale moje tělo není schopné udržet krok.

Vážně se mi chce brečet.

Část 2

Závěrečný test se má konat venku.

Když mi to Roxy řekla, tak jsem vypustil slabý sten odporu.

„Venku?”

„Ano, mimo vesnici. Koně jsou připravené.”

„Nemůže se to provést doma?”

„Ne.”

„Nemůže se to udělat...?”

Jsem naprosto ztracen. Moje srdce to ví. Že musím vykročit za brány domu. Jak můžu být v tomto světě hikikomori. Ale moje tělo to odmítá. Stále si živě vybavuji tu minulou zkušenost. Ten osudný den v mém minulém životě mě delikventi zmlátili do modra, zlomyslně se mi posmívali a na mém srdci to zanechalo obrovskou duševní škodu.

Ten osudný den, kdy jsem neměl na výběr, než se zavřít uvnitř.

„Co se děje?”

„Ne.... totiž..... venku by mohli být nějací magičtí tvorové.”

„V této oblasti je téměř nemožné narazit na magické tvory, pokud se nepřiblížíš k lesu. A také i kdybychom na ně narazili, tak je sama zvládnu, protože jsou slabí. Ve skutečnosti bys je zvládl i ty, Rudi.” Roxy se zatvářila překvapeně, když neustále hledám nějaké výmluvy. „Ach, myslím, že už jsem o tom slyšela. Rudi, ty jsi nikdy nevyšel z domu ven?”

„Hmmm, ne.”

„Bojíš se? Myslím koně?”

„J-já se nebojím koně nebo něčeho podobného.”

Ve skutečnosti se mi celkem líbil.

Také jsem hrál 'Debiny koňské dostihy'.

„Haha. To se mi ulevilo. Máš stránky, které se hodí k tvému věku.” Roxy si to špatně vyložila.

Ale já nemůžu říct, že se bojím vyjít ven. To je ještě trapnější než se bát koní. Pořád mám svou hrdost. Špetku čisté hrdosti. Nechci, aby se na mě tohle mladé děvče dívalo spatra.

„No jo, nedá se nic dělat. Pojď.” Když Roxy viděla, že nejsem ochoten se pohnout, tak mě vzala na ramena.

„Co?!”

„Když si na něj jenom sedneš, tak se za chvilku přestaneš bát.”

Neperu se s ní.

Moje srdce také váhám a začínám uvažovat, že to prostě všechno nechám na ní.

Roxy mě vyšvihne na hřbet koně.

Pak také vyleze nahoru a chopí se otěží.

Kůň vykročí kupředu.

Tímhle způsobem jsem opustil dům.

Část 3

Tohle je poprvé, co jsem mimo dům od té doby, co jsem přišel na tento svět.

Roxy pomalu projíždí vesnicí kupředu. Čas od času se po nás vesničané otevřeně podívají.

To snad ne. Trne mi tělo. Pořád se bojím, když se na mě někdo dívá.

Zvláště když to jsou otevřené a výsměšné pohledy.

Určitě se na nás nebudou osočovat výsměšnými frázemi.

Pravděpodobně nebudou. Nepoznávají mě.

Na tomto světě mě znají jen lidé v tom malém domě.

Proč se na mě koukáte? Přestaňte se dívat, zpět do práce...

….........Ne.

Nekoukají se na mě. Koukají se na Roxy. Ach, správně.

Už si vybudovala své postavení ve vesnici.

Ačkoli diskriminace proti démonickým rasám je v této zemi velká.

A v této vesnické oblasti je ten kontrast ještě jasnější.

Během krátké doby dvou let se Roxy stala osobou, jíž je každý ochoten pozdravit. Když tak o tom přemýšlím, Roxy vypadá tak spolehlivě. Ví, kam jít, a dokonce i lidé ji znají. Pokud si někdo dovolí nějaký nevítaný komentář, tak mě bude určitě bránit.

Haaa, nemůžu uvěřit, že tahle malá holka, co jukala na dění v ložnici pána domu, se mi zdá tak spolehlivá.

A tak se napětí v mém těle vytrácelo.

„Kalajav má celkem dobrou náladu. Má radost, že na něm Rudeus jede.”

Ten kůň se jmenuje Kalajav. Já samozřejmě nedokážu rozeznat náladu koně.

„Vážně?” odpověděl jsem lhostejně, jak jsem se opřel vzad, temenem hlavy jsem narazil na Roxynu plochou hruď.

Takové pohodlí.

Čeho se vlastně bojím. Tohle je tak poklidná vesnice. Kdo mě tu bude šikanovat?

„Pořád jsi vyděšený?” zeptala se a já zavrtěl hlavou.

Už se nebojím pohledů cizích lidí. „Ne, už jsem v pořádku.”

„Vidíš, přesně jak jsem řekla.”

Moje srdce se může nadechnout. Konečně jsem spatřil okolí. Pole a domy jako hvězdy na obloze, roztažené do dálky. Ta atmosféra vesnice.

V tomhle obrovském okruhu vidím celkem dost lidí. Kdyby se to všechno nahrnulo víc k sobě, tak by to mohlo být malé městečko.

Kdyby tu byly větrné mlýny, tak by člověk hned pomyslel na Švýcarsko.

Ach, jsou tu vodní mlýny.

Jakmile jsem se uvolnil, uvědomil jsem si, že už je nějakou dobu ticho. Takového ticho jsem v přítomnosti Roxy ještě nezažil. Nikdy jsem se nepokoušel dostat se k ní takhle blízko. I když se to dá vydržet, tak je to trapné. A tak jsem se rozhodl začít konverzaci.

„Sensei, co roste na tomhle poli?”

„Povětšinou to je asurská pšenice, surovina na chleba. Taky tu je malé množství bylinek a rostlina Bardius. Z rostlin Bardius se v hlavním městě vyrábí koření. Zbytek jsou suroviny k obživě.”

„Ach, to je zelená chilli paprička. Tu, co nedokážeš sníst.”

„Ne že bych to nedokázala. Jen na to nejsem zvyklá.”

Ptám se otázku za otázkou.

Roxy řekla, že dneska je závěrečný test.

Jinými slovy její práce domácí učitelky brzy skončí.

Roxy je netrpělivá. Jelikož dneska je poslední den, tak je možné, že už zítra z našeho domu odejde. Dneska je poslední den. Pojďme si trochu popovídat.

Ale nedokážu přijít na nic zajímavého, o čem bychom si mohli povídat. Dokážu se jen pořád ptát na věci o vesnici.

Podle Roxyna popisu se tahle vesnice jmenuje Buina a je součástí fedojského regionu v severním asurském království. Je tu zhruba 30 rodin, vesměs rolníci.

Můj otec Paul je pověřený rytíř této vesnice. Jeho povinností je dohlížet na situaci rolníků, vyjednávat ve sporech vesnice a chránit vesnici před magickými tvory. To je jeho práce. Jinými slovy je to uznaný ochránce království.

Ale i když je to takhle, mládež z vesnice se střídá v dohlížení na bezpečí.

Takže když Paul ráno dokončí svou obchůzku, odpoledne je doma.

V podstatě je to poklidná vesnice, takže tu není moc co na práci.

Jak jsme o tomhle dopovídali, pole kolem nás začala řídnout.

Už jsem se neměl na co ptát, a tak ticho narůstalo.

Uběhla zhruba další hodina.

Kolem nás už nejsou žádná pole. Dorazili jsme na naprosto nedotčenou lučinu. 

Část 4

Tohle je taková ta lučina, co se táhne až k obzoru. Ne, na nejvzdálenějším konci jde vidět nezřetelný obrys hor. Tahle scenérie se v Japonsku nevidí. Mám pocit, že takovéhle místo bylo v nějaké učebnici, jako třeba mongolské pastviny.

„Tady by to mělo být v pořádku.” Roxy navedla koně k osamocenému stromu a uvázala k němu otěže. Pak mě snesla z koně. Konečně jsme tváří v tvář.

„Hodlám použít vodní útočnou magii stupně světec, Kumulonimbus. Tato technika je magie, jež vytváří blesky a hutný déšť.”

„Ano.”

„Dělej, co dělám já.”

Použití vodní magie stupně světec.

Takže tohle to je. Tohle je závěrečný test.

Roxy brzy použije své nejmocnější kouzlo. Pokud budu schopen se ho na učit, tak už nebude mít co mě učit.

„Jelikož se jedná je o demonstraci, tak to kouzlo budu udržovat jen asi minutu a pak jej odvolám a pak.... Zkoušku složíš, pokud dokážeš déšť udržovat celou jednu hodinu.”

„Děláme to na takovém opuštěném místě, protože to je tajná technika?”

„Ne, bojím se, že by lidé došli ke zranění nebo že by to zničilo úrodu.”

Och.

Je to déšť na úrovni přírodní katastrofy? To je celkem úžasné.

„Začínám.”

Roxy pozvedne ruce k nebesům.

„Ach, velký vodní duchu, synu císaře blesku, jenž vystoupil na nebesa!! Splň mé přání, spusť své dravé požehnání a této drobné bytosti ukaž svou moc! Nechť tvé božské kladivo uhodí do kovadliny a ukaž svou pravomoc a zahlť zemi vodou!! Ach, dešti!! Všechno znič a odplav!! Kumulonimbus!!”

Každé slovo zaříkala jako nějakou árii. Trvalo to přes minutu. Jakmile zaříkání skončilo, tak se setmělo. O několik sekund později... z nebe padá silný déšť.

Kolem nás dují silné větry a mezi temnými mraky zazářil blesk. Mraky se prohnal fialový blesk a do zvuku padající vody zazněl hlasitý hrom. Elektřina v mracích pomalu sílí. Blesky mohutní, jako by chtěly zazářit silněji.

…... Udeřilo do země.

Prásk!!

Uhodilo do stromu.

Bzučí mi v uších a z očí mám dvě spirálky. Skoro jsem omdlel.

„Ach!!” Tohle je zvuk, který Roxy vydá, když udělá chybu.

Mraky se v okamžiku roztrhají. Blesky a déšť ustane.

„Uwawa.....” Roxy zezelená, jak běží ke stromu.

Podíval jsem se tím směrem. Kůň, na kterém jsme přijeli, se zhroutil a stoupal z něj dým. Roxy na něj položí ruku a začne zaříkávat.

„Ach, milostivá matko bohů, prosím, vyleč rány tohoto a dovol mu se zotavit se zdravým tělem. EXLéčení!”

Roxy v panice použila léčivou magii pokročilého řádu a po chvilce se kůň postaví. Vypadá to, že nebyl mrtvý. Léčivá magie pokročilého řádu nedokáže mrtvé přivést k životu. Kůň se zatváří vyděšeně a na Roxyně čele se perlí kapičky studeného potu.

„Uf, uf.......... to bylo nebezpečné.”

Tenhle kůň je jediný kůň, co naše rodina vlastní. Paul o něj každý den velmi pečuje a někdy na něm s úsměvem vyjede někam daleko...

Ačkoli to není známé plemeno, tak je to Paulův dlouholetý společník. Dalo by se říci, že jeho láska k tomu koni je jen příčku pod jeho láskou k Zenith. Ten kůň je takhle důležitý.

Roxy, jež s námi dva roky žila, to samozřejmě ví.

Také vím, že Roxy už zažila, jak je Paul v tranzu, když je na koňském hřbetě, a překvapilo ji to.

„Prosím, nikomu to neříkej,” řekla Roxy napůl plačtivým hlasem.

Je trochu nešikovná.

Ale snaží se ze všech sil. Taky vím, že je vzhůru dlouho do noci, aby se připravila na moje hodiny. Také vím, že nechce, aby na ni někdo shlížel kvůli jejímu mladému věku, a vždycky se snaží chovat důstojně.

Vážně to vzezření mám rád.

Kdyby mezi námi nebyl tak velký věkový rozdíl, tak bych se s ní rád oženil.

„Neboj se, tátovi to neřeknu.”

„Uuuuu.... prosím.”

Kdybychom se tak setkali ve stejném věku.

„Uuuu......”

Ačkoli Roxy je ve stavu polovičatého pláče, tak rychle zatřese hlavou, plácne se přes tváře a podívá se na mě s vážným výrazem.

„Tak to prosím zkus. Já se postarám o Kalajava.”

Kůň pořád vypadá vyděšeně a je připraven kdykoli zdrhnout, ale Roxy se k němu pevně tiskne tělem a drží jej za otěže. Ačkoli mám pocit, že ho nedokáže zkrotit, kůň se pomalu uklidní. Roxy setrvává ve své pozici a začne něco zaříkávat. A pak ty dva zakryje hliněná stěna.

Pevnost z hlíny je brzy hotová.

Tohle je zemská magie pokročilého řádu, Zemská Pevnost. Takhle by nemělo vadit, ani když do ní uhodí blesk. Dobře, je na čase začít.

Nechte mě přemýšlet, jak bylo to zaříkávání....

„Ach, velký vodní duchu, synu císaře blesku, jenž vystoupil na nebesa!! Splň mé přání, spusť své dravé požehnání a této drobné bytosti ukaž svou moc! Nechť tvé božské kladivo uhodí do kovadliny a ukaž svou pravomoc a zahlť zemi vodou!! Ach, dešti!! Všechno znič a odplav!! Kumulonimbus!!”

Řekl jsem to jedním dechem.

Začínají se sbírat mraky. V tom samém okamžiku jsem pochopil to 'Kumulonimbus'.

Tvořit mraky někde ve středu stratosféry spolu s komplexními frontami ke vzniku bouřkových mračen. Pravděpodobně je to něco takového. Pokud se do té formace nevlévá mana, tak se přestanou tvořit mraky a roztrhají se. (Na maně nezáleží, ale je příliš namáhavé mít celou hodinu zvednuté ruce....)

Ne, počkat.

Kouzelníkovi je třeba tvořivý duch a výzkum.

Vážně je zapotřebí, abych celou hodinu udržoval postoj, jako kdybych shromažďoval genki (* útok z Dragon Ball Z)?

Správně, tohle je test.

Není to o udržování stejné pozice, ale o použití kombinované magie poté, co vytvořím mraky, abych je udržel. Skoro jsem na to nepomyslel. Teď využiju věci, co jsem se naučil.

„Nechte mě přemýšlet. Dřív jsem to viděl v televizi. Proces, jak se tvoří mraky....”

Na obloze je pořád pár mraků, co vytvořila Roxy.

Je to něco v tom smyslu, jak vodní pára stoupá vzhůru. Aby vzduch začal stoupat, tak spodní část musí být teplá, nebo tak něco. A musím zajistit, že vrchní sekce se bude dát rychle ochlazovat....

Když jsem se o tohle pokusil, tak to vyčerpalo polovinu mé many.

Ale pokud to udělám tímhle způsobem, tak by mělo být možné, že se to samo bude více než hodinu udržovat. Zatímco jsem se díval na bouřková mračna, tak jsem s uspokojením vstoupil do pevnosti, co udělala Roxy.

Roxy sedí v nejtmavším koutku, rukama drží koňské otěže. Spatří mě a kývne.

„Tahle pevnost za hodinu zmizí, takže svoji magii můžeš skončit předtím.”

„Dobře.”

„Neboj se. Kalajav je v pořádku.”

„Dobře.”

„Neříkej pořád dobře. Celou hodinu musíš venku kontrolovat mraky.”

Hm?

„Musím je kontrolovat?”

„Hm? Řekla jsem něco divného?”

„Ale je třeba je kontrolovat?”

„Samozřejmě, vodní magie řádu světec je také magie. Pokud ji nebudeš udržovat manou, tak ji vítr rozfouká.”

„Ale já už jsem zařídil, že se to nemůže rozfoukat....?”

„Eh? Cože....?!”

Zdá se, že Roxy si něčeho všimla, a vyběhla z pevnosti. Pevnost se okamžitě rozpadla.

Hej, hej, copak ji nebudeš dál kontrolovat? Koně to pohřbí zaživa.

„Ale ale.”

Rychle převezmu kontrolu a vyjdu ven. Roxy bezvýrazně zírá na oblohu.

„.......opravdu, spirálovité tornádo ty mraky vynese vzhůru....!!”

Na obloze je plno neustále narůstajících mraků, jenž jsem vytvořil. Myslím, že jsem odvedl celkem slušnou práci.

V minulosti jsem sledoval jeden pořad, co za pomoci vědy vysvětloval proces za obrovskými tornády. I když si vlastně ten obsah moc nevybavuju. Prostě jsem se zkusil spolehnout na své instinkty a nakonec se zdá, že jsem to udělal celkem dobře.

„Rudi. Prošel jsi.”

„Ech? Ale ještě to nebyla hodina?”

„Není třeba čekat. Stačí, když jsi udělal tohle. Ale dokážeš to rozpustit?”

„Ach, ano. I když potřebuji trochu času.”

Snížil jsem teplotu ve spodní části bouřky a navrchu ji zvýšil. Pak jsem vytvořil vzdušný proud proudící k zemi, než jsem konečně užil větrné magie, abych ty mraky rozehnal. Než se mi to podařilo, tak jsem já i Roxy byli naprosto promočení.

„Blahopřeji. Nyní jsi řádu vodního světce,” oznámila mi bishoujo přede mnou. Z ofiny jí odkapávala voda a na tváři měla vzácný úsměv. 

To já, které v životě nikdy nic nedosáhlo, konečně něčeho dosáhlo.

Břichem se mi rozlil zvláštní pocit. Tenhle pocit znám. To je pocit naplnění.

V tomto okamžiku to konečně cítím, že toto je můj 'první krok' poté, co jsem přišel na tento svět. 

Část 5

Druhého dne si Roxy, jež se za poslední dva roky vůbec nezměnila, sbalila svoje věci a postavila se před bránu. Ani moji rodiče se moc nezměnili od té doby, co Roxy přišla.

To jenom já jsem povyrostl.

„Roxy, pokud chceš dál bydlet u nás, tak nám to vůbec nevadí. Ještě jsem ti spoustu věcí neuvařila...”

„Správně. I když už nebudeš pracovat jako domácí učitel, tak jsi toho během toho posledního roku pro nás hodně vykonala. Lidé z vesnice tě určitě přivítají.”

Moji rodiče se snaží Roxy přemluvit, aby zůstala. Někdy během jejího pobytu u nás se s mými rodiči spřátelila. No, každý odpoledne měla volno až do večera. Pokud každý den něco dělala, tak se určitě seznámila se spoustou lidí. Na rozdíl od hlavního hrdiny, který toho musí strašně moc vykonat, jinak by se zasekl na místě.

„Ne, jsem vám za vaši nabídku vděčná, ale tady jsem si uvědomila svou slabou stránku. Budu cestovat světem a zdokonalovat své magické schopnosti.”

Zdá se, že dostala šok, jak jsem ji dohnal v hodnosti.

Řekla mi, jak v minulosti nesnášela studenty, co překonali svého učitele.

„Aha. Co na to můžu říct. Omlouvám se, zdá se, že jsi kvůli našemu synovi přišla o sebevědomí.”

Paule, co to kruci říkáš?

„Ne, tahle zkušenost mě naučila, že nemám být příliš namyšlená. Vlastně jsem za to vděčná.”

„Je v pořádku být na sebe hrdá, když dokážeš používat vodní magii řádu světce.”

„Chápu, že když se na to člověk nespoléhá a spíše vsadí na tvořivost, tak vymyslí ještě silnější magii.” Roxy se trpce usmála, zatímco mě pohladila po hlavě. „Rudi. Ačkoli jsem se snažila ze všech sil, tak na své nynější úrovni tě už nejsem schopna učit.”

„To není pravda, sensei. Hodně jsi mě toho naučila.”

„Jsem spokojená, že to říkáš... ach, správně.” Roxy prohledala svůj plášť a vytáhla něco přepásané stužkou. „Blahopřeji k dostudování. Jelikož jsem neměla moc času na přípravu, tak ti bude muset stačit tohle.”

„Co to je?”

„Migurdský ochranný amulet. Pokud se setkáš s nepřátelským démonem, tak mu můžeš ukázat tohle a říct mu moje jméno a pravděpodobně se s ním lépe domluvíš... pravděpodobně.”

„Budu to opatrovat.”

„Je to jen možnost. Moc na to nespoléhej.”

Roxy se nakonec usmála a vyrazila. Ani nevím, kdy mi začaly téct slzy. Vážně mi toho hodně dala. Vědomosti, zkušenosti, techniku...

Kdybych se s ní nesetkal, tak bych pravděpodobně dál neefektivně studoval s jednou rukou na magické příručce.

A co bylo ze všeho nejdůležitější, přivedla mě ven. Do vnějšího světa. Jenom to.

Roxy mě přivedla ven.

Tahle událost v sobě nese důležitý význam. Roxy do této vesnice přišla jen na dva roky. Roxy, která nevěděla, jak s ostatními lidmi dobře komunikovat. Jako člověk z rasy démonů se k ní vesničané nechovali moc dobře.

Nebyl to Paul nebo Zenith, ale Roxy, kdo mě vzal ven do vnějšího světa. Tento důležitý význam. Vzala mě jen ven z vesnice. Ale jen myšlenka na to, že bych měl vykročit z branky našeho domu, byl rozhodně stín v mém srdci. A ona mě ho zbavila. Jen tím, že mě provedla vesnicí. Propustila a osvobodila mé srdce od temnoty.

Neměla v úmyslu ze mě udělat lepšího člověka.

Ale nedá se popřít, že rozpustila stín v mém srdci.

Včera, když jsme byli na kost promočení, jsem udělal další krok.

Je to jen země. Normální země. Netřesu se. Konečně dokážu vyjít ven.

Udělala něco, co nikdo jiný neudělal. Ani mí rodiče a sourozenci z minulého života. Ona to udělala. Převzala zodpovědnost a dala mi odvahu, aniž by mě pokárala.

Neudělala to vědomě. Udělala to kvůli sobě. To vím.

Ale pořád si jí vážím. Vážím si té malé holky.

V duchu jsem přísahal, až dokud mi její silueta nezmizela z očí, že ji budu respektovat.

V rukách držím hůlku a amulet, co jsem dostal od Roxy.

Stejně jako v mysli držím všechny ty vědomosti, co mi poskytla.

Najednou jsem si vzpomněl.

Ty nevyprané kalhotky, co jsem Roxy ukradl, jsou pořád u mě v pokoji.

Omlouvám se.

Kapitola 7 – Kamarád

Část 1

Rozhodl jsem se, že se pokusím jít ven.

Pro Roxy nebylo snadné, aby mě vyvedla ven. Něco takového nesmím promarnit.

„Tati. Můžu si jít hrát ven?” Jednoho dne jsem se na to zeptal Paula, zatímco jsem si nesl svou botanickou encyklopedii.

Děti v tomto věku v okamžiku odběhnou bůhvíkam. I když nepůjdu nikam daleko, tak by rodiče trápilo, kdybych jim to neřekl.

„Ven? Hrát si? Ne na dvorku?”

„Ano.”

„A-aaach. Samozřejmě.” Snadno souhlasil. „Když tak o tom přemýšlím, tak jsme ti nedali moc volného času. Sami jsme rozhodli, že se budeš učit jak šermířství, tak magii, ale pro dítě je důležité i hraní.”

„Jsem rád, že jsem potkal skvělou učitelku.”

Vlastně jsem si myslel, že Paul je v otázkách výchovy velmi přísný, ale ve skutečnosti má svou slabou stránku. Dokonce jsem zvažoval možnost, že mi řekne, abych celý den trénoval své šermířství. Taková škoda energie. Ačkoli patří k tomu 'instinktivnímu' typu lidí, tak není ten typ 'když je vůle, tak jde všechno'.

„Když tak o tom přemýšlím, tak ty vlastně chceš jít ven, hmm. Vždycky jsem si myslel, že máš slabé tělo. Ten čas vážně tak letí.”

„Myslel sis, že mám slabé tělo?” To je poprvé, co o tom slyším. Nikdy jsem nebyl nemocný.

„Protože když jsi byl menší, tak jsi vůbec neplakal.”

„Aha. No, není dobře, že je všechno v pořádku? Vychoval jsi roztomilé a statné dítě, he.” Zašklebil jsem se na Paula a ten se na mě suše usmál.

„Vlastně mě znepokojuje, že se nechováš jako dítě.”

„S kterou části nejsi spokojený, když je tvůj nejstarší syn spolehlivý?”

„Ne, to nic.”

„Nevadí, když mě budeš vychovávat s nespokojeným výrazem, hlavně že se poté stanu dobrým dědicem rodiny Greyratů.”

„Já mohu bez hrdosti prohlásit, že jsem divoký chlapec, co celý den nemyslí na nic jiného, než jak se děvčatům dostat pod sukni.”

„Jak se dostat pod sukni, hmm?”

Takže na tomto světě to také existuje?

Tenhle chlápek o sobě tvrdí, že je divoký chlapec.

„Pokud chceš být hoden jména Greyrat, tak si přiveď holku.”

Cože? To jsme taková rodina? Copak nechráníme hranice? Copak nejsme nižší šlechta? Nejsou na to žádné formality nebo tak něco? Ne, v každém případě jsme jen z nižší třídy. Tak to necháme tak.

„Rozumím. Takže půjdu do vesnice a najdu si nějaké místo, kde bych mohl převracet sukně.”

„Ach, k děvčatům musíš být milý. Taky nebuď domýšlivý, že jsi silný a umíš používat magii. Mužská síla neexistuje proto, aby ses jí chlubil.”

Ach, to bylo pěkně řečeno.

Vskutku, jaká to pravda. Vážně bych chtěl, aby si tohle poslechli i mí bratři z minulého života. Správně, dělat věci hrubou silou je zbytečné. Paul to řekl velmi pěkně. Já jsem taky člověk, co se drží logiky.

„Rozumím, tati. Muž je silný, aby se mohl před děvčaty vytahovat.”

„.........No, vlastně ne.”

Ech? Řeč nejde tímhle směrem?

Ups. Hehe.

„Jen si dělám srandu. Síla je od toho, abych mohl bránit slabé, že?”

„Hmmm, správně.”

Jak jsme o tom domluvili, tak jsem si pod paži vzal botanickou encyklopedii a hůlku od Roxy jsem si zastrčil za pas. Jak jsem se chystal vyrazit, tak jsem si na něco vzpomněl a otočil jsem hlavu.

„Ach, správně. Čas od času budu chodit ven, ale když někam půjdu, tak to někomu oznámím a nevynechám svůj trénink šermířství nebo magie. Vrátím se, než se setmí, a nebudu chodit na nebezpečná místa.”

„Ach.... hoo.”

Jen pro jistotu si to všechno vyjasníme. 

Paul najednou nevěděl, co říct.

Tohle máš vlastně říkat ty, ne?

„No, tak já půjdu.”

„...........Dávej na sebe pozor.”

Takhle jsem vykráčel ze dvora.

Část 2

Za několik dní.

Vnější svět není hrozivý. Jde to hladce. Dokonce zvládám vesele zdravit lidi, co míjím. Všichni mě znají. Paulovo a Zenithino děcko. Roxin student.

Lidem, co potkám poprvé, se představím. Lidi, co už jsem potkal, jenom pozdravím. Každý mi s úsměvem na rtech odpovídá.

Už je to tak dlouho, co jsem se cítil tak uvolněně.

Z větší poloviny je to díky Paulově a Zenithině pověsti. Zbytek je díky Roxy.

V podstatě je to Roxina snaha.

Dobře se o ten božský artefakt (kalhotky) budu starat. 

Část 3

Takže.

Cíl této vycházky je spolehnout se na vlastní nohy a zapamatovat si okolí. Když si ho zapamatuji, tak se neztratím, i kdyby mě najednou vyhnali z domu.

