Mushoku Tensei svazek II

Prolog

Momentálně utíkám.

Ze všech sil zdrhám před drápy jedné bestie.

Unikl jsem jen díky veškerému svému soustředění a nesu si s sebou srdce plné strachu.

Přes schody. Proskočit dvorem. Někdy používám magii, abych se přitiskl ke střeše. Někdy spadnu.

„Kde jsi?!”

Ten člověk vypustí řev a pronásleduje mě.

Ať utíkám, kam chci.

Svojí fyzičce celkem věřím. Vždyť jsem přece utíkal od doby, kdy mi byly dva nebo tři roky, trénoval jsem s mečem.

Ale tenhle kousek sebedůvěry se roztříštil.

Ten člověk, jako kdyby se chtěl posmívat mé snaze, mě pronásleduje, aniž by se zadýchal, s krvavě rudými vlasy vlajícími ve větru.

Ten člověk nezná význam slov „vzdát se”. Nehledě na to, jak daleko uteču, jakmile na okamžik polevím, ten člověk tu mezeru kousek po kousku stáhne.

„Haaaa........... Haaaa.......”

Začíná mi docházet dech. Nedokážu dál běžet. Jsem neschopen uniknout. Schovám se. To je jediná možnost.

Schovám se ve stínu schodiště, pozoruju z místa, odkud se pozorují květiny, když ze středu vily zaslechnu ten zvířecí řev.

„Nikdy ti neodpustím!”

Z tohohle řevu se mi klepou kolena.

Jsem Rudeus Greyrat. Je mi sedm let.

Mám vlasy barvy jasného čaje. Jsem statný bishounen a dřívější 34-letý NEET.

Protože jsem se nezúčastnil pohřbu svých rodičů a moje rodina mě kvůli tomu vyhnala, tak mě přejela dodávka. Ale kvůli špatnému vtipu osudu jsem si udržel své vzpomínky a znovu se narodil jako dítě.

Zamyslel jsem se nad svou minulostí příšerné lidské bytosti a během těchto sedmi let jsem se pilně snažil, abych žil svědomitě.

Naučil jsem se, jak mluvit a psát, naučil jsem se magii, trénoval jsem s mečem, vybudoval jsem si dobrý vztah se svými rodiči a dokonce se potkal s roztomilou kamarádkou jménem Sylphy. Abych mohl jít do školy spolu se Sylphy, přijal jsem jednu práci, kde si vydělám na školné pro dva lidi a přijel jsem do města Roa.

Pokud dokončím práci – výchovu mladé dámy, zaměstnavatel mi zaplatí školné. ---------- Ačkoli to má být něco takového.

„Vylez, ať jsi kdekoli! Rozcupuju tě na kousíčky!”

Vyhlédl jsem ze svého úkrytu a při tom zvířecím řevu jsem se otřásl.

Třesu se ze ztělesněného násilí v podobě mladé dívky.

---- Jak k tomu vůbec došlo?

To se budeme muset vrátit o jednu hodinu dřív.

Kapitola 1 – Násilí mladé dámy

Část 1

Když jsme dorazili do Roy, už byl večer.

Vzdálenost mezi vesnicí Buina a městem Roa je zhruba jeden den jízdy na koňském potahu. Pokud budete počítat čas, tak je to zhruba 6 až 7 hodin. Dá se říci, že to je daleko, ale kdybyste řekli, že to je blízko, tak to nebude lež.

Město Roa je opravdu jedno z největších měst v okolí a je v něm velmi živo.

První věc, co jsem spatřil, byly hradby.

Obklopují město zhruba do výšky 7 nebo 8 metrů a vypadají velmi spolehlivě.

Kolem městské brány je nekonečný proud dopravy a jakmile jsme uvnitř, okamžitě spatřím všechny možné pouliční prodavače.

A hned na místě, kam jsme dorazili, je spousta hostinců a stájí.

Měšťané se mísí s kupci, kolem kráčí lidé v brnění a celé to místo vypadá jako fantazie z nějakého příběhu. Je tu pár lidí s obrovskými zavazadly, co tu posedávají, jako kdyby na něco čekali.

Co by to mohlo být?

„Ghyslaine, víš, co je tohle?” zeptám se člověka naproti.

Je to obrovský svalnatý člověk se zvířecíma ušima a ocasem, má na sobě velmi odhalující kožený oděv a čokoládovou pokožku. Ne, je to šermířka.

Ghyslaine Dedorudia.

Třetí na žebříčku stylu Boha Meče, působivá šermířka s titulem Krále Meče souhlasila, že mě na místě určení bude učit šermovat.

Je to moje druhá učitelka.

„...... Děcko.”

Po mé otázce vypadá naštvaně.

„To mě máš za hlupáka?”

Ghyslaine na mě nelítostně zírá, a to mě vyděsilo.

„Ach, ne. Já jenom. Nevím, co to je, a tak jsem se chtěl zeptat...”

„Ah, promiň. Tak to jsi myslel,” odpoví Ghyslaine svižně, když vidí, že se co nevidět rozpláču. „To je stanice veřejných povozů. Když chceš cestovat z města do města, tak potřebuješ vůz a když zaplatíš vozkovi, tak tě vezme.”

Ghyslaine ukazuje na jeden obchod za druhým a říká mi, že tohle je obchod se zbraněmi, to je bar a támhleto je nějaká obchodní společnost. Hej, počkat, to je celkem podezřelý podnik.

I přes svůj strašlivý vzhled je velmi přátelská.

Zahnuli jsme za roh a atmosféra se změnila.

Jak pokračujeme vozem kupředu, po četných obchodech zásobující dobrodruhy vidíme mnoho ubytovacích podniků.

V těch uličkách určitě bydlí lidé.

Vypadá to, že takhle to rozvržení naplánovali.

Pokud by zaútočili nepřátelé, tak dobrodruzi tady z okolí by to tu bránili, zatímco měšťané by utekli do středu města nebo jinam.

Jelikož je to tenhle princip, tak čím hlouběji jedete, tím jsou koně ušlechtilejší a budovy vyšší. Čím blíže jste centru, tím jsou lidé bohatší. A pak přímo ve středu města stojí nejvyšší budova.

„Tohle je pánova vila.”

„Spíš než vile se to podobá nějakému hradu.”

Říká se, že před 400 lety bylo tohle místo poslední linií obrany. Je to město s dlouhou historií. Takže tohle je hrad ve městě.

Ale jenom část té historie je pravdivá, šlechtici z hlavního města tohle město považují za místo, kde bydlí mnoho podřadných dobrodruhů.

„Zdá se, že šlechtické postavení té mladé dámy je celkem vysoké, když jedeme sem.”

„To ani ne,” zavrtí Ghyslaine hlavou.

Ale vzhledem k tomu, že přímo před očima mám vilu městského pána, tak dle předchozí dedukce jsou zdejší lidé očividně z vyšší vrstvy.

…... Nebo možná ne. Zůstávat v této oblasti blízko hranic, jejich postavení možná není zas až tak vysoké.

„Ech?”

Jak tak o tom přemýšlím, vozka pozdraví člověka u brány do vily. A zajede dovnitř.

„Je to dcera městského pána?”

„Ne?”

„Není?”

„Skoro.”

Má to nějaký hlubší význam? Já to prostě nechápu...

Koňský povoz zastaví. 

Část 2

Když vstoupíme do vily, uvedou nás do místnosti, co je očividně určena pro zábavu hostů. Majordomus ukáže ke dvěma pohovkám.

Tohle je můj první pohovor.

Budu obezřetný.

„Prosím, posaďte se támhle.”

Poslechnu a posadím se, Ghyslaine beze slova odkráčí a postaví se do rohu místnosti. Z kterého vidí na celou místnost.

Kdyby se tohle stalo v mém předchozím životě, tak bych si myslel, že je to nějaký nadšenec do spravedlnosti.

„Mladý pán brzy přijde. Prosím, vyčkejte.”

Majordomus mi nalije tekutinu, co připomíná červený čaj, do velmi kvalitního šálku a postaví se ke dveřím.

Popíjím horký nápoj.

Není to špatné. Ačkoli nevím, jak hodnotit červené čaje, tenhle je určitě velmi drahý. Pro Ghyslaine nejsou připravené žádné nápoje. Zdá se, že jenom ke mně se chovají jako k hostovi.

„Kde je!”

Jak o tom tak přemýšlím, z vedlejších místností se line hlasitý hlas a naštvané kročeje. „Je tady?”

Do místnosti neomaleně vstoupí statně vyhlížející muž.

Zdá se, že mu je zhruba padesát let a ve svých tmavých hnědých vlasech má pár šedých vlasů, ale zdá se, že je v celkem dobrém stavu.

Položím šálek na stůl, postavím se a prohnu se v pase o 90°.

„Jsem rád, že vás poznávám, jmenuji se Rudeus Greyrat.”

Ten muž si nespokojeně odfrkne.

„Pche, ani nevíš, jak řádně pozdravit!”

„Pane, pan Rudeus ještě nikdy nebyl mimo vesnici Buina. Je pořád mladý a ještě neměl čas se naučit etiketu. Prosím, odpusťte mu tu drobnou hrubost...”

„Ticho.”

Jakmile pán na majordoma zařve, už nepromluví.

Tenhle starý pán by měl být člověk, co mě najal. Vypadá, že je vážně naštvaný. Jako kdybych byl v něčem nedostatečný. Ačkoli jsem jej chtěl pozdravit správně, zdá se, že šlechtická etiketa má svá pravidla.

„Pche, Paul svého syna ani neučí formalitám!”

„Slyšel jsem, že otec ta upjatá pravidla nesnáší, a proto mě to schválně neučil.”

„Hned od začátku výmluva! Jsi stejný jako Paul.”

„Otec se vždycky vymlouvá?”

„Co myslíš? Jakmile otevře pusu, tak z něj vyleze nějaká výmluva. Když se počůrá v posteli, najde si výmluvu. Když se hádá, najde si výmluvu. Když se fláká ve škole, taky si najde výmluvu.”

Aha. To je pravda.

„Pokud se chceš něco naučit, tak aspoň začni s etiketou! Vůbec jsi to nezkusil, a proto z tebe vyrostlo tohle!”

Ale to, co říká, není lež, a má to svůj důvod.

Učil jsem se jenom magii a šermířství a nikdy mě nenapadlo, abych se naučil něco nového. Možná že mám příliš úzký rozhled. Musím nad tím upřímně popřemýšlet.

„Máte pravdu. Tohle je vskutku moje chyba. Hluboce se za to omlouvám.”

Starý pán nohou dupne do podlahy, jak skloním hlavu.

„Ale vypadá to, žes to nemyslel jako výmluvu, a snažil ses ze všech sil o formální pozdravení! Dovolím ti zůstat v domě!”

Vážně nechápu, co se tady děje, ale vypadá to, že mi bylo odpuštěno.

Jakmile starý pán dokončí tuhle repliku, rázně se otočí a odejde jako bouře.

„Kdo to byl?” zeptám se majordoma.

„Pán Fedoy. Sauros Boreas Greyrat-sama. Je to strýček pana Paula.”

Takže ten chlápek je vládnoucí pán.

Je trochu příliš panovačný. Vážně se obávám, jak asi vládne. No, v tomhle městě je spoustu dobrodruhů, takže kdyby nebyl tak impozantní, tak by pravděpodobně nebyl schopen zvládnout své povinnosti.

Hm? Greyrat, strýček...?

„To znamená, že to je bratr mého dědečka?”

„Ano.”

Už mě napadlo, že Paul využil své přerušené vztahy. Ale když tak o tom přemýšlím, jeho původní domov byl mezi vysoce postavenými šlechtici. Ten chlap musel být mladý pán z nějakého dobrého domu.

„Co se děje, Thomasi? Proč jsou ty dveře pořád otevřené?”

Dovnitř vstoupí další člověk.

„Ale otec vypadá celkem šťastně. Stalo se něco?”

Štíhlý muž s vlasy barvy jasného čaje. Podle toho, jak popsal svého otce, to musí být Paulův bratranec.

„Mladý pane. Velmi se omlouvám. Pán se zrovna setkal s panem Rudeem a zdá se, že ho to potěšilo.”

„Oho, dítě, kterého si otec všiml... Vybral špatně? Hmm,” říká, zatímco šel k pohovce naproti mně a usedl na ni.

Ach, správně, radši bych ho měl rychle pozdravit.

„Rád vás poznávám, jmenuji se Rudeus Greyrat.”