Zároveň jsem chtěl prozkoumat rostliny. Náhodou mám s sebou botanickou encyklopedii a můžu tedy zjistit, co je jedlé a co ne, a také rozpoznat, co je léčivá bylinka a co jedovatá... Je dobré je rozlišovat. Takhle i kdyby mě vyhnali z domu, tak nebudu hladovět.

Roxy mi jen zhruba načrtla rostliny z vesnice, pšenici, zeleninu a surovinu pro výrobu parfémů. Surovinou pro výrobu parfémů jsou květy z rostliny jménem Bardius, která připomíná levanduli. Má světle fialkovou barvu a je jedlá.

S důrazem na výrazné rostliny porovnávám květiny, co vidím, s knihou.

Ale vesnice není moc velká, takže tu není moc druhů. Po několika dnech jsem začal chodit v širším okruhu a začal mířit směrem k lesu. V lese je spousta druhů rostlin.

„Podle toho, co se povídá, je v lese větší nebezpečí, protože mana tam má tendenci se snadno kupit.”

V oblastech, kde se mana snadno kupí, je větší šance vzniku magických tvorů. To kvůli tomu, že kvůli maně tvor prodělá náhlou změnu. Ačkoli nevím, proč se mana v lese snadno kupí. Ale v téhle oblasti je jen velmi málo magických tvorů, protože je vesničané pravidelně loví, takže jsme ve větším bezpečí.

Lov magických tvorů je přesně to, co název napovídá. Každý měsíc se rytíři, lovci a dobrovolné hlídky vydají v plné polní do lesa a pročistí jej. Ale říká se, že je možné, že hluboko v lese žije nějaký strašlivý magický tvor.

I když ovládám magii a mám nějaký bojový potenciál, tak jsem pořád jenom NEET, co nikdy předtím nebojoval. Nesmím být arogantní. V boji nemám žádné zkušenosti. Bylo by strašné, kdybych kvůli vlastní samolibosti udělal chybu. Takhle jsem viděl umřít spoustu lidí.......... v manze.

Také nejsem žádný horkokrevný člověk. Mám pocit, že je lepší, když se bojům vyhnu. Pokud zahlédnu nějakého tvora, tak poběžím za Paulem a nahlásím mu to. Přesně tohle udělám.

Jak jsem o tom přemýšlel, tak jsem vylezl na malý kopeček. Vysoko nad vším okolo tam stojí obrovský osamocený strom. Je to největší strom široko daleko. Mám v plánu zjistit, jaké druhy stromů jsou v okolí největší.

A v tom okamžiku.

„Démoni by tu neměli zůstávat!” Vítr ke mně zanesl ten hlas.

To mi připomíná jednu nenáviděnou vzpomínku. Zrovna tu, co způsobila, že se ze mě stal nevyléčitelný NEET. Taky mi to připomnělo tu noční můru, kdy mi říkali 'Pan Předkožka'. A tenhle hlas mi velmi připomínal ten, co mi tak říkal. Hlasy, které jasně patřily tyranům.

„Ztrať se!!”

„Tohle sežer!”

„Zásah!”

Podíval jsem se přes okraj a viděl pole, které se kvůli nedávným dešťům proměnilo na dočasnou mokřinu. Na poli jsem spatřil tři zablácené děti, jak hází blátem po malém chlapci.

„Deset bodů, když trefíte hlavu!”

„Dobře!”

„Jdu na to! Jdu na to!”

Jů. Tohle mě vážně štve. Tyrani na radaru. Tihle rváči mají pocit, že je v pořádku, když budou trápit lidi s nižším postavením ve společnosti. Kupovat si vzduchovky a střílet po nich. V návodu je jasně napsáno, že se nemá střílet po lidech. Dokonce se k nim ani nechovají jako k lidem.

Nemůžete se k nim chovat jako k lidem.

A když tak vezmu v úvahu toho malého kluka, tak by bylo všechno v pohodě, kdyby prostě rychle utekl, ale nechápu, co mu na tom trvá tak dlouho. Podíval jsem se na něj znovu a pořádně a konečně si uvědomil, že před sebou nese něco jako košík, a vlastním tělem ho chrání před blátem. A proto se nemůže vyhnout útoku těch rváčů.

„Něco nese!!”

„Poklad démonů!!”

„Určitě to někde ukradl!!”

„Sto bodů, když se do toho trefíte!!”

„Ukradnem ten poklad!!”

Vyběhl jsem k těm rváčům a za běhu pomocí magie vytvořil kouli bláta. V okamžiku, kdy jsem se dostal na dostřel, jsem ji plnou silou hodil.

„Ech!”

„Co se děje?!”

Trefil jsem se do tváře kluka, co vypadá jako jejich kápo.

„Au, mám to v očích.”

„Co to děláš?!”

„Pokud se tě to netýká, tak se ztrať!”

„To se snažíš se zastávat rasy démonů?!”

V okamžiku jsem se jejich terčem stal já. Tohle je stejné na jakémkoli světě.

„Nejsem zastánce rasy démonů. Jsem zastánce slabých,” řekl jsem hrdě, ale ti mladí kluci mají pocit, že stojí na straně spravedlnosti.

„Co si tady kruci hraješ na hrdinu!!”

„Ty jsi to děcko od toho rytíře, co!!”

„Šlechtický mladý pán, co!!”

Ale ale, tohle je zlé. Odhalili mou totožnost.

„Vážně si myslíš, že rytířův synek tohle může dělat!!”

„Řeknu ostatním, že rytíři se stali zastánci rasy démonů!!”

„Hned zavolej bráchu!!”

„Brácho! Je tu nějakej mimoň!!”

Ty děcka použili 'Svolání Spojenců'.

Ale nemá to vůbec žádný účinek. Ale třesou se mi nohy! Kruci, i když na opačné straně stojí tři lidi, tak je příliš trapné, že se mi roztřásly nohy jen kvůli dětskému křiku. Tohle je výsledek toho, že mě dotýrali až do NEETa....

„T-ticho! Vy jste tady ti špatní, když si ve třech dovolujete na jediného kluka!”

Všem se na tváři objevilo: 'cože~?'. T-taková otrava.

„To ty jsi tady ta otrava, proč tady tak vyřváváš, hlupáku!!”

Protože jsem se naštval, tak jsem po nich hodil kouli. Minul jsem.

„Hlupáku!!”

„Odkud ten kluk vzal bláto!!”

„Co na tom záleží, prostě mu to oplaťte!!”

Dostal jsem trojitou odplatu. Využil jsem toho, co mě Paul naučil, a použil magii, abych se jim všem elegantně vyhnul.

„N-nemůžu se do něj trefit!!”

„Proč uhýbáš!!”

Hahaha, to není nic divného, že mě nemůžete trefit! Nějakou chvíli po mě házeli bláto, ale když si uvědomili, že mě nedokážou trefit, přestali, jako by je to přestalo bavit.

„Aa~aach! Tohle je ale nuda!”

„Pojďme!!”

„Řeknu ostatním, že rytířovic děcko se stalo spojencem rasy démonů!!”

Neprohráli jsme. Jen nás to přestalo bavit. S touhle výmluvou ti tři spratci odešli na druhou stranu pšeničného pole. 

Úspěch! Poprvé ve svém životě jsem vyhrál proti rváčům! N-no, není na co být hrdý. No, když tak o tom přemýšlím, tak mi bojování pořád moc nejde. Je super, že se to nezvrhlo na rvačku.

„Hej, jsi v pořádku? Máš všechno?” Pro všechny případy jsem se otočil na malého kluka, na kterého házeli bláto....

„Jůůů....”

Je to bishounen, který nutí lidi si myslet, že do tohohle světa ani nepatří. Na dítě trochu příliš dlouhé vlasy, nos jako u nějaké sochy, malé roztomilé rtíky, špičatá brada. Jeho kůže bílá jako porcelán ---- spolu s tím výrazem jako vystrašený králík mu dodává nepopsatelně estetickou krásu.

Zatraceně. Kdyby byl Paul pohlednější, tak možná i já....

Ne, Paul nevypadá špatně. Zenith je také velmi krásná. S touhle mojí tváří není problém. V porovnání s mou dřívější podobou plnou tukových buněk s ní rozhodně není žádný problém.

Rozhodně, jo.

„Ehm.... ehm... jsem v p-pořádku....” Malý kluk se zatváří zranitelně. Vypadá skoro jako nějaké malé zvířátko, které v lidech vyvolává pocit, že jej musí chránit.

Tohle by byla okamžitá závislost pro kteroukoli shotaconovou slečnu.

Ale zrovna teď je všude od bláta. Bláto má všude na oblečení. Polovinu tváře má zamazanou blátem a dokonce i jeho vlasy mají barvu bláta. Je zázrak, že se mu podařilo zachránit ten košík. Není jiná možnost.

„Postav ty věci tady a na chvíli si klekni u té stružky.”

„Ech....? Ech.....?” Je z toho celý bez sebe, ale nechápu, proč mě potom poslechl. Jako kdyby nedokázal ten rozkaz neuposlechnout. No, kdyby dokázal jít proti rozkazům, tak by jim to už dávno oplatil.

Kluk si klekne na všechny čtyři, tváří ke strouze. Kdyby to viděla nějaká shotaconová slečna, tak by určitě udělala něco nezákonného.

„Zavři oči.”

Ohnivou magií jsem upravil teplotu vody. Vytvořil jsem vodu teploty zhruba 40°C. A přelil ji přes chlapce.

„Jéééé!!”

Popadl jsem panikařícího chlapce za krk a vymyl jsem mu z vlasů všechno bláto. Ačkoli se na začátku vzpíral, tak jakmile si zvykl na teplotu, tak se uklidnil. Jeho šaty... no, bude lepší, když si je vypere doma.

„Dobře, tohle by mělo stačit.”

Jakmile jsem smyl všechno bláto, tak jsem použil ohnivou magii a vytvořil horký vzduch jako fén a kapesníkem mu opatrně otřel tvář. Kromě dlouhých uší jako měli elfové se přede mnou zjevily i smaragdově zelené vlasy. Jakmile jsem tu barvu spatřil, tak jsem si vzpomněl na to, co mi říkala Roxy.

„Za žádnou cenu se nepřibližuj k rase se smaragdovými vlasy.”

Ehm?

Ne, bylo to trochu jinak.

Vzpomněl jsem si, že to bylo: „Nepřibližuj se k lidem se smaragdovými vlasy a rubínovým kamenem na čele.”

Jo, tak to bylo. Rasa, co má na čele rubín.

Klučina měl svoje vysoké čelo naprosto bílé.

OK, je to v pořádku. Není z té nebezpečné rasy Supardů.

„D...díky....”

Když mi poděkoval, tak jsem se probral. Hej, hej, z toho jsem trochu nadskočil. Abych trochu zmírnil své rozpaky, tak jsem mu nafoukaně poradil: „Hej ty. Když se nebudeš bránit, tak tě budou pořád otravovat.”

„Ale já nedokážu vyhrát....”

„Nejdůležitější věcí je mít vůli se bránit.”

„Ale oni jsou vždycky větší než já... já se bojím, že to bude bolet....”

Aha. Pokud bude vzdorovat, tak zavolají další děcka, aby ho přinutili se vzdát? Tohle je rozhodně stejné v každém světě. Díky Roxyně úsilí dospělí démonickou rasu přijali, ale děti jsou jiné. Někdy jsou neuvěřitelně kruté. Pokud je člověk jen nepatrně odlišný, tak jej odmítnou.

„Určitě to pro tebe bylo těžké. Týrali tě, protože barva tvých vlasů připomíná Supardy.”

„T-tobě to nevadí.....?”

„To proto, že moje učitelka taky pochází z rasy démonů. Z jaké rasy jsi ty?”

Roxy řekla, že Migurdi se Supardům dost podobají. Možná je taky něco takového. Zeptal jsem se ho s tímhle motivem, ale chlapec zavrtí hlavou.

„.......Já nevím.”

Hmmm, ty nevíš? Možná je to proto, že je ještě malý?

„Z jaké rasy je tvůj otec?”

„..... Je napůl člověk a napůl elf.”

„A co matka?”

„Člověk, ale má trochu ze zvířecí rasy.”

Půlelf a ¼ ze zvířecí rasy? Proto má takovou barvu vlasů....? Když to promýšlím, tak se chlapcovy oči zaplní slzami.

„......Takže i když můj táta říká,...... že nepocházím z rasy démonů,..... ale moje vlasy....... mají jinou barvu než ty máminy a tátovy.....”

Pohladil jsem ho po hlavě, abych ho utišil. Ale je to taky velký problém, když mají jinou barvu vlasů. Je tu možnost, že jeho matka se dopustila cizoložství s jiným mužem.

„Jediný rozdíl je v barvě vlasů?”

„.....Moje uši jsou trochu delší než tátovy.......”

„Aha.....”

Zelenovlasá, dlouhouchá magická rasa.... je možná, že je všude.

Hmmm, ačkoli se nechci moc vyptávat na domácí poměry někoho cizího, tak jsem taky šikanované dítě, takže bude nejlepší, když mu pomůžu. Bylo by příšerně smutné, kdyby ho šikanovali jen kvůli jeho barvě vlasů.

To, že šikanovali mě, je částečně moje vina. Ale tenhle klučina je jiný případ. Reinkarnace a pak schopnost spoléhat se jen sám na sebe jde z obliga. Bombardovali ho blátem jen proto, že má od narození trochu nazelenalé vlasy.

Huuuu..... jen když o tom přemýšlím, tak jsem tak vyděšený, že bych se z toho počůral.

„Tvůj táta je na tebe hodný?”

„....... Ano. Sice je hrozivý, když se zlobí, ale dokud ho poslouchám, tak se nezlobí.”

„Aha. A co mamka?”

„Je velmi laskavá.”

Och. Podle toho, jak o svých rodičích mluví, tak ho mají velmi rádi. Ne, u takových věcí si člověk nemůže být jistý.

„Dobře, pojďme.”

„..... Pojďme? Pojďme kam?”

„Doprovodím tě.”

Když ho doprovodím, tak se poznám s jeho rodiči. To je super logické.

„...........P-proč mě chceš doprovázet?”

„No, víš, ti kluci se možná vrátí. Dovol mi tě doprovodit. Vracíš se domů? Nebo máš někam donést ten košík?”

„Nesu tátovi.... jídlo.....”

Jeho otec je půlelf?

Když přijde na elfy z románů, tak jsou dlouhověcí, samotářští a vůči jiným rasám arogantní. Jsou dobře znalí lukostřelby a magie, obzvláště té vodní a větrné. A s dlouhými uši. Podle Roxy ten popis v podstatě sedí, ale není to uzavřená rasa.

Jak se dalo čekat, jsou elfové pohlední? Ne, pohlední elfové jsou jen japonská představa. V západních hrách vypadají křehce a nevypadají zase až tak pěkně. Máme menší kulturní rozdíly. Ale od pohledu na tohoto chlapce je jasné, že jeho rodiče musí být neobyčejnou kombinací krásy.

„Můžu se zeptat.... proč mě chráníš?” zadrhl se klučina. Jak se zdá, jeho chování ještě zvyšuje touhu ho ochraňovat.

„Protože můj táta říká, že je nezbytné být zastáncem slabých.”

„Ale.... ostatní se ti budou vyhýbat.”

To je pravda. 

Pokud pomůžu šikanovanému člověku, tak mě budou taky šikanovat. --- To je běžné.

„Tak co kdyby sis se mnou hrál ty? Ode dneška jsme kamarádi.”

„Ech?!”

A tak založíme tým, jo.

K řetězové šikaně obvykle dochází, když zachráněná strana zradí svého zachránce. Zachráněný člověk by měl přijmout zodpovědnost a být vděčný svému zachránci. Ačkoli okolnosti tohoto chlapce jsou trochu jiné, pro jeho šikanu je mnohem hlouběji zakořeněný důvod. Pochybuji, že mě zradí a přidá se k těm tyranům.

„Ach, potřebuješ pomoc doma?”

„N-ne.”

Taky musím naslouchat jeho názoru, ale on jenom se zranitelným výrazem zakroutí hlavou. Jeho výraz je prostě úžasný. Rozhodně by dostal všechny slečny se shotaconovými tendencemi.

No, tenhle nápad je vlastně dost dobrý.

S jeho tvářičkou bude mezi děvčaty rozhodně populární. Takže když budu s ním, tak všechna děvčata, co budou přebývat, si všimnou mě. Ačkoli můj vzhled není nic moc, tak pokud budeme stát vedle sebe, tak budeme na stejné úrovni.

Všechny holky, co nemají takové sebevědomí, se zaměří na mě. Takové mám radši než holky s přílišnou sebedůvěrou. To by mělo fungovat. Děvčata se spokojí s ošklivějším z nás dvou, aby zdůraznila svou krásu. Já jsem pravý opak.

„Jak se jmenuješ?”

„Syl...ph-----” zašeptá tiše, ale druhou polovinu jsem vážně neslyšel. Tak Sylph?

„To je pěkné jméno. Úplně jako duch větru.”

Jak jsem to řekl, Sylph přikývne a zčervená. 

Část 4

Sylphův táta je taky bishounen.

Dlouhé špičaté uši, zářivé zlaté vlasy a mrštné tělo bez svalů. Ani v nejmenším neposkvrnil pověst 'půlelfů' a jako muž zdědil všechny dobré stránky elfů a lidí.

Stojí na vrcholu strážní věže, v ruce má luk a přehlíží les.

„Tati, tady máš oběd....”

„Ach, promiň, že tě tak zaměstnávám, Luffy. Dneska tě neotravovali?”

„Ne, někdo mi pomohl.” Významně se přitom na mě podíval.

Takže Luffy je jeho přezdívka. Proč mám pocit, že se mu najednou prodlouží údy? Kdyby toho byl Sylph schopen, tak by ho možná nešikanovali.

„Jsem rád, že vás poznávám. Moje jméno je Rudeus Greyrat.”

„Greyrat.... Ty jsi od Paula?”

„Ano. Paul je můj otec.”

„Ach. Už jsem o tobě slyšel. Jsi vážně slušný chlapec. Ach, omlouvám se, já jsem Rawls. Obvykle lovím v lese.”

Podle toho, co řekl, tahle strážní věž slouží k pozorování, jestli z lesa nevyšel nějaký magický tvor. Služby se na ní střídají 24 hodin denně a jsou to muži z vesnice. Paul tu také slouží, takže Rawls už se s ním dřív setkal a ti dva pak spolu probírali svoje děti.

„Naše dítě vypadá takhle, protože trochu připomíná naše předky. Prosím, dobře s ním vycházej.”

„Samozřejmě. I kdyby byl Sylph z rasy Supardů, tak se můj postoj nezmění. Přísahám na jméno svého otce.”

Jak to Rawls zaslechl, tak ze sebe vydal zvuk obdivu. „V tak mladém věku chápeš čest... Závidím Paulovi, že má tak výborné dítě.”

„To, že je člověk výborný v mládí, ještě neznamená, že takový bude i v budoucnu. Na závist bude vždycky času dost i později. Můžete počkat, až Sylph vyroste.” Tím jsem utěšil zároveň i Sylpha.

„Aha.... Jsi přesně takový, jak Paul popisoval.”

„.....Co táta říkal?”

„Řekl, že když s tebou rozpráví, tak ztrácí své otcovské sebevědomí.”

„Opravdu. No, od teď provedu pár lumpáren, aby mi mohl vyčinit.”

Jak o tomhle mluvíme, tak mě něco zatahá za kraj rukávu. Když se otočím, spatřím Sylpha, jak sklání hlavu a tahá mě za rukáv. Pro dítě je to příliš nudné, když mluví dospělí?

„Pane Rawlsi, můžeme si jít ještě chvilku hrát?”

„Ach, samozřejmě. Ale nechoďte k lesu.”

Ne že by bylo nutné tohle zmiňovat....

Ale to pravděpodobně nestačí.

„Po cestě sem jsme na kopci viděli obrovský strom. Budeme si hrát tam a přivedu Sylpha domů, než zapadne slunce. Ale pokud nás nepotkáte, až přijdete domů, tak možnost, že jsme v nějakém maléru, je velmi vysoká a v tom případě nás začněte hledat.”

„Aha..... haaaa.”

No, tohle je svět bez mobilních telefonů. Hlášení, komunikace a diskuze se musí udržovat. Není možné se stoprocentně vyhnout nehodám. Je naprosto nutné v takovém případě okamžitě započít náležité kroky. Ačkoli je v této zemi národní bezpečnost na dobré úrovni, tak člověk nikdy neví, jaké nebezpečí na něj číhá.

Pod Rawlsovým ohromeným pohledem jsme kráčeli k obrovskému stromu na kopci.

„Tak, na co si budeme hrát?”

„N-nevím..... ještě nikdy jsem si s kamarády nehrál.....”

Zdá se, že Sylph ještě váhá ohledně té záležitosti s 'kamarádstvím'. Pravděpodobně ještě žádné kamarády neměl. To je ale smutné. I když ani já teď nemám žádné kamarády.

„Hmm. Když tak o tom přemýšlím, tak i já jsem byl do teď jenom doma. Na co si budeme hrát?”

Sylph nervózně vrtí rukama a se zvednutou hlavou ke mně vzhlíží.

„Ehm, proč někdy říkáš Já (boku – jap. uctivé já) a někdy zase já (ore – jap. neformální já)?”

„Hm? Aha. Pokud svou řeč nepřizpůsobíš postavení člověka, s kterým mluvíš, tak je to nezdvořilé. Vůči člověku s vyšším postavením musíš použít uctivou řeč, keigo.”

„Keigo?”

„To je to, co jsem udělal.”

„Hm?”

Nezdá se, že by tomu rozuměl, ale tohle se člověk časem naučí. Takhle se člověk stává dospělým.

„Místo tohohle mě nauč to, co jsi udělal předtím.”

„Co předtím?”

Sylph mrkne a při vysvětlování si pomáhá rukama. „Teplá voda tryskající z dlaně a pak teplý vítr. To.”

„Aha--. To.” Magie, kterou jsem použil, abych ho zbavil bláta.

„Je to těžké?”

„Sice to je těžké, ale s trochou cviku to zvládne každý.... pravděpodobně.”

Poslední dobou moje kapacita many vzrostla tak moc, že nevím, kolik jí mám. Navíc si nejsem jistý průměrným množstvím kapacity zdejších lidí.

Ačkoli to je jen zahřátí vody pomocí ohnivé magie. Když se člověk nebude snažit za pomoci bezzvukého zaříkávání okamžitě vytvořit teplou vodu, tak to pravděpodobně zvládne napodobit každý, za pomoci kombinované magie. Takže by to mělo být v pořádku. Pravděpodobně.

„Dobře. Ode dneška budeme provádět zvláštní trénink!!”

Sylph a já jsme si takhle hráli až do tmy. 

Část 5

Když jsem přišel domů, zjistil jsem, že Paul má špatnou náladu.

Tvář se mu poskládala do naštvaného výrazu. Obě ruce má v bok a stojí na verandě.

Hm, zvoral jsem něco? Když tak o tom přemýšlím, obezřetně jsem si schovával jeden božský artefakt (kalhotky), ale pokud byl nalezen....

„Tati, jsem doma.”

„Víš, proč jsem naštvaný?”

„Ne.” Předstírej, že nic nevíš. Pokud ty kalh.... ten božský artefakt našli, tak si kopu vlastní hrob.

„Před chviličkou za mnou byla paní Ada. Zdá se, že jsi zmlátil jejího syna Somara.”

Ada, Somar. Kdo?

Přemýšlím o jménech, které jsem nikdy neslyšel. V podstatě ve vesnici jenom zdravím ostatní. Oznámím svoje jméno a oni na oplátku řeknou svoje. Je mezi nimi někdo, kdo se jmenuje Ada? Mám pocit, že ano i ne....

Hm? Počkat.

„Týká se to dneška?”

„Ano.”

Dneska jsem se potkal se Sylphem, Rawlsem a těmi třemi spratky.

To znamená, že Somar je jeden z těch tří spratků?

„Nezmlátil jsem ho. Jen jsem po něm hodil bláto.”

„Vzpomínáš si, co jsem ti předtím říkal?”

„Být silný není kvůli tomu, aby se člověk předváděl?”

„Správně.”

Ach, aha.

Aha. Tak si tak vybavuji, že ti kluci říkali, že oznámí, že jsem se stal spojencem rasy démonů. Nevím, jaké lži o mě napovídali, ale v každém případě se to týká mě.

„Nejsem si jistý, co jsi slyšel, tati...”

„Ne!! Pokud jsi udělal něco špatného, tak se musíš nejdřív omluvit!!”

Dostal jsem vynadáno.

Nejsem si jistý, co slyšel, ale nezdá se, že by to zpochybňoval. Taková otrava. Pokud v téhle situaci řeknu, že jsem pomohl Sylphovi, protože ho tyranizovali, tak to bude vypadat jako lež. Ale můžu začít jedině od začátku.

„Vlastně jsem šel k....”

„Nevymlouvej se!!”

Paul je čím dál tím víc netrpělivější. Všechny lži stranou, ani vysvětlení si nevyslechne. I když by nikomu neuškodilo se nejdřív omluvit, podle mě to pro Paula není dobré. Nechci, aby si můj mladší bratříček nebo sestřička prošli podobnou nespravedlností. Tenhle styl výchovy není správný.

„......”

„Co se děje, proč jsi zticha?”

„Protože ať řeknu cokoli, tak to bude jen výmluva a ty mi vynadáš.”

„Cos to řekl?!” Paul se na mě zlostně dívá.

„Naštvat se a nutit dítě se omluvit, aniž by něco řeklo. Vážně závidím dospělým jejich příhodné a snadné způsoby.”

„Rudi!!”

Paa, moje tvář utržila divoký úder. Jednu jsem dostal. Ale to se dalo čekat. Když člověk druhého provokuje, tak jednu schytá. Samozřejmě že se to stane. A tak jsem pevně stál. Téměř 20 let mě nikdo neuhodil....

Ne, když jsem odešel z domu, tak jsem dostal pěknou nakládačku, takže to je 5 let.

„Otče, udělal jsem všechno, co jsem mohl, abych byl hodný syn. Nikdy jsem neporušil pravidla svých rodičů a všechno jsem dělal ze všech svých sil.”

„To s dneškem nemá co dělat, ne?”

Paul nečekal, že mě uhodí. Evidentně je zmatený.

No, to je dobře.

„Ne, právě že se to dneška velmi týká. Velmi jsem se snažil, abych si získal tvoji důvěru a čisté svědomí, tati, a přesto sis nevyslechl ani slovo mého vysvětlení, slepě věříš člověku, kterého jsem nikdy nepotkal, pak na mě křičíš a nakonec jsi mě udeřil.”

„Ale to děcko, Somar, byl vážně zraněný....”

Ano? 

To jsem já neudělal. Udělal si to sám? Možná že si narafičil nějakou nehodu....

Ale v každém případě je to škoda. Spravedlnost je na mé straně. Nelžu, když říkám, že mohl náhodou upadnout.

„I kdyby došel ke zranění kvůli mně, tak se neomluvím. Vzhledem k tomu, že jsem neporušil otcova pravidla, tak mohu dokonce nadmout hruď a říci, že jsem to udělal já.”

„.....Počkat, co přesně se stalo?”

Ach, konečně tě to zajímá? No, sám ses rozhodl, že nebudeš poslouchat.

„Copak jsi nechtěl slyšet moje výmluvy?”

Jak kontruju jeho otázku otázkou, Paul se zatváří mrzutě. Zdá se, že potřebuje ještě postrčit.

„Neboj se, tati. Budu se chovat, jako kdybych neviděl tři lidi, jak mlátí bezbranného. Možná bych se k nim mohl přidat, aby to bylo čtyři na jednoho. Dokonce budu všude rozhlašovat, že tyranizování slabých je hrdé motto Greyratových. A až vyrostu, tak odejdu z domu a už si nebudu říkat Greyrat. Nevšímat si takového násilí jak na fyzické, tak slovní úrovni, a dovolit, aby k němu docházelo. Kvůli tomu se stydím nazývat se Greyratem.”

Paul nevěděl, co říct.

Nejdřív zezelenal, pak zčervenal, jako by si procházel hrozným vnitřním bojem.

Je naštvaný? Nebo potřebuje další popostrčení?

Vzdej to, Paule. Mě je 20+ a jsem člověk, co neustále nacházel výmluvy v beznadějných situacích. Pokud najdu sebemenší skulinku, tak dokážu debatu dovést k remíze.

Navíc jsem naprosto v právu. Prostě nemáš nejmenší šanci vyhrát.

„........ Omlouvám se. Udělal jsem chybu. Řekni mi o tom.”

Paul přede mnou sklonil hlavu.

Správně. Zbytečný odpor jenom rozhodí obě strany. Pokud jsi udělal chybu, tak se omluv. To je nejlepší způsob. Jak se mi zvedne nálada, tak začínám podrobně vysvětlovat celý incident.

Když jsem vylezl na kopec, tak jsem zaslechl hlasy. Tři děcka házeli bahno z pšeničného pole. Když jsem po nich dvakrát hodil bláto a dohadoval se s nimi, tak na nás křikli pár nadávek a pak odešli. Potom jsem to dítě magií umyl a hrál si s ním.

Něco takového.

„Takže pokud je důvod k omluvě, tak by se nejdřív měl omluvit Somar Sylphymu. Rány na těle se snadno a rychle zahojí, ale rány na duši ne.”

„.....Máš pravdu. Je to moje chyba. Promiň.”

Paulovi poraženecky klesnou ramena. Když jsem ho takhle viděl, tak jsem si vzpomněl, co mi Rawls dneska řekl.

'Zdá se, že když s tebou mluví, tak ztrácí sebevědomí jako otec.'

Je možné, že Paul se mě snaží poučit, aby ukázal svou otcovskou stránku. No, selhal jenom jednou, teď.

„Není třeba se omlouvat. Pokud máš pocit, že jsem udělal něco špatně, tak mi bez milosti vyhubuj, ale prosím vyslechni si mé vysvětlení. I když se to tím úplně nevysvětlí nebo to zní jako výmluva, tak aspoň chci mít svoje slovo. Prosím, pochop, co tím myslím.”

„Aah, budu si to pamatovat, ale nemyslím si, že bys někdy udělal nějakou chybu...”

„Tak to považuj za výchovnou zkušenost a užij toho na moje budoucí sourozence.”

„.....Udělejme to tak.”

Paulův výraz je ztělesnění naprosté porážky a výsměchu vůči sám sobě. Přehnal jsem to? Prohrál s pětiletým dítětem. Hmmm. Kdybych byl na jeho místě, tak bych z toho měl taky šok. Tenhle chlápek je pořád mladý otec.

„Když tak o tom přemýšlím, tati, kolik ti je?”

„Hmm? 24, proč se ptáš?”

„Aha.”

Měl mě v devatenácti?

I když nevím, jaký je průměrný věk na ženění, pokud se musí na denním pořádku potýkat s magickými tvory nebo válkami, tak svatba v devatenácti je celkem přiměřená?

Chlápek, co je mladší než já, se oženil a musí se zabývat výchovou svého dítěte. Upřímně, která část mého 34-letého já, bez práce, bez domova, bez jakéhokoli dosažení, vyhrála oproti němu....

Ach, zapomeňte na to.

„Tati, můžu příště Sylpha přivést a hrát si s ním tady?”

„Ech? Ach, samozřejmě.”

Jeho odpověď mě uspokojila, a tak jsem vešel dovnitř.

Je dobře, že Paul nediskriminuje démonické rasy. 

Část 6

– Paulovo hledisko –

Můj syn se rozčílil.

Ten syn, který se nikdy předtím moc neprojevoval, má teď v sobě tichou zlost.

Jak k tomuhle vůbec došlo?

Ten incident se stal dneska odpoledne, když k nám domů přišla paní Ada a ztropila obrovský povyk. Přivedla s sebou svého syna Somara, o kterém všichni věděli, že to je hrozný spratek, na oku monokla. Jako šermíř mám dost zkušeností, abych viděl, že to je znak toho, že ho zmlátili.

Paní Ada se nevyjádřila moc jasně, ale v každém případě můj syn zbil Somara. Jak jsem to uslyšel, tak se mi po pravdě ulevilo. Rudi se pravděpodobně chtěl přidat k Somarovi a jeho kamarádům. Ale můj syn je jiný než ostatní děti. Ve svém raném věku je to kouzelník na úrovni vodního Světce. Určitě musel říct něco arogantního a když byli ostatní proti, tak došlo k bitce. Ačkoli můj syn je upřímný a chytrý, tak v některých aspektech připomíná dítě.

Podle paní Ady to vyznělo jako hrozně závažná věc, ale je to jen dětská hádka. Podle toho, co jsem viděl, po tom zranění nezůstane jizva. Celé to zabalím několika větami výtek.

Děti se budou vždycky dohadovat, ale Rudi je mocnější než jakékoli jiné dítě. Kromě toho, že je studentem mladé kouzelnice na úrovni vodního Světce, tak ho taky trénuju já už od věku tří let.

Mohla by to být jen jednostranná bitka.

Pokud se to stane jenom dneska, tak se nic neděje, ale pokud by se nechal unést, tak by to mohl přehnat. A navíc, Rudi je tak chytrý, že by měl být schopen situaci vyřešit bez násilí. Musím ho naučit, že boj je nedostatek přemýšlení a že než se do něčeho pustí, tak musí přemýšlet o důsledcích.

V tomhle musím být přísnější.

Ale situace se nevyvinula tak, jak jsem čekal. 

Můj syn vůbec neměl v úmyslu se omluvit.

Čert vem nějakou omluvu, ale dokonce se na mě díval jako na nějakého chrobáka.

Z pohledu mého syna je to možná souboj mezi počtem, ale musí si uvědomit, že čím je silnější, tím víc si musí být vědom vlastní síly.

Navíc dokonce někoho zranil. V každém případě ho nechám se omluvit. Je vážně chytrý. Možná že to pro teď nepřijme, ale dřív nebo později sám najde odpověď.

Jak jsem tak o tom přemýšlel, tak jsem mu vyhuboval trochu hrubším hlasem, ale on mi odvětil několika sarkastickými poznámkami.

Kvůli jeho provokaci jsem se neovládl a udeřil ho. I když jsem ho chtěl naučit, že silní si musí být vědomi své vlastní síly a že nesmí používat násilí vůči slabým. A já to udělal jako první. Udělal jsem chybu, ale já jsem tady vychovatel, takže se nemůžu omluvit. Učit člověka, že nesmí dělat to, co jsem zrovna sám udělal – tenhle argument prostě neprojde.

Zatímco já mám v hlavě zmatek, můj syn pokračoval prohlášením, že neudělal nic špatného, a řekl, že když to není v pořádku, tak že z tohohle domu odejde.

Skoro jsem řekl „tak se ztrať”, ale ovládl jsem se. V tomhle okamžiku se musím ovládnout. To já jsem původně nedokázal snést formální pravidla vlastního domu a přísná kázání svého otce, pak došlo k obrovské hádce a já odešel. Podědil jsem otcovu krev. Zdědil jsem tu tvrdohlavou, nekompromisní otcovu krev.

Rudeus je stejný.

Když tak koukám na tu tvrdohlavost, Rudeus je vskutku můj syn.

Ten den, když mi bylo řečeno, abych okamžitě odešel, jsem nedokázal najít způsob, jak se z toho vysoukat a opravdu jsem odešel. Rudeus by pravděpodobně taky odešel. I když řekl, že odejde, až vyroste, pokud bych mu řekl, aby zmizel, tak by určitě odešel okamžitě. V tomhle ohledu jsme stejní.

Zdá se, že ne dlouho poté, co jsem odešel, otec onemocněl a zemřel. Slyšel jsem, že té hádky strašně litoval.

A i já toho litoval.

Ne, abych byl přesný, utápěl jsem se v lítosti.

A teď pokud bych Rudeovi řekl, aby odešel, tak by to určitě udělal, a já bych toho litoval. Oba dva bychom toho litovali. Vydrž to. Musím se poučit ze zkušenosti. A taky copak jsem se už nerozhodl? Že nebudu jako můj otec.

„..........Omlouvám se. Udělal jsem chybu. Řekni mi o tom.”

Přirozeně jsem se omluvil. A Rudeův výraz také pookřál a zlehka to vysvětlil.

Podle toho, co řekl, náhodou viděl, jak Rawlsovo děcko tyranizují, a tak mu pomohl. Nedošlo k žádné rvačce. Jenom po nich hodil bláto a vůbec se nemlátili.

Pokud to, co řekl, je pravda, tak Rudeus vážně může být hrdý na to, co udělal. Ale místo pochvaly jsem ho ani nevyslechl a udeřil ho.

Ach, teď si vzpomínám.

Když jsem byl malý, tak jsem zažil něco podobného. Otec mě neposlouchal a jenom mluvil o mých slabostech. Pokaždé jsem z toho byl nešťastný. Takové selhání. Kde zůstalo to „je nutné ho vychovat”?

Ha......

Rudeus mě neobviňoval a dokonce mě nakonec utěšil. To je ale úžasný syn. Vážně to je můj syn............. Ne, ani mezi lidmi, s kterými měla Zenith aféru, není nikdo tak výborný.

Uuuu, moje sémě je tak dobré.....

Místo toho, abych říkal, že jsem hrdý, mám pocit, že mě bolí u žaludku.

„Tati, můžu příště Sylpha přivést a hrát si s ním tady?”

„Ech? Ach, samozřejmě.”

Ale myslím, že bych měl mít radost, že můj syn má prvního kamaráda. 

Kapitola 8 – Necitelný

Část 1

Teď je mi šest let.

V mém životě nedošlo k žádné změně.

Ráno trénuju šerm. Když mám odpoledne volno, tak prozkoumávám svoje okolí nebo na kopci s tím obrovským stromem trénuju magii. Rozdmýchat vítr, abych zvýšil rychlost meče, vytvořit nárazovou vlnu, abych své tělo prudce otočil, vytvořit tekoucí písek, abych ztížil postup nepřítele....

Někteří lidé si myslí, že pokud budou jen přemýšlet o špinavých tricích, tak si svoji techniku s mečem nezlepší. Ale já si to nemyslím.

Jsou dva způsoby, jak se zlepšit v bojových hrách.

Prvním je přemýšlet o způsobech, jak může slabý porazit silného.

Druhým je pozvednout své schopnosti a trénovat.

Zrovna teď přemýšlím o tom prvním. Mým cílem je porazit Paula. Paul je velmi silný. Ačkoli jako otec není moc vyspělý, je to prvotřídní šermíř. Pokud upřednostním druhý způsob a z celého srdce budu trénovat, tak je vskutku možné, že dříve nebo později vyhraju.

Je mi šest. Za deset let mi bude šestnáct a Paulovi třicet pět. A za dalších pět let mi bude 21 a Paulovi 40. Tímhle způsobem nemá cenu, když se budu držet toho „dříve nebo později”. Pokud protivníka porazím, když bude mít nejlepší léta za sebou, tak mi řekne akorát nějakou výmluvu jako: „Haaa, kdybych byl pořád v aktivní službě...”

Smysl má, jenom když ho porazím na vrcholu.

Zrovna teď je Paulovi 25 let.

Ačkoli už z aktivní služby odešel, tak je pořád ještě na vrcholu sil. Doufám, že v dalších pěti letech alespoň jednou vyhraju.

Pokud možno v technice meče. Jinak to zkombinuju s magickými kouzly a budu bojovat v boji na blízko. Zatímco o tom přemýšlím, tak i dneska trénuju s představou Paula jako protivníka. 

Část 2

Když jdu k obrovskému stromu na kopci, tak je velká šance, že se setkám se Sylphem.

„Promiň, čekal jsi dlouho?”

„Ne, taky jsem zrovna dorazil.”

Když si vyměníme frázičky, co se podobají těm, když se scházejí milenci, tak si spolu začneme hrát. Z počátku se na nás slétal Somar a ti ostatní mizerové. Dokonce se k nim přidali i děcka z druhého stupně základní školy, ale všechny jsme je zahnali. Pokaždé pak Somarova matka přiběhla k nám domů a ztropila strašnou scénu.

Konečně jsem pochopil proč. Ačkoli Somarova matka prohlašuje, že chce mluvit o dětských šarvátkách, tak po pravdě má Paula ráda. Dětské šarvátky jsou jen její výmluva, aby mohla Paula vidět. Taková hloupost.

Pravděpodobně i Somar je naštvaný, když utrží škrábnutí a přivede ho k nám. Vypadá to, že se nesnaží ty nehody nafalšovat. Je celkem trapné ho z toho podezírat.

Odrazili jsme je pětkrát.

Konečně jednoho dne nepřišli. Příležitostně nás sledují z dálky, ale když na sebe narazíme, tak s námi nemluví.

Zdá se, že se rozhodli nás naprosto ignorovat.

Vypadá to, že tím se celý incident vyřešil, a ten obrovský strom na kopci se stal naším teritoriem. 

Část 3

Teď stranou ty spratky budu mluvit o Sylphovi.

Pod zástěrkou hraní jsem ho začal učit magii. Pokud dokáže zvládat magii, tak by měl být sám schopen se těch mizerů zbavit.

Na začátku Sylph dokázal vytvořit základní magii jen pětkrát nebo šestkrát, než mu došel dech, ale během jednoho roku jeho kapacita many povážlivě vzrostla. I když magii cvičil půl dne, tak s tím neměl problém.

„Kapacita many je omezená.”

Na téhle větě je jen trocha pravdy. Ale samotná kouzla jsou něco jiného.

Sylph je extrémně slabý v ohnivé magii. Velmi mu jde větrná a vodní magie, ale když přijde na ohnivou magii, tak mu to nejde. Proč? Je to kvůli jeho elfské krvi?

Ne.

Během Roxiných přednášek jsem se dozvěděl o „silném systému” a „slabém systému”. Když to vezmu podle těchto slov, tak každý má svou specializaci a svou slabou stránku.

Jednou jsem se ho zeptal: „Sylphe, bojíš se ohně?”

Ačkoli mi odpověděl, že ne, tak když mi ukázal dlaň, měl na ní ošklivou spáleninu. Když mu byly tři a ani jeden z jeho rodičů nedával pozor, tak chytil železnou tyč, co byla v krbu.

„Ale už se ohně nebojím.” I když povídá tohle, tak možná se ho podvědomě bojí.

Tahle zkušenost možná zapříčinila jeho slabý systém.

Trpaslíci typicky zůstávají blízko horských oblastí, hrají si se zemí a tráví s ní většinu času. Když vyrostou, tak se od svých otců naučí kovářství a živí se kutáním minerálů z hor, takže jsou spříznění se zemí a ohněm. Ale při své činnosti v horách často narazí na horké prameny nebo záplavy kvůli průtržím mračen, takže jsou obzvláště slabí vůči vodě.

Pravděpodobně je to něco takového, něco ne přímo související s rasou.

Jen pro pořádek, já nemám žádný slabý systém. To proto, že mě vychovali v pohodlí.

Na to, abyste vytvořili teplý vzduch a teplou vodu, vlastně nepotřebujete oheň.

Ale naučit ho takový koncept je otrava, takže jsem ho naučil ohnivou magii. Být schopen kdykoli využít oheň není žádná nevýhoda. Když se věci ohřejí, tak se zničí salmonella. Člověk se přece nechce otrávit z jídla, takže ho musí řádně uvařit.

Pokud použijete základní magii k léčbě otravy, většina jedů se dá neutralizovat. Ačkoli Sylph s ohněm bojuje, tak si nestěžuje a dál cvičí. To proto, že mě o to požádal on sám.

Sylph, krčící obočí, jak používá moji hůlku (tu, co mi dala Roxy) a moji učebnici magie (vzatou z domu), vypadá vážně nádherně.

Dokonce i muž jako já si to myslí. V budoucnu bude rozhodně velmi populární.

(Nejžárlivější je vždycky otec.)

Na mysl mi vytane něco takového. A já rychle zatřesu hlavou. Ne, ne. Žárlivost nemá smysl. Navíc takovou strategii jsem vymyslel.

Strategie: pohledný muž jako návnada.

Se Sylphem jako tím velmi pohledným mužem a mnou jako obyčejným mužem se na mě ženy budou slétat, lalala.

„Hej, Rudi. Jak se čte tohle?”

Jak v duchu zpívám, Sylph ukáže prstem na otevřenou stránku a vzhlédne ke mně. Ten pohled je příliš silný. Pohotovost. Ten pohled způsobuje, že ho lidi chtějí obejmout a políbit.

Odolej!

„To je [Sněhová lavina].”

„Co to znamená?”

„Tím se míní velké množství sněhu, co se nahromadí na svahu. Když ten svah nedokáže unést vlastní váhu, tak se zřítí. Během zimy někdy spadne sníh ze střechy, ne? Tohle je ono v mnohem větším měřítku.”

„Opravdu.... Úžasné. Už jsi to někdy viděl?”

„Sněhovou lavinu? Samozřejmě...... že ne.”

Viděl jsem to jenom v televizi.

Nechal jsem Sylpha studovat knihu. Zároveň ho tak můžu učit, jak číst a psát. Studium jazyka nemá žádné nevýhody. Ačkoli nevím, jaká je úroveň gramotnosti, určitě to nebude jako v Japonsku téměř 100%.

Na tomto světě neexistuje žádné kouzlo, díky kterému by si lidé rozuměli. Čím nižší procento gramotnosti, tím důležitější je umět číst a psát.

„Mám to!!” Sylph triumfálně zakřičí. Sleduju ho, jak úspěšně vytvoří kouzlo pokročilé magie [Ledový pilíř]. Ze země vyroste velký ledový pilíř a na slunci září.

„Už to umíš, hmm.”

„Jo!!..... Ale v téhle knize není to, co používá Rudi?” zeptá se Sylph a nakloní hlavu ke straně.

„Hm?” Když začne mluvit o tom kouzle, tak si vzpomenu. Je to o tom incidentu s teplou vodou. Zalistuju v učebnici a ukážu na dvě místa. „Je to tady. Vodopád a Ruce Tepla.”

„..........?”

„Použij je spolu.”

„..........?”

Pořád má hlavu nakloněnou.

„Jak vyslovíš zaříkání na oboje najednou?”

Kruci. Řekl jsem to na základě svých instinktů. Správně, to nevysvětluje, jak říct dvě různá slova najednou......

Teď se nemůžu Paulovi smát, že je instinktivní typ. Předvedl jsem bezzvuké zaříkávání, zatímco jsem vytvořil dvě kouzla najednou. Sylphovi se rozšíří oči. Bezzvuké zaříkání se v tomto světě rozhodně klasifikuje jako pokročilá schopnost. Roxy toho není schopna a říká se, že jenom jeden učitel na magické univerzitě je toho schopen.

Takže bych ho neměl učit bezzvuké zaříkávání, ale Roxina kouzla kombinované magie. Já osobně si nemyslím, že to je složité, ale mělo by stačit, když dosáhne podobných výsledků.

„Nauč mě to.”

„[To] znamená?”

„To, kde nemusíš mluvit.”

Ale Sylph o tom tak nepřemýšlí. Samozřejmě vypadá to, že použít jedno zaklínadlo je lepší než používat dvě různá. Hmm.... No, pokud ho to vážně nedokážu naučit, tak si sám vybere kombinovanou magii.

„Hmm, jasně. No, prostě vyvolej ten samý pocit, jako když kouzlíš. Pošli manu ve svém těle do konečků prstů a zkus vytvořit kouzlo tím, že vyvoláš ten pocit. Jakmile nastřádáš manu, tak si zkus vybavit, jaké kouzlo chceš použít a vymáčkni ho z dlaně. Zkus to. Začni s vodní střelou.”

Vysvětlil jsem mu to dobře?

Nedokážu mu to dobře vysvětlit.

Sylph zavře oči, zatímco vydává hlasité hmmmm a natáčí se, jako kdyby tancoval nějaký směšný tanec. Zkoušet dělat něco na základě pocitu je složité. Bezzvuké zaříkávání se vytváří v mysli, což znamená, že každý člověk bude mít jiný způsob, jak to provést. Měl jsem pocit, že základy jsou důležité, a tak jsem nechal Sylpha odříkávat zaříkávání celý jeden rok.

Jak se dalo čekat, čím déle člověk používá zaříkávání, tím těžší je použít bezzvuké zaklínadlo. Je to něco jako používat pravačku a pak najednou začít všechno dělat levačkou. Náhlá změna je nesmírně složitá.

„Povedlo se mi to! Povedlo se mi to, Rudi!”

Ale situace nebyla taková, jak jsem si ji představoval. Sylph nadšeně křičí a opakovaně vytváří kouzlo vodní střela. Sice používal zaříkávání, ale byl to jen jeden rok. To samé, jako když se z kola odeberou přídavná kolečka. Citlivost mládí. Nebo to byl Sylphův vrozený talent?

„Dobře. Takže, teď jednou vyzkoušíme všechna kouzla, co ses naučil, za pomoci bezzvukého zaříkávání.”

„Jo!!”

No, v každém případě bude pro mě jednoduší ho učit, když bude umět bezzvuké zaříkávání. To proto, že ho nechám dělat to samé, co dělám já.

„Hm?”

Najednou začne mrholit. Vzhlédnu nahoru na oblohu. Nebesa jsou zatažená černými mraky. V dalším okamžiku se strhne průtrž. Obvykle dávám dobrý pozor na počasí, abychom se domů dostali ještě před deštěm, ale když se Sylphovi podařilo bezzvuké zaříkávání, tak jsem byl nepozorný.

„Ach----- ach, to je ale slejvák.”

„Rudi, dokážeš udělat déšť, nemůžeš to teda zastavit?”

„I když to dokážu, tak už jsme stejně mokří. Navíc když nebude pršet, tak obilí nebude růst. Nebudu zasahovat do počasí, dokud si na něj nebude někdo stěžovat.”

Za řeči jsme utíkali k domu Greyratových.

To proto, že Sylphův dům je daleko. 

Část 4

„Jsem doma.”

„Dobrý den....”

Jak projdu branou, tak vidím služku Liliu, jak stojí u dveří s velkým ručníkem.

„Vítejte doma, pane Rudee... i váš kamarád. Teplá voda je připravená. Prosím, jděte nahoru a osušte se, než se nastydnete. Pán a paní budou brzy doma a já jim musím být k ruce. Zvládnete to sami?”

„Žádný problém.”

Lilia pravděpodobně předvídala, že se domů vrátíme deštěm promáčení. Ačkoli toho moc nenamluví, zvláště se mnou ne, tak je to schopná služebná. I když jí nic neřeknu, tak stejně vytáhne druhý velký ručník, jakmile spatří Sylpha.

Oba dva si sundáme boty a jdeme bosky do druhého patra, zatímco si sušíme vlasy a nohy. Jakmile vejdu do pokoje, tak spatřím velký sud s teplou vodou. Na tomto světě není kultura koupelových van, o sprchách ani nemluvě, na mytí se používá jenom sud.

Podle Roxy někde existují horké prameny.

No, co se týče mě, já sprchy moc rád nemám, tohle mi stačí.

„Hm?”

Jak se svléknu donaha, zdá se, že Sylph se ostýchá a červená se.

„Co se děje? Pokud si nesundáš šaty, tak se nastydneš, ne?”

„Ech? Hmm, mmmm.......”

Ale Sylph se pořád nehýbe. Stydí se, když se má svléknout před ostatními.... Nebo neví, jak si má sám sundat šaty? To se nedá nic dělat, když mu je jenom šest let.

„Pojď, zvedni ruce.”

„Ale...... Ehm.......”

Řekl jsem Sylphovi, aby zvedl obě ruce a stáhl z něj košili. Ukáže se mi jeho bílá kůže bez svalů. Když se snažím sundat mu kalhoty, tak mě chytí za ruce.

„N-ne....”

Stydí se, že ho uvidí někdo cizí? Já jsem byl taky takový, když jsem byl malý. Ve školce mi bylo vážně trapně, když mě po hodině plavání ve sprchách viděly stejně staré děti. 

Ale Sylph má studené ruce. Pokud to takhle půjde dál, tak se vážně nastydne. Silou jsem ho chytil a potáhl za kalhoty.

„Př.....přestaň.....”

Jak jsem se natáhl po jeho spodním prádle, tak mě praští po hlavě. Když jsem vzhlédl, tak na mě Sylph koukal se slzami v očích.

„Nebudu se ti smát.”

„O to.... n-nejde.......... N-NE......!!”

Upřímně vzdoruje. Tohle je poprvé, co ho vidím něco tak moc odmítat. Jsem z toho trochu v šoku. Copak existuje nějaké takové pravidlo? Že elfové nesmí být vidět nazí? Pokud je to něco takového, tak není dobré ho silou svlékat...

„Dobře, dobře. Ale musíš mi slíbit, že se potom převlečeš. Mokré prádlo je vážně nepříjemné. A pokud se nastydneš, tak bys mohl být nemocný.”

„Dobře...”

Spustil jsem ruku a Sylph v slzách kývne. Je vážně roztomilý. Vážně chci s tímhle roztomilým dítětem být za dobře. Najednou mám takový pocit, že si z něj chci vystřelit.

Copak není nespravedlivé, že já jsem úplně nahatý?

„Slabost!”

Jedním trhnutím jsem z něj stáhl spodní prádlo. Táák!! Obnažené kyvadlo!

„E..............ech. Neeee!”

„............Ech?”

Sylph zaječí. V dalším okamžiku si zakryje tělo.

V tom okamžiku, to, co jsem spatřil, nebyl obvyklý čistý krátký mečík. Samozřejmě to nebyla nějaká zlověstně vzorovaná tmavá čepel.

To, co tam bylo.

Ne, to, co tam nebylo........

…..............Správně. Nic.

Není tam ta věc, co by tam měla být.

V minulosti jsem to viděl nesčetněkrát.

Někdy je tam mozaika a někdy tam nic není. Jednoho dne bych chtěl okusit to pravé a dovolit, aby černé dělo potkalo bílý kapesník --------------- to je to, co jsem zrovna viděl.

Sylph je.

On..... je ona.

Mám zatemněnou mysl.

To jsem zrovna udělal něco, co smíchem neodčiním....?

„Rudi, co to děláš.......”

Silně trhnu hlavou zpět. Stojí tam Paul. Kdy se vrátil? Utíkal sem, když uslyšel ten výkřik? Nepohnul jsem ani svalem. Ani Paul se nehýbe. Sylphy se složí na hromádku stranou, úplně nahá. A moje ruce svírají její kalhotky.

Můj roztomilý chlapík vynakládá své divoké mládí. Dostal jsem se do situace, která je mimo jakékoli ospravedlnění. Kalhotky z mých rukou spadnou na zem.

Venku je hrozný slejvák, ale já slyším, jenom jak to spodní prádlo tiše padlo k zemi.

Část 5

– Paulovo hledisko –

Když jsem dokončil práci a došel domů, spatřil jsem svého syna, jak napadl svého kamaráda, mladou dívku.