Sklonil jsem hlavu v téměř totožné úkloně jako předtím.

„Ach, moje jméno je Philip Boreas Greyrat. Když se zdraví šlechtici, tak se pravou rukou dotknou hrudi a mírně skloní hlavu. Podle toho, jak jsi to provedl, ti určitě bylo vyhubováno.”

„Takže nějak takhle?”

Napodobil jsem Philipovo chování a mírně pozvedl hlavu.

„Nějak tak, ale tvůj pozdrav nebyl špatný. Kdyby takhle otce pozdravil kovář, tak by byl pravděpodobně rád. Posaď se.”

Philip se s plesknutím zase posadí.

Držel jsem se jeho instrukcí a posadil se.

…....... Pohovor už začal?

„Jak moc chápeš situaci?”

„Bylo mi řečeno, že když budu mladou dámu vyučovat pět let, bude mi pokryto školné na magické univerzitě.”

„To je všechno?”

„Ano.”

„Aha...” Philip si rukama podloží bradu, jako kdyby chtěl o něčem rozmýšlet, a očima zírá na stůl. „Máš rád děvčata?”

„Ne tak jako otec.”

„Opravdu? Dobře. Prošel jsi.”

Ach? Ale?

To bylo trochu moc rychlé, ne?

„Zrovna teď si to dítě oblíbilo jen dva lidi, Edenu, co vyučuje etiketu, a Ghyslaine, co vyučuje šerm. Předtím se odtud pakovalo pět lidí. Jeden z nich byl dokonce člověk, co vyučoval v královském paláci.”

I když vyučoval v královském paláci, tak jeho vyučovací metody nemusely být správné, ale to jsem nahlas neřekl.

„........ Má tohle co dělat se zálibou v děvčatech?”

„Vůbec nic. Ale protože Paul je ten typ, co by pro roztomilé děvče udělal cokoli, tak přemýšlím, jestli jsi stejný.” Philip pokrčí rameny.

To já bych rád pokrčil rameny. Hodil jsi mě do jednoho pytle s tím chlápkem.

„Aby bylo jasno, tak od tebe nic neočekávám. V každém případě chci, abys to zkusil, protože jsi Paulův syn.”

„Wau, to je trochu moc jasné.”

„Co se děje? Věříš si?”

Zase až tak moc ne. Ale i když si nevěřím, tak za téhle situace to nahlas říct nemůžu. „Nejsem si jistý, dokud se s ní nesetkám...”

Pokud v téhle práci pohořím a budu si hledat jinou, tak se mi Paul bude strašně smát. Bude říkat něco v tom smyslu, že jsem pořád ještě dítě.

To si ze mě děláte srandu?

Jak se mi může posmívat chlápek, co je mladší než já?

Muuuu...

„Pokud to nepůjde podle skutečnosti... tak to zkusme nafingovat.”

Využiju znalostí ze svého předchozího života.

Způsob, jak zkrotit mladou dámu.

„Nafingovat. A to funguje jak?”

Podrobně jsem to vysvětlil. „Až budu s ojou-sama, tak nás unese špatňák z nějakého klanu. Abychom s ojou-sama unikli, tak použiju jazyk, matematiku a magii a vrátíme se domů vlastními silami.”

Jakmile mě Philip vyslechne, tak je chvíli zticha, ale rychle tu zápletku pochopí a přikývne. „Jinými slovy chceš, aby převzala iniciativu se učit. Zajímavé. Ale půjde to tak hladce?”

„Myslím, že to má větší naději, než když ji vyučují dospělí.”

Zápletka, co se běžně stává v manze a anime.

Poté, co se dítě stane svědkem nějaké události, nebo ji dokonce samo zažije, pozná důležitost učení, i když před tím knihy nesnášelo.

I když to bude naplánované a hrané mnou.

„To, co jsi teď řekl, tě naučil Paul, způsob, jak zařídit, aby ti děvčata zobala z ruky?”

„Ne. I když otec nic z toho neudělá, tak je stejně velmi populární.”

„Popu..... pfffff....” Philip vyprskne smíchy. „To je pravda. Ten chlap měl vždycky s ženami štěstí. I když se jenom někam postaví, tak se vždycky najde nějaké děvče, co za ním přijde.”

„Zdá se, že všichni, co otce znají, to s ním dali dohromady. Dokonce se zdá, že i tady Ghyslaine.”

„Ach. To je rozhodně předmět závisti.”

„Bojím se, aby si něco nezačal s mojí kamarádkou v Buině.”

Jakmile to řeknu, tak se vážně začnu bát. Za pět let už bude velká.

Až se vrátím, tak Sylphy bude jedna z mých matek. Ach můj bože.

„Tím se nemusíš trápit. Paul se zajímá jen o děvčata, co jsou 'velká'.” Jak to Philip říká, tak se dívá na Ghyslaine v koutě.

„A-aha.”

Podívám se na Ghyslaine. Je obrovská.

Zenith a Lilia jsou také velké.

Co tím myslím tím velké?

Samozřejmě tím myslím prsa.

„Za pět let by to mělo být pořád ještě v pořádku. Mísená elfí krev. I když dospějí, tak nejsou tak velké. Také si myslím, že Paul nebude tak úchylný.”

Vážně?

A tenhle chlápek ve skutečnosti ví, že Sylphy je elf.

Takže preventivně to budu brát tak, že si pečlivě prověřili všechno, co se v Buině stalo.

„Měl bych říct něco jako: budeš se snažit svést mou dceru?”

„Čeho přesně se obáváte od sedmiletého chlapce?”

To je vážně příliš hrubé. Já se vůbec o nic nepokusím. Nanejvýš se do mě zamiluje. (Já ji k tomu nasměruju.)

„Ale podle Paulova dopisu sis s tím děvčetem z vesnice hrál až příliš a musel tě násilím přinutit odjet. I když jsem si myslel, že to je jen vtip, když jsem si vyslechl tvoje plány, myslím, že to možná bude i pravda.”

„Já jsem jen Sylphin kamarád.”

A chci svou jedinou kamarádku vychovat tak, aby z ní byla poslušná přítelkyně.

------- I kdybys mi rozřízl pusu, tak tohle nikdy nebude vysloveno nahlas.

Některé věci, co není třeba říkat, by se říkat neměly.

„No dobře. Jenom mluvením se nikam nedostaneme. Ukážu ti svoji dceru. Thomasi, přiveď ji!” Jak to Philip dořekne, vstane.

Přesně takhle jsme se já a ona potkali.

---- Tenhle hejsek je vážně nadutý.

Usoudil jsem, když jsem ji uviděl poprvé.

Je o dva roky starší než já. Má okrouhlé oči a vlnité vlasy. Ty vlasy jsou karmínové. Jako by to byla čerstvě natřená čistě červená barva.

Dvě slova. Naprosto výbušná.

Možná že z ní vyroste krasavice, ale většina kluků si pomyslí: mezi námi to klapat nebude. Možná že je M od přírody.... Nee. Ani trošičku.

V každém případě je nebezpečná.

Každá buňka v mém těle křičí, abych se k ní nepřibližoval.

„Těší mě, že vás poznávám. Jsem Rudeus Greyrat.”

Ale v každém případě utéct nemůžu.

Použiju to, co jsem se zrovna naučil.

„Pche!” Hned po prvním pohledu si odfrkne úplně stejně jako její dědeček. Stojí s oběma nohama pevně na zemi a dívá se na mě blahosklonně. Shlíží na mě svrchu. Je vyšší než já. Jakmile mě vidí, nasadí nešťastný výraz a řekne: „Co to kruci? Nejsi menší než já?! To žertujete, že mě bude učit někdo takový?!”

Bla, bla, bla. Zdá se, že je vážně hrozně pyšná. Ale z tohohle nevycouvám.

„Myslím, že to s věkem nemá co dělat.”

„Cos to řekl?! Ty se opovažuješ se se mnou hádat?!”

Je tak strašně ukřičená. Protrhne mi to bubínky.

„Je to jenom tím, že já to dovedu a ojou-sama ne.”

Jak jsem to řekl, zdálo se, že se jí všechny vlasy napřímily. Nikdy jsem neviděl zhmotněný hněv. Tohle je naprosto strašlivé.

Geh. Kruci. Proč se musím bát děcka, kterému ještě ani nebylo deset?

„Cože? Jsi tak arogantní. Víš, kdo já jsem?”

„Jsi moje starší sestřenice.” Skryl jsem svůj strach a odpověděl.

„Sestřenice...? Co to je?”

„Dcera bratrance mého otce. Dá se říci, že jsi dcera mého prastrýčka.”

„Co to je za matoucí nesmysly!”

Řekl jsem něco špatně?

No, možná když řeknu jméno příbuzného, tak to bude jednoduší.

„Už jsi slyšela o Paulovi?”

„Jak bych o něm mohla slyšet?!”

„Vážně?”

Překvapuje mě, že to jméno ještě neslyšela. V každém případě si s ní promluvím.

Musíte pořád mluvit. To jednou řekl bůh návodů. Hned poté, co si tohle pomyslím. Ojou-sama zvedne ruku.

Bum!

„...... Ech?”

To bylo příliš náhlé.

Ta slečinka mě najednou praštila. Jsem trochu zmatený, a tak jsem se jí zeptal: „Proč jsi mě praštila?”

„Protože jsi tak namyšlený, i když jsi menší než já!”

„Ach, aha.”

Tvář, do které jsem to dostal, štípe. To vážně bolí...

Druhá image. Násilí. Vážně nemám na výběr.

„Tak já ti to oplatím.”

„Ha?!”

Na její odpověď nečekám a dám jí facku.

Pu!

To znělo vážně divně. Pravděpodobně je to tím, že nejsem zvyklý dávat facky. No, aťsi. Pravděpodobně to stejně bolelo.

„Když lidi mlátíš, tak to bolí.”

Teď už to chápeš-----? Jak jsem se připravoval to říct, spatřil jsem, že ojou-sama naštvaně zvedá pěst.

Král Deva. Přesně to samé. Aniž by počkala, až dopřemýšlím, tak mě praští. Potácím se vzad a ona pokračuje kopem. Celé moje tělo letí vzad a potom náraz do hrudi. V dalším okamžiku si mě osedlá. Nohama mi drží ruce.

A... cože? Nemůžu se pohnout?

„Počkej, hej.”

Můj rozpačitý hlásek zanikne v rozhněvaném řevu té slečinky.

„Tys mě napadl! Zařídím, abys toho litoval!”

Mlátí do mě pěstmi.

„Au, auuuu, p...přestaň, ech, ne, přestaň s tím.”

Po páté ráně konečně použiju magii a vyhrabu se z pod ní. Snažím se ovládnout svoje roztřesená kolena a postavím se. Pozvednu ruce a připravuju se použít magii a zaútočit. Použiju nárazovou vlnu větrné magie namířenou na její tvář.

„To. Se. Nedá. Odpustit.”

Magie narazí do její tváře a ona odletí vzad, ale ani na okamžik se nezastaví a dál běží jako netvor. Když ten výraz spatřím, uvědomím si, že jsem se zmýlil.

Klátivě zdrhnu.

Tohle není namyšlená ojou-sama.

Tohle je spíš hlavní hrdinka z nějaké delikventské mangy.

Možná bych mohl použít magii a vymlátit z ní duši.

Ale ona mě v žádném případě nebude poslouchat.

A jakmile přijde k sobě, tak si mě najde a pomstí se mi.

Můžu zkusit ji pokaždé smést magií, ale ona to ani nepocítí.

A rozhodně se od hlavního hrdiny liší. Rozhodně použije jakýkoli trik, ať bude sebe špinavější. Jako třeba vrhnout na mě vázu z druhého patra, nebo se skryje za rohem a rozsekne mě dřevěným mečem...

Použije všechno, co má k dispozici, a pomstí se mi desetkrát víc. A nebude mít smilování. Tohle není sranda. Nedokážu použít léčivou magii bez zaříkávání.

A ta bitva nekončí a ona mě nikdy nebude poslouchat.

Použiju proti ní hrubou sílu.

To není možnost, kterou bych si teď mohl vybrat.

A tak se vracíme zpět na začátek.

Potom se ojou-sama unaví a přestane mě hledat a vrátí se do své ložnice.

Neobjevila mě.

Ale skoro mě našla. Když ten rusovlasý ďábel šel přímo přede mnou, tak jsem myslel, že je po mě. Nikdy jsem si nemyslel, že zažiju pocity hlavního hrdiny v hororovém filmu.

Když jsem se vyčerpaně vrátil k Philipovi, jízlivě se na mě usmál.

„Jak to šlo?”

„Nic nefunguje.” U té odpovědi jsem skoro brečel.

Když mě praštila, tak jsem si skoro myslel, že mě zabije. Když jsem utekl, tak jsem skoro brečel.

Tohle jsem vážně už dlouho nezažil a když o tom přemýšlím, tak si vzpomenu, že kdysi hodně dávno jsem něco takového zažil.

Ale i tak. Tohle není psychické trauma.

„Takže to vzdáváš?”

„Nevzdám to.”

Ještě jsem nic neudělal. Kdybych to vzdal tak brzy, neznamenalo by to, že jsem dostal výprask jen tak pro nic za nic?

„Chci vás o něco požádat.” Přinutím se před Philipem sklonit hlavu.

Musím tu bestii naučit smysl skutečné hrůzy.

„Rozumím. Thomasi, jdi to připravit,” zaúkoluje Philip majordoma, který pak odejde z místnosti.

„Ale co se toho týče. Ten tvůj nápad je vážně zajímavý.”

„Opravdu?”

„Ano. Jsi jediný učitel, který vymyslel tak velkolepý plán.”

„........ Myslíte si, že to vyjde?”

Cítím se trochu nejistě. Dokážu tu slečinku trumfnout se svými malichernými triky?

Philip pokrčí rameny.

„To bude záležet, jak moc se budeš snažit.”

Má naprostou pravdu.

A tak se ten plán začal uskutečňovat. 

Část 3

Vstoupil jsem do pokoje, co mi byl přidělen, a zdá se, že všude kolem jsou prvotřídní věci. Obrovská majestátní postel, složitě navržený nábytek, nádherné okenní rámy a moderní poličky na knihy.

Kdybych měl kolu a počítač, tak bych tady šťastně žil až do konce svého neetského života. Je to pěkný pokoj.

Tenhle pokoj mi speciálně připravili možná kvůli tomu, že mám jméno Greyrat, místo toho, aby mi dali pokoj pro služebnictvo.

Když už jsem zmínil služebnictvo, vážně netuším, proč je tady tolik služebných ze zvířecí rasy. Slyšel jsem, že v téhle zemi je velká diskriminace proti démonickým rasám. To je zvířecí rasa výjimkou?

„Haa.... zatraceně s tebou, Paule. Poslal jsi mě do tohohle bláznivého pekla.”

Sedím na posteli a síla ze mě vyprchává. Držím se za hlavu, co mě tupě bolí.

To místo, kde mě praštila, pořád štípe.

Zamumlám zaříkadlo k léčivé magii a to zranění vyléčím.

„Ale v porovnání s mým předchozím životem je tohle v pohodě.”

Proces, kdy mě vyhodili z domu, je stejný, ale tentokrát je to jiné, a nemusím se toulat po ulicích. Totální rozdíl.

Paul mi živobytí řádně zařídil. Práci a bydlení. A taky mám kapesné, ne? To je neuvěřitelná úroveň péče. Kdyby v mém předchozím životě tohle udělali moji sourozenci, tak bych se možná vzchopil.

Kdyby mi pomohli najít práci, kdyby mi našli bydlení, kdyby na mě dohlíželi a nedovolili mi utéct....

Ne, to by stejně nestačilo.

34-letý NEET bez pracovních zkušeností. Neměli na výběr a museli mě opustit.

A navíc kdyby najednou udělali něco takového, tak bych si na nich akorát vylil vztek. Pravděpodobně bych ani nechtěl pracovat.

Kdyby mě rozdělili od mé lásky (počítač), tak bych možná dokonce spáchal sebevraždu.

Jenom teď to funguje.

Dostal jsem práci a mám odhodlání vydělat si peníze. Mé současné já.

Ačkoli to provedli hrubým násilím, načasování si vybrali skvěle. Možná jsem Paula nespravedlivě obviňoval. Ale co to má být? To bláznivé násilné stvoření. Tohle je poprvé během svého života o 40 létech, kdy jsem něco takového viděl.

To se nedá popsat jen dvěma znaky. To je ztělesnění násilí.

Bylo to jak hrnec vařící vody.

Skoro jsem z toho dostal trauma. Skoro, nebo možná se dá říct že už, jsem si nadělal do kalhot.

„Mám pocit, že ať udělám cokoli, bude běsnit.”

Dokonce se zdá, že mě prostě rozpozná jako [nepřítele] a rozběsní se.

Pro tu slečinku jsem prostě jenom cíl.

Rozčtvrtí mě.

„...... Není divu, že ji vyhnali ze školy.”

Ten způsob, jakým lidi napadá, se dá popsat jen jako dobře natrénovaný.

Tohle je způsob, jak lidi mlátit. Nehledě na to, jestli se protivník může nebo nemůže bránit, ona je prostě a jednoduše praští.

Ačkoli jí je jenom devět let, ten proces, jakým lidi nutí se cítit bezmocně, je příliš vytrénovaný.

Dokážu učit někoho takového?

Philip a já jsme o tom diskutovali.

Necháme ji unést a zakusit bezmocnost.

A pak ji zachráním. Potom si mě bude vážit a poslušně mě bude poslouchat.

Ten plán zněl jednoduše, ale znám jen základy. Pokud neudělá něco nečekaného, tak by to mělo jít hladce. Ale vážně to půjde hladce? Ta míra násilí jde mimo mě.

Všechnu svou energii používá na řvaní a ječení. Zakousne se do své oběti a pak ji rozcupuje na kousíčky. Násilí, co přetrumfne vůli.

Pokud ji unesou, nic neucítí?

Když ji zachráním, nezatváří se, že je to samozřejmost a neřekne: proč jsi nepřišel dřív, zmetku?

To je možné. Pokud je to tahle slečna, tak je to možné.

Možná provede něco nečekaného a já musím vymyslet řešení pro všechny případy. Musím do toho vložit veškeré své odhodlání.

Tohle nesmí za žádnou cenu selhat.

Pořád o tom přemýšlím.

Kroky, co jsou zapotřebí, aby to vyšlo.

Ale jak o tom přemýšlím, mám v hlavě guláš.

„Bože. Prosím požehnej mi, abych uspěl...”

Nakonec se můžu jenom modlit. Ani v nejmenším na boha nevěřím. Ale stejně jako mnoho Japonců hledám boží ochranu, když se něco semele.

Říct něco jako: prosím, ať se mi to povede.

Když jsem zjistil, že můj božský artefakt (kalhotky) zůstal doma v mém pokoji, rozbrečel jsem se. Můj bůh (Roxy) tu není.

--- Stav ---

Jméno: Ojou-sama

Povolání: vnučka vládnoucího pána Fedoy

Charakter: násilný

Domluva: neposlouchá

Jazyk: schopna napsat jen své jméno

Matematika: jednotlivé číslice

Magie: ani ždibec

Šerm: základní úroveň se stylu Boha Meče

Etiketa: pozdrav ve stylu Boreasů

Lidi, co má ráda: dědeček, Ghyslaine 

Kapitola 2 – Vlastní úloha

Část 1

Když jsem se probral, zjistil jsem, že jsem v malém a špinavém skladišti.

Slunce dovnitř pronikalo oknem s kovovými mřížemi.

Bolelo mě celé tělo a když jsem se ujistil, že nemám nic zlomeného, začal jsem potichu odříkávat léčivou magii.

Ruce jsem měl svázané za zády, ale tohle pro mě nepředstavovalo žádné problémy.

„Dobře.”

Byl jsem zcela vyléčen, můj oděv není potrhaný.

Velmi dobře. Strategie postupuje hladce.

Plán na přesvědčení slečny byl následovný:

1) Ze všeho nejdřív zajít se slečnou do obchodu s oděvy.

2) Protože slečna je uličnice, bude chtít z obchodu sama vyběhnout.

3) Obvykle je se slečnou Ghyslaine jako její stráž, ale [náhodou] si slečny nevšimne.

4) Ačkoli já ji následuji, tak pro ni jsem jen spratek, co je slabší než ona, a po předchozí hádce mě zbila, takže si mě taky vůbec nevšimne.

5) Budu slečnu následovat jako stín. Postupně budeme směřovat k osamoceným místům ve městě. (Zdá se, že má ráda dobrodruhy.)

6) V téhle chvíli se objeví špatňáci, co zajistila Greyratova rodina.

7) Snadno mě a slečnu oddělají. Pak nás unesou a odvedou do sousedního města a někam nás zamknou.

8) Já použiju magii a uteču.

9) Zjistím, že jsme v jiném městě.

10) Použiju peníze, co jsem si schoval v oblečení, a najmu vůz na cestu zpět.

11) Až dorazíme domů, tak budu slečnu vyučovat.

Až do teď to šlo hladce, jsme u bodu sedm.

Jako další přijde moje magie, znalosti, moudrost a odvaha, abychom odtud ve velkém stylu utekli. Aby to pořád bylo reálné, tak stejně musím improvizovat. Nevím, jestli se mi to povede a jsem z toho trochu nervózní...

„.... Hm?”

Ale tohle místo je trochu jiné, než jak bylo domluveno.

Celé skladiště je pokryté prachem, v rohu je rozbitá židle a děravé brnění.

Copak neřekli, že to místo nebude moc rozpadlé...?

No, i když je to celé divadlo, tak se musí použít skutečné věci. Prostě to tak berme.

„Urgh.... hm...?”

Po chvilce se probere i slečna.

Otevře oči. Uvědomí si, že je na neznámém místě, a snaží se se zvednout, ale také si uvědomí, že má ruce svázané za zády, a nakonec spadne na zem jako housenka.

„Co to je?!”

Slečna zjistí, že se nemůže hýbat, a začne hlučet.

„Přestaňte si ze mě utahovat! To nevíte, kdo já jsem?! Pusťte mě!”

To je ale řev. Jednou jsem o tom ve vile přemýšlel, ale ona se nikdy nesnažila svůj hlas kontrolovat. Může to být tak, že to dělá, aby celý dům – tu neuvěřitelně obrovskou vilu – obsáhla jediným výkřikem?

Ne. Pravděpodobně o tom nikdy nepřemýšlela. Její dědeček, vládnoucí pán z Fedoy, je ten typ, co svůj hlas používá k donucování ostatních. Dědeček využívá hlasu, aby zastrašoval jak služebnictvo, tak Philipa a slečna u toho musela být mnohokrát.

Děti rádi napodobují, zvláště ty špatné věci.

„Děláš randál, zatracenej spratku!”

Zatímco slečna křičela jako na lesy, dveře se rozletěly dokořán a dovnitř vstoupil muž. Má příšerné oblečení. Celý smrdí, na tváři má strniště a hlavu jako koleno. Kdyby mi dal navštívenku s nápisem lupič, tak by to bylo celkem přesvědčivé.

Jeho hraní je vcelku dobré. Teď se nemusím bát, že mě moje hraní prozradí.

„Smrdíš. Nepřibližuj se ke mně. Strašně smrdíš! To nevíš, kdo já jsem? Ghyslaine okamžitě přijde a rozsekne tě vejpůl!”

Bum.

Ten muž slečnu kopl a znělo to, že to velmi bolelo.

Vyloudila ze sebe zvuk, jaký dáma nikdy nevydá. Celé její tělo odletělo a nakonec se zarazilo o zeď.

„Zatraceně! Na co se snažíš být tak povýšená?! Já vím, že vy dva jste vnoučata lenního pána!” Ten chlap bez milosti dupl na nehybnou slečnu s rukama svázanýma za zády.

Hej. Není tohle trochu moc?

„Au.... to bolí.... Přestaň..... Ach...... Přestaň..... Au.... Přestaň.....”

„Pche.”

Ten chlap do slečny nějakou dobu kopal a nakonec jí plivl do tváře. Pak se otočil a zíral na mě. Jak jsem od něj hned odvrátil pohled, jednou mě kopl do tváře a já jsem odletěl.

„..... Au!”

To vážně bolelo. I když je to divadlo, mohl bys mě mlátit trochu jemněji? Ačkoli jsem to řekl, dokážu použít léčivou magii a zranění si vyléčit.

„Pche! Děláš, jako že máš radost....!”

Ten chlap vykráčel ze skladiště. Tu repliku jsem zaslechl, jak vycházel.

„Lepší?”

„Jo.”

„Nezabil jsi ji, že ne? Pokud ji moc zraníš, tak i její cena klesne.”