Skoro jsem mu bez rozmyslu vynadal, ale byl jsem obezřetný. Možná že i tohle mělo nějaký skrytý důvod. Předchozí selhání se nesmí opakovat. V každém případě jsem vzlykající děvče předal své ženě a služce a za pomoci teplé vody a žínky otřel svého syna.

„Proč jsi to udělal?”

„Omlouvám se.”

Když jsem se ho před rokem snažil poučit, tak projevil vůli se nikdy neomluvit, ale teď to udělal okamžitě. Jeho chování je také celkem divné, jako zelenina naložená v soli.

„Chci vědět důvod.”

„Byli jsme promočení. Myslel jsem si, že bychom se měli svléknout...”

„Ale ona nechtěla?”

„Ne......”

„Předtím jsem ti říkal, že k děvčatům musíš být hodný, ne?”

Rudeus nemá žádné vysvětlení. Co jsem v jeho věku dělal já? Myslím, že jsem rozhazoval samé „ale” a „kromě toho”. Byl jsem dítě, co si vždycky našlo výmluvu. Můj syn je vážně skvělý.

„No, dítě jako ty bude mít určitě zájem, ale nucení je mimo.”

„................Ano, omlouvám se. Já už to neudělám.”

Když jsem se na svého syna podíval, vypadal, že je v šoku, a trochu jsem ho litoval.

Mít rád ženy je rozhodně z mé krve. Byl jsem tak plný síly a energie, že jakmile jsem zmerkl roztomilé děvče, tak jsem se rozhodně snažil jít za ní. Ačkoli jsem se teď usadil, tak v minulosti jsem nevěděl, co to znamená „mírnit se”.

Tohle je pravděpodobně dědičné.

Je dokonale logické, že můj syn přetékající logikou pravděpodobně trpí kvůli svým instinktům. Proč jsem si toho nevšiml dřív... Ne, teď není čas s ním soucítit. Musím ho svými vlastními zkušenostmi poučit.

„Neměl by ses omlouvat mě. Musíš se omluvit Sylphy. Rozumíš?”

„Sylphy, ehm... Odpustí mi...”

Jak to můj syn řekl, tak propadl ještě většímu zoufalství. Když tak o tom přemýšlím, můj syn je tomu děvčeti velmi oddaný. Ten incident před rokem vznikl také proto, aby ji chránil. Nakonec ho udeřil vlastní otec.

Od té doby si s ní každý den hrál a chránil ji před ostatními dětmi. Nikdy se nevzdal ani meče, ani kouzlení, ale vždycky si našel čas i na ni. A když se s ní sblížil, tak jí dokonce daroval svou vzácnou hůlku a učebnici magie.

Chápu, proč se cítí tak sklesle při pomyšlení, že by ho mohla nenávidět. V tomhle jsem stejný. Kdyby mě nenáviděly, tak bych se cítil pod psa. Ale neboj se, můj synu. Dle vlastní zkušenosti je velká šance, že to obrátíš ve vlastní prospěch.

„Neboj se, nic se neděje. Doteď jsi jí neprovedl nic ošklivého. Pokud se jí upřímně omluvíš, tak ti určitě odpustí.”

Tvář mého syna se trochu rozjasnila. Můj syn je chytrý. I když spáchal tuhle chybu, tak tenhle vztah rozhodně zachrání. Navíc možná téhle chyby ještě využije, aby polapil její srdce.

Taková spolehlivost a strašlivost.

Když se můj syn vykoupal, tak jeho první věta k Sylphy byla: „Promiň, Sylphy. Protože máš velmi krátké vlasy, tak jsem si vždycky myslel, že jsi kluk!!”

Myslel jsem si, že můj syn je tak dokonalý člověk, ale v některých oblastech je překvapivě nechápavý.

To je poprvé, co jsem si to pomyslel. 

Část 6

– Rudeovo hledisko –

Omluvil jsem se, utěšil ji a pochválil jsem ji, než mi bylo odpuštěno.

Protože Sylph je děvče, tak jí odteď budu říkat Sylphy. 

Zdá se, že její celé jméno je Sylphiette.

Takové roztomilé děvče jsem si vlastně spletl s klukem. Vypadalo to, že Paul nad mým rozeznáváním věcí neměl slov. Ani mě nenapadlo, že by došlo k situaci „ty jsi vlastně holka?!!”.

Co jsem měl na výběr? Když jsme se setkali, tak měla ještě kratší vlasy než já. Ačkoli její krátké vlasy nemají tak moderní střih jako v moderním světě, tak je nemá zase až tak krátké jako nějaký mnich. Nikdy nebyla oblečená jako děvče. Světle hnědá košile a kalhoty. To je všechno. Kdyby nosila šaty, tak bych takovou chybu neudělal.

Ne.... přemýšlej racionálně.

Tyranizovali ji kvůli barvě jejích vlasů, takže si je určitě chtěla zkrátit, aby nebyly tak nápadné. Kvůli tyranizování určitě chtěla taky utíkat, takže místo šatů byly kalhoty příhodnější. Sylphy není moc bohatá, takže když si ušila kalhoty, tak nezbylo dost látky na sukni. Kdybychom se setkali o tři roky později, tak bych tuhle chybu taky neudělal. Úplně jsem souhlasil s myšlenkou, že to je roztomilý chlapec, ale ve skutečnosti nedělala nic, co by bylo nějak obzvláště mužné.

Kdyby.... Bla, zapomeňte na to.

Ať řeknu cokoli, tak je to jenom výmluva.

Vzhledem k tomu, že vím, že to je děvče, tak se i můj postoj musí podle toho změnit. Kdykoli vidím klukovskou Sylphy, tak se vždycky cítím trochu nesvůj.

„Sy-sylphy je vážně roztomilá. Nebylo by lepší, kdybys měla delší vlasy?”

„Ech...?”

Možná když se její vzhled naprosto změní, tak se změní i moje pocity. A tak jsem to navrhl. Ačkoli Sylphy nemá ráda svoje vlasy, tak její smaragdové vlasy na slunci září. Vážně bych si přál, aby si je nechala narůst. Bylo by nejlepší, kdyby měla culík nebo radši dva.

„Nechci....”

Ale od toho dne si na mě Sylphy dávala pozor. Otevřeně se mi vyhýbá, zvláště když dojde na fyzický kontakt. Vážně jsem byl trochu v šoku, když byla dřív tak poslušná.

„Aha. Tak dneska budeme cvičit bezzvuké zaříkávání.”

„Dobře.”

Urovnal jsem svůj výraz a skryl své pocity. Sylphy má jediného přítele, a to mě, a tak si může hrát jenom se mnou. Ačkoli má vůči mě své výhrady, tak je pořád ochotná si se mnou hrát. Takže to pro dnešek nechám být. 

Část 7

Zrovna teď jsou moje schopnosti na tomto světě zhruba takovéto:

[Technika meče]

Styl Boha Meče: základní úroveň

Styl Boha Vody: základní úroveň

[Útočná magie]

Ohnivý systém: pokročilá úroveň

Vodní systém: úroveň světce

Větrný systém: pokročilá úroveň

Zemní systém: pokročilá úroveň

[Léčivá magie]

Léčivý systém: mírně pokročilá úroveň

Systém protijedů: základní úroveň

Léčivá magie je, jak se dalo čekat, rozdělena do sedmi úrovní a sestává ze čtyř systémů: Léčení, Bariéra, Protijedy a Božský útok.

Ale na rozdíl od útočné magie nemají tak super jména jako Ohnivý světec nebo Vodní světec. Ale něco jako Magický léčitel na úrovni světce nebo Protijedový léčitel na úrovni světce.

Léčení je přesně takové, jak to zní: magická zaklínadla, co léčí zranění. Zpočátku můžete léčit jen oděrky, ale když se dostanete až na úroveň císaře, tak se zdá, že se dají zregenerovat dokonce chybějící končetiny. Ale i když se dostanete na úroveň boha, tak nemůžete oživit mrtvého.

Protijed je také přesně takové, jak to zní: léčení jedu nebo nemoci. Ve vyšších stádiích můžete dokonce vytvořit jed nebo lék na léčbu otravy. Magie vztahující se k léčbě chronických nemocí se zdá být na úrovni světce a výše a je velmi obtížné se to naučit.

Bariérová magie je magie, která zvyšuje obranu člověka, vytváří obrannou zeď. Jednoduše je to podpůrná magie. Ačkoli si nejsem moc jistý detaily, tak zhruba vím, že může zvýšit rychlost regenerace buněk k léčbě lehčích zranění nebo v mozku vytvořit nadbytek chemikálií ke snížení pocitu bolesti. Roxy neví, jak ji používat.

Systém božské magie se zdá být magie účinná proti duchům nebo zlým rasám, ale Božští bojovní kněží ji drží v tajnosti. Ani na magické univerzitě se nevyučuje, takže ani Roxy nemá moc jasné vysvětlení.

Ačkoli jsem ještě nikdy neviděl duchy, tak se zdá, že na tomto světě opravdu existují.

Když nechápete patřičnou logiku, tak nemůžete použít bezzvuké zaříkávání. To je vážně nepraktické.

Navíc i když útočná magie má svou logiku, nevím, jestli i ostatní magie mají svou logiku. Ačkoli vím, že magie je něco, co se zdá, že dovede všechno, tak nemám ponětí, co mám změnit, abych toho dosáhl.

Například zapříčinit, že se něco bude vznášet, anebo, že mi to vlétne do ruky, používat své mentální schopnosti, abych tu věc ovládal.

Mám pocit, že se to dá nějak duplikovat, ale nemám schopnost telekineze, takže nevím, jak to udělat.

Jen tak na okraj, mám jen velmi mlhavou představu, jak funguje proces léčby zranění. A proto u léčivé magie nedokážu použít bezzvuké zaříkávání. Kdybych měl lékařské znalosti, tak bych možná byl schopen použít bezzvuké zaříkávání.

I ostatní typy se dají magii nasimulovat, když znáte potřebné detaily.

Nebo možná kdybych se dřív věnoval nějakému sportu, tak by i moje technika s mečem pokročila o další krok.

Když tak o tom přemýšlím, mám pocit, že ve svém minulém životě jsem zbytečně promarnil spoustu času.

Ne. Nepromarnil jsem ho.

Je pravda, že jsem nechodil do školy, ani do práce, ale není pravda, že jsem jenom spal. Měl jsem spoustu zájmů a hrál jsem spoustu her, zatímco ostatní neměli čas kvůli škole a práci.

Herní znalosti, zkušenosti a způsob přemýšlení se dá v tomto světě použít.

Mělo by....!!

Ačkoli teď mi to je k ničemu.

Část 8

Tohle je věc, která se stala během Paulova tréninku.

„Haaaaaaaa......” povzdechl jsem si. Myslel jsem si, že můj neskrývaný povzdech Paula rozčílí, ale on se zubil od ucha k uchu.

„Haha. Nech mě hádat, Rudi. Jsi smutný, protože tě Sylphiette nenávidí?”

Kvůli tomu jsem nevzdychal. Ale i když to nebyl přímo ten důvod, ta záležitost se Sylphy je také součást mého trápení. „Správně. Moje technika s mečem se nezlepšuje a Sylphy mě nenávidí. Samozřejmě že se mi chce vzdychat.”

Paul se usmívá od ucha k uchu a zabodne dřevěný meč do země. Opře se o něj a shlédne ze své výšky na mě. Neříkejte mi, že si ze mě chce utahovat.

„Můžu ti pomoct něco vymyslet~”

Ale on řekl něco nečekaného. Mysl mi začne šrotovat jako ručičky na hodinkách.

Táta = Paul = velmi populární. Dá se říci, že Zenith je nádherná žena, pak je tu ta záležitost s paní Adou. Dokonce i Lilia je šťastná, když jí ochmátne zadek. Copak existuje nějaké tajemství, jak se vyhnout ženské nenávisti? Způsob offline života?

No, protože Paul patří k instinktivnímu typu, tak to možná nepochopím, ale možná bych jeho návrh mohl zvážit.

„Pokud bys mohl.”

„Hm, mám to říct, hmmm~”

„Mám ti políbit boty?”

„Ne, hej, proč jsi najednou tak úslužný?”

„Pokud mi to neřekneš, tak řeknu mamce, jak házíš očkem po Lilie.”

„Tentokrát je to velmi.... Počkat, cože?! Tys to viděl!! Dobře, rozumím. Moje chyba, že jsem se naparoval.”

S tím házením očkem jsem tě jenom škádlil.....

Takže -------- cizoložství?

No co. Už jsem řekl, že tenhle chlápek je super populární. Takže si poslechnu přednášku super populárního chlápka.

„Poslouchej dobře, Rudi. Ženy -”

„Ano.”

„Někdy mají rády, když jsou muži silní, ale taky se jim líbí jejich slabá místa.”

„Och.”

O tom už jsem slyšel. Mateřský instinkt?

„Sylphiette jsi zatím ukázal jen svou sílu, ne?”

„Vážně? Neuvědomil jsem si to.”

„Dobře o tom přemýšlej. Když tě někdo silnější začne do něčeho nutit a přitom projeví svoje touhy, co se stane?”

„Měl bych strach.”

„No ne?”

To mluví o tom dni. Kdy se z něj stala ona.

„Takže musíš taky ukázat svoji slabou stránku. Svou silou ochraň druhé, zatímco dovolíš, aby oni ochránili tvou slabost. Takový vztah musíš vytvořit.”

„Och!!”

To bylo snadné pochopit! Skoro z toho mám pocit, že Paul není instinktivní typ! Být jenom silný nestačí. Být jenom slabý taky není dobře. Aby člověk byl oblíbený, tak musí být oboje!!

„Ale jak ukážeš svou slabost?”

„To je snadné. Copak se teď netrápíš?”

„Ano.”

„Prostě Sylphiette řekni svoje skryté starosti a hotovo. Řekni jí, jak jsi nešťastný, a že tě trápí, že se ti vyhýbá.”

„A co se stane pak?”

Paul se zasměje. Záludný úsměv.

„Pokud to všechno půjde hladce, tak za tebou přijde sama. Možná tě dokonce utěší. A pak se znovu probereš. Když budeš zase ve formě, tak se nikdo nebude zlobit.”

„!!”

Takže tohle je odpověď. Využít vlastního přístupu ke kontrole pocitů druhých.... Neuvěřitelné. Ale ten plán nemusí vyjít, že?

„A-ale co když to nevyjde?”

„Tak za mnou zase přijď. Naučím tě další krok.”

Takže existuje druhý trik. Pletichář. Tenhle chlápek je vážně intrikán!!

„Aha. Tak já jdu!!”

„Jen utíkej.” Paul mě odežene. A já se starostí odběhnu.

„Co jsem to naučil svého šestiletého syna....” Zdálo se mi, že jsem zaslechl zezadu. 

Část 9

K obrovskému stromu jsem dorazil příliš brzy. Sylphy tam ještě není.

Obvykle si s sebou beru dřevěný meč a než vyrazím, tak ze sebe otřu všechen pot, ale dneska jsem celý zpocený. Co mám dělat? Nemám na výběr. Měl bych začít trénovat v duchu. V duchu máchám svým dřevěným mečem, v souboji. 

Nejdřív bych měl ukázat svou sílu. Potom svou slabost. Slabost. Jak to mám udělat? Správně, musím vypadat sklíčeně. A pak co? Načasování, hm. Mám to udělat jen tak najednou? To by bylo příliš náhlé. Možná bych se měl přizpůsobit dle konverzace. Dokážu to? Ne, musím to udělat.

Jak tak zmateně přemýšlím, tak máchám mečem. Nevím, kdy jsem povolil v úchopu. Meč mi vypadl z ruky.

„Guuu......”

Meč dopadne vedle Sylphy. Mám totální okno.

C-co mám dělat? Co mám říct?

„C-co se děje, Rudee....?” Sylphy se na mě podívá, oči vytřeštěné. Co, ptá se mě, proč jsem sem přišel?

„Ehm, haaa........ haaaa. Jen mám pocit, že je škoda, když nevidím Sylphin roztomilý výraz.”

„N-ne, o tom nemluvím. Jsi celý zpocený.”

„Haa....... Haaaa..... Aha, zpocený? Cože....?”

Zadýchaně jsem se k ní přiblížil, ale ona nasadila vyděšený výraz a ustoupila. Přesně jako předtím nechce, abych se k ní přiblížil, a ustupuje.

I když jsem do tebe tak zblázněný, tak ty takhle ustupuješ.

Dělám si srandu.

„.......”

Setřel jsem si pot z čela. Můj dech se ustálil. Dobře. Nasadil jsem výraz strašného zármutku, rukou se opřel o strom a zaujal pozici rozjímání. Ramena mi klesla a já jsem hlasitě vzdychl.

„Ha.... Poslední dobou jsi vážně chladná, Sylphy....”

Chvíli bylo ticho.

To nestačí? To nestačí, Paule? Měl bych být slabší, nebo to bylo příliš falešné?

„!!”

Někdo mě zezadu pevně chytí za ruku. Cítím měkké a něžné teplo. Otočím se a Sylphy je přímo přede mnou.

Jůůů!

Tak blízko. Už je to dávno, co Sylphy byla takhle blízko. Paul-san! Dokázal jsem to!!

„Protože poslední dobou jsi trochu divný...”

Hmm. Toho si jsem vědom. Není třeba říkat, že poslední dobou jsem se k ní nechoval jako obvykle.

Ze Sylphyna hlediska se možná můj přístup hodně změnil. Jako vědomí, že ten druhý člověk je bohatá žena, co hledá vhodného partnera.

Rozhodně se cítí nepříjemně. Ale jaký postoj bych měl zaujmout? Nemůžu se chovat jako dřív. Jsem s takovým roztomilým děvčetem, jak nemám být napjatý? Jsme ve stejném věku a ona je roztomilé mladé děvče. Vážně nevím, jak s ní mám vycházet.

Kdybych se na to díval z hlediska dospělého a kdyby Sylphy byla o něco starší, tak bych možná mohl využít nějaké znalosti z eroge a zvládl bych to. Kdyby byla kluk, tak bych mohl využít svoje zkušenosti s mladším bratrem.

Ale ona je moje kamarádka a je to holka. Samozřejmě jsem hrál hry, které se potýkaly s děvčaty tím H způsobem, ale to není nic jiného než fantazie. A taky prostě nechci mít se Sylphy takovýhle vztah. Sylphy je prostě příliš mladá.

Není v té skupině, které bych nemohl odolat.

Dočasně je to něco takového. Ale těším se na budoucnost!!

To ale nejdřív nechme stranou. Je to děcko, které tyranizovali. Když tyranizovali mě, tak se za mě nikdo nepostavil, takže jsem doufal, že se stanu jejím kamarádem. Tohle je jediná věc, která se nezmění, ať je to holka nebo kluk. Ale i když se k ní chci chovat jako předtím, tak je to těžké. Taky jsem kluk a doufám, že budu mít s děvčaty dobré vztahy.

Za zítřek!!

Egh.... Já tomu nerozumím. Co mám dělat? Kdybych se jen Paula na to zeptal.

„......Promiň, ale není to tak, že bych tě nesnášela.”

„S-sylphy.....”

Jakmile jsem nasadil bezradný výraz, tak mě Sylphy pohladila po hlavě. A s úlevou se na mě usmála. Něžný úsměv. Přeskočilo mi srdce.

I když je to očividně moje chyba, tak se omluvila ona mě.

Pevně jsem ji chytil za ruku. Sylphy ke mně vzhlédla, celá rudá.

„Takže můžeme se chovat jako dřív?”

Jak se mě na tohle zeptala s očima zvednutýma ke mně, tak to mělo silný účinek. Dost silný na to, aby se moje srdce rozhodlo.

Jsem odhodlaný.

Správně, doufá, že to mezi námi zůstane tak jako dřív. Abych to udržel, tak se k ní musím chovat jako dřív, tak jako dřív. Nedovolit, aby se cítila vystrašeně nebo trapně, abych s ní vycházel, tak musím skrýt fakt, že jsem kluk.

Může to být jenom to. Mělo by to být jenom to.

Jdeme na to.

Zabedněný hlavní hrdina. 

Kapitola 9 – Naléhavá rodinná porada

Část 1

Zjistilo se, že Zenith je těhotná. Brzy se narodí můj bratr nebo sestra. Naše rodina bude mít víc členů!

Zenith se kvůli tomu celá ta léta trápila.

Během těch let vzdychala a přemýšlela, jestli už není schopná mít další děti, ale zhruba před měsícem v sobě začala cítit změnu. Snadno se unavila, bylo jí nevolno, zvracela atd. To jsou obvyklé příznaky těhotenství. Vzhledem k tomu, že si ty pocity stále ještě pamatovala, tak zašla za doktorem a ten řekl, že je těhotná. V podstatě to nebylo nic zlého.

Rodina Greyratů byla tou zprávou celá bez sebe.

Pokud to bude kluk, tak se bude jmenovat takhle. Pokud to bude holka, tak se bude jmenovat takhle. Taky dětský pokojíček a to, že bude moct nosit Rudiho staré oblečení.

Všechny ty rozpravy nebraly konce.

V ten rušný den se neustále ozýval smích. Upřímně jsem byl celkem rád a vyjádřil svůj názor, že by bylo lepší mít mladší sestřičku. To proto, že mladší bratr zničil mou nejdůležitější věc (za pomoci baseballové pálky).

A pak.

O měsíc později vyvstal další problém.

Část 2

Zjistilo se, že služebná Lilia je těhotná.

„Omlouvám se, jsem těhotná,” oznámila Lilia prostě, když se rodina sešla.

V tom okamžiku rodina Greyratů ztuhla.

(Kdo to udělal......?)

V téhle atmosféře se nikdo nesnaží se zeptat.

Všichni to tak nějak cítí. Lilia je pilná služebná. Téměř celý svůj plat posílá domů rodičům. Aby vyřešila nejrůznější problémy ve vesnici, tak často odchází s Paulem, a je úplně jiná než Zenith, která zůstává ve vesnici a pomáhá na ošetřovně. Kromě pracovních záležitostí téměř nevychází z domu. Taky neslyšeli žádné novinky, že by se Lilia s někým výrazně sblížila.

Mohlo by to být tím, že to provedla s někým cizím....

Ale já vím jednu věc.

Poté, co Zenith otěhotněla, byl Paul nucen ustat se sexuálními aktivitami a když si od nich nemohl ulevit, tak se v noci proplížil do Liliina pokoje. Kdybych byl nevinné dítě, tak bych si možná i myslel, že spolu hráli poker. Ale naneštěstí jsem to věděl. Ti dva to dělali ne během otcovy nepřítomnosti, ale během matčiny nepřítomnosti. Vážně bych si přál, aby si dávali větší pozor. Copak se teď o tom pořád nemluví?

„Táák dámy, když to zkusíte, tak je z toho pohroma. To je velmi pěkná fráze. Učí nás důležitost antikoncepce!!”

Vážně jsem tu repliku chtěl říct Paulovi, jehož tvář úplně zezelenala. 

No, vlastně nevím, jestli na tomto světě vůbec existuje antikoncepce. 

Samozřejmě nehodlám tuhle záležitost odhalit a způsobit tak rozpad naší rodiny.

Kdyby to bylo jako obvykle, tak bych neodpustil nikomu, kdo by se naší služebné jen dotkl. Ale dlužím Paulovi laskavost kvůli té záležitosti se Sylphy. Takže mu tentokrát odpustím. Oblíbený chlap to má těžké. A proto pokud ho začnou podezřívat, tak ho budu krýt. Dokonce mu budu dělat alibi. Jakmile jsem se tak rozhodl, tak jsem Paulovi pohledem naznačil, že může být v klidu.

Ale v ten samý okamžik se na Paula podívala i Zenith, s podezřením.

A náhodou jsme se oba střetli pohledem na Paulovi.

„P-promiň. Pravděpodobně je to moje......”

Tenhle chlap se vzdal až moc lehce. Taková ubohost..... Ne, upřímní muži by se měli chválit. Vždycky rád svolává členy rodiny a chová se ušlechtile, když mě učí:

[Buď upřímný] něco takového,

[Buď mužný] něco takového,

[Ochraňuj děvčata] něco takového,

[Nechovej se podle] něco takového.

Takže pravděpodobně nedokáže říct nic jiného než pravdu. Není to dobře? Tuhle Paulovu stránku mám vážně rád.

(Ale situace se tím celkem dost zhoršila...)

To jsem si pomyslel, když jsem se podíval na Zenith. Za ní se zjevila krvežíznivá maska.

Prostě takhle jsme započali naléhavou rodinnou poradu zahrnující i Liliu.

Část 3

Jako první prolomila ticho Zenith. Chopila se iniciativy. „No, co teď budeš dělat?”

Jak to vidím já, Zenith je neobyčejně vyrovnaná. Jenom svému manželovi, co spáchal cizoložství, vlepila facku a nezačala hysterčit. Na Paulově tváři ještě pořád zůstal rudý otisk.

„Prosím, dovolte mi podat výpověď, až pomůžu madam porodit.” To odpověděla Lilia. Ona je také neobyčejně klidná. Možná že na tomto světě je to velmi běžná věc. Majitel a služebná s aférou. Jakmile je z toho problém, tak opustí dům.

Hm.

Pokud je to obvyklé, tak bych se o takový tragický příběh zajímal. Ale kvůli téhle atmosféře se nemůžu ani pohnout. Přece jenom já mám svoje meze. Na rozdíl od Paula.

Jen abyste věděli, Paul se krčí v rohu. Otcovská důstojnost? Co to kruci je?

„A co dítě?”

„Hodlám ho vychovat ve svém rodném městě poté, co porodím ve Fedoe.”

„Tvoje rodné město je na jihu, že?”

„Ano.”

„Po porodu budeš vyčerpaná a pravděpodobně se nebudeš moct vydat na dlouhou cestu, ne?”

„.....Možná, ale nemám kam jinam bych šla.”

Fedoa je oblast na severu Asury.

Podle toho, co vím, cesta do měst na jižním konci asurského království trvá celý měsíc dokonce i na koňském povozu. I když to je jenom měsíc, bezpečnost a počasí v království Asura je celkem dobré. Pokud si pronajmete kočár, tak ta cesta není ani moc nepříjemná.

Ale to se týká jen obyčejných cestovatelů.

Lilia nemá peníze. Pokud nemá peníze, tak může jít tak akorát pěšky. I kdyby jí Greyratovi dali peníze na cestu, tak se nebezpečí nezmenší, ani když si vezme kočár. Matka, co právě porodila, sama na cestě. Kdybych byl špatňák, co bych udělal, kdybych ji potkal?

Samozřejmě na ni zaútočím, to je přece něco jako zlatá husa. Jako kdyby ostatním říkala: prosím, zaútočte na mě. Nejdřív děcko jako rukojmí a pak uvěznit matku. Nejdřív jí ukrást peníze a veškerý majetek. A zdá se, že existuje také nějaký otrocký systém, takže bude jasné, že nakonec jak matku, tak dítě prodají.

I když Asura je nejbezpečnější místo na tomto světě, tak to neznamená, že tu nejsou žádní špatní lidé. Pravděpodobně je velmi vysoká šance, že ji přepadnou.

Zenith má pravda. Fyzická síla je problém. I když to Lilia vydrží, tak co dítě? Dokáže dítě vydržet celý jeden měsíc na cestě? Nemožné, že?

Pokud se zhroutí Lilia, tak dítě ji bude samozřejmě následovat. Pokud onemocní, tak nemají prostředky na to, aby vyhledali doktora, a nakonec by padly.

V duchu už vidím, jak se Lilia nesoucí svoje dítě zhroutí ve sněhové bouři. Nechci, aby Lilia takhle zemřela.