Cože? Tenhle dialog je vážně divný.

Pokud je to jen skvělé hraní........... tak je to v pořádku, ale nemám z toho dobrý pocit. Mohlo by to být, no víte, to?

„Co? No, nic moc na tom není. Aspoň když ten kluk zůstane naživu.”

To vůbec není dobré.

„....”

Když už jsem je nedokázal zaslechnout, napočítal jsem celých 300 sekund a ohnivou magií přepálil provazy a posunul se ke slečně.

Ještě pořád jí z nosu tekla krev. Měla zastřený pohled a pořád si něco mumlala. Když jsem bedlivě naslouchal, bylo to něco o tom, že se to naprosto nedá odpustit, že si bude stěžovat dědečkovi a potom pár nebezpečných slov, co se nehodí, aby je někdo slyšel.

V každém případě jí zkontroluji zranění a ohmatám je.

„Ahhhh!”

Slečna se mi podívala do očí a škubla sebou, jako by jí to bolelo. Dal jsem si prst před ústa a naznačil jí, aby byla potichu. Z jejích pohybů jsem určil, kde přesně je zraněná. Má zlomené dvě kosti.

„Ach milosrdná matko Bohů, prosím, vyleč zranění této, a zařiď, aby povstala se zdravým tělem,” potichu jsem odříkal mírně pokročilou magii a slečnu vyléčil.

Léčivá magie není účinější, když se do ní nalije více many. Nevím, jestli ji to úplně vyléčí. Doufám, že ty kosti nemá vzpříčené...

„Ech? Echhhh? Nebolí to....”

Slečna překvapeně shlédne na své tělo.

Přitáhnu se k ní blíž a pošeptám jí do ucha: „Pšt. Nemluv tak nahlas. Máš zlomené kosti a já jsem zrovna použil léčivou magii. Slečno, zdá se, že nás unesli špatní lidé. Jsou to zapřísáhlí nepřátelé vládnoucího pána. Jako další bychom měli...”

Slečna vůbec neposlouchá.

„Ghyslaine! Ghyslaine, zachraň mě! Zabijí nás! Rychle mě zachraň!”

Rychle jsem schoval provazy pod košilí a utíkal do rohu. Záda jsem přitiskl ke zdi a ruce jsem si schoval za záda, předstírám, že jsem pořád svázaný.

Kvůli usilovnému jekotu ten muž rozrazil dveře.

„Ztichni!”

A kopal do slečny ještě déle než předtím.

Ohledně její schopnosti se učit vážně nemám slov.

„Zatraceně! Pokud ještě zavřískáš, tak tě zabiju!”

Dokonce i mě dvakrát kopl.

Já jsem vůbec nic neudělal. Prosím, nekopej mě. Vážně mám pocit, že se rozbrečím...

O tomhle přemýšlím, zatímco jdu ke slečně.

„Urgh....... Uuuuuuu.........”

Tohle je příliš.

Nejsem si jistý, co se jí stalo s kostmi, ale podle toho množství vyzvracené krve se zdá, že jí natrhli vnitřní orgány. Všechny kosti v nohách a rukách má zlomené.

Já toho o medicíně vážně moc nevím, ale pokud jí nechám v tomhle stavu, pravděpodobně zemře, ne?

„Ať se moc Boha promění na hojnou úrodu a učiň, aby ten, jenž ztratil sílu vstát, znovu vstal, 'LÉČENÍ'!”

V každém případě použiju základní magii, abych jí trochu ulevil.

Slečna už nezvrací krev. Teď už pravděpodobně nezemře... Asi.

„Uuu.... P-pořád to bolí, vyleč mě.... Ach.”

„To neudělám. Když tě vyléčím, tak tě znova zkopou, ne? Použij vlastní magii.”

„J-jak mám vědět, jak se... to... používá?”

„Kdyby ses to dřív naučila, tak bys teď věděla, jak to použít,” řeknu tohle a přesunu se ke dveřím. Pak přitisknu ucho ke dveřím ve snaze si poslechnout, co říkají. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se mi to zdá divné. Zmlátit slečnu, až je napůl mrtvá, je příliš.

„Takže je prodáme tomu chlápkovi od minule?”

„Ne, je lepší chtít výkupné.”

„A nechytí nás?”

„Na tom nezáleží. Půjdeme do jiné země.”

Soudě podle jejich slov mají vážně v plánu nás prodat.

Chtěli jsme, aby někdo známý předstíral únos, a máme to naostro. Takový vývoj situace? Kde se to pokazilo? Copak napadli lidi, co nás měli původně unést? Nebo po nás šli od samého začátku? Nebo měl Philip vážně v úmyslu prodat vlastní dceru?

Ta poslední možnost ve skutečnosti není možná.

…........Aťsi. O tom teď nebudu přemýšlet. Můj úkol se nemění. Jenom mi chybí ta [bezpečnost].

„Výkupné bude větší než peníze z prodeje, ne?”

„Radši bychom se měli rozhodnout do večera.”

„Správně, na výsledku nesejde.”

Zdá se, že diskutují, jestli nás mají prodat nebo chtít po pánovi výkupné. Vypadá to, že odtud dneska večer odejdou. V tom případě bych měl začít něco dělat, dokud je světlo.

„Dobře.”

Ale co mám vlastně dělat?

Vyrazit dveře a podrobit si únosce? Poté, co je zkopu do kuličky, slečna mě bude respektovat...

Ale nemám pocit, že to vyjde...

Myslím, že bude mít pocit, že by taky vyhrála, kdyby nebyla svázaná. A nakonec bude mít za to, že násilí je jediné řešení. To nepůjde.

Musím ji naučit, že v používání násilí není žádná výhoda, jinak mě v budoucnu zase zmlátí. Musím ji přimět se cítit bezmocně.

…... Ach. Je možné, že bych ty únosce stejně nepřepral.

Pokud jsou ti únosci silní jako Paul, tak si jsem celkem dost jistý, že bych prohrál. V tom případě by mě zabili. Bez pochyb.

Dobře. Za každou cenu, bez setkání s únosci odtud utečeme.

Ohlédl jsem se za sebe, abych zkontroloval slečnu. Nahněvaně na mě zírá.

Hm.

V každém případě svůj úkol splním.

Nejdřív použiju zemní magii, abych zacpal mezery mezi dveřmi. Pak použiju ohnivou magii, abych to pomalu roztavil, aby se ty dveře nedaly otevřít. Z těhle dveří se stanou neotevíratelné dveře, ale pokud do toho někdo hodně kopne, tak to nevydrží. Tohle je jenom bezpečnostní opatření.

Poté se přesunu k oknu. Ačkoli jsem přemýšlel, že se zaměřím na jednu železnou tyč a roztavím ji ohnivou magií, myslím, že to bude příliš horké a vzdal jsem to. Po několika jiných pokusech jsem použil vodní magii a změnil jsem hlínu kolem okna na bláto a úspěšně vyndal celé mřížoví. Díra je dost velká, aby se jím dítě protáhlo ven.

Takhle máme zajištěnou únikovou cestu.

„Slečno, zdá se, že nás unesli zapřísáhlí nepřátelé lenního pána. Diskutují, že počkají do večera, až přijdou jejich kumpáni, a pak nás chtějí mučit, dokud nezemřeme.”

„To l-lžeš... ne?”

Samozřejmě že lžu. Ale její tvář okamžitě zezelená.

„Já ještě nechci umřít, takže uteču... Sbohem.”

Vyskočil jsem na místo, kde dřív bylo to mřížoví. V tom okamžiku se od dveří ozval nějaký zvuk.

„Hej, proč se ty dveře neotvírají?! Co to kruci?!”

Z druhé strany se ozývá divoké bušení. Slečna otočila hlavu, zoufale a se strachem se podívá na dveře, pak zase na mě a několikrát to takhle opakuje.

„Ach... N-nenechávej mě tu... Pomoz mi...”

Ale. To ses tak rychle uklidnila. To je překvapení. Dokonce i slečna se v takové situaci vyděsí.

Okamžitě k ní přijdu a pošeptám jí do ucha: „...Než se dostaneme domů, tak mě musíš na slovo poslouchat. Slíbíš mi to?”

„Poslouchat. Budu poslouchat... H-honem, jdou... oni už jdou dovnitř...!” Slečna energicky přikyvuje. Ve tváři má vepsaný strach a obavy. Je úplně jiná, než když mě mlátila. Je velmi důležité, aby zažila, že ji někdo zmlátí a ona je bezmocná.

„Pokud ten slib porušíš, tak tě tady nechám,” řekl jsem co nejchladněji, zatímco jsem dveře zasypal za pomoci zemní magie. Pak jsem ohnivou magií přepálil provazy a vyléčil slečnu pokročilou léčivou magií. Nakonec jsem se vytáhl do okna a pomohl slečně nahoru.

Část 2

Jak jsme vylezli ze skladu, zjistil jsem, že jsme v jiném městě. Žádné hradby. Přinejmenším to není Roa. Není to tak malé jako vesnice, ale dá se to považovat za malé městečko. Pokud se nepohneme k dalšímu kroku, tak nás okamžitě najdou.

„Fuj. Když jsme utekli až sem, tak by to mělo stačit,” řekla slečna hlasitě. Myslí si, že teď je v bezpečí?

„Copak jsi neslíbila, že nebudeš mluvit hlasitě, dokud se nedostaneme domů?”

„Pche! Proč bych měla držet slovo vůči tobě?!” řekla slečna, jako by to bylo něco přirozeného. Tenhle zatracenej spratek.

„Vážně? Tak to se tady rozloučíme. Sbohem.”

„Pche!” odfrkla si slečna bez zájmu a otočila se.

Zrovna v tu chvíli z dálky zazněl rozčilený řev: „Zatracení spratci! Kam jste utekli?!”

Buď vykopli dveře, anebo se rozhodli situaci zkontrolovat oknem a zjistili, že chybí mříž, že jsme utekli a hned nás začali pronásledovat. Mělo by to být nějak tak.

„....Aaaa.” Slečna krátce zaječela a okamžitě přiběhla zpět. „J-já jsem si jen dělala legraci. Já už nahlas mluvit nebudu. Vezmi mě zpět.”

„Já nejsem tvůj sluha a ani otrok.” Tenhle její blahosklonný postoj mě trochu vytáčí.

„C-copak nejsi domácí učitel?”

„Nemýlíš se?”

„Ech?”

„Řekla jsi, že se mnou nejsi spokojená, takže nejsem oficiálně najatý.”

„J-já si tě najmu...” Odvrátila hlavu, jako by nebyla moc ochotná to udělat.

Musím z ní dostat konečný slib. „To říkáš teď. Ale jakmile se dostaneme zpět do vily, tak ten slib zrušíš jako teď před chvílí, ne?” Použil jsem co nejchladnější hlas. Řekl jsem to prostě a bez emocí. Ale můj tón jasně říkal, že ten slib nikdy nesplní.

„Ne. Já ten slib nezruším... Zachraň mě, prosím, zachraň mě...”

„Pokud slíbíš, že nebudeš mluvit nahlas a budeš poslouchat, co ti říkám, tak můžeš jít se mnou.”

„D-dobře.” Slečna poslušně kývne.

Velmi dobře. Takže se posuneme dál.

Ze všeho nejdřív. Z prádla si vytáhnu 5 asurských velkých měďáků, což je teď moje celé jmění. Jen tak na okraj, měďák je desetina stříbrňáku. Je to suma, z které lidi moc v pohodlí nevyžijí. Ale pro nás by to mělo stačit.

„Pojď za mnou.” Začal jsem se vzdalovat od naštvaného křiku a blížit ke vjezdu do města. U vchodu u strážní věže líně postávala hlídka. Dal jsem mu jeden měďák.

„Pokud sem někdo přijde a bude nás hledat, řekněte mu, že jsme šli pryč z města.”

„He? Co? Děcka? To chápu, ale co si hrajete na schovávanou? Hmm, tolik peněz... To jste z nějaké šlechtické rodiny? Ale no tak...”

„Prosím, udělejte to.”

„Ach. Dobře.”

Jeho odpověď se mi zdála ledabylá, ale aspoň nám to dá trochu času. Pak jdeme rovnou na místo, kde jsou veřejné koňské potahy. U zdi jsem si už ověřil ceny. Taky jsem zjistil, kde to jsme.

„Tohle je město nedaleko Roa, jménem Widin,” zašeptal jsem slečně do ucha.

Zdá se, že svůj slib být zticha bere vážně a taky šeptá: „Jak to víš?”

„Copak to támhle není napsáno?”

„Já neumím číst...”

Velmi dobře. Velmi dobře.

„Je praktické, když to umíš. Protože to potřebuješ i při cestování.”

Podívej. Dopravili nás sem během jednoho dne.

Je mi nepříjemně, že jsem v cizím městě. Moje trauma se co nevidět znovu objeví. Ne. Ne. Už jsem jiný člověk než ten, co nevěděl, ani kde je úřad práce. Když tak o tom přemýšlím, Paul je vlastně něco jak můj úřad práce.

Jak jsem tak přemýšlel o blbostech, měl jsem pocit, že se ten naštvaný křik přibližuje. „Vy mizerové! Kde se schováváte?! Okamžitě vylezte!”

„Schováme se!”

Popadl jsem slečnu, skryl se na latríně na zastávce a zavřel za sebou dveře. Zvenku se ozývaly kroky.

„Kam jste se poděli, vy mizerové?”

„Nemyslete si, že nám utečete!”

Joj. To je vážně děsivé. Nemůžete být při tom svém pátrání zticha? Aspoň byste měli mluvit trochu něžněji. Možná by mě to i vylákalo ven. Ačkoli to je pravděpodobně nemožné.

Konečně se ty hlasy vzdálí. Prozatím si můžu vydechnout. Ale nesmím být lehkomyslný. Někdy lidi, co panikaří, prohledávají jedno místo vícekrát.

„... B-budeme v pořádku?” Slečna si pusu přikrývá třesoucí se rukou. Je celá vyklepaná.

„No, pokud nás najdou, tak budeme muset bojovat o holý život.”

„A-aha... Dobře...!”

„Ale pravděpodobně je nedokážeme porazit.”

„O-opravdu...?”

Slečna se najednou vzpamatuje a já se trochu opravím. Kdyby najednou vyběhla a začala se s nimi prát, tak bych byl v maléru.

„Ale když jsem se díval na tabuli s cenami za jízdné, tak jsem viděl, že odtud budeme muset dvakrát přestupovat.”

„...Přestupovat?” Slečna se zatváří, jako kdyby chtěla říct: a co?

„Vozy vyrážejí v osm ráno a pak každé dvě hodiny. Tak to funguje ve všech městech. Odtud budeme na cestu potřebovat tři hodiny. Brzy vyjede 4. vůz, což znamená...”

„Což znamená?”

„I když se dostaneme do dalšího města, tak odtamtud do Roy nic nepojede. Budeme muset v tom městě přespat.”

„!..... A-aha, ach.” Slečna vypadala, jako kdyby chtěla zakřičet, ale nakonec se udržela. Dávej si pozor. Nedělej hluk, dobře?

„Já mám s sebou 4 asurské velké měďáky. Na cestu odtud do dalšího města, na nocleh a cestu do Roy to bude stačit jen stěží.”

„Stěží... ale bude to stačit.”

„Ano. Bude.”

Slečna si úlevou vydechne. Ale teď není čas na odpočinek.

„Ale jenom v případě, že nám správně vrátí drobné.”

„Drobné...?” Slečna se zatváří jako: a co to je? Možná že ještě nikdy nic za peníze nekupovala.

„Majitel hospody a člověk na zastávce si bude myslet, že jako děti neumíme počítat. A nemusel by nám dát správně nazpět. V tom případě budeme muset říct, že nám nevrátil správně a on to napraví. Ale pokud neumíme počítat...”

„Co se stane, když neumíme počítat?”

„Tak nebudeme moct vyrazit potahem a ti muži nás chytí...”

Slečna se znovu třese, že se z toho skoro počůrá.

„Slečno, latrína je hned tady.”

„D-dobře.”

„Tak já půjdu ven.” V okamžiku, kdy jsem chtěl odejít, mě zatahala za rukáv.

„N-nechoď.”

Poté, co jsem vzrušeně přihlížel jejímu čůrání, jsme vyšli z latríny.

Zdá se, že ti chlapi jsou pryč. Nejsem si jistý, jestli nás dál hledají venku nebo ve městě. Pokud na nás narazí, tak mohu tak akorát použít veškerou svou magii a znehybnit je. Modlil jsem se, abych měl naději je porazit, zatímco jsme čekali v rohu. Když nastal čas odjezdu, zaplatil jsem vozkovi a nastoupili jsme. 

Část 3

Konečně jsme se dostali do dalšího města.

Abych slečně ukázal krutý svět, našel jsem nocleh ve zchátralém hostinci a spali jsme na slámě. Zdálo se, že ji to vyvedlo z míry až tak, že nemohla spát. Pokaždé, když něco zaslechla, posadila se a vyděšeně zírala na dveře. Když se nic nedělo, vydechla si úlevou --- A tento proces neustále opakovala.

Druhého dne jsme nastoupili na první vůz.

Slečna měla oči podlité krví. Možná to bylo nedostatkem spánku, ale neodvážila se je zavřít a ostražitě sledovala cestu za vozem.

Několikrát vůz dohnali jezdci na koních, ale nebyli to naši únosci. Možná jsou daleko za námi. Možná to vzdali. Nezajímalo mě to. Po cestě se nic nestalo a za několik hodin jsme byli zpět v Roa.

Když jsme projeli hradbami, v dálce jsme viděli vilu a v srdci jsem ucítil bezpečí. V myšlenkách jsem podvědomě věřil, že už jsme v bezpečí. Jak jsme slezli z vozu, vyrazili jsme k vile. Šli jsme rychle a lehce. Po jízdě ve voze a prvním spaní na slámě jsem byl také unavený.

A jako kdyby kvůli této slabosti --- někdo slečnu zatáhl do postranní uličky.

Příliš lehkovážné.

„....Ech?”

Uvědomil jsem si to za pouhé dvě vteřiny. Jen na dvě vteřiny jsem odvrátil zrak a slečna byla pryč. Vážně jsem si myslel, že se prostě rozplynula. Koutkem oka jsem na zdi zahlédl proužek látky stejné barvy jako její šaty.

Okamžitě jsem začal utíkat tím směrem. Jak jsem zabočil do uličky, spatřil jsem dvě siluety, jak ji nesou.

„Hchmmm!”

Okamžitě jsem použil zemskou magii k vytvoření zdi. Magie z mých rukou před nimi vytvořila obrovskou hliněnou zeď. Mohli se akorát zastavit před zatarasenou cestou, kde najednou vyrostla hliněná zeď.

„Co to kruci?!”

„Hchmmm!” Slečna má zakrytou pusu. V očích má slzy. V tomhle jsou vážně dobří, během sekundy jí zakrýt pusu. A zdá se, že ji uhodili do tváře, protože ji má zarudlou.

Mými protivníky jsou dva lidé, a jsou to muži. Jeden je ten agresivní chlap, co mě kopl. Ten druhý je pravděpodobně ten, s kterým mluvil. Ale oba dva vypadají jako lupiči a oba dva mají u pasu meč.

„Takže to je tenhle spratek. Mohl ses v tichosti vrátit domů...”

Ty dva ta náhle se zjevivší zeď vylekala, ale jakmile se na mě otočili, objevil se jim na tváři úsměv. Ten agresivní chlap jde bezstarostně ke mně. Ten druhý nese slečnu. Je s nimi ještě někdo...? V každém případě s úmyslem je vyděsit jsem si na prstech vyčaroval malou ohnivou kouli.

„Cože? Ty spratku!”

Jak to ten agresivní chlap uviděl, vytasil meč. Druhý chlápek zpozorněl, přiložil slečně meč ke krku a pomalu ustupoval.

„Ty zatracenej spratku. Přemýšlel jsem, proč jsi tak v klidu. Ty jsi ve skutečnosti čarodějný ochránce... Není divu, že jste tak snadno utekli. Zatraceně. Nechal jsem se oklamat vzhledem! Ty jsi z rasy démonů!”

„Nejsem ochránce. Oficiálně mě nenajali.” A taky nejsem z rasy démonů, ale to vlastně není třeba zmiňovat.

„Cože? Tak proč do toho zasahuješ?”

„Protože po tomhle by mě měli najmout.”

„Aha, takže to neděláš pro peníze?”

Pro peníze. S těmi penězi má pravdu. Mám v úmyslu si vydělat školné na univerzitu. „Nezapírám, že mi o peníze nejde.”

Ten agresivní chlap po mé odpovědi zvedl koutky úst.

„V tom případě nám pomoz. Máme zákazníka, jednoho úchylného šlechtice, co skupuje holky z vysoce postavených rodin. Taky si můžeme říct o výkupné. Slyšel jsem, že to je milovaná dcera zdejšího lenního pána. Dají nám, o co si řekneme.”

„Och...” vydal jsem zvuk, jako kdyby mě to ohromilo a slečna okamžitě zbledla. Možná že věděla, že chci být jejím učitelem jen proto, abych si zaplatil školu. „Tak kolik dostaneme?”

„Není to žádné kapesné jako zlatka nebo dvě za měsíc. Je to suma jednoho sta zlatých,” řekl surovec hrdě.

Ačkoli nevím, kolik peněz to vlastně je, mám pocit, jako kdyby ten člověk říkal: jůů, milion dolarů, to je vážně super. Chová se jak předškolák.

„Hehehe. Kluku, možná vypadáš mladě, ale už máš pár let za sebou, co?

„Hmm? Proč si to myslíš?”

„Při té magii a tom tvém klidu stačí jeden pohled a je to jasné. Rasa démonů je taková. Určitě tě ten tvůj vzhled žere, co? No, měl bys znát hodnotu peněz, ne?”

„Aha.” Jako člověk, co nemá o ničem ani zdání, se mu to může tak jevit. Vskutku. Mé mysli je přes čtyřicet let. Máš naprostou pravdu. Co se dalo čekat od Pana Bandity. „Vskutku, ve svém věku znám hodnotu peněz. Dokonce mě bez pětníku hodili do cizí země.”

„Hehehe. Vidíš, co?”

I když předtím jsem si žil bez starostí. Téměř dvacet let života NEETa. Život plný eroge a internetových her. To je polovina mého života. Z toho jsem se něco naučil. Můžu slečnu zradit. Nebo odtud začít a pomoci jí.

„Proto vím velmi dobře, že existují věci mnohem důležitější než peníze.”

„Nemluv ty ušlechtilé nesmysly!”

„To nejsou jen ušlechtilé řeči. Dere (pozn.: láska, náklonnost z japonské složeniny 'tsun-dere') si za peníze nekoupíte.” Och kruci, řekl jsem pravdu svého srdce.

„Dere? Co to je?” Zdá se, že ten surovec je z toho zmatený, ale atmosféra vyjednávání je pryč. Jeho provokující úsměv je pryč a s vážným výrazem přiložil slečně meč ke krku. „Mám rukojmí. Odhoď tu ohnivou kouli, co máš v ruce!”

„... Můžu ji odhodit do vzduchu?”

„Udělej to. Ale ať tě ani nenapadne hodit ji po nás. I když jsi rychlý, nejsi rychlejší než meč v mojí ruce. Podříznu tý děvce krk a použiju ji jako štít.”

Neřekl mi, abych ji rozpustil. Ne. Možná to neví. Vyslání magie je automatické. Pokud se nikdy magii neučil, tak tuhle část nepochopí. „Dobře.”

Před výstřelem jsem pozměnil manu ohnivé koule. Vytvořil jsem zvláštní typ ohnivé koule a pak ji za divného zvuku vypustil. Ve vzduchu došlo k obrovskému výbuchu.

„Co!”

„Cože?!”

„Hchmmm?!”

Ozval se uši rvoucí výbuch. Během okamžiku, kdy všichni vzhlédli k obloze, vyšlehlo oslňující světlo a uvolnila se teplota, až se zdálo, že nám to spálí kůži.

Začal jsem utíkat. Za běhu jsem tvořil magii, vyvolal jsem dva druhy, co používám nejvíc. Na pravé ruce jsem měl větrnou magii [Skutečné zvukové zahřmění]. Na levé zemskou magii [Kamenné dělo]. Vypustil jsem je na ty dva.

„Aaaaa!”

Zvukové zahřmění zasáhlo toho, co nesl slečnu.

„Urgh!”

Slečna mu vypadla z rukou a já ji bezpečně chytil. Nesl jsem ji jako princeznu.

„Pche! Nepodceňuj mě!”