„Ale mamko, to je vážně.....”

„Ticho!!”

Paul se snaží koktavě namítat, ale po Zenithině přímém odmítnutí se jako dítě schoulí v rohu. V této záležitosti nemá právo promluvit. Hmm. Vypadá to, že Paula jsme už vymazali z rovnice.

„............”

Zenith si ztrápeně okusuje nehet. Vypadá to, že váhá. Ne že by Liliu nenáviděla tak moc, že by ji chtěla zabít. Vlastně jejich vzájemný vztah je velmi dobrý. Šest let spolu udržovaly domácnost, člověk by je i mohl považovat za přítelkyně.

Kdyby to dítě v Liliině lůně nebylo Paulovo.

Kdyby Liliu znásilnili v nějaké temné uličce a kvůli tomu otěhotněla, Zenith by rozhodně dovolila.... ne, silou by ji ochránila a dovolila by, aby svoje dítě vychovala tady. Podle jejich konverzace na tomto světě neexistuje něco jako umělý potrat.

Podle mě se v Zenithině srdci sváří dva protichůdné pocity.

Pocit její náklonnosti k Lilie a pocit zrady.

Podle mě Zenith je hodná obdivu, že se nekloní k tomu druhému pocitu. Kdybych byl na jejím místě, tak bych žárlil tak moc, že bych ji vyhnal z domu.

Skutečnost, že Zenith je schopna zachovat chladnou hlavu má co dělat s Liliiným přístupem. Lilia se nesnaží najít nějakou výmluvu a jenom plánuje, jak převezme zodpovědnost. Převzít zodpovědnost vůči rodině, kterou zradila, které vždycky sloužila.

Ale podle mého názoru by měl zodpovědnost přijmout Paul. Není správné, že Lilia vezme veškerou vinu na sebe. Přece si nemůžeme říct sbohem za takovéhle příšerné situace.

Rozhodl jsem se Lilii pomoct. Hodně se o mě starala. Ačkoli jsme spolu moc nekomunikovali a Lilia vůbec se mnou moc nemluví, tak o mě velmi pečovala.

Vždycky když jsem po tréninku s mečem celý zpocený, má pro mě připravený ručník. Když promoknu, tak mi taky připraví horkou vodu. Během chladných nocí mi přinese deku. Když zapomenu uklidit knížky do poličky, tak je po mě pečlivě uklidí.

A navíc.

Co je nejdůležitější a má největší důležitost. 

Ví o existenci Božského artefaktu, ale drží to v tajnosti.

Správně. Lilia ví.

Ještě v době, kdy jsem si myslel, že Sylphy je chlapec.

Zrovna pršelo. Se složitými pocity jsem ve svém pokoji studoval botanickou encyklopedii. Zrovna tehdy přišla Lilia a začala uklízet. Byl jsem tak zaujatý tou knihou, že jsem si nevšiml, že Lilia uklízí blízko skrýše s Božským artefaktem. Když jsem si jí všiml, tak už se to nedalo napravit. Lilia v ruce držela Božský artefakt.

Byl jsem v naprostém šoku. Je pravda, že během 20 let svého neetovského života byl můj pokoj jeden velký bordel bez péče, jestli někdo stojí vedle mě. Na stole jsem měl dokonce složku s nápisem „erotické obrázky”. Totiž, možná že moje technika skrývání je už zastaralá. Ale vůbec jsem nečekal, že ho najde tak snadno. Dokonce jsem se upřímně snažil to schovat.... To je ta živoucí věc jménem „služebná”?

Něco v mém srdci se začalo rozpadat a z mozku mi odtekla všechna krev.

Lov na čarodějnice započal.

Lilia řekla: „Co to je?”

Já řekl: „Cccccccccccccccco to jjjjjjjjjjjje.”

Lilia řekla: „Páchne to.”

Já řekl: „Sezam.... To by mohl, ale nemusel by být pach sezamového oleje?”

Lilia řekla: „Čí jsou?”

Já řekl: „...............Promiň, Roxiny.”

Lilia řekla: „Radši bych je měla vyprat.”

Já řekl: „Jak by se mohly vyprat!”

Lilia dala Božský artefakt zpět do Božského uložiště (do skrýše). A nechala mě, třesoucího se od hlavy až k patě, a odešla z pokoje. Té noci jsem byl připraven čelit rodinné poradě. Celou noc jsem se třásl. Ale do druhého rána se nic nestalo.

Nikomu to neřekla. Tuhle laskavost jí oplatím.

„Mami, budu mít dva sourozence najednou, proč je tu tak dusná nálada?”

Musím být jako dítě.

Lilia je těhotná. To je skvělé, budeme mít ještě větší rodinu. Proč se zlobíš?

Snažil jsem se to rozseknout na základě tohohle pocitu.

„To proto, že ona a tvůj otec provedli něco, co není dovoleno,” odpověděla Zenith s povzdechem. Do jejího hlasu se vloudil bezedný hněv. Ale ten hněv není namířen na Liliu. Zenith to sama jasně ví.

Kdo je nejvíc na vině?

„Aha. Ale copak Lilia dokáže tátovi odolat?”

„Cože?”

Tak, i když to je nespravedlivé vůči Paulovi, tak tenhle hrob si vykopal sám. Prosím, nes veškerou vinu. Promiň, odměna za Sylphy musí počkat.

„Já vím. Táta našel Liliinu slabůstku.”

„Ech? Opravdu!?”

Zdá se, že Zenith věří mým náhodným lžím, a překvapeně se podívá na Liliu.

Lilia je bez výrazu jako obvykle, ale zdá se, že má nějaké ponětí a její obočí se trochu pohne. Vážně je pravda, že má nějakou slabost? Podle toho, jak to vypadá, tak zapracovala spíše Paulova slabost...

Aťsi. Takhle to je jenom k dobru.

„Když jsem nedávno šel na záchod a procházel kolem Liliina pokojíku, tak jsem slyšel, jak táta říká.... pokud nechceš, aby [to] vyšlo na světlo, tak poslušně roztáhni nohy nebo tak nějak.”

„Co!! Rudi, co to říkáš...”

„Ty kruci zavři pusu!!” Zenithin pronikavý výkřik Paula umlčí.

„Lilio, je pravda, co řekl?”

„Ne, taková věc...” Lilia chce něco říct, ale její oči váhají. O něčem přemýšlí. Dokonce je i možné, že něco takového „hrála”.

„Pravda, sama to nahlas neřekneš...” Zenith dojde k vlastnímu názoru na základě Liliina chování.

Paul je vyvedený z míry, očima zmateně těká kolem a ačkoli má pusu otevřenou dokořán, tak nedokáže nic říct. Vypadá jako zlatá rybka.

Dobře. Teď ke konečnému úderu.

„Mami. Podle mě Lilia nic špatného neprovedla.”

„Ano.”

„To táta provedl něco špatného.”

„.....Ano.”

„Táta provedl špatnost, ale má za to být potrestaná Lilia, to je trochu moc divné.”

„.............Ano.”

To nemělo tu správnou odezvu... Trochu víc.

„Já jsem vážně rád, když jsem se Sylphy, takže podle mě bude lepší, když moji sourozenci budou mít kamarády ve stejném věku.”

„....Ano.”

„A taky mami, oba dva jsou pro mě sourozenci.”

„...............Rozumím. Pfff, proti Rudimu nedokážu vyhrát.”

Zenith se zhluboka nadechne. Ty mi vážně přiděláváš spoustu problémů, mami.

„Lilio, zůstaň u nás v domě. Už jsi jednou z nás!! Nedovolím, abys odtud sama odešla!!” rozkáže.

Paul doširoka rozevře oči, Lilia je v slzách, zatímco si rukou zakrývá ústa.

A tak tato záležitost došla do zdárného konce.

Část 4

Přesně takhle se veškerá vina hodila na Paula a situace se uklidnila.

Nakonec se Zenith na Paula dívala, jako když jde prase na porážku. V některých profesích by to mohla být odměna, ale v tom okamžiku ze mě vyprchala všechna odvaha.

Zenith ten pohled stáhne do sebe a sama se vrátí do své ložnice.

Lilia pláče. Ačkoli pořád vypadá bezvýrazně, tak jí z očí tečou slzy.

Paul váhá, jestli ji má obejmout kolem ramen. No, to nechám na tom playboyovi.

Já utíkám za Zenith do ložnice. Pokud takhle záležitost způsobí, že se Zenith s Paulem rozvede, tak je to také problém. Zaklepu na dveře a Zenith okamžitě vyjde.

„Mami. To, co jsem předtím řekl, bylo všechno lež. Prosím, nezlob se na tátu,” řekl jsem bez prodlužování.

Zenith na okamžik vypadá zaraženě, ale pak se okamžitě suše usměje a pohladí mě po hlavě. „Chápu. Nemyslela jsem si, že budu mít ráda takového chlapa. Ten chlap je hloupý chlípník, takže jsem se připravila i na takovouhle situaci. Ale stalo se to tak najednou, že jsem byla v příliš velkém šoku.”

„... To má táta tak moc rád ženy?” Předstíral jsem, že nic nevím, a zeptal jsem se.

„Ano. Poslední dobou se zlepšil, ale v minulosti se nezajímal o důsledky. Dokonce je možné, že někde po světě pobíhají Rudiho bratříčci a sestřičky.” Jak mluví, tak mě hladí čím dál tím větší silou.

„Rudi, nesmíš se z tebe stát takový muž, dobře?” Pevně mi tře hlavu, ne, chápe se mě se stále větší a větší silou... „Nesmíš se k Sylphy chovat zlehka, dobře?”

„Au, au, samozřejmě, mami, au~”

Mám pocit, že jsem dostal velmi vážné varování ohledně svého dalšího chování.

Ale vypadá to, že teď už by to mělo být v pořádku. Ať už se stane cokoli, tak to bude výsledek Paulovy snahy.

Ale otec naší rodiny je vážně rošťák.

Žádná druhá šance neexistuje, pane.

Druhý den.

Trénink s mečem je nesmírně tvrdý.

Už jsem ti pomohl matku utěšit, takže mohl bys ten hněv namířit na někoho jiného? 

Část 5

– Liliino hledisko –

Budu upřímná.

Tohle těhotenství je moje chyba. To proto, že vím, že jsem Paula svedla.

Když jsem přišla do tohoto domu, tak jsem to vůbec neplánovala. Ale poté, co jsem každou noc poslouchala jejich těžké oddechování, uklízela jejich ložnici s hutným pachem nočního zápolení, se ve mně nahromadila sexuální touha.

Zpočátku jsem to řešila sama.

Ale jak jsem sledovala, jak Paul každý den trénuje s mečem na dvoře, tak ten neuhasitelný oheň v mém těle začal růst. Pokaždé, když vidím Paula trénovat, tak si vzpomenu na svoje poprvé.

Tehdy jsem byla mnohem mladší a bylo to během mých let v dojo. Ten muž byl samozřejmě Paul a byl to nucený útok během noci. I když jsem k němu necítila nenávist, tak jsem ho ani neměla ráda. Poprvé nebylo moc romantické a hned potom jsem plakala.

Ale hned potom jsem potkala ty tlusté ministry. Jakmile jsem si pomyslela, že Paul byl lepší než oni, tak mi ten incident zase až tak moc nevadil...

Když jsem se doslechla, že Paul najímá služebnou, myslela jsem si, že tuhle záležitost použiju při vyjednávání.

Paul, kterého jsem od té doby neviděla, byl mnohem mužnější. Ten mladistvý chlapec zmizel a stal se z něj mohutný a statný muž. Před takovým mužem jsem se udržela šest let.

Zpočátku se mnou Paul neflirtoval. Kdyby to tak zůstalo, tak by moje vlastní touha zůstala pod povrchem. Ale jeho občasné sexuální harašení mě roznítilo. Ačkoli to dokážu vydržet, byla jsem si vědoma, že je to jen křehká rovnováha.

Zenithino těhotenství tu křehkou rovnováhu zničilo. Využila jsem Paulovy sexuální touhy a svedla jsem ho... Takže všechno je moje chyba. Těhotenství je můj trest. Trest za to, že jsem podlehla svým tužbám a zradila Zenith. Ale bylo mi odpuštěno.

Rudeus mi odpustil.

To chytré dítě přesně pochopilo, co se stalo, přesně navádělo konverzaci a dokonce připravilo dokonalou past. Jako kdyby už dřív něco podobného zažil a zůstal v klidu.

To je příliš děsivé... N-ne, takhle o něm už nemůžu mluvit. Vždycky mi připadalo, že Rudeus je děsivý, a v minulosti jsem se mu vyhýbala.

Rudeus je velmi chytrý. Musel si všimnout, že se mu úmyslně vyhýbám. Ale stejně mě zachránil. I když se musel cítit nepříjemně. V porovnání s vlastními pocity si zvolil zachránit toto dítě. Stydím se, že mi připadal děsivý a že jsem se mu vyhýbala.

Je to můj zachránce. Člověk, co si zaslouží můj respekt.

S největší úctou budu tomuto člověku sloužit až do dne své smrti. Ne... Když vezmu do úvahy to, jak jsem na něj shlížela, tak to sama nedokážu splatit.

Správně.

Pokud toto dítě vyroste v pořádku a v bezpečí.

Tak dovolím, aby to dítě následovalo Rudea.

Zařídím, aby to dítě sloužilo panu Rudeovi. 

Část 6

– Rudeovo hledisko –

V následujících několika měsících se vážně nestalo nic zvláštního.

Sylphin růst je očividný. Dokáže používat bezzvuké zaříkávání až do pokročilé úrovně. Také je schopna pomalu provádět jemnou kontrolu.

V porovnání s tím, moje úroveň šermu se moc nemění. I když se zlepšuju, tak jsem na Paulovi pořád nenechal ani škrábnutí, takže z toho nemám tak dobrý pocit.

Také se zdá, že Lilia se ke mně chová lépe. V minulosti byla vůči mě vždycky ostražitá. No, to se dalo čekat, když jsem od dětství dělal huš-huš-huš s magií.

Ačkoli si neustále udržuje svoji bezvýraznou tvář, tak z jejích slov a chování mám pocit, že mě vážně dost respektuje. Ačkoli se mi ten pocit líbí, Paul kvůli tomu přijde o svoje postavení, takže doufám, že s tím brzy přestane.

V každém případě po tom incidentu se mnou Lilia začala trochu mluvit.

Převážně o Paulovi.

Lilia se vlastně učila šermu ve stejném dojo jako Paul.

V té době byl Paul velmi nadaný, ale nerad trénoval. A obvykle vynechával tréninky, aby se mohl bavit ve městě. A Lilia přišla o panenství během jedné noci, kdy ji Paul přepadl, když spala. Paul se bál, že to vyjde na povrch, a utekl.

Otevřeně mi vypráví o tom, co se přihodilo.

Čím víc poslouchám Liliino vyprávění, tím víc klesá Paulova hodnota.

Znásilnění plus cizoložství, Paul je vážně mizera.

Ale Paul nemá špatný charakter. Je divoký a nespoutaný jako dítě, takový ten typ, co v ženách vynáší na povrch mateřský instinkt. Velmi se snaží být otcem. Ale má strašně malou trpělivost a cokoli ho napadne, tak to okamžitě zrealizuje, rozhodně není špatný člověk.

„Co se děje, proč na mě tak zíráš? Chceš být tak super jako tvůj táta?” zeptá se mě během tréninku, když na něj zírám.

Tenhle chlápek se vždycky snaží žertovat. 

„Muž, co svým cizoložstvím málem způsobil rozpad rodiny, je super?”

„Uuuuuuuugh....”

Paul se zatváří ublíženě. Sám sebe varuju, abych byl opatrný, když ho tak vidím.

Ačkoli sám jsem zabedněný typ. Nebudu způsobovat aféry, kromě těch, kdy o mě budou děvčata bojovat. Já jsem ten typ, co se bude snažit působit takovéhle věci. „No, tenhle incident je varování, prosím, ať tě ani nenapadne dotknout se jiné ženy než mamky.”

„Lilia je v pořádku, ne?”

Zdá se, že tenhle chlápek si toho ještě dostatečně nevytrpěl.

„Je možné, že příště matka bez jediného slova odjede do svého rodného města...”

„Ugh....”

Obklopen dvěma ženami, copak se tenhle chlap snaží vytvořit ménage à trois? Mít nádhernou manželku a služebnou, kterou může kdykoli napadnout, a mezitím svého syna učí šermu a žije dekadentní život na venkově.

Hej, hej, to mu lidé až moc závidí. Copak to není jeden z nejlepších konců?

Jako v jedné konkrétní novele, kdy hrdina dostane jak Louis, tak Tabithu a pořád z toho vyjde bez poskrnky?

Měl bych se přestat snažit o zabedněný typ hrdiny a učit se od něj...?

Ne, ne. Uklidni se. Ta rodinná porada, ten poslední Zenithin pohled.

Chceš, aby se na tebe žena takhle dívala?

Stačí mít jednu ženu.

„Jako chlap bys to měl chápat, ne?” Paul na tom pořád trvá. Já to sice chápu, ale nesouhlasím s tím.

„O co se snažíš, aby tvůj šestiletý syn pochopil?”

„Copak neslintáš po Sylphy? To děcko v budoucnu rozhodně vyroste do krásy.”

S tím mohu jen souhlasit. „To asi jo. I když i teď je velmi roztomilá.”

„Copak to není snadné pochopit.”

„Asi jo.”

Paul je mizera, ale stejně spolu snadno najdeme řeč. I když vypadám jako děcko, tak už mám za sebou věk 40ti-letého NEETa. Skutečného mizery. Mám rád děvčata a samozřejmě mám rád harém, ale to se omezuje jen na hry. Moje základní vlastnost může být dokonce to samé jako Paulova láska k ženám.

Tenhle pocit jsem dostal, když jsem mluvil s Paulem poté, co jsem Sylphy proti její vůli vysvlékl. Po tom incidentu mám pocit, že Paul je ochoten vyjít mi vstříc a být ke mně upřímný. Protože jsem mu ukázal svou slabou stránku, tak se nenutí být přísným otcem, což znamená, že také vyrostl.

„Hehe....”

Najednou si všimnu, že se Paul kření. Nedívá se na mě, ale za mě. Když otočím hlavu, tak tam stojí Sylphy. Jen zřídka chodí k nám domů. Když se podívám pořádně, tak sebou trochu šije a její tvář je celá rudá. Určitě musela slyšet, co jsem předtím řekl.

„Hej, ještě jednou to zopakuj, aby to slyšela~”

Paulovo škádlení je vážně klasika.

Zasmál jsem se nosem. Vážně, ty to nechápeš.

Paul je v tolika oblastech tak naivní.

I když něco řeknete ze srdce, tak pokud to druhý člověk slyší moc často, tak si na to zvykne, a to rozechvění z toho se zmenší. Lidé si o vás musí myslet, že jste natvrdlí, ale bude to ještě účinější, když čas od času vypustíte slova skutečně od srdce.

Dá se to udělat jen jednou za čas. Nemůžete to udělat podruhé. Takže jsem se na Sylphy jen usmál a zamával jí. A taky Sylphy je jenom šest. Ještě máme deset let čas, než začneme mluvit o takových věcech. Pokud ji budu chválit, že je roztomilá, a budu ji neustále rozmazlovat, tak se z ní nestane dobrá žena. Moje starší sestra je toho příkladem.

„O-ohledně toho. Rudeus je taky..... skvělý?”

„Opravdu, díky, Sylphy.”

Mírně jsem se usmál a odhalil (svůj domnělý) zářivý chrup.

Sylphy je ve společnosti vážně šikovná. Skoro jsem si myslel, že to je opravdické, jak ke mně vzhlížela s obdivným pohledem. Moje pochvala, že je Sylphy roztomilá, je skutečná, ale nezahrnuje v sobě ani trochu mé romantické lásky.

Alespoň prozatím.

„Tak tati, já jdu.”

„Ne že ji svalíš do trávy!” Kdo by to dělal? Já nejsem ty.

„Mami!! Táta je -----”

„Bééé, přestaň, přestaň....!!”

Dneska je pro naši rodinu další poklidný den. 

Část 7

Za pár dní Zenith začala rodit.

Tentokrát to bylo vážně těžké. Protože to byl porod nožičkami napřed. Lilia se také nemůže pohybovat, takže jsme zavolali porodní bábu z vesnice, aby pomohla. Ale ani ta stará paní nemá žádné řešení. Zenithin porod je tak vážný.

Po tak dlouhé době je jak rodička, tak dítě v nebezpečné situaci. Lilia využívá veškeré své znalosti a motá se kolem. Já se také snažím dělat, co je v mých silách, a neustále vypouštím léčivou magii.

Díky naší snaze je porod úspěšný.

Dítě se narodí bez problémů a energicky pláče.

Je to děvče. Sestřička. Naštěstí to není mladší bratr.

V okamžiku, kdy jsme si vydechli, začala i Lilia projevovat známky blížícího se porodu. To je okamžik, kdy jsou všichni uvolnění a unavení. Před očima mi tančí slova předčasný porod.

Ale tentokrát je porodní bába úspěšná. S porodem nožičkami napřed naprosto pohořela, ale s předčasným porodem má zkušenosti. Jak se dalo soudit z jejího pokročilého věku.

Já se držím rozkazů porodní báby. Nakopnu vyděšeného Paula, aby Liliu odnesl do mého pokoje. Mezitím jsem magií vytvořil horkou vodu a ze všech sil jsem se snažil sesbírat čisté látky a vrátil se k porodní bábě.

Zbytek provedla ona.

Během porodu Lilia láskyplně vysloví Paulovo jméno.

Zpocený Paul ji pevně chytí za ruku.

To dítě, co se právě narodilo, je menší než Zenithina dcera, ale také je zdravé.

Taky je to děvče.

Obě to jsou ženské. Obě to jsou sestřičky.

Obě jsou holky? – To řekne Paul a hloupě se směje.

Tvář hloupého táty. Tohle je podruhé, co jsem ten výraz viděl.

Když tak o tom přemýšlím, Paul je vážně ubohý. Přece jenom ženská frakce v našem domě se dvojnásobně rozrostla. Kdo má v tomhle případě nejmenší oporu?

Pravděpodobně otec, co se dopustil cizoložství se služebnou, co porodila.

Mým cílem je být řádným starším bratrem, ale Paul rozhodně řádný nebude, pravděpodobně.

Zenithina dcera, Norn.

Liliina dcera, Aisha.

Takhle jsme je pojmenovali. 

Kapitola 10 – Překážka

Část 1

Teď je mi sedm let.

Moje dvě sestry, Norn a Aisha, rostou bez problémů.

Pláčou, kdykoli se počůrají, když si nakakají do plínek, když mají hlad nebo když mají pocit, že je něco špatně. Dokonce pláčou, i když je všechno v pořádku.

Je normální, že pláčou v noci. Je normální, že pláčou ráno. Během dne pláčou dokonce ještě víc. Paul a Zenith se rychle mentálně zhroutili.

Ale jenom Lilia je plná energie a říká: „Takhle je to správně, tohle je vlastně rozhodně výchova dítěte! S mladým panem Rudeem to bylo příliš snadné! To se ani nemůže nazývat výchovou!”

Se svými zkušenostmi se o ně stará.

Navíc co se týče jejich pláče v noci, tak jsem si na to zvykl díky svému předchozímu mladšímu bratrovi, takže si toho nevšímám.

Vážně se nevytahuju, ale díky svému mladšímu bratrovi jsem už zažil, jak se starat o dítě. Když mě Paul sleduje, jak jim vyměňuju plínky, jak peru prádlo a jak uklízím, tak má na tváři výraz, že je zbytečný. Tenhle chlap je přesně jako japonští muži před válkou, kteří o domácích pracích neměli ani ponětí.

Ačkoli je velmi schopný v šermířství a vesničané v něj mají hlubokou důvěru, když přijde na otcovství, tak je nedopečený.

Tohle je už jeho druhé dítě.... ale no tak. 

Část 2

Když tak na to přišlo, budu to brát jako nápravu Paulovy pověsti a budu teď mluvit o jeho dobrých stránkách. Tenhle člověk, který má v sobě spoustu slabostí, a ať se na něj díváte, jak chcete, je to mizera Paul, tak ho vážně uznávám.

Proč? Protože je silný.

Jako první přijde úroveň Paulova šermu.

Styl Boha Meče: pokročilý; Styl Boha Vody: pokročilý; Styl Boha Severu: pokročilý.

Všechny styly jsou na pokročilé úrovni.

Když tak mluvíme o pokročilé úrovni, povídá se, že lidé musí u každého stylu strávit deset let, aby ho dotáhli na pokročilou úroveň. Kdybyste srovnali pokročilou úroveň s hodnostmi v kendu, tak je to zhruba 4. nebo 5. dan.

A všechny styly trénoval jen tak napůl, než od nich utekl.

Ačkoli to není decentní člověk, tak jeho síla je zaručena. Taky i když mu je jen 25 let, tak má spoustu praktických bojových zkušeností.

Jeho rady jsou velmi praktické a mazané. Kvůli tomu, že je příliš instinktivní, sice nechápu ani polovinu jeho výkladu, ale vím, že všechno, co říká, je pravda.

Tréninkem s Paulem jsem strávil dva roky, ale nevytáhl jsem se nad základní úroveň. Nevím, jak moc se zlepší moje fyzická síla za několik let, ale teď nehledě na to, jak moc v duchu trénuju, nedokážu najít způsob, jak Paula porazit. I když použiju magii, nebo když si pohraju se strategiemi, mám pocit, že v žádném případě nedokážu vyhrát.

Viděl jsem Paula, jak bojuje s magickým tvorem.

Lépe řečeno, to on mi to předvedl. Když ho upozornili, že našli magického tvora, tak řekl: „Pozorování je také druh zkušenosti” a vytáhl mě ven a dovolil mi tu bitvu sledovat z dálky.

Abych řekl pravdu.

Je zatraceně skvělej.

Jeho protivníkem byli 4 magičtí tvorové.

Tři <<útoční psy>>, co vypadali jako dobrmani a jeden <<konečný medvěd>>, divoký magický tvor podobný praseti se čtyřma rukama.

Zdá se, že to divoké prase vedlo ty psy a objevili se hluboko v lese.

Paul se s nimi lehce vypořádal a v okamžiku jim odsekl hlavy.

Dovolte mi to říct ještě jednou, to je zatraceně skvělé.

Jak to mám popsat? Z celé jeho bitvy jsem měl pocit, že to je ztělesnění elegance. Nejvíc jsem byl nadšený z toho, že v tom je nepochopitelný rytmus, že to vypadá výstižně pohledně.

K popsání slova nestačí. Pokud už to musíte vyjádřit slovy, tak jedině slovem „kouzlo”. Paulův bojový styl je okouzlující. Způsobuje, že mu lidé důvěřují, že se do něj Zenith zamilovala, že mu Lilia podstoupila své tělo a konečně chápu, proč je jím paní Ada tak okouzlená a rozpálená.

Chlap číslo jedna mezi muži ve vesnici, s kterými chcete spát.

No ne, aťsi.

Jsem vděčný za to, že existuje. Jsem vděčný, že tahle mocná existence je vedle mě.

Kdyby tady nebyl žádný Paul, tak by se lehce mohlo stát, že bych na tomto světě byl arogantní. Jako že bych zbrkle vyzýval magické tvory jen proto, že umím trochu magie, ale nedokázal bych porazit <<útočného psa>> a krutě by mě dohryzal k smrti.

Ne možná by to nebyli magičtí tvorové, ale lidé.