Podíval jsem se po tom druhém a viděl jsem, jak rozsekl kámen vejpůl.

„Uvaaaaaa....”

Zatraceně. Podařilo se mu rozštípnout kámen. I když nevím, jaký má styl, je to příšerné. Pokud je stejně dobrý jako Paul, tak to bude problém. Možná proti takovému protivníkovi nedokážu vyhrát.

„Ajajajaja...!”

Použil jsem větrnou a ohnivou kombinovanou magii a vytvořil si pod nohama nárazovou vlnu a odletěl opačným směrem. Tahle nárazová vlna měla takovou sílu, že jsem měl pocit, jako by mi praskly kosti v nohách.

V následujícím okamžiku do místa, kde jsem před chvílí stál, udeřil meč. Čepel mi se svištěním projela před špičkou nosu.

Tohle je příliš nebezpečné.

Ale není tak rychlý jako Paul. Takže se musím jenom soustředit a zvládnu ho. V duchu už jsem nesčetněkrát bojoval proti šermířům. Pokud se budu držet toho, co jsem si natrénoval, budu schopen jej zvládnout.

Ve vzduchu jsem si připravil další kouzlo.

Jako první ohnivou kouli mířící na jeho obličej. Rychlost: trochu pomalá.

„Jenom tohle!” Ten chlápek si ohnivé koule bez potíží všiml, zvedl meč a připravil se jí čelit. Když do ní udeřil, použil jsem vodní a zemskou magii a vytvořil mu pod nohama tekutý písek. Ačkoli ohnivou kouli odrazil, nohy má zavrtané v nesmírně lepkavém blátě. Znemožnil jsem mu pohyb. „Cože?!”

Velmi dobře. Vyhráli jsme. Tím si jsem jistý.

Nepřátelé nejsou schopni utíkat a ačkoli se jim podařilo odrazit ohnivou kouli, tak už jsem z jejich dosahu. I když v náručí nesu slečnu, jakmile se dostaneme mezi lidi, vítězství je naše. A jinak můžu volat o pomoc.

--- Zrovna když jsem o tom přemýšlel.

„Nemysli si, že mi utečeš!” Ten chlap najednou hodil svůj meč.

A mě na mysli vytane Paulova lekce. Technika vrhnutí meče ve stylu Boha Severu, pokud má šermíř zraněné nohy. Je to technika, kdy se meč vrhne na protivníka v dálce.

Meč velkou rychlostí letěl přímo na mě. Instinktivně jsem cítil, že tomu nejsem schopen uniknout. Ten meč letí jako ve zpomaleném filmu. Jeho cílem je moje hlava.

----------------------------------------------------------Mrtev.

V následujícím okamžiku mi na mysl vytane slovo [mrtev].

Před oči mi vletí něco v barvě hnědého čaje.

V tom samém okamžiku se ozve zvuk, jako kdyby na zem spadla váza, a meč padne k zemi.

„Ech?”

Před očima mám něčí záda. Široká záda. Zvedl jsem hlavu a spatřil jsem na té hlavě ouška. To je Ghyslaine Dedorudia.

„Zbytek nech na mě.”

Jak to řekla, rukou hmátla po meči u pasu ---- a vzduch pročísl rudý záblesk.

„.......Ach?”

Hlava toho chlápka uvízlého v zemi spadla na zem. I když byl tak daleko. Ačkoli ten meč tam nemohl dosáhnout.

„O-odkud ses tu vzala....”

V okamžiku, kdy se Ghyslainin ocásek pohnul, tak i hlava druhého muže spadla na zem. Plesk. Takový zvuk. Slyším to dokonce i odtud. Moje mysl to ani nestihla zaregistrovat.

„....”

Jako ve snu jsem se podíval na dvě zhroucená těla několik metrů od nás.

Tohle je vážně jako sen. Co se stalo? Vážně nemám ani tušení.

Ech? Oni zemřeli?

Tyhle otázky mi vyvstaly na mysl.

„Hm, Rudi. To byli jenom dva?” Vzpamatoval jsem se, když se mě zeptala.

„Ach, ano, děkuju, Ghyslaine Nee-chan.”

„Nee-chan není třeba. Stačí Ghyslaine.” Ghyslaine se na mě otočí a kývne mi. „Najednou jsem ve vzduchu viděla výbuch a přiběhla jsem, abych to zkontrolovala. Zdá se, že můj úsudek byl správný.”

„T-to byla rychlost. Porazila jsi je v okamžiku...”

Od mého prvního kouzla neuběhla ani minuta. To bylo příliš rychlé, ať se na to koukáte, jak chcete.

„Byla jsem nedaleko a nebylo to tak rychlé. Dedorudijský válečník takového protivníka v mžiku zabije. Ale Rudi, ty jsi proti stylu Boha Severu bojoval poprvé?”

„Tohle je moje první zkušenost, kdy se mě někdo pokusil zabít.”

„Opravdu? Musíš si dávat pozor. Tihle chlápci se nevzdají, dokud nezemřou.”

Dokud nezemřou.

Vskutku. Byl jsem na prahu smrti.

Když jsem si vybavil ten okamžik, kdy ke mně letěl ten meč, rozklepaly se mi nohy. Ten okamžik, kdy jsme se snažili zabít navzájem. To bylo přesně to, co se stalo.

„P-pojďme zpět.”

Kdybych udělal jeden chybný krok. Znamenalo by to smrt.

To jsem předtím nevzal do úvahy. Tohle je jiný svět. Svět s šermem a magií.

Co se se mnou stane, až zemřu příště...?

Kvůli tomu neznámému strachu mi ztuhne krev v žilách.

Část 4

Když jsme se vrátili do vily, slečna se posadila na zem, jako kdyby ji opustila veškerá energie. Když se všechno to napětí uvolnilo, ležela tam jak jedna malá hromádka. Služebné k ní v panice přiběhly.

Jak slečna spatřila ty služebné, co se jí snažily pomoct, odrazila všechny natažené ruce a roztřeseně se postavila jako právě narozený koloušek.

Postavila se s rukama založenýma na hrudi jako král Deva (pozn.: Deva - nadpozemská bytost v buddhismu, mocná, dlouhověká a obecně šťastnější než obyčejní smrtelníci; ačkoli není hodna náboženského uctívání) . Zdálo se, že jak se dostala domů, nabyla zpět svou auru. Když služebné rozpoznaly její zvláštní postoj, přestaly se hýbat.

Slečna najednou namířila prstem na mě a nahlas řekla: „Byl to slib, než dorazíme domů! Teď můžu mluvit, co!”

„Hmmm, ano, teď už můžeš mluvit, slečno.” Poté, co jsem zaslechl její nesmírně hlasitý hlas, měl jsem pocit, že jsem selhal. Takováhle nehoda nepřivede agresivní a arogantní dítě zpět na správnou cestu.

Zvláště po té první rvačce na smrt. Celé mé tělo se třáslo. Možná že si to slečna uvědomila. Myslí si, že mi jde tak akorát mluvení a že jinak jsem slaboch.

„Uděluji ti zvláštní povolení říkat mi Eris!” Ale další věta mě překvapí.

„Ech?”

„Už jsem řekla, že ti dovoluji mi tak říkat!”

----- To znamená. Je to OK?

Budu domácí učitel?

Jo, jůů, to jako vážně?! U-uspěl jsem? To je úžasné!

„Moc děkuji, Eris-sama!”

„Nemusíš přidávat sama! Říkej mi Eris!”

Eris napodobila Ghyslaine, držela dál svůj postoj, zatímco si s plesknutím sedla.

Takhle jsem se stal domácím učitelem Eris Boreas Greyratové. 

--Stav--

Jméno: Eris Boreas Greyratová

Povolání: Vnučka lenního pána Fedoy

Charakter: agresivní

Domluva: není naprosto nemožná

Jazyk: dokáže napsat jen své jméno

Matematika: jen sčítání

Magie: zajímá se o ni

Šerm: základní úroveň stylu Boha Meče

Etiketa: pozdrav dle Boreasů

Lidi, co má ráda: dědeček, Ghyslaine

Vedlejší příběh – Následky události & Pozdrav ve stylu Boreasů

Část 1

Ten únos zosnoval komorník, Thomas.

Měl nějaké vazby k tomu úchylnému šlechtici, co ti lumpové zmínili. Ten úchylný šlechtic má už dlouho zájem o slečnu Eris a chtěl to arogantní a agresivní zvíře 'potýrat'.

Thomase svedly peníze a vpustil do mého plánu dva muže najaté tím úchylným šlechticem. Vážně. Takového zrádce jsme měli kolem. 

Pokud chceš provést něco takového, tak mě prosím informuj, dobře? 

Ale přepočítal se, protože nepočítal s tím, že bych byl schopen utéct před dvěma muži. A ti dva nebyli tak loajální, jak si myslel.

Ten úchylný šlechtic to všechno popřel a nebylo jak jej potrestat.

Říkal něco v tom smyslu, že na to nemáme důkazy, že se to opírá jen o Thomasovu výpověď a se smrtí těch dvou mužů nezůstaly žádné stopy. 

Že nic jiného na toho úchylného šlechtice neukazuje, něco v tom smyslu, aťsi. Ty pochybné části se nedají použít jako důkaz. Myslím, že tohle je ta takzvaná politika.

Řeklo se, že celou záležitost vyřešila Ghyslaine. Celý svět se dozvěděl, že rodina Greyratů si za žoldáka najala Krále Meče Ghyslaine; z celé té záležitosti se udělal odstrašující případ; a také se tím ukázala moc a bohatství rodiny.

Když jsem jim převyprávěl události, nařídili mi, abych se do té záležitosti neangažoval a nechal to na Ghyslaine. Pokud by na moji přítomnost přišli další členové Greyratů, tak by se všechno zkomplikovalo.

Tohle je také politika, že?

Ale když si pomyslím, že jsou ještě další Greyratové.

„Takhle to bude. Nevadí ti to, že?”

„Ne. Uctivě vás poslechnu~” (Rudeus ve svém přehnaně uctivém módu.)

Philip mi výše zmíněné vysvětlil v přijímacím salónku. Já jenom vím, že Philip je syn lenního pána, ale ve skutečnosti si plní povinnosti starosty Roa. Je zcela na Philipovi, aby tuto záležitost urovnal.

„Jste vážně v klidu navzdory tomu, že vám unesli dceru.”

„Kdyby se pořád pohřešovala, tak bych se bál.”

„To máte vskutku pravdu.”

„No. Co se týče té záležitosti s Erisiným domácím učitelem...” začne Philip mluvit o budoucnosti, když dveře do místnosti někdo surově rozkopne a dovnitř vstoupí energický děda.

„Slyšel jsem o tom!”

Ten člověk, co vrazil dovnitř, je Sauros. Drze si vešel do místnosti a popadl mě za hlavu. A drsně mě pohladí. „Slyšel jsem, že to ty jsi zachránil Eris, co?!”

„C-co to říkáte? To zvládla sama jednatelka (Ghyslaine). Já jsem nic neudělal!”

Saurosovi se zablýsknou oči. Oči bestie. D-děsivé. „Ty mizero. Ty se opovažuješ mi lhát?!”

„N-ne, to po mě chtěl pan Philip...”

„Philipe!” Sauros se protočí a nadělí Philipovi ránu s řádným rozmachem.

Bogun~ V místnosti se ozve tenhle příšerný zvuk. 

„Guuu!” Philipa to po té ráně vrhne za pohovku. Tohle je vážně příliš rychlé. Rychlosti té rány se Eris rozhodně nevyrovná.

„Ty mizero! To zachránci své vlastní dceři ani slůvkem nepoděkuješ! To se tomuhle hloupému hraní učíš od šlechticů?”

Philip ležící roztažený na zemi v klidu odpoví: „Otče. I když se Paul zřekl svých rodinných pout, tak je to stále krev Greyratů. Tímto jeho syn Rudeus přirozeně podědil krev Greyratů a je členem naší rodiny. Myslím si, že v porovnání s nějakými materiálními odměnami je lepší, když se k němu budeme chovat jako k rodině.”

I když Philipa ta rána srazila na podlahu, jeho tón je neobyčejně lhostejný. Možná že už si na to zvykl. Že ho Sauros mlátí.

„Když je to tak, dobře! Nedělej ty hovadiny, co dělá šlechta!” Jak si Sauros Philipa vyslechne, spustí se na pohovku. Zdá se, že se nehodlá omlouvat, že někoho praštil. Myslím, že je to tenhle typ člověka. Tohle je svět fyzického trestu.