Arogantně vyzývat neporazitelného nepřítele.

Scénář, ke kterému dojde až příliš snadno.

Snažit se potrestat špatňáky, ale přitom sám být smeten.

Válečníci v tomto světě jsou nesrovnatelně silní.

Když to zdejší člověk vezme vážně, tak je schopen běžet rychlostí 50 km/h. Hybné vidění a reakce nejsou normální.

Díky léčivé magii člověk nezemře tak snadno, ale protivník může zabít jedinou ranou. Existence magických tvorů lidskou rasu přinutila se přizpůsobit a zesílit.

Navíc Paul, co je tak silný, je jenom na pokročilé úrovni. Podle toho je jasné, že tam venku na světě jsou lidi, co jsou ještě silnější. Na tomto světě je spoustu lidí a magických tvorů, kterým se Paul nemůže rovnat.

Vždycky je někdo lepší než vy.

Paulova existence mě naučila tenhle přirozený závěr.

Ačkoli nehledě na to, kolik dobrých bodíků nastřádá, doma je to zbytečný otec.

I když máte zlatou medaili z olympiády, tak když spácháte zločin, tak jste pořád zločinec. 

Část 3

Jednoho dne jsem s Paulem trénoval jako obvykle a učil se od něj šermu. 

Ani dneska nedokážu proti Paulovi vyhrát. A pravděpodobně ani zítra ne.

Poslední dobou nemám pocit, že bych se zlepšoval. Ale pokud nebudu dál trénovat, tak se nezlepším. I když si toho nejsem vědom, tak celý ten proces tréninku se stane mojí schopností.

Pravděpodobně.

Že ano, ano? Nepletu se, ne?

Jak tak přemýšlím o různých věcech, tak si Paul najednou na něco vzpomene a řekne: „Správně, Rudi. Co se týče školy...” Když se dostane do půlky, tak zmlkne. „...Na tom nesejde. Nic, pokračujme.” Paul pozvedne svůj dřevěný meč, jako by se nic nestalo.

Mě to neušlo. „Cože, škola.......?”

„Škola jako vzdělávací systém v Roa, v hlavním městě regionu Fedoa. Zajišťuje výuku jazyka, historie, etikety a matematiky.”

„Myslím, že už jsem o tom dřív slyšel.”

„Dítě tvého věku obvykle chodí do školy... Ty to nepotřebuješ, že? Naučit se jazyk a matematiku?”

„Hmm, to je pravda.”

Budu se chovat, jako kdyby mě matematiku naučila Roxy.

Poté, co se narodily ty naše dvě holky, naše finance mírně klesly do červených čísel a já jsem pomohl ve vedení účetních knih. Nakonec byli všichni v šoku. Bál jsem se, že budou říkat, že jsem génius nebo něco takového, takže jsem okamžitě zmínil Roxino jméno.

Nakonec Roxino hodnocení ještě vzrostlo, to mi nevadí.

„Ale škola mě zajímá. Copak se tam nesetkává spousta dětí stejného věku? Možná bych si mohl udělat kamarády.”

Ale Paul si odplivl.

„Není to tak pěkné místo, jak si myslíš. Hodiny etikety jsou upjaté, je tam spousta nemožných pravidel a není třeba se učit historii. Rozhodně tě budou šikanovat a když se proti tobě spolčí ti spratci od šlechty, tak budou dělat problémy, pokud na škole nebudou ti nejlepší. Až tě uvidí, určitě se dají dohromady a budou tě trápit. Něco v tom smyslu jako: proč jsi lepší než já, když já mám za otce vévodu.”

To vypadá, jako by to zažil na vlastní kůži.

Slyšel jsem, že Paul odešel z domu kvůli svému přísnému otci a nechutným šlechticům.

Hodiny etikety a historie se tam vyučují proto, aby asurská šlechta nabyla svou samolibost, pravděpodobně je to něco, z čeho mají lidé pocit, že jsou utiskovaní.

Určitě se taky tak budu cítit, protože já a Paul jsme si podobní.

„Aha. Myslel jsem si, že tam možná najdu nějakou roztomilou šlechtickou dcerku.”

„Radím ti, abys to vzdal. Šlechtické dcerky se líčí, češou si složité účesy a voní se parfémem, ale jakmile vlezou do postele, tak s nima nic moc není, protože se vyhýbají jakékoli fyzické činnosti. No, jsou i takové, co mají rády meč a mají celkem pěkné tělo, ale většina používá korzety, aby ty svoje nedostatky zakryly, takže pokud je nesvlékneš, ani nevíš, jak na tom jsi. Tátu už kolikrát takhle podvedly...” Jak to Paul říkal, tak vzhlédl k nebi, a jeho slova vyzněly mírně vemlouvavě.

I když kvůli svým zkušenostem mluví jako lump, szejně se mu podařilo vzít si hodnou ženu jako Zenith, takže jeho slova mají hlubší význam.

„Tak... nepůjdu do školy.”

Je spoustu věcí, co chci Sylphy naučit.

A taky kdybych tam šel, i když vím, že když tam půjdu, budou mě tyranizovat, tak bych měl o kolečko míň. Copak jsem celých 20 let nebyl NEETem jen proto, že mě tyranizovali?

„Správně. Místo abys šel do školy, by se z tebe měl stát dobrodruh a měl bys prolízat kobky.”

„Dobrodruh....?”

„Správně. Kobky jsou úžasné. Holky tam nenosí make-up, takže od pohledu víš, jestli jsou pěkné. Ať je to šermířka, bojovnice nebo kouzelnice, tak mají vytrénovanou postavu.”

Když odložím ten typický lumpovský komentář.

V knize jsem četl, že kobky jsou druhem magického stvoření.

Je to jen pouhá prostá jeskyně, co se proměnila kvůli nahromaděné maně a nakonec se proměnila na kobku. Říká se, že v nejspodnější části kobky je zdroj moci, manový krystal, a také ochránce, co jej chrání (Boss).

Manový krystal je velmi silné lákadlo.

Magičtí tvorové, které to táhne do kobky, zemřou v nějaké tamější pasti, zemřou hladem nebo je zabije ochránce. Kobka pak vstřebá manu z toho magického tvora. Ale pak je tam také možnost, že nějaký magický tvor ten krystal pozře, nebo že je to zasype v podzemí, když se kobka zhroutí.

Kobky vyznívají jako magičtí tvorové právě kvůli tomuto nejasnému popisu.

A k manovému krystalu to netáhne jen magické tvory. I lidi to k němu bláhově táhne. Zdá se, že manový krystal se dá použít jako katalyzátor magie, takže jeho cena je závratně vysoká. Ačkoli o ceně rozhoduje velikost krystalu, dokonce i malý manový krystal se prodá za dost, aby člověk mohl zhruba rok hýřit. A zatímco magičtí tvorové mají spadeno jen na manový krystal, lidé dovnitř nejdou jen kvůli tomu.

Uvnitř je spousta magických tvorů s léty many uvnitř nebo tam je zapomenuté vybavení předchozích dobrodruhů.

A ještě tam je další lákadlo.

Magické předměty.

Magické předměty se liší v tom duchu, že nevyužívají uživatelovu manu a přitom vytvářejí magii. Problém je jenom ten, že většina těchto Předmětů nemá moc užitečné schopnosti. Většina z nich je jen harampádí. Ale mezi nimi je pár šidítek, proti kterým i jedinci na úrovni boha blednou. Pokud něco takového člověk prodá, může vydělat obrovskou sumu peněz, a existují lidé, co jsou naprosto opití představou, že zbohatnou přes noc díky kobkám.

Většina z nich na své cestě padne a mana, kterou tak kobky získají, je ještě zvětší a prohloubí. A tudíž v nejhlubších částech kobek dřímají obrovské poklady.

Nejstarší a nejdelší kobka je potvrzená na centrálním kontinentu v posvátném horském pohoří červených draků – na úpatí Dračí Plačící hory [Díra Dračího Boha]. Podle toho článku tu ta kobka byla už před 10 tisíci lety. Nejhlubší potvrzené místo se nachází 2500 podlaží pod zemí. Říká se, že vrcholek Dračí Plačící hory a spodek kobky spojuje jedna konkrétní díra a když do ní skočíte, tak se v okamžiku dostanete do nejhlubší části kobky, ale za použití této metody se ještě nikdo nevrátil.

Jen pro úplnost, z té díry nevytéká láva.

Díra Dračího Boha je určena na odchytávání červených draků.

Někdy když kolem draci prolétávají, tak je to vcucne dovnitř.

Pravdivost tohoto výroku se nedá ověřit, ale vzhledem k tomu, že to je magické stvoření, co žilo 10 tisíc let, tak by nebylo divné, kdyby bylo schopné provést něco takového.

Navíc kobka, která se považuje za nejtěžší na světě, se nachází na Nebeském kontinentu v oblasti [Peklo] a ve středu Ringusova moře. [Jeskyně Démonického Boha]. Vchod do těchto dvou míst je velmi nepřístupný a je velmi složité tam dopravit zásoby. Říká se, že ta kobka je velmi hluboká a není možné ji prozkoumat krok za krokem, takže se řadí na první místo v obtížnosti.

Výše zmíněné je všechno, co vím o kobkách.

„V knize jsem četl o kobkách.”

„Ve 'Třech šermířích a kobce'? Pokud dokážeš prozkoumat legendární kobky jako v té knize, tak se tvoje jméno rozhodně zapíše do historie. Chceš na tom zapracovat?”

--- <Tři šermíři a kobka>

Tři geniální šermíři, z nichž se později stali Bůh Meče, Bůh Vody a Bůh Severu, i přes mnoho překážek vyzvali kobku. Během svého putování zažili veselé chvilky, hádali se spolu a rozcházeli se a nakonec se jim podařilo tu kobku zdolat. 

Ta kobka, do které vstoupili, měla 100 podlaží.

„Není to vymyšlený příběh?”

„To ne. Říká se, že různé šermířské styly pocházejí z té kobky.”

„Ech. Ale pokud je takové štěstí se stát jedincem na úrovni boha, tak i když se budu snažit ze všech sil, tak ničeho nedosáhnu, co?”

„Já jsem to dřív zkoušel. Rudi, ty to rozhodně dokážeš.”

Později mi Paul vyprávěl příběh o mladíkovi z rasy duchů, co se potkal s lidským šermířem, a společně vstoupili do kobky z hnízda vodní ryby, kde ztratili jednoho svého kamaráda, ale trvali na tom, že rasu vodní ryby porazí. Do té kobky náhodou spadl nedopečený kouzelník a jejich tým, co zrovna přišel o kouzelníka, ho vzal mezi sebe. Ten kouzelník tak probudil svůj spící potenciál a zesílil.

Říká mi to, jako kdyby se snažil najít příležitost.

Když tak o tom přemýšlím, Paul chtěl, aby se ze mě stal šermíř.

Určitě si musel myslet, že po všech těhle příbězích a po přečtení Tří šermířů a kobky, budu obdivovat všechny výrazy jako kobky, dobrodruzi a šermíři.

Kobky. Zajímavé.

Ačkoli mi připadají zajímavé, tak mi zároveň připadají nebezpečné. To proto, že postavy v té knize umírají náhle. V knize Tři šermíři a kobka se kromě tří šermířů vyskytují i další postavy. Ale s výjimkou těch tří šermířů všichni zemřeli.

Některé zasáhla ohnivá koule a změnili se na uhlíky. Někteří spadli do díry a stala se z nich polévka. Jednoho z nich to přeseklo napůl, když mu najednou odletěla hlava. Z bojů s magickými tvory si neodnesli ani škrábanec, ale jakmile polevili v opatrnosti, tak je zničily pasti.

Ačkoli tři šermíři se jako hlavní hrdinové těm všem pastem elegantně vyhnuli, nemyslím si, že takový nepozorný člověk jako já by to dokázal. Já jsem přece zabedněný typ.

„Co ty na to? Dobrodruhové jsou zajímaví, co?”

„Děláš si srandu?”

Proč bych měl úmyslně lézt na taková nebezpečná místa, jako kdybych vyhledával vzrušení? Pokud je to možné, tak bych si přál být jako Paul, v obklopení žen.

„Prohánění dívčích prdelek mé povaze sedne.”

„Mým snem je být jako ty, tati, a obklopit se děvčaty.”

„Aha, aha. Ale je lepší prohánět jen jednu prdelku.” Paul ukáže za mě a když se otočím, tak za sebou najdu rozmrzelou Sylphy.

Takové neštěstí. 

Část 4

Poslední dobou učím Sylphy ve svém pokoji spoustu věcí.

Abych vysvětlil podrobnosti ohledně teorie za bezzvukým zaříkáváním, tak je rychlejší naučit ji základy fyziky a matematiky.

Ačkoli jsem během druhého stupně základky byl nejhloupější žák. Prolezl jsem na nejhloupější střední s velkými obtížemi, a dokonce s ní v půlce sekl. 

Proto ji mohu naučit jen omezené množství.

Ačkoli škola není jen o studování, litoval jsem, že jsem se víc neučil.

Sylphy v podstatě pochopila, jak číst a psát, stejně jako dvojciferné sčítání a odčítání. Naučit ji malou násobilku je trochu těžší, ale je celkem bystrá. Jsem si jistý, že brzy pochopí i dělení. Spolu s magií ji učím i vědu.

„Proč se zahřátá voda změní na páru... vzduch?”

„No, vodní pára se vypaří do vzduchu. Ale pokud ji chceš vypařit, potřebuješ zvýšit teplotu. Takže když ji zahřeješ, snadněji se odpaří.”

Momentálně ji učím o principech odpařování, kondenzaci a sublimaci.

„.......?”

Tvář plná nepochopení. Ale je to přímé dítě, velmi rychle vstřebává vědomosti.

„No, měla bys vědět jenom to, že když cokoli zahřeješ, tak se to roztaví, a když to zchladíš, tak se to zase zhustí.”

Vzhledem k tomu, že nejsem učitel, tak by to takhle mělo stačit.

Sylphy je chytřejší než já. Pokud si to sama vyzkouší, pochopí to. Pokud používá magii, tak bych se nebál, že dostatečně neexperimentuje.

„Roztečou se i kameny?”

„Na to potřebuješ opravdu vysokou teplotu.”

„Dokážeš roztavit i kameny, Rudi?”

„Samozřejmě.”

Ačkoli jsem to takhle řekl, tak jsem to nikdy nevyzkoušel.

Nedávno se mi podařilo zhruba rozštěpit vzduch. Tímto mohu přidávat kyslík a vodík, takže dokážu vytvořit teplotu na roztavení kamene, ale je možné, že se přitom popálím, takže se mi do toho moc nechce. Jen tak pro úplnost, existuje magie pokročilého řádu jménem [Roztavený Kámen].

Ať se na to koukáte, jak chcete, tak je to kombinovaná magie země a ohně, ale klasifikuje se to jako pokročilá ohnivá magie. Ačkoli se klasifikuje pod jedním systémem, tak se vztahuje i k jinému. Pokud chcete zvýšit sílu ohně, tak do něj můžete prostě dál vlévat manu, ale pokud použijete hořlavé materiály, tak jeho sílu zvýšíte mnohem účinněji.

Tohle jsem dosud pochopil. Ale to je celé.

Moje úroveň magie se od Roxina odchodu moc nezměnila.

Ačkoli jsem se snažil magii kombinovat, nebo používat různé metody, nebo využívat vědu, abych zvýšil svou moc. Na povrchu ta úroveň možná trochu vzrostla.

Ale mám pocit, že jsem se dostal do slepé uličky. Se svými znalostmi nejsem schopen dosáhnout něčeho obtížnějšího. Když jsem ve svém minulém životě narazil na nějakou překážku, začal jsem hledat na internetu, ale na tomto světě neexistuje něco tak příhodného.

Od koho bych se měl učit...

„Škola?.......”

Zdá se, že existuje magická škola. Ačkoli Roxy měla vůči magické škole své námitky, tak bych měl být schopen se tam dostat.

„Rudi, ty půjdeš do školy?”

Mumlal jsem si to pro sebe a Sylphy se na mě podívala se znepokojeným pohledem. Pokaždé, když pohne hlavou, pohnou se i její zelené vlasy. Každý měsíc jsem jí opakoval: „Bylo by lepší, kdyby sis je nechala narůst.” A konečně jsem uspěl. Poslední dobou si Sylphy nechává vlasy narůst. Ačkoli délkově je má zhruba jako dívčí krátký sestřih, mírně rozčepýřené smaragdově zelené vlasy se s každým jejím pohybem rozevlají.

Je to skvělý pocit.

Na culík to ještě moc není.

„Nepůjdu do školy. Táta taky říká, že mě tam budou tyranizovat a že se tam nic nenaučím.”

„Ale Rudi, poslední dobou jsi divný.”

Vážně? To jsem si neuvědomil. Zase jsem udělal něco hloupého?

I když se velmi pečlivě snažím před Sylphy vystupovat jako zabedněný typ.

„Byl jsem divný už od narození,” odpověděl jsem tak s polovičním úmyslem vyzvídat, co tím myslela. Sylphy nakrčila čelo a potřásla hlavou.

„To jsem nemyslela. Jak to mám říct? Je to, jako kdybys neměl energii...”

Ach. Tohle myslela. 

Moc jsem o tom přemýšlel. Myslel jsem si, že jsem zase udělal něco hloupého. 

Vyděsila mě.

„To proto, že mám pocit, že jsem ve slepé uličce. Moc jsem se v magii a šermu nezlepšil.”

„Ale... Rudi, ty jsi vážně úžasný?”

„Na svůj věk pravděpodobně ano.”

Vskutku, na tomto světě jsem možná na svůj věk úžasný.

Ale pořád jsem ještě nic nedokázal. I v magii se spoléhám jen na své minulé vzpomínky a podařilo se mi zjistit, jak používat bezzvuké zaříkávání, a dělám to trochu lépe než ostatní.

Ale protože moje paměť v minulém životě nebyla nejlepší, tak jsem teď dosáhl svého limitu a nejsem schopen dál postupovat. Kolikrát jsem litoval, že jsem se nebyl schopen naučit víc věcí, a teď už se je nenaučím. A taky můj selský rozum z minulého života tady možná nemusí fungovat. Na tomto světě existuje mnoho pravidel, o kterých nevím. Nemůžu se pořád spoléhat na svoje minulé vzpomínky, ne?

Logikou tohoto světa je magie.

Takže potřebuju pochopit tento svět.

„Mám pocit, že bych se měl pohnout do dalšího stádia.”

Sylphina magie se den ode dne zlepšuje a ona je chytřejší a chytřejší.

Když se na ni podívám, srdce mi hoří strachem. Je hrůza, že jsem jediný, kdo nepostupuje. Ačkoli pořád říkám, že jsem ten zabedněný hlavní hrdina, až vyrostu, tak mi Sylphy možná dá kopačky.

„Chystáš se někam?” zeptala se mě Sylphy se zkrabatělým čelem.

„Ano. Otec taky říká, že je lepší, když se ze mě stane dobrodruh a když půjdu do nějaké kobky. Taky není moc věcí, co bych ve vesnici zmohl... Pokud chci, tak bych měl jít buď do školy, nebo se stát dobrodruhem...”

Moc jsem o tom nepřemýšlel a prostě to jen tak plácl.

„N...ne!” vykřikla Sylphy najednou a objala mě.

Eeee. Co, co se děje? Vyznání lásky?

Když o tom přemýšlím, Sylphy se celá třese.

„Slečno Sylphiette?”

„N....e, ne....... ne!!!”

Sylphy mě dál objímá, až mám pocit, že nemůžu dýchat. Copak Sylphy při té představě něco pocítila, a proto mě umlčela...

„N...ne, nechoď.... Uuuuu, uuuu, škyt.”

Naříká. Její malá ramena se silně otřásají. Tvář má zabořenou do mé hrudi.

….. Co, co. Co se děje?

Nejdřív jsem ji pohladil po hlavě a pak ji jemně poplácal po zádech.

A zároveň, prdelku... Ne, ne, nejsem Paul. Nech tu prdelku na pokoji.

Omotal jsem kolem ní paže a celým tělem jsem vnímal její dotyk. Je to tak teplý a měkký pocit. Zabořil jsem tvář do jejích vlasů a ucítil něco příjemného. Ach, tohle je skvělé. Tohle je vážně skvělé... Mám pocit jako....

„Uuu, nechci, abys odešel. Nikam nechoď...”

Vzpamatoval jsem se. „Ach, aha....”

Aha. Takhle to je. Poslední dobou k nám Sylphy chodí hned po ránu a mnohem častěji. Jakmile je u nás, tak mě nadšeně sleduje při tréninku s mečem, pak cvičíme magii nebo se něco učíme. Děláme něco takového.

Pokud jednoho dne odejdu, tak Sylphy zůstane sama. I když s magií odežene všechna špatná děcka, tak se s nikým novým neskamarádí. Jakmile se ve svých úvahách dostanu sem, tak se mi zdá ještě roztomilejší. Má ráda jenom mě. To je něco, co patří jenom mě.

„Dobře, dobře. Nikam nepůjdu.”

Abych někam vyrazil, tak musím opustit takové roztomilé dítě?

Zlepšit se v magii? 

A co? Už teď dokážu použít magii na úrovně světce a pokročilou magii. Pokud se něco stane, tak budu učitel jako Roxy. Než dosáhnu plnoletosti, tak strávím svůj čas se Sylphy.

Tak to uděláme.

Společně vyrosteme, vychovám si ji tak, aby byla dle mého gusta.

Projekt s krycím názvem Hikaru Genji.

Hehehehe.

…..................... Ha!

Neeeeeeeeee! Uklidni se, uklidni se, uklidni se.

Copak ses nerozhodl, že budeš zabedněný typ? Proč sis najednou tohle všechno naplánoval....

Ale, ale.

Zabedněný typ nemá důvod začínat s projektem Hikaru Genji.... ne?

Počkat! O čem to přemýšlím!!

Ale... Ech. Jak moc mám předstírat, že nevím, co tohle dítě cítí? Je jí jenom šest. A velmi ke mně lne. Cítím její dobrou vůli vůči mě. Ale ve smyslu romantické lásky by to takhle být nemělo. Tak u toho zůstaňme. Ale do kdy? Až mi bude deset let, patnáct let... nebo později?

Co když mě Sylphy bude nenávidět?

Ačkoli její skóre náklonnosti je momentálně na MAX, tak není zaručeno, že to neklesne. Když k tomu dojde, dokážu se ovládnout...?

Já.... nedokážu!!

Jsou věci, které člověk nedokáže!!

Jen se na ni podívejte. Je tak poddajná, vřelá a něžná a tak pěkně voní. Snaží se mi říct o svých pocitech a já to mám ignorovat?! To je příliš divné, ne?

Pokud o sobě navzájem víme, tak bychom měli postoupit o další krůček kupředu. Neměl bych to dusit v sobě a nepostupovat. Měli bychom vyrazit jako jeden člověk!!

Měl bych marnit svůj čas chybami? Dokonce i když vím, že to je chyba, a neopravím ji. Rozhodl jsem se!! Vychovám si Sylphy tak, jak se mi bude líbit!! Ach, vzdávám se svého zabedněného konceptu!! Sylphy---------------!!

„Hej, Rudi...... Přišel ti dopis.”

Vejde Paul a já jsem procitl ze svého [Světa]. Spěšně jsem Sylphy odstrčil.

To bylo příliš nebezpečné. Skoro se ze mě stala postava vrchního lumpa.

Měl bych Paulovi poděkovat.

Ale tentokrát se mi podařilo zachovat své skutečné pocity. Pořád mám svůj limit.

Tentokrát jsem se dokázal ovládnout. Dokážu se ovládnout i příště.....?

Ten dopis je od Roxy.

„Drahý Rudi:

Jak se máš?

Ten čas vážně letí, už to budou dva roky.

Teď, když už necestuju, tak ti můžu napsat.

Jsem v hlavním městě země Shirone. Zdá se, že poté, co jsem jako dobrodruh vstoupila do jedné kobky, jsem se proslavila a najali mě jako domácího učitele pro prince.

Vyučování prince mi připomnělo dny u rodiny Greyratů.

Princ se ti velmi podobá, Rudi. Není tak dobrý jako ty, ale jeho magický potenciál je zřetelný a také je velmi chytrý. Také, stejně jako ty, mě šmíruje, když se převlékám, a krade mi spodní prádlo. Vždycky je strašně arogantní a v tomhle ohledu je úplně jiný než ty, ale chováním jste si podobní.

Mám to svádět na to, že hrdinové jsou vždycky chlípní?

Bojím se, že mě během práce někde přepadne.

Co je tak skvělého na tomhle slabém a křehkém těle...

Ach, když tohle píšu, tak jsem nezdvořilá a neuctivá ke koruně....?

No, o tom si promluvíme později. Myslím, že by to mělo být v pořádku, když za jeho zády nepíšu nic špatného. Království mě chce jmenovat dvorní kouzelnicí, ačkoli by to bylo jen na omezenou dobu. To jen tím, že zrovna dělám na jednom magickém výzkumu, taková náhoda. Ach, správně. Konečně dokážu použít vodní magii na úrovni krále.

V knihovně v království Shirone je kniha pojednávající o vodní magii na úrovni krále. Myslela jsem si, že po úrovni světce už nic víc nedokážu, ale se snahou všechno jde.

Ty už teď určitě zvládneš vodní magii na úrovni císaře. Nebo mám říct, že i všechny ostatní systémy jsi dotáhl na úroveň světce. Jak jsi pilný, tak ses možná dokonce začetl i do Léčivé magie nebo Povolávací magie?

Nebo ses vydal na cestu šermíře?

Ačkoli to by bylo trochu škoda, pokud jde o tebe, tak nezáleží, kterou cestou se vydáš. Mým cílem je stát se vodní kouzelnicí na úrovni Boha.

Už dřív jsem zmínila, že když se ve svém studiu magie dostaneš do slepé uličky, tak můžeš zkusit zaklepat na dveře univerzity v Ranoe. Pokud nebudeš mít psané doporučení, tak budeš muset složit zkoušky. Ale pro tebe by to měla být hračka. No, tady to ukončím.

- Roxy

PS: Než se dostaneš k odpovědi, tak už možná nemusím být v království, takže nemusíš odpovídat.”

Tenhle dopis je takové probuzení.

Zatraceně.

Na mapě jsem si vyhledal Shirone. Je to malá země na jihovýchodě centrálního kontinentu. Přímou čarou to odtud není moc daleko. Ale v horách na centrálním kontinentu žijí červení draci, takže není možné je překročit a musíte to z jihu zdlouhavě obcházet.

Vzdálené království.

Navíc na magickou univerzitu v Ranoe je třeba cestovat oklikou severozápadem.

„Hm.....”

Roxy mě nenaučila žádnou magii na úrovni Krále....

To proto, že žádnou neuměla.

Ve zpátečním dopise jsem nenapsal nic předmětného. To proto, že jsem nechtěl, aby se Roxy dozvěděla, že jsem budižkničemu. Ačkoli jsem nevěděl, jak moc jsem v jejích očích úžasný, nechtěl jsem ji zklamat.

Ale když se tak k tomu vrátím. Magická univerzita? Roxy jednou řekla, že to tam bylo fantastické. Ale je to moc daleko. Nemůžu Sylphy jen tak odhodit. Co zmůžu....?

V každém případě jsem do dopisu připsal PS: „Omlouvám se, že jsem ti ukradl kalhotky.” 

Část 5

Druhý den poté, co ten dopis dorazil, jsem vyjádřil své myšlenky při rodinném setkání. „Otče, mohu mít jeden sobecký požadavek?”

„Ne.”

Okamžitě mě zamítl.

Ale Zenith, co seděla po straně, Paula okamžitě praštila po hlavě. Lilia sedící na druhé straně se k útoku také přidala.

Kvůli tomu příběhu s těhotenstvím Lilia k jídlu usedá také ke stolu. V minulosti dodržovala dekórum služebné a obsluhovala nás, ale teď je z ní rodina.

V téhle zemi polygamie nevadí?

Aťsi.

„Rudi. Ať řekneš cokoli, otec to splní,” řekla Zenith něžně, zatímco se dívala na Paula, co se držel za hlavu.

„Mladý pán Rudeus ještě nikdy nežádal nic pro sebe. Je na čase vyzkoušet pánovu důstojnost a spolehlivost.” I Lilia mi pomáhá.

Paul se znovu narovná, založí si ruce na hrudi a zvedne bradu, tváří se důležitě.

„Rudeus řekl, že má sobeckou žádost. Určitě je to něco mimo můj dosah.”

Paul utrží další ránu a složí se na stůl. Tohle jsou malé vtípky během rodinného setkání.

A pak jsem jim to řekl. „Vlastně mám pocit, že jsem se ve studiu magie dostal do slepé uličky. Přál bych si odjet studovat na univerzitu v Ranoe...”

„...Och.”

„Ale když jsem to řekl Sylphy, tak začala brečet a nechce se ode mě hnout.”

„Ach, tenhle playboy, komu se jen podobáš? Ech?” Paul utrží třetí ránu s řetězovým útokem.

„A tak bych chtěl jít do školy spolu s ní, ale její rodina na tom není tak dobře jako naše. Takže jsem chtěl požádat, jestli byste mohli zaplatit školné za nás oba.”

„Och...”

Paul se oběma lokty zapře o stůl a použije na mě přísný pohled jako nějaký nadřízený úředník. Tenhle pohled používá, když drží meč. Jediný okamžik, kdy si Paul zaslouží úctu.

„Ne.” Paul řekne to samé jako předtím.

Tentokrát je to doopravdy.

Zenith a Lilia jsou také zticha.

„Jsou k tomu tři důvody.

Číslo 1, pořád se učíš šermu. Pokud s tím teď přestaneš, tak se tvoje schopnosti nerozvinou. Jako tvůj učitel nemůžu dopustit, abys to vzdal.

Číslo 2 jsou peníze. Kdyby šlo jenom o tebe, tak bychom to zvládli, ale nezvládneme to, pokud chceš, abychom zaplatili i za Sylphy. Školné na magické univerzitě není zrovna levné a naše finance nejsou jako horká voda, kterou můžeš pořád odpouštět.

Číslo 3 je tvůj věk. Je ti jenom 7 let. I když jsi chytré dítě, tak je pořád spoustu věcí, co nevíš. Máš velmi nedostatečné zkušenosti. Nemůžeme se zbavit svých povinností jako rodiče.”

Jak jsem si myslel, tohle nevyšlo.

Ale já se nevzdávám.

Paul je jiný než dřív. Přemýšlí o problému a udá mi důvody. To znamená, že pokud ty tři problémy vyřeším, tak to bude v pořádku. Neboj se. Nemusím jet hned teď.

„Rozumím, otče. Takže budu trénovat šerm jako obvykle, co se týče toho problému s věkem, kolik let musím počkat?”

„Správně.... do 15, než ti bude 12, tak musíš zůstat doma.”

12 let, hm. Vybavuju si, že jakmile je člověku 15, tak je dospělý.

„Můžu se zeptat, proč je to dvanáct let?”

„Protože když jsem já odešel z domu, bylo mi dvanáct.”

„Aha, chápu.”

12 let je pro Paula něco, co se nedá usmlouvat.

Jelikož nechci znevažovat jeho mužskou hrdost, tak můžu jen zavřít pusu a přikývnout.

„Takže ten poslední problém.”

„Och.”

„Prosím, zprostředkuj mi nějakou práci. Jelikož jsem gramotný a zvládám matematiku, tak ze mě může být domácí učitel nebo můžu vyučovat magii. Bylo by nejlepší, když bude plat vysoký.”

„Práci? Proč?” Paul se na mě dívá vážnýma očima, jako kdyby mě chtěl zastrašit.

„Vydělám si na Sylphino školné.”

„...... Nedá se říct, že by to bylo dobré pro Sylphy.”

„To ne. Ale tohle dělám kvůli sobě.”

„...”

Ticho trvalo nějakou chvíli.

Pro mě to není zrovna příjemná atmosféra.

„Opravdu...... aha....” Zdá se, že Paula něco napadlo a přikývne. „Dobře. Když se jedná o tohle, tak se můžu poptat.” Když mi Paul odpovídá, tak nasadí spolehlivý výraz. Ale Zenith a Lilia vypadají ustaraně.

„Moc děkuju.”

Jako vyjádření díků jsem uklonil hlavu a večeře pokračovala.

Část 6

– Paulovo hledisko –

Nemůžu uvěřit, že Rudeus řekl něco takového.

Můj syn dospívá příliš rychle. Normálně dítě řekne něco takového, když mu je 14 nebo 15. I já jsem to udělal až v 11, kdy můj styl Boha Meče dosáhl pokročilého řádu. Lidé, co nejsou něco takového schopni říct, to za celý svůj život neřeknou.

„Pokud budeš kupředu spěchat příliš rychle, tak zemřeš brzy.... co?”

Tohle mi jednou řekl jeden bojovník.

Samozřejmě když jsem to slyšel, tak jsem si toho nevšímal.

Lidé, co žijí kolem mě, jsou prostě příliš líní. Doba, kdy je lidská rasa na vrcholu sil, je krátká, ale nikdo nechce utíkat. Věci, co se dají udělat, by se měly dotáhnout do konce. I když tě z toho budou později obviňovat, až k tomu dojde, tak se o tom dá mluvit.

No, i když jsem všechno tohle udělal a narodilo se mi dítě, tak jsem se spoléhal na svoje šlechtické příbuzné, abych se stal rytířem.

Tohle prozatím dám stranou.

Rudeův životní styl je ještě dychtivější.

Když se na něj podívám, tak mě to trápí.

Když jsem byl mladší, tak lidé kolem mě se museli cítit stejně.

Ale Rudeus je jiný než moje divoké já. Všechno, co dělá, je naplánované.

To má po Zenith?

„No, dovol mi, abych tě ještě chvilku uvázal doma.”

Jak jsem si tohle pomyslel, tak jsem napsal dopis.

Před několika dny se mnou i Rawls něco diskutoval. Sylphy k Rudeovi tíhne až moc.

Ze Sylphina úhlu pohledu je Rudeus určitě princ na bílém koni, co ji zachránil z jejího pekelného dětství. Jako starší bratr ji učí různé věci a nakonec si i uvědomil, že jsou různého pohlaví. Rawls taky řekl, že pokud by Rudeus byl schopen získat si její srdce, bylo by to to nejlepší východisko.

I mě napadlo, že mít tak roztomilé dítě za snachu by nebylo špatné, ale když jsem dneska naslouchal Rudeovi, tak jsem změnil názor.

Zrovna teď je to spíš situace na úrovni vymývání mozku.

Tenhle typ jsem během svého období mezi šlechtici viděl mnohokrát.

Lidé, co se příliš spoléhají na své rodiče. Lidé, co jsou jako loutky.

Ačkoli, když jsou ti lidé, na které se spoléhají, s nimi, tak je to pořád dobré.

I když je to jenom loutka, tak pokud ji dobře ovládáš, vždycky se ti může povést zajímavá hra. Pokud Rudeus bude Sylphy milovat, tak bude v pořádku.

Ale Rudeus podědil mou krev.

Krev se zálibou v ženách.

Je možné, že si náhodou začne s další ženou. Ne, jelikož podědil mou krev, tak to rozhodně udělá a možná víc.

Nakonec je možné, že si Sylphy nevybere.

A v tom případě to Sylphy neustojí. Jako rozbitá loutka už se nikdy nebude moct postavit.

Nedovolím, aby se to stalo, aby můj syn zničil život tak roztomilému děvčeti. Ani pro mého syna to není dobré.

Napíšu dopis. Modlím se, abych dostal uspokojivou odpověď.

Ale pak to další. Jak mám přesvědčit vlastního syna, co tak vyniká v argumentování? Asi použiju hrubou sílu. 

Kapitola 11 - Odloučení

Část 1

Už to bude měsíc, co jsem Paulovi řekl, že chci začít pracovat.

Dneska Paulovi přišel dopis.

Mám pocit, že mi dneska odpoví, takže jsem se na to připravil.

Pravděpodobně k tomu dojde po tréninku s mečem, po obědě, nebo možná po večeři. Jak tak o tom přemýšlím, tak dál svědomitě trénuju s mečem.

Část 2

Jak tak pokračuju v tréninku, Paul řekne: „Rudi, chci se tě na něco zeptat.”

„Copak, tati?” Bedlivě Paulovi naslouchám se strnulým výrazem. Přece jen tohle bude moje první práce, včetně mého minulého života. Musím se snažit.

„Ty.... Ach. Kdybych tě chtěl odloučit od Sylphy, co by sis myslel?”

„Co? Samozřejmě bych to nechtěl.”

„To je pravda.”

„Co se děje?”

„Ne, vůbec nic. I kdybych ti to řekl, tak bys z černé udělal bílou.”

V ten okamžik, co to řekl.

Paul se naprosto promění.

Sálá z něj taková krvežíznivost, že ji cítím i já, a to jsem začátečník.

„Ech?!”

„.....!!”

Paul o krok popojde spolu s tichým nátlakem.

Smrt.

Tohle slovo mi vytane na mysli.

Instinktivně jsem použil všechnu svou magii, abych na Paula zaútočil.

Mezi mnou a Paulem zavane výbušný vítr, použil jsem větrnou a ohnivou magii zároveň. Skočil jsem vzad, s podporou horkého vzduchu, co mě tlačí vzad.

Tohle jsem mnohokrát simuloval.

S Paulem jako svým protivníkem nemám šanci vyhrát, pokud mezi námi nevytvořím nějakou vzdálenost.

Ačkoli výbušný vítr zraní i mě, získám trochu odstup, když dokážu vyděsit protivníka. Ale Paul si toho nevšímá a postupuje kupředu s neměnnou pózou.

(Nakonec to nefunguje!)

I když jsem tenhle výsledek čekal, stejně cítím, jak mě začíná jímat hrůza.

Musím podniknout další úhybný manévr.

Vzad je vyloučeno. Protivník se pohybuje příliš rychle kupředu.

Instinktivně jsem na to pomyslel. Vytvořil jsem šokovou vlnu a nechal ji do svého těla udeřit ze strany. Touhle silou mé tělo odletí na stranu.

K mým uším doletí zvuk, jak meč přesekne vzduch, a na těle mi vyskáče studený pot. Vidím, jak Paul máchl mečem v místě, kde ještě před chvílí byla moje hlava.

Dobře.

Vyhnul jsem se první ráně. To je výhoda. Ačkoli vzdálenost mezi námi je pořád ještě malá, tak pořád mohu přistoupit k dalšímu kroku.

Vidím svoje vítězství.

Nechám poklesnout zemi v místě, kam stoupne.

Paul vkročí do té malé pasti.

Zrovna když jsem si to pomyslel, tak okamžitě přenese váhu na druhou nohu a dál si to bez zdržení hasí za mnou.

(Není to dost dobré, když nevyřadím obě nohy naráz?!)

Pod nohama jsem si vytvořil mokřinu.

Než jsem se začal potápět, vyčaroval jsem vodní proud a sklouzl vzad jako na lyžích.

(Kruci, příliš pozdě.....!)

Když jsem dostal tenhle nápad, bylo už příliš pozdě.

Paul vkročí na pevnou zemi na okraji mokřadu. Kvůli síle jeho kroku se země potopí. Už zbývá jen jeden krok.

„U, uaaaaaaaaaahhh!!”

V panice jsem ho napadl mečem. Neohrabaný úder, co nepatří ani do jednoho stylu. Jak tím mečem máchnu hrubou silou, tak na rukách cítím úskočný, ohavný pocit.

(Odrazil to stylem Boha Vody....)

Vím jenom to.

Po jeho obraně stylem Boha Vody přijde protiúder.

Ačkoli to vím, tak nedokážu zareagovat.

Jako v nějakém zpomaleném filmu se k mému krku blíží Paulův meč.

(Ach, naštěstí je to jen dřevěný meč....)

Na krku ucítím úder a moje vědomí odplyne do temnoty.

Část 3

Když jsem se probral, zjistil jsem, že jsem v malé bedně.

Cítím, jak se všechno kolem třaslavě pohybuje, takže jsem asi zrovna v nějakém módu transportu. Snažím se se posadit, ale nemůžu pohnout ani prstem. Skloním hlavu a zjistím, že jsem zamotaný do provazů jako bambusová rohožka.

Vrstva po vrstvě pevného návinu.

(Co se stalo............?)

Když otočím krkem, spatřím, že přede mnou sedí obrovská slečna.

Čokoládová kůže, odhalující kožený oděv, namakané svaly a spousta jizev po těle. Klapka na oko a ostře řezaná tvář ve mně vyvolává dojem mafiánského bosse. Tahle slečna vážně budí dojem jako nějaká amazonská bojovnice z nějakého fantasy příběhu.

Taky má zvířecí uši a ocas jako tygr. Má velmi hustou srst. 

Pochází ze zvířecí rasy? 

Všimne si, že se na ni dívám, a naše oči se střetnou.

„Jak se máte, moje jméno je Rudeus Greyrat. Omlouvám se, že s vámi hovořím za takovýchto okolností.” Představil jsem se jako první. Základ v konverzaci je mluvit jako první. Když udeříte jako první, tak si udržíte iniciativu.

„Na Paulova syna jsi vážně slušňák.”

„To proto, že jsem také syn své matky.”

„To je pravda. Jsi taky Zenithin syn.”

Trochu se mi ulevilo, když vím, že ta žena zná moje rodiče.

„Já jsem Ghyslaine. Těší mě, že ode dneška budeme spolupracovat.”

Ode dneška? O čem to mluví?

„Ehm, díky. Taky mě těší.”

„Aaa.”

V každém případě jsem použil ohnivou magii a přepálil ty provazy.

Bolí mě celé tělo. Je to proto, že jsem spal v divné poloze? Protáhl jsem se. Pocit svobody. Ačkoli jsem si už na ten malý prostor a pohyb jenom prsty zvykl, být svázaný před touhle slečnou, co vypadá jako tvrdá S, je trochu divný pocit.

Rozhlédnu se kolem sebe a to, kde jsem, se dá popsat jako malá bedna. 

Je tu jedno místo k sezení, takže jsem se posadil naproti Ghyslaine.

Na obou stranách jsou okna, takže se dá koukat ven. Je to pastvina, kterou jsem ještě neviděl. Jak jsem čekal, jsem v nějakém dopravním prostředku.

Příšerně se to natřásá a mám pocit, že z toho dostanu 'mořskou nemoc', pokud tím pojedu moc dlouho. Zepředu se ozývá klap klap, pravděpodobně kůň. Což znamená, že jsem ve voze.

Proč s touhle macho slečnou sedím ve voze?

…..Ha!!

Mohlo, mohlo by to být tak, že mě tahle silačka unesla?!

Chce mou osobu k pomilování pro úlevné potřeby?!

Ne, vlastně mi silačky nevadí, ale už jsem své srdce dal dívce jménem Sylphy. Mohla bys být poprvé něžná.......?

Nenenenenenenene!!

U-u-uklidni se. V takovýhle chvílích se musím uklidnit.

Když budu počítat prvočísla, tak se uklidním.

Prvočísla jsou čísla, co se dají dělit jednou anebo samy sebou.... To mi jednou řekl učitel, co mě povzbuzoval.

3, 5 a pak 11? Co je další, 13? A pak další je...

NEVZPOMÍNÁM SI!!

Jaký prvočísla, teď se potřebuju uklidnit.

Zklidni se a přemýšlej. Jak jsem se v téhle situaci ocitl?

Dobře. Zhluboka dýchej.

„Ná..... dech......”

Dobře.

Vezmeme to od toho, co vím.

Za prvé, Paul na mě najednou zaútočil a způsobil, že jsem omdlel.

Když jsem se probral, našel jsem se v koňském potahu a svázaný.

Obávám se, že mě vyřadil z nějakého důvodu a pak mě naložil do koňského potahu. V něm je žena, co řekla: Ode dneška spolu budeme spolupracovat.

Když se vrátím zpět k Paulovi, tak před tím, než mě napadl, řekl něco divného.

Něco o tom, že by mě odloučil od Sylphy. Něco o tom, že Sylphy je pro mě moc dobrá. Že není moje hračka.

T-ten zatracený lolicon..... To se snaží se dostat k Sylphy?!

Počkat. Tu druhou půlku neřekl, co?

Hm?

Když přijde na tu část se Sylphy, tak tomu nerozumím. Zatraceně. Celé je to Paulova vina.......! No, tak nejdřív se pozeptám.

„Promiňte.”

„Můžeš mi říkat Ghyslaine.”

„Ach, v tom případě mi říkej Rudýsku.”

„Dobře. Rudýsku.”

Vypadá to, že nemá moc smysl pro humor.

„Ghyslaine-san. Slyšela jsi něco od otce?”

„Říkej mi Ghyslaine. Nemusíš přidávat -san,” řekla Ghyslaine, když si z kapsy vytáhla dopis. A podala mi ho. Vzal jsem si ho, ale na obálce není nic napsané.

„Paul mi dal tenhle dopis. Přečti ho. Protože já neumím číst, tak musíš číst nahlas.”

„Dobře.”

Otevřel jsem ten dopis a začal číst.

[Mému nejdražšímu synovi, Rudeovi.

Až budeš číst tento dopis, tak už pravděpodobně nebudu na tomto světě.]

„Cože?!” vykřikne Ghyslaine překvapeně a postaví se. Strop toho povozu je překvapivě vysoko.....

„Prosím, sedni si, Ghyslaine. Ještě to pokračuje.”

„Hm. Aha.”

Poslušně se posadí.

Já pokračuju ve čtení.

[------ Tohle je poprvé, co jsem se pokusil napsat nějaký vtip. Příšerně jsem tě přemohl a poté jsem tě naneštěstí složil, svázal provazy a hodil tě do vozu jako nějakou uvězněnou princeznu. Myslím, že nemáš jasno v tom, co se stalo, a můžeš se na to zeptat té svalnaté darumy... Ačkoli bych ti tohle rád pověděl, tak ta ženská má místo mozku svaly, takže by ti to určitě nedokázala pořádně vysvětlit.] (pozn. překl.: daruma je japonská buclatá soška mnicha zakladatele zen-buddhismu, která má plnit přání)

„Cože?!” vykřikne Ghyslaine naštvaně a postaví se.

„Prosím, posaď se, Ghyslaine. V následujících řádcích tě chválí.”

„Hm. Aha.”

Poslušně se posadí.

Já pokračuju ve čtení.

[Je to Král Meče.

Pokud se chceš naučit šermu, nenajdeš nikoho lepšího, pokud tedy nepůjdeš do posvátné země šermířů. Za její sílu se můžu zaručit. Ani jednou jsem proti ní nevyhrál..... S výjimkou v posteli.]

Nepiš zbytečnosti, idiotskej táto.

Ale Ghyslaine vypadá, že ji to potěšilo.

Ten chlap je vážně populární. Ale ty jsi vážně silná, Ghyslaine-san.

[No, co se týče té tvé práce, jmenovali tě na místo domácího učitele jedné mladé dámy, co bydlí ve městě Roa v kraji Fedoa. Doufám, že ji naučíš jazyk, matematiku a jednoduchou magii. Je to nesmírně umíněná slečna a agresivní až do té míry, že ji požádali, aby už do školy nechodila. A do dnešního dne odehnala z domu několik domácích učitelů... Ale myslím si, že ty to dokážeš zvládnout.]

Zvládnout co? Tohle je nezodpovědnost.

„Ghyslaine, jsi velmi umíněná?”

„Já nejsem mladá dáma.”

„To je pravda.”

Dál čtu.

[Ta svalnatá Daruma je najatý bodyguard pro mladou dámu a její učitel šermu. Naučí tě bojovat s mečem a zdá se, že na oplátku chce, abys ji naučil magii a jazyk. Prosím, nesměj se jí, že má místo mozku svaly. Vezme to vážně. (Chacha).]

„Cože...?”

Na Ghyslainine čele vyskočila žíla.

Tenhle dopis se možná snaží vysvětlit situaci, ale zároveň se pravděpodobně snaží Ghyslaine pozvednout mandle. Jaký je mezi těmi vztah?

[Ačkoli její schopnost učit se není nic moc, pokud ušetříš na účtu za hodiny, tak to je celkem dobrý obchod.]

Účet za hodiny.

Aha. Budu se od téhle ženy učit šermu. Protože Paul patří k instinktivnímu typu, tak mi pomohl najít lepšího učitele. Nebo si nade mnou, co se vůbec nezlepšuje, zoufá?

Mohl by ses prosím chopit své zodpovědnosti až do samého konce....?

„Kolik by člověk normálně zaplatil, když by se od tebe chtěl učit, Ghyslaine?”

„2 asurské zlaté mince za 1 měsíc.”

2 asurské zlaté mince!!

Dokonce i Roxy dostávala jenom 5 asurských stříbrných za měsíc.

Čtyřikrát větší částka. Aha. To je rozhodně dobrý obchod.

Jen tak na okraj, jeden člověk potřebuje zhruba 2 asurské zlaté na pokrytí životních nákladů na měsíc.

[Příštích pět let budeš bydlet v domě té mladé dámy a budeš ji vyučovat. V těchto pěti letech je ti zakázáno přijet domů nebo psát dopisy. Kvůli tobě je Sylphy neschopná se osamostatnit. A nejenom to, dokonce i ty na ní začínáš být závislý, takže jsem zařídil, abyste žili odděleně.]

„Co....že....?”

Ech, proč?

Počkat.

…Ech?

To si ze mě děláte srandu? Pět let se se Sylphy nemůžu setkat?

A nemůžu psát dopisy?

„Co se děje? Rozdělili tě s tvou slečnou, Rudýsku?”

Na tváři se mi objevil zoufalý výraz a zdá se, že Ghyslaine se mě příjemně ptá.

„Ne, zrovna mě z domu vyhnal otec, co se vůbec nechová jako dospělý.”

Ani jsem neměl čas se rozloučit.

Teď jsi to vážně podělal, Paule.

„Nebuď smutný, Rudýsku.”

„Ehm.”

„Copak?”

„Myslím, že budu radši, když mi budeš říkat Rudeus.”

„Aha, dobře.”

Ale když o tom přemýšlím racionálně, tak Paul má v tomhle vážně pravdu.

Opravdu, pokud Sylphy vážně takhle vyroste, tak se z ní stane něco jako kamarádka z raného dětství v nějakém ubohém eroge. Taková ta, co se vždycky drží hlavního hrdiny a chová se k němu, jako kdyby byl pro ni celý svět a ona kolem něj obíhá jen jako měsíc. Postava bez vlastní identity.

Kdybychom byli ve skutečném světě, tak tahle závislost by postupně vyprchala, jak by se přátelila s lidmi ve škole a jak by se učila nové věci, ale Sylphy nemá žádné kamarády kvůli barvě svých vlasů.

Dokonce i po pěti letech bude velmi velká šance, že se mě bude držet.

I když mě osobně to nevadí, dospělí si to nemyslí.

Což je dobře. Vůbec to není špatný úsudek.

[Co se týče tvého platu, budeš každý měsíc dostávat 2 asurské stříbrňáky. Ačkoli pro průměrného domácího učitele je to málo, jako kapesné pro dítě je to celkem dost. Když budeš mít volno, zajdi do města a nauč se, jak používat peníze. Problém s penězi je, že když s nimi neumíš hospodařit za normální situace, tak s nimi nevyjdeš v krizi. Ačkoli mám pocit, že můj syn dovede s penězi hospodařit, i když se nenaučí jak... Ach, i kdybys měl chybovat, tak ne že si za ty peníze budeš kupovat ženský, dobře?]

Už jsem ti řekl, abys nepsal takové zbytečnosti.

Nebo je to to? Něco jako kabaret? Prosím, to nedělej.

[A pak. Pokud to během těch pěti let nevzdáš a naučíš tu mladou dámu jazyk, matematiku a magii. Jako zvláštní odměnu ti zaměstnavatel zaplatí školné pro dva lidi. Taková je smlouva.]

Aha.

Pokud během těch pěti let budu tu práci domácího učitele brát vážně, tak mi splní to, co chci já.

[No, Sylphy tě možná za těch pět let nebude chtít následovat a tvoje vášeň možná zchladne a změníš názor. Ale my tady budeme Sylphy vážně přemlouvat.]

Vážně přemlouvat.... z toho mám špatný pocit. Tu-dup.

[Přeji ti během těch pěti let hodně štěstí. Aby ses toho na novém místě hodně naučil a dosáhl výš.

- skvělý inteligentní otec Paul]

Jaký inteligentní................?!

Copak ses neuchýlil k hrubé síle?!?

Ale tentokrát se skláním před jeho úsudkem.

Udělal to pro mě a taky pro Sylphy.

I když Sylphy možná zůstane sama, pokud to na svém konci sama nevyřeší, tak nebude moct dospět, ať se bude snažit, jak chce.

Není v pořádku, že se na mě spoléhá.

„Paul tě vážně miluje,” řekla Ghyslaine.

Já se suše zasměju a odpovím: „Před tímhle byl náš vztah celkem vlažný. Ale jakmile zjistil, že jsme si celkem podobní, tak se mi přiblížil. Ale copak to s Ghyslaine není to samé...”

„Hm? Co se mnou?”

Přečetl jsem poslední řádek.

[PS: Pokud se ti ta mladá dáma bude líbit, tak nevadí, když si s ní začneš, ale ta svalnatá Daruma je moje ženská, takže se jí nedotýkej.]

„Tohle řekl.”

„Pche. Pošli ten dopis Zenith.”

„Dobře.”

Přesně takhle mě poslali na cestu do největšího města v kraji Fedoa, do Roy.

Ačkoli mě napadá spousta věcí, tak je zatím dám stranou. Měl bych se trochu probrat. Hmm, tohle mi poslouží stejně dobře. Nemůžu být se Sylphy. Ničeho nelituji. Hmm.

Pořád si to opakuji.

(Ale vážně ji chci vidět aspoň jednou za rok...)

Moje srdce má pořád pár výhrad.

Část 4

– Paulovo hledisko –

„T-to bylo nebezpečné...”

Shlédl jsem na svého zemdlelého syna a svoje špinavé boty.

Protože dneska je poslední den, co ho učím, jak používat meč, chtěl jsem ho vážně vyděsit tím, že bych mu ukázal otcovskou důstojnost, ale nenapadlo mě, že proti mně použije magii s tak bleskovými reflexy.

Ne aby na mě zaútočil, ale aby mi magií zabránil v pohybu.

A to byla ale škála nejrůznější magie.

„Co se dalo čekat od mého syna. Jeho smysl pro boj je úžasný.”

I když to byla jenom chvilička, musel jsem udělat tři kroky, a to jsem na něj vyrazil z čistajasna. Zvláště při tom posledním kroku. Kdybych jen trochu zaváhal, tak bych měl svázané nohy a prohrál bych na celé čáře.

Tři kroky proti kouzelníkovi. Kdyby měl další společníky, tak by ho kryli zleva a zprava a chránili by jej. Nebo kdyby byl trochu dál, tak bych potřeboval čtvrtý krok.