Když tak o tom přemýšlím, ani Eris se mi neomluvila, když mě praštila. A taky mi nepoděkovala poté, co jsem ji zachránil... Ne, tohle nechám být.

„Rudee!” Sauros si překříží ruce a zvedne bradu. Jeho oči přelétají po mě. Zdá se mi, že tohle už jsem někde viděl. „Chci tě o něco požádat!”

Tohle je postoj člověka, co o něco žádá? V tomhle ohledu je vážně jako Eris. ----- Ne, tohle je originál. To děcko ho jenom imituje.

„Doufám, že Eris naučíš magii.”

„Ohledně tohoto.”

„Eris mě o to zrovna požádala. Řekla, že na ni tvoje magie velmi zapůsobila (doslova: vpálila se jí do očí) a nechce, abys odešel.”

Vlastně. Je to přesně tak, jak to zní. Chceš se naučit magii, co vypaluje oči, že?

„Samozřejmě...” Ve skutečnosti jsem měl v plánu okamžitě souhlasit, ale okamžitě jsem pusu zavřel. Je možné, že Erisino chování je kvůli Saurosově rozmazlování. I když se to nedá říct úplně na sto procent, jen podle toho, že Saurose napodobuje, ji to celkem dost ovlivnilo.

Pro Erisinu vlastní vyspělost už se nesmí dál rozmazlovat.

Ačkoli není mou zodpovědností zařídit, aby Eris dobře vyrostla, jenže když se bude chovat takhle, nic ji nenaučím. Vypadá to, že ji budu muset krok za krokem napravovat, začít pěkně tam, kde ty problémy vidím.

„V téhle záležitosti by neměl žádat pan Sauros, ale sama Eris by měla přijít a osobně o to požádat.”

„Cos to řekl?!” Sauros najednou pozvedne pěst jako sopka, co má co nevidět vybuchnout. V panice jsem si zakryl tvář. Tenhle děda je vážně atomová bomba.

„E-evidentně chce o něco požádat, ale sama se nechce sklonit. To chcete, aby z Eris vyrostla taková dospělá žena?”

„Ach! To bylo pěkně řečeno! Máš pravdu!” Sauros svou pěst hlučně spustí zpět na koleno a vehementně přikývne. A pak neuvěřitelně hlasitě: „ERI---------S! Hned přijď do přijímacího salónku!”

Mám pocit, že mi to málem protrhlo bubínky. Jak velkou kapacitu plic musíte mít, abyste vyprodukovali takový neskutečný zvuk? Ale Eris je stejná. Copak neexistuje nějaký civilizovanější způsob, jak předat zprávu, třeba požádat služebnou?

Tihle zatracení vesničtí křupani...

Philip se znovu posadí zpět na pohovku a ten majordomus (myslím, že se jmenuje Alfons), co nahradil předchozího, zavře otevřené dveře. Doslechl jsem se, že Sauros přichází a odchází jako vítr, takže dveře se nezavírají okamžitě. Opravdu rád silou dveře rozráží, ale nerad je odtahuje. Tohle je vážně sobecký děda.

„Ano!” Přijde odpověď odněkud z domu. Za chviličku slyším zvuk běhu. „Jdu dovnitř!” Ačkoli Eris nemá auru svého dědečka, také silou rozrazí dveře a vejde dovnitř. Je to, jako by veškeré Erisino chování vycházelo ze standardu jejího dědečka. Děcka vážně rády napodobují, hmm.

Kdyby nebylo toho prvního dne, kdy jsem dostal nakládačku, tak by mě tohle dojalo, ale dneska si musíme všechno vyjasnit. Tenhle zlozvyk se musí změnit.

„Ach...” Eris mě vidí sedět uvnitř, zvedne bradu a zírá na mě. Tohle je zastrašující postoj, co se vyučuje v rodině Boreasů? „Dědečku. Pomohl jsi mi požádat v té záležitosti?”

Boreas se pompézně zvedne a založí si ruce na hrudi, zatímco se na Eris dívá. Úplně stejný postoj. „Eris! Když chceš druhé o něco požádat, musíš sklonit svou vlastní hlavu a říct si o to!”

„Ale vždyť jsi mi před chvilkou slíbil, že mi pomůžeš...”

„Přestaň s těmi nesmysly! Pokud o to sama nepožádáš, tak Rudea nenajmeme!”

Ech?

C-cože?!

Ach, ale, to je pravda, to... Ach, kruci. To jsem si zrovna vykopal vlastní hrob?!

„Urgh, urgh...” Eris na mě zírá celá rudá. Není rudá kvůli rozpakům, ale hněvem a ponížením. Kdyby tady nebyl dědeček, tak i kdybys ses schoval na samém dně pekelném, tak bych si tě našla a změnila tě na sekanou... přesně takový výraz. To je totálně děsivé...

„P-prosím...”

„To je postoj člověka, co o něco žádá!” zařve Sauros.

Vážně jsi kvalifikovaný něco takového říkat?

„Guh...” Jak to Eris uslyší, tak si hrábne do svých rusých vlasů a udělá si z nich dva culíčky. Improvizované culíčky. A mrkne. „P-prosím, nauč Eris magii, mňau~☆”

Část 2

He?!

Tohle je sen? Mé vědomí vyletělo do oblak, jako bych byl v nějaké noční můře.

„Nemusíš mě učit psát a číst, mňau~☆”

Cccccože~~ Tohle je sen?! C-co se to děje. Co se to děje? Zaktivoval se mezidimenzionální přístroj?! Rychle nainstalujte 2D přístroj a přeneste mě do světa mangy!

„Taky mě nemusíš učit matematiku, mňau~☆”

Závěrem. Velmi děsivé. Tuhne mi z toho krev. Navzdory jejímu roztomilému vzezření mám po celém srdci napsáno 'strach'. Usmívá se na mě, ale ten úsměv jí do očí nedosáhl. To jsou oči predátora. Tohle je na tomto světě postoj člověka, co o něco žádá?! Tomu nevěřím...

„Jen mě nauč magii, mňau~☆”

Cos to řekla? To žertuješ, že jo? To se tvůj postoj změnil k horšímu?

Prosím, znovu se na Eris podívejte. Tvář má zrudlou vztekem. Vepsáno v ní: kdybychom nebyli v téhle situaci, tak bych tě praštila tak silně, že bys letěl z nejhlubších hloubek pekla přímo do nebe.

Vztek 8, ponížení 2, rozpaky vlastně 0...? Dědečku Sauros-sama, prosím, pleskni ji přes hlavu a pošli ji pryč, prosím.

„Hmm. Eris je vážně roztomilá. V pořádku, že? Co říkáš, Rudee?”

Na straně je jen ten slepě milující dědeček. Kdo?! Kam odběhl ten litý spolehlivý prastrýček?!

„Starý pán má velmi rád zvířecí rasy. Když jsme Ghyslaine najímali poprvé, tak měl také poslední slovo,” připomene mi majordomus vážně. Ach, tak takhle to je. To nejsou culíky, ale ouška. A vážně to vypadá jako sklopená ouška. Když tak o tom přemýšlím, je tu spousta služek ze zvířecích ras.

Eeeh, takže takhle to je?! Ach jo...

„Eris.”

Na scénu vstoupí Erisin otec.

Ach. Ty jsi pořád tady! Rychle. Prosím, pleskni ji přes hlavu a vynadej jí, pane Philipe!

„Ještě se musíš kroutit v pase!”

No, tahle strana je taky bez užitku. OK, jasný, takhle to je. Rodina Greyratů, včetně Paula, je prostě taková. Vlastně, Paul se považuje za toho normálního, ne?

„Promiňte, Sauro...... pane Saurosi, mohu se zeptat....?”

„Na co?”

„C-chlapci musí dělat taky něco takového?”

„Ty pitomče! Chlapci se musí chovat jako chlapci!”

I když jsem naprosto zmatený, prostě to necháme tak. Tohle je vážně abnormální. Co se týče sexuálních úchylek, Paul je ten nejnormálnější. Ten chlap má rád jen velká prsa. A-ale počkat. Jen o tom pořádně popřemýšlejte. Tohle je pro mě ta nejnormálnější věc, ale pořád je to špatně.

„...(zírá)...”

Ještě jednou si Eris v tichosti prohlédnu. Vidím jenom její tvář plnou vzteku a pokoření, jako lev kousající do kovového plotu...

Ale v tomhle případě je v pořádku, když nebudu přemýšlet o budoucnosti, že? Ne, počkat. Když to převrátím naruby. Přemýšlej o budoucnosti. Copak Eris něco takového nesnáší! Taky odmítá tuhle formalitu!

Pokud se v budoucnu pokusí mě o něco požádat stejným způsobem... O minutu později bude bezvýznamný človíček (já) roztrhán na kousky. Velmi dobře. Udělám naprostý opak a tenhle zvyk ukončím!

„Tohle je postoj člověka, co o něco žádá!”

Můj hlasitý hlas se rozlehne po vile. Poté strávím strašně dlouho svým rozsáhlým vysvětlováním. Konečně je moje slova dojmou. A od té doby je [žádost] ve stylu Boreasů vymýcena.

Na jednu stranu mě Ghyslaine chválí za snahu, zatímco Eris se na mě začíná dívat chladnýma očima. 

Kapitola 3 – Agresivita musí ještě skončit

Část 1

Už je to měsíc, co jsem přijal práci domácího učitele.

Téměř od samého začátku Eris není ochotná chodit na hodiny. Když přijde na matematiku a čtení, okamžitě se vypaří a objeví se až na hodinu šermu. Samozřejmě existují výjimky. Pozor dává jenom na hodinách magie.

Nedokážu najít to správné slovo, abych popsal, jak šťastná byla, když poprvé použila kouzlo Ohnivá koule. A zatímco se dívala na prudce hořící záclony, řekla: „Jednoho dne udělám obrovský ohňostroj jako Rudeus.”

Ten oheň jsem uhasil a přísně jsem ji varoval, aby v mé nepřítomnosti ohnivou magii nepoužívala. Světlo z hořících záclon na ni vrhalo zář. Ať jste se dívali z jakéhokoli úhlu, měla tvář žháře, ale vypadala celkem odhodlaná se učit. Jen podle jejího vzezření by i ostatní předměty měly být v pořádku.

To jsem si sice myslel, ale moje předpověď byla úplně mimo. Když přijde na matematiku a jazyk, Eris nemá nejmenší zájem přijít na hodinu. Když ji začnu vyučovat, okamžitě zdrhne. Když se jí snažím chytit, praští mě, než zdrhne. Když ji dál pronásleduju, otočí se, zmlátí mě a pak pokračuje ve zdrhání.

Myslím, že po tom nedávném incidentu už chápe důležitost matematiky a jazyka, ale zdá se, že to pořád vášnivě nenávidí.

Když jsem si stěžoval Philipovi, jenom lhostejně pokrčil rameny. „Přimět studenta v hodinách poslouchat je také práce učitele.”

To nemohu popřít.

Začnu Eris hledat.

Ačkoli Ghyslaine svědomitě chodí na hodiny matematiky a jazyka, je hlavně kamarádka. Jak můžu vyučovat jen Ghyslaine?

Ale není snadné Eris najít. V porovnání se mnou, co tu jsem jen krátce, ona tu žila léta. V porovnání se mnou to tady zná mnohem lépe. Ani nemluvě o schovávání.

Předchozí domácí učitelé v tomto ohledu vynaložili značné úsilí. Ale. Nehledě na to, jak velká tahle vila je, pořád je to omezený prostor. Nakonec se vždycky najde. Učitelé, co Eris našli, byli bez výjimky zmláceni. Ponejprv kvůli tomu učitelé odcházeli. Ale taky tu byl učitel, co na oplátku zmlátil Eris. Násilí proti násilí. To jsem původně plánoval.

Ale Eris toho učitele uprostřed noci napadla dřevěným mečem a zranila ho tak, že trvalo měsíc, než se vyléčil, a proto kvůli tomu dal výpověď.

Jediný člověk, co dokáže odrážet Erisiny denní a noční útoky, je Ghyslaine. Já nemám tu důvěru, že ji dokážu odrazit. I když ji najdu, jsem předurčen jet do nemocnice. Pokud je to možné, tak ji ani nechci hledat. Nechci, aby mě zmlátila k nepoznání.