Úplně jsem se ztratil.

I kdyby se dostal do nějakého týmu zkoumající kobky, tak by byl jako kouzelník dost užitečný.

„Co se dalo čekat od génia, co způsobil, že vodní kouzelnice na úrovni světce ztratila sebedůvěru....”

Můj syn je naprosto strašlivý.

Ale těší mě to.

V minulosti bych cítil jenom závist, že je nadanější než já, ale když přijde na mého syna, tak se cítím nečekaně jen potěšeně.

„Ach, teď na tohle není čas. Pokud si nepospíším, tak přijde Rawls a ostatní.”

Rychle jsem provazem svázal svého bezvědomého syna a hodil ho do koňského povozu, co zrovna přijel.

Načasování je dokonalé, Rawls zrovna přišel.

A Sylphy taky.

„Rudi?!”

Sylphy spatří svázaného Rudiho a plánuje ho zachránit. Najednou vrhne středně pokročilou magii za pomoci bezzvukého zaříkávání. I když se jí snadno vyhnu, její magie má kromě bezzvukého zaříkávání i rychlost a moc.

Kdyby to byl kdokoli jiný, tak by pravděpodobně zemřel.

Co to kruci tenhle Rudi učí?

Předal jsem dopis Ghyslaine, přendal Rudiho do vozu a pobídl vozku, aby odjel.

Podíval jsem se na stranu. Rawls klečí vedle Sylphy a něco jí povídá. Správně. Poučování je rodičovská práce. Tu část, co přešla na Rudiho, si musíš vzít zpět vlastníma rukama, Rawlsi.

Povzdechnu si a dívám se na ně vroucným pohledem, pak ve větru zaslechnu Sylphin hlas: „Rozumím. Zesílím, abych Rudimu pomohla....!!”

Mmm, můj synu, jsi milován.

Při téhle scéně z domu vyjdou mé dvě ženy.

Řekl jsem jim, aby to celé sledovaly zevnitř, protože by to mohlo být nebezpečné, ale teď se s ním pravděpodobně jdou rozloučit.

„Ach, můj roztomilý Rudi odjíždí.”

„Madam. Tohle je výcvik.”

„Já vím, Lilio. Ooch, ooch, Rudee!! Jen jdi na zkušenou, mé dítě!! Já ubohá, jejíž jediné dítě bylo odebráno!!”

„Madam, mladý pán už není jediné dítě.”

„To je pravda. Už má i dvě sestry.”

„Dvě...!! M-madam!!”

„To je v pořádku, Lilio. I tvoje dítě budu milovat!! Protože mám ráda i tebe!!”

„Ooch!! Madam, já vás taky!!”

Takovouhle scénku předvádějí, zatímco mávají za odjíždějícím vozem.

Ty dvě by se neměly moc bát, protože Rudeus tak moc vyniká. Ale když tak o tom přemýšlím, ty dvě mají tak dobrý vztah. Bylo by pěkné, kdyby byly stejně hodné i na mě. Nebo bych měl říct, že bych byl šťastný, kdyby spolu tak dobře nespolupracovaly, aby mě týraly.

„Ale až ty děti vyrostou, Rudi tu nebude...”

Zdálo se, že Rudi měl v plánu být skvělým starším bráchou. Taková škoda.

Monopolizuji si veškerou lásku svých roztomilých dcerek.

Ho ho.

Počkat. Po tomhle se Rudeovi dostane výcviku od nadané cvičitelky Krále Meče Ghyslaine. Za pět let mu bude dvanáct. Bude mít skvělou kondičku.

Jak se vrátí, tak bude schopen používat magii a cvičně se mnou bojovat. Budu schopen proti Rudeovi vyhrát?

Ach, kruci. Za pět let bude moje otcovská důstojnost v ohrožení.

„Paní Greyratová a Lilio. Když je teď Rudi pryč, tak bych taky rád začal cvičit.”

Zenith se zatváří překvapeně. A Lilia Zenith pošeptá do ucha: „To proto, že s mladým pánem Rudeem skoro prohrál. Cítí se v ohrožení.”

„Vždycky byl takový. Nebude se snažit, dokud skoro neprohraje.”

Pech. Důstojnost tohoto otce už je v ohrožení.

(No, když přijde na důstojnost, tak to není zase až tak důležité.)

Protože vím, jak takový otec, co neustále projevuje svou důstojnost, vypadá, celým svým srdcem si myslím, že budu prostě zbytečný stařík, co má problémy se ženami. Mým cílem je být otec, co se stará bez toho, aniž by byl otravný. Alespoň do té doby, než ty tři děti dospějí.

Podíval jsem se na Zenith.

Má tělo dost pěkné, takže by lidi nenapadlo, že už dvakrát porodila...

(No, to se protáhne až na čtvrtý a pátý. Hehe.)

Když dám tohle stranou.

(Rudee...)

Mě se tahle metoda taky nelíbí.

Ale i kdybych ti o tom řekl, tak bys mě neposlouchal, a já nevěřím, že bych tě dokázal přesvědčit.

Ale kdybych to celé jen sledoval a nic neudělal, tak bych jako rodič zklamal. Vzhledem k tomu, že sám nemám dostatečné schopnosti, tak mohu jen požádat druhé, ale to je celé. Ačkoli jsem to provedl hrubou silou, ty se svojí inteligencí bys to měl být schopen pochopit...

Ne, i když to nepochopíš, nevadí.

Věci, co se stanou tam, tady v téhle vesnici nezažiješ. I když tomu nebudeš rozumět, prostě reaguj na věci před sebou a to bude tvou silou.

Tak mě nenáviď.

Nenáviď mě a nadávej, že nejsi schopen mi odporovat.

Takhle jsem vyrostl já, když mě můj otec utiskoval.

Jelikož jsem nebyl schopen odporovat svému otci, odešel jsem z domu.

Litoval jsem toho a přemítal jsem nad tím. Nepřeji si, abys zažil to samé.

Ale tím, že jsem odešel z domu, jsem získal sílu.

Ačkoli nevím, jestli tahle síla dokáže vyhrát proti mému otci, získal jsem ženu, co jsem chtěl, ochránil jsem věci, co jsem chtěl ochránit a alespoň jsem byl schopen přemoci svého mladého syna.

Pokud mi chceš odporovat, jen do toho.

Až se vrátíš s vlastní silou.

Sesbírej dostatek síly, co si nezadá s tímhle brutálním otcem.

Jak tak sledoval Rudeův odjíždějící vůz, tak si Paul tohle myslel.

Zvláštní kapitola – Matka v Greyratově domácnosti

Část 1

Jmenuji se Zenith Greyratová.

Narodila jsem se ve svaté zemi Milis. Je to země s dlouhou historií. Velmi se hodí tuto zemi popsat jako nádhernou, ale zatvrzelou.

Narodila jsem se jako druhá dcera hraběcí rodiny té země.

Během té doby jsem byla květinou ve skleníku. Myslela jsem si, že všechno, co vidím ve svém okolí, je celý svět. Taková byla moje nevědomost.

Ačkoli se moc nehodí, abych to sama o sobě říkala, mám pocit, že jsem byla hodné dítě. Nikdy jsem se nepříčila přáním svých rodičů a moje známky ve škole byly výborné.

Poslouchala jsem všechny učitele víry Milis a společenskou etiketu jsem se učila velmi hladce. Dokonce mě označovali jako 'vzor miliské mladé dámy'.

Moji rodiče určitě taky museli mít pocit, že jsem dcera hodná jejich pýchy.

Takhle jsem dál vyrůstala, jednoho dne se ocitnu na večírku se sjednaným sňatkem. Mým ženichem bude pravděpodobně nejstarší syn nějaké hraběcí rodiny. Přímý jako šíp, s hrdým srdcem a takový muž, jenž bere učení Milisu jako své naprosté principy. Hrdý příklad miliské šlechty. Vdám se za někoho takového. Porodím mu děti. A bude ze mě manželka hraběte, co se nestydí, ať jde kamkoli, a bude zapsána na seznamu šlechty svaté země Milis.

To je můj život. [Cesta] pro dcery miliské šlechty.

Ale já jsem se po té [cestě] nevydala.

V den, kdy jsem se stala dospělou, kdy mi bylo 15.

Pohádala jsem se se svými rodiči. Vzbouřila jsem se proti svým rodičům a odešla jsem z domu. Nenáviděla jsem požadavky svých rodičů, které jsem vždycky plnila, a měla jsem k tomu důvod.

Záviděla jsem svojí sestře, co byla divočejší než já.

Z různých důvodů jsem se ke své [cestě] obrátila zády.

Když se šlechtici odvrátí od své [cesty], je velmi obtížné dál žít.

Ale měla jsem štěstí, že jsem se na šlechtické škole naučila léčivou magii. A zvládla jsem se naučit až na mírně pokročilou úroveň.

Ačkoli svatá země Milis je země velmi pokročilá v léčivé a bariérové magii, většina lidí se léčivou magii naučí jen na základní úrovni. Pokud se člověk doučí až na mírně pokročilou úroveň, tak může pracovat v miliské nemocnici, takže se to na škole velmi upřednostňuje. A tak jsem namyšleně věřila, že když se tam dostanu, budu schopna si žít velmi dobře.

Byla jsem příliš naivní.

To já, co ani nevědělo, jak si vybrat místo k bydlení, se okamžitě stalo terčem špatných chlapců. Řekli mi, že momentálně najímají magického léčitele a najali mě, která neznala tržní hodnotu, do svého týmu. Jejich nabídka byla mnohem nižší než pro léčitele na základní úrovni, ale trvali na tom, že mi platí mnohem víc než normálně.

Byla jsem dostatečně bláhová, abych jejich mělké upřímnosti věřila, ačkoli na světě byla spousta dobrých lidí.

Kdybych se s nimi opravdu vydala, tak by po mě chtěli strašné věci. Používali by mě jako štít proti magickým tvorům nebo by po mě chtěli, abych kouzlila, dokud neomdlím. A dokonce by mi možná řekli, abych jim nabídla vlastní tělo.

A ten, kdo mě před tímhle vším uchránil, byl mladý bojovník jménem Paul Greyrat.

Když udělil těm špatňákům lekci, tak mě násilím odvedl ke svému týmu.

Kdyby mi jedna členka jeho týmu, Elinalize, všechno podrobně nevysvětlila, myslela bych si, že Paul je špatný člověk.

V každém případě. Takhle jsme se s Paulem setkali.

Nejdřív jsem Paula nenáviděla.

Očividně to byl původem asurský šlechtic, ale mluvil jako lupič. Běžně neplnil svoje sliby a snadno se unáhloval. Hamižný, vůči mě blahosklonný a člověk, co rád osahává pozadí druhých, a naprosto neskrývá své úchylné myšlenky.

Ale vím, že to není špatný muž.

Ačkoli se na mě díval spatra a posmíval se mi, že nevím, jak to na světě chodí, nakonec vždycky řekl, že není jiná možnost, a pomohl mi.

Paul je mým naprostým opakem, ale je spolehlivě divoký a vlastně celkem zbrklý.

Netrvalo to dlouho a zamilovala jsem se do něj.

Ale měl kolem sebe mnoho okouzlujících dam a já jsem stoupenec Milise.

Milisovo učení zní: pár musí milovat jen sebe navzájem.

Ačkoli jsem odešla z domu, byla jsem vychovávána v tomto učení a i na škole se to vyučovalo jako norma, a tudíž bylo Milisovo učení vryté hluboko do mého srdce.

A pak jsem to jednoho dne řekla.

„Pokud se už nikdy nevyspíš s žádnou jinou ženou, tak se s tebou vyspím.”

S úsměvem s tím souhlasil.

Věděla jsem, že lže.

Ale stejně jsem si myslela, že to nebude problém.

Pokud mi bude lhát, tak se ho můžu úplně vzdát.

Ale pořád jsem byla příliš bláhová. Příliš lehkomyslná. Příliš naivní.

Protože hnedka poprvé jsem otěhotněla. (pozn.: šance zhruba 2-3%)

Nevěděla jsem, co mám dělat. Měla jsem strašný strach.

Vůbec jsem si nemyslela, že by Paul vlastně přijal tu zodpovědnost a vzal si mě.

A dítě, které jsem porodila,

Rudeus Greyrat.

----------------- Rudi. 

Část 2

Rudeus sedí vedle kolébek svých sester.

Má velmi vážný výraz.

Jeho tvář připomíná Paulův stín. Má pevně semknuté rty a střídavě se dívá na obě své sestry.

„Ach-, a-------!”

Jakmile Norn zamumlá, Rudiho výraz se napne.

A v dalším okamžiku.

„Bururururu.” Rudeus vystrčí jazyk a udělá směšný obličej.

„Jé, jó, ha, ha!” Norn se při pohledu na jeho výraz šťastně směje.

Rudeus nad jejím úsměvem kývne, spokojený, a vrátí se zpět ke svému vážnému výrazu.

„Jůuuu, aaa!”

Tentokrát se ozve Aisha.

A Rudeus se okamžitě přesune k ní.

„Arbububu.” Pomačká si tvář a dělá něco divného.

„Gya---- Aaa. Aaa.” A i Aisha se šťastně směje.

Rudeus se usměje úplně stejně jako s Norn. A takhle to pořád opakuje.

„Haha...” Trochu se zasměju, když vidím Rudeův úsměv. 

To proto, že Rudeus se moc nesměje.

Neustále se zdá, že je s něčím nespokojený. Ať je to při studiu magie nebo při učení se šermu, vždycky něco dělá s vážným výrazem na tváři.

Dokonce ani před svými rodiči se nikdy neusmál. A i když se usměje, tak je to naschvál.

Ale svým sestrám ukazuje tenhle výraz a spokojeně se usmívá, když vidí, jak se ony smějí. Jen když se na to dívám, cítím se šťastná. Je to úplně jiné než dřív.

„Pfuu...” vzdychnu, když si pomyslím, jaký Rudeus byl, když byl mladší. Měla jsem strašnou radost, když jsem viděla Rudeovo nadání v magii, ale po nějaké době jsem začala mít podezření, že Rudeus na své rodiče shlíží, že je nemiluje. Protože Rudeus mi vůbec nebyl blízký. „... Ale to není pravda.”

Změnila jsem názor po tom incidentu s těhotenstvím.

Lilia otěhotněla a Paul se k tomu přiznal.

Tehdy jsem se cítila zrazená.

Zradil mě Paul. Zradila mě dokonce i Lilia.

Zvláště když Paul porušil svůj slib. Můj hněv dosáhl bodu, kdy skoro vybouchl. Kdybych se jen na vteřinu přestala ovládat, tak bych zaječela a vyhodila Liliu z domu, nebo bych dokonce odešla já.

Před svatbou jsem si v duchu říkala, že jakmile mi zalže, tak se ho vzdám a opustím ho. Zapomněla jsem na to, ale v srdci jsem si to nesla stále. Moje city byly pod takovým nátlakem, že jsem mohla zničit celou rodinu.

Ale Rudeus tyhle moje myšlenky rozehnal.

Choval se jako dítě a tuhle situaci precizně vyřešil.

I když to, co udělal, se nepovažovalo za správné.

I kdybych se držela Rudeovy řeči, tak bych Paulovi nedokázala odpustit.

Ale v jeho řeči jsem zahlédla jeho nejskrytější myšlenky.

„Bojím se, že se naše rodina rozpadne.”

Přemýšlela jsem o tom a nakonec to pochopila. Tohle dítě si své rodiny váží svým vlastním způsobem. Když jsem o tom přemýšlela, moje podezření, jestli svou rodinu miluje, zmizelo. A zároveň jsem snadno odpustila Paulovi a Lilie. Kdyby tam Rudeus nebyl, tak by to tak nedopadlo.

„Hm, Norn-chan, jsi vážně roztomilá. Budeš stejně krásná jako matka. Až vyrosteš, tak se budeme koupat spolu.”

Rudeus drží Norninu malou ručku, a přemlouvá ji u toho.

Ten obvyklý Rudeus, co je vždycky tak vážný, dětským způsobem lichotí své sestře. To je opravdu ----

(Příliš hodnověrné.....)

Rudeus se mi zdá úžasný. Ale poslední dobou je také velmi spolehlivý.

Když se Norn a Aisha narodily, byla jsem naprosto vyčerpaná. Ty dvě holky brečely ve dne v noci a když se nakrmily, tak zvracely. Když jsme je koupali ve vodě, tak se do ní pokakaly. Ačkoli Lilia říkala, že to je normální, že takhle to prostě je, tak jsem stejně v noci nemohla spát.

Ale Rudeus toho pro ty děti hodně udělal.

Dělá to velmi zručně.

Jako kdyby to už někdy dělal.

Nemůže být možné, že by si pamatoval, jak jsme se starali o něj. Musel sledovat Liliu, jak se to dělá. Co se dá od Rudea čekat.

I když jsem kvůli tomu jaksi nespokojená, že to dělá lépe než vlastní rodiče, po pravdě je to velká pomoc. Nikdy jsem neviděla a nikdy jsem neslyšela o dítěti, co by bylo tak spolehlivé jako Rudeus, co se dokáže postarat o svoje právě narozené sestry.

Když se dívám na Rudea, vzpomenu si na svého bratra ve svaté zemi Milis. Je stejně vážný jako Rudeus. Oddaný studiu a nadaný, a otec jej chválí, že je vzor šlechty, ale ke své rodině je příliš chladný a ke své sestře se choval jako ke vzduchu.

Ačkoli jako šlechtic je úchvatný, tak jako bratra jej ctít nedokážu.

Ale Rudeus pravděpodobně takový nebude.

Rozhodně z něj bude bratr, kterého jeho sestry budou respektovat.

Ve skutečnosti to tak i plánuje. Když se s Paulem díval na své sestry, tak řekl: mým cílem je stát se respektovaným bratrem. Nemůžu se dočkat, až uvidím, jak Rudeus, Norn a její sestra vyrostou.

„Aaa! Béééé!”

Jak tak o tom přemýšlím, tak Norn začne plakat.

Rudeus se trochu otřese a udělá na ni obličej.

„Bééé! Bééé!”

Ale Norn brečet nepřestala.

Rudeus se dotkne její plínky, aby zjistil, jestli se nepočůrala, zvedne ji a zkoumá jí zádíčka, jestli nemá vyrážku, zatímco Norn naříká.

Kdyby to bylo na mě, tak bych určitě křičela na Liliu, aby mi pomohla. Pak jsem si vzpomněla, že Lilia šla na nákup. Začala jsem panikařit.

Ale Rudeus nepanikaří.

Vyřadí veškeré důvody, tleskne rukama a řekne: „Matko. Je čas ji nakrmit.”

Uvědomím si to, jakmile to vysloví. Když sleduju, jak si Rudeus hraje se svými sestrami, tak ten čas rychle letí.

„Dobře. Dobře.”

„Tady. Posaď se.”

Posadím se na židli podle Rudeových instrukcí.

Odhalím si hruď, zatímco nesu plačící Norn.

Jak Rudeus předvídal, Norn je hladová a okamžitě se přisaje a s potěšením začne pít mléko. Pokaždé, když ji krmím, vzedmou se ve mně silné emoce, že jsem matkou.

„....Hm?”

Najednou si uvědomím Rudeův pohled.

Vždycky, když ji krmím, Rudeus mi vždycky zírá na prsa.

A ten pohled není pohled sedmiletého dítěte, ale pohled plný chlípných tužeb.

Když ho postavíte vedle Paula, tak zjistíte, že ti dva mají úplně stejný pohled. Uklidňuje mě to, ale když si pomyslím, že je takový v tak raném věku, tak se bojím budoucnosti. Bude jako Paul a začne si s mnoha děvčaty a rozpláče je?

„Copak se děje, Rudi? Chceš taky?”

„EH!”

Dobírám si ho a Rudeus se vzpamatuje a odvrátí oči. Pak s tváří rudou se snaží najít nějakou výmluvu: „Ne. Jen jsem přemýšlel, že Norn má vážně hlad.”

„Haha.” Nedokážu ten smích udržet v sobě, když se chová tak roztomile.

„Tohle není pro tebe, vždyť víš, to patří Norn. Rudi už toho vypil dost, když byl malý, takže bys měl být trpělivý.”

„..... Samozřejmě, matko.”

I když to říká, podle jeho výrazu to vypadá, že toho lituje. Takovýhle Rudi se jen tak nevidí. Skoro mě to nutí mu lichotit. Jen ho ještě trochu popíchnu.

„Pokud to vážně chceš, tak můžeš počkat, až se oženíš, a pak prosit svoji ženu.”

„Ano. Zkusím o to požádat.”

Ach, och. Myslela jsem si, že se naštve a začne se se mnou dohadovat, ale vypadá, jako kdyby měl zjevení a takhle odpoví.

Zjistil, že si z něj utahuju?

Ačkoli je to trochu zklamání, tak se to k jeho povaze hodí.

„... Nemůžeš si to nutit silou, dobře?”

„Já vím.”

Při téhle vážné odpovědi se cítím trochu osaměle.

Norn si po jídle krkne a já ji uložím zpět do kolébky. Látkou si otřu prso a Rudeus na něj zase zírá.

Hm. Vypadá to, že žena, co se za tohle dítě provdá, to bude mít těžké. Nejsilnější kandidátkou je Sylphy, ale to dítě je vůči němu vždycky tak poslušné. Vypadá to, že i když k něčemu nebude svolná, tak nebude ani nijak silně protestovat....

Dobře.

Až na to přijde, tak dám Rudeovi lekci.

Jako matka.

Paul ho učí jenom jak děvčata dobývat. Já ho naučím o věcech poté.

Jakmile je Norn nakrmená, tak má spokojenou tvářičku a brzy usne. Určitě je unavená.

„Víc pij a víc spi. Rychle vyrosti, dobře?” Jak jí to říkám, tak ji hladím po hlavě.

„Aaaa. Bééé!”

Rudeus s Aishou provede to samé, co s Norn, zvedne ji, zkontroluje jí plínku a ověří si, že nemá vyrážku a že jí nic nekouslo...

Nakonec si Aishu vezme a podívá se na mě s ustaraným výrazem. Rudeus takový výraz ukazuje jen zřídka. Ačkoli mám radost, že vidím tolik různých výrazů, vlastně si nepřeji vidět ho takhle zachmuřeného.

„Co se děje?”

„Totiž. Matko. Dneska se Lilia dost opozdila.”

„To je pravda.”

Když jde na nákup, tak touhle dobou je obvykle už doma. Stalo se něco?

…... Ne. Dneska přijela ta kupecká skupina z města Roa. Řekla, že toho nakoupí víc než obvykle, takže jí to zabere víc času.

„Totiž Aisha.”

„Ano?”

„Pravděpodobně má hlad.”

„Aha.”

Když o tom tak přemýšlím, jelikož se Aisha krmí ve stejnou dobu jako Norn, tak by měly být taky hladové ve stejnou dobu. Obvykle já krmím Norn, zatímco Lilia krmí Aishu.

A teď si i všimnu Rudeova ustaraného výrazu. Rudi nasadí ten výraz a řekne nervózně: „Totiž, matko, nejsem si jistý, kdy se Lilia vrátí. Pravděpodobně nebude vadit, když Aishu necháme chvíli čekat, ale pokud bude dál plakat, tak začne plakat i Norn. Takže...”

Jsem upřímný stoupenec Milise.

A kvůli tomu Liliu obviňuji, že způsobila, že Paul porušil ten slib jednoho muže a jedné ženy. Vím, že oni nejsou stoupenci Milise, ale já svoje přesvědčení ohýbat nechci.

Rudi na to musel přijít.

Rozesmutní svou matku kvůli jednomu slovu?

Provede ona něco ošklivého jeho sestře?

Určitě má v sobě tyhle starosti.

Pro Rudiho, ať je to Norn, Aisha nebo já. Všichni jsme rodina.

A... Vzhledem, že to takhle dopadlo, tak bych to měla udělat. Ale vážně to nevadí?

Budu nešťastná, když budu Aishu krmit?

A když ano a pokud to Rudi zahlédne, bude mě nenávidět nebo se na mě dívat spatra?

„Pche. Co to říkáš? Pojď. Rychle mi Aishu dones.” Odeženu vlastní strachy, použiju ten nejvlídnější tón, co se mi podaří, a řeknu to Rudimu.

„Dobře.”

Rudi mi opatrně předá Aishu.

Vezmu si ji do náruče a nechám ji se krmit z druhé strany. Pokud Aisha nebude chtít jíst, tak pravděpodobně budu nešťastná. Ale Aishu to nezajímá a hltavě pije.

„....Fuuuu,” vydechnu si úlevou, ale tak potichu, aby to Rudi neslyšel. Když krmím Norn, tak se cítím úplně stejně. Pocit, že jsem matkou. Jak neuvěřitelné.

Proč jsem si myslela, že nebudu ochotná Aishu nakrmit?

Proč jsem si myslela, že když ji budu krmit, budu nešťastná?

Proč jsem si myslela, že to musím trpět?

Odpověď je jasná. Vím to. Protože jsem matka. Nakonec v tom není žádný rozdíl. Ať je člověk stoupenec Milise nebo něco jiného.

„Zdá se, že je spokojená.”

„To proto, že mamka je výborná.”

„Prosím tě, takhle mi nelichoť.”

I Rudi se zdá být spokojený, jak sleduje Aishu, jak se bezstarostně krmí, a uvolní se. Určitě si musel myslet, že tohle je také jeho zodpovědnost, jak ochránit své sestřičky.

To je vážně obdivuhodné.

Nelhal, když řekl, že chce být svým sestrám respektovaný bratr.

„To není lichotka. Pořád si na tu chuť ještě pamatuju.”

„To myslíš vážně?” usměju se, když Aishu pohladím.

Po chvilce Aisha taky skončí s krmením a odtáhne se. Položím ji zpět do kolébky a ona začne spát jako Norn. Rudi se na mě a Aishu dívá s vlídnějším výrazem než obvykle.

„Rudi.”

„Ano, copak?”

„Můžu se tě dotknout?”

„.... Opravdu není třeba se mě ptát. Prostě se mě dotkni, pokud chceš.”

Rudi se posadí vedle mě a zvedne ke mně hlavu. Lehce ho pohladím po hlavě. Rudi mi od svého narození ještě nezpůsobil žádné starosti, takže když vyrůstal, tak jsem se necítila moc jako matka, ale poslední dobou je to jiné.

Z hloubi svého srdce cítím, že jsem matkou tohoto dítěte.

„.......”

Najednou ucítím závan tepla a vzhlédnu, odkud přichází. Z oken se line letní záře.

Za okny je scenérie nekonečných zlatavých pšeničných polí. Poklidné letní odpoledne. Cítím se vážně spokojeně.

„Bylo by skvělé, kdyby to takhle zůstalo napořád.”

„Ano,” souhlasí se mnou Rudi.

Určitě musí také cítit ten poklid.

Ale já mám radost, že Rudi je se mnou. Kdyby nebylo Rudiho, tak stoupenec Milise jako já by naříkal, že se stal jednou ze dvou manželek, a opustil by tento dům spolu s Norn, nebo by obviňoval Aishu a Liliu.

Naštěstí je Rudi s námi.

Kdyby nebyl tak chytrý a moudrý, tak bych teď pravděpodobně zažívala něco takového.

„Rudi.”

„Copak?”

„Jsem ráda, že ses narodil.”

Rudi vypadá, že neví co říct. Pak se poškrábe na hlavě a rozpačitě řekne: „To já bych ti měl děkovat.”

Když vidím Rudiho roztomilé chování, tak se znovu zasměju. 

Napsal Rifujin na Magonote z angličtiny přeložila Tadomi