Když chodí na hodiny magie, není v pořádku učit ji jenom magii? Ale Philip mi nakázal učit ji matematiku a jazyk. Také říká, že musí být na stejné úrovni jako její magie. Dokonce prohlašuje: „V porovnání s magií jsou ty druhé předměty vlastně důležitější.”

O tom se nemohu přít.

Možná bych měl zorganizovat další incident s únosem. Děti, co neposlouchají, zaslouží trest. Když o tom tak přemýšlím, konečně jsem ji našel. Celá je zahrabaná ve slámě ve stájích s odhaleným břichem, pohodlně spí.

„Fuuuu~..... Fuuuu~.....”

Hluboce spí. Takhle vážně vypadá jako andílek. Ale když vás to vzezření naláká, tak přijde Ďáblův zvrat (pozn.: narážka na Hokuto no Ken).

Totiž že dostanete Ďáblovou smrtelnou pěstí a vyzvracíte příšerné množství krve.

A přesto když na to přijde, musím ji vzbudit.

V každém případě jí stáhnu tričko přes břicho, aby se nenachladila. Mezitím jí namasíruju oblast prsou. Poustevník žijící v mém srdci to zhodnotí: „Hmm, aha, pořád to jsou jenom AA, ale je velmi vysoká šance, že ještě vyrostou. Až vyroste, vyzvedne se nad E košíčky. Aby vyrostly, musíš je každý den masírovat. Tohle je také součást tréninku. Ho, ho, ho.”

Moc děkuji, pane poustevník.

Když jsem si to řádně užil, potichu jsem ji pozdravil: „Slečno. Vzbuď se, slečno Eris. Je čas na příjemnou hodinu matematiky.”

Ani se nehnula, no, musím to udělat. Nedá se nic dělat, děti, co neposlouchají, přijdou o kalhotky, víte? Pomalu jsem se natáhl po jejích volných šatech a v tom okamžiku.

(!)

Eris najednou otevře oči. Pohledem se pomalu posouvá od mé ruky na jejím stehně až k mé tváři.

„Grrrr.” Tvář se známkami ospalosti doplněná skřípáním zubů. V následujícím okamžiku Eris zvedne pěst.

Tvář?! Rychle jsem zvedl ruce, abych si kryl tvář. „Guuuu.............!” Náraz pocítím v oblasti solaru plexu. Bolestí padnu na kolena.

Není žádný Zvrat. Jenom Ďábel.

„Pche!” S odfrknutím mě znovu kopne. Slečna na mě dupne a odejde ze stájí.

Část 2

Nemám jinou možnost. Jdu pro pomoc ke Ghyslaine.

Ačkoli dle toho, co řekl Paul, má místo mozku svaly. Její úroveň přesvědčivosti bude díky jejím důvodům se učit matematiku a jazyk určitě vyšší. Pokud to bude ona, tak by jí Eris měla naslouchat.

Tohle je můj snadný způsob, jak se z toho dostat.

Od samého počátku má Ghyslaine lhostejný postoj, ale já použiju vodní magii a při prošení se rozpláču a nakonec se mi podaří ji přesvědčit k neochotnému souhlasu.

Je tak snadné ji oklamat.

Část 3

Správně, ukaž mi, co v tobě je.

Nikdy jsme to nějak zvláštně nediskutovali a já jsem všechno nechal na ní. Ghyslaine začne jednat během přestávky během hodiny magie.

„Dřív jsem si myslela, že stačí mít v ruce meč,” najednou začne mluvit o své minulosti. Bývala rozmazlený spratek a našla si učitele, který ji přijal, a jak se z ní stala dobrodružka a jak poprvé měla společníky ---- dlouhý úvod a odtud se začíná odvíjet příběh... všichni měli problémovou minulost.

„Když jsem byla dobrodružka, tak všechno dělali ostatní. Výzbroj, brnění, jídlo, výdaje, denní potřeby, smlouvy, mapy, navigace. Důležitost toho, že si musím doplnit a nést bandasku s vodou, udržování žhavých uhlíků, že mi pochodeň blokuje jednu ruku... To jsou důležité věci, co jsem zjistila, když jsem se rozešla se svými společníky.”

Dle jejího příběhu z té výpravy odešla před sedmi lety.

Jinými slovy je to proto, že se Paul a Zenith usadili na vesnici, a proto se výprava rozpustila. I když už jsem měl pár náznaků, ale stejně když si pomyslím, že vážně byli ve stejné výpravě...

„Ostatní členové o tom sice smýšleli jinak, ale Paul jako předvoj a jediný léčitel Zenith z výpravy odešli. I kdyby se výprava nerozpustila, tak by se nakonec rozešli. To je přirozená věc.”

Výprava měla šest členů.

Válečník, šermíř, šermíř, mág, kněz, zloděj.

Pokud k vysvětlení použijete profese, tak je to něco takového.

Ačkoli v té době byla Ghyslaine jenom Světec Meče, její útočná síla byla vysoká.

Válečník (Neznámý): obrana

Šermíř (Paul): obrana a útok

Šermíř (Ghyslaine): útok

Mág (Neznámý): útok

Kněz (Zenith): léčitel

A navíc dle Ghyslaininých slov takzvaní zloději, co mají na starosti různé věci. Od odemykání zámků, vyhledávání pastí, budování tábora až po obchodování s kupci. Vzdělaný člověk s flexibilním přístupem, obvykle chytrý člověk. Tihle lidé jsou obvykle z kupeckých rodin.

„Dají se nazývat lovci pokladů, ne...” řeknu, ale Ghyslaine si odfrkne.

„Ten chlápek vždycky kradl společné finance na hazard, stačí, když mu budeme říkat zloděj.”

„Kradl ze společných financí? A nezmlátili jste ho, když jste na to přišli?”

„Ne, ten chlápek měl na hazard talent a vždycky peníze vyhrál a vrátil je. Jen zřídka prohrál víc než polovinu financí. Když byly těžké časy, byl velmi uvážlivý.”

Zdá se, že to bylo něco takového. Ale i když vlastně navyšoval finance, jak jste mohli něco takového odpustit... Stěží to chápu. Nechci se vytahovat, ale já jsem hazardu nikdy nepodlehl. I když jsem na internetu utratil přes 20 tisíc korun.

No, v té výpravě byl už Paul se svými uvolněnými mravy vůči ženám, celková etika té výpravy nemohla být nijak přísná. Každý má jiný standard. Když je víc lidí, je i víc pravidel.

„Ale jaký je rozdíl mezi válečníkem a šermířem?” zeptám se, protože mě to trochu zaujalo. Pokud jsou oba vpředu, tak by nemělo být třeba je rozlišovat.

„Pokud používáš meč a patříš k jednomu ze tří hlavní stylů, jsi šermíř. Člověk, co používá meč a nepatří ke třem hlavním stylům, je válečník. Dokonce i když patříš ke třem hlavním stylům, ale nepoužíváš meč, tak jsi válečník.”

„Ech, šermíř má takovou specifickou charakteristiku.”

Nebo spíš ty tři styly jsou speciální. Ta technika, co Ghyslaine použila, byla neuvěřitelná. Ani nevím, kdy použila čepel. Jen nepatrný pohyb a hlavy protivníků se koulí. Když jsem se jí na to zeptal, řekla, že se to jmenuje 'Světlo dlouhého meče' a je to tajná technika stylu Boha Meče.

„A rytíř je?”

„Rytíř je rytíř. Když pracuješ pro království nebo pro lenního pána, jsi rytíř. Vzdělaní rytíři umí číst a psát a počítat. Někteří umí jednoduchou magii. Ale většina pochází ze šlechty a jsou velmi pyšní.”

Jsou vzdělaní, protože chodili do školy, pravděpodobně.

„Můj otec byl v té době rytíř?”

„Tím si nejsem moc jistá, pamatuju si, že Paul o sobě říkal, že je šermíř.”

„Slyšel jsem, že existuje magický šermíř a magický válečník?”

„To jsou lidi, co umí magii, a ten titul si dávají sami. Nehledě na jejich profesi, je jen na nich, jak si budou říkat.”

„Ach~”

Zdá se, že Eris se třpytí oči a pozorně naslouchá. Nepožádá mě nebo Ghyslaine, abychom ji vzali do nejbližší kobky, že ne? Tohle mi vážně nahání strach. Místo dobrodružství bych se rád obklopil děvčaty a žil ve stylu eroge.

Ach, ups, původním plánem bylo nechat Ghyslaine rozprávět o důležitosti jazyka. Bezděky jsem podlehl vlastní zvědavosti a způsobil, že se odvrátila od tématu. Ale štěstím v této nešťastné záležitosti je, že druhý den za mnou přišla Eris a požádala mě o hodinu matematiky a jazyka.

Tohle je všechno díky Ghyslaine. Poté pokračuje ve vyprávění o své problémové minulosti. Jenom ji poslouchám a dělá se mi z toho zle, ale díky tomu si Eris možná uvědomila, že je to něco, co se musí naučit.

Ačkoli je možné, že na hodiny bude chodit jen proto, aby poslouchala Ghyslaininy historky, protože ji zajímají. V každém případě je dobře, že to zabralo. Už dřív jsem přemýšlel, že bych to takhle udělal.... ale myslím si, že bez toho incidentu s únosem by si ode mě slečna nevyslechla ani slůvko.

Před tím incidentem se na mě koukala jako na mravence.

Takže to nebyla zbytečná snaha.

Tenhle konec je fakt dobrý. 

Část 4

Ze všeho nejdřív jsem ji na první hodině učil základní matematické operace. Eris umí základní sčítání, protože chodila do školy a měla domácí učitele.

„Rudee!”

„Copak, Eris-kun.” Ukázal jsem na Eris s rukou energicky zdviženou.

„Proč je důležité učit se dělení?”

Nechápe důležitost dělení a odčítání. Předtím jí moc nešlo násobení. Pořád mám pocit, že se na těch měnících se číslicích zasekne a matematiku vzdá.

„Místo toho, abychom mluvili o jeho významu, je to v podstatě jen obrácené násobení.”

„Ptám se, kde to použiju.”

„Dobře, když máš 100 stříbrných a potřebuješ se o ně rozdělit s pěti lidmi, co uděláš?”

„Mluvíš úplně stejně jako předchozí domácí učitel!” Eris silou praští do stolu. „A právě proto! Proč! Se musíš dělit! Je třeba se dělit!”

Ach ano, dítě, co se nechce učit, bude mít takové výmluvy. Ale po pravdě, tohle vážně není důležité.

„Co já vím, jdi se zeptat těch pěti lidí. Je to praktické, když se chceš o něco rozdělit rovným dílem.”

„Řekl jsi, že to je praktické, to také znamená, že nemusíš používat dělení, že?”

„Když nechceš používat dělení, tak ho samozřejmě nemusíš používat. Ale nechtít dělit a nemoct dělit jsou vskutku dvě rozdílné věci.”

„Mumumuuu...”

Když jsem řekl to slovo nemoct, hrdá Eris sklapla. Ale tohle ten problém neřeší. Pokud jí dovolím pokračovat v takových výmluvách, tak není třeba se matematiku učit vůbec. V takových chvílích se mohu spolehnout jen na Ghyslaine.

„Ghyslaine, měla jsi někdy problém s rovným rozdělením?”

„Hmm, jednou jsem ztratila část svých zásob a chtěla jsem si zbytek rovnoměrně rozdělit na několik dní, ale udělala jsem chybu. Nakonec jsem celé tři dny nejedla a nepila. Myslela jsem si, že umřu.

Napůl cesty jsem to už vážně nemohla snést a nasbírala jsem si k jídlu exkrementy jednoho magického tvora a podráždila jsem si tím žaludek. Odolávala jsem nutkání zvracet, bolesti žaludku a průjmu a pořád jsem musela odrážet okolní magické tvory----”

Ta historka zmíněná výše trvala pět minut a svíral se mi kvůli tomu žaludek. Já jsem jí naslouchal s pobledlou tváří, ale zdá se, že pro Eris je to hrdinská historka. Oči se jí třpytí, jako by v nich měla hvězdy.

„Takže se chci naučit dělení, prosím, pokračuj ve výkladu.”

Vzhledem k tomu, že Ghyslaine řekla něco takového, Eris může jen poslušně následovat jejího příkladu. Zdá se, že Saurosova rodina má velkou náklonnost vůči zvířecím rasám a Eris díky tomu také lne ke Ghyslaine.

Pokud něco vzejde od Ghyslaine, Eris poslušně naslouchá. Jako mladší bratr následující starší sestru, napodobuje cokoli, co dělá.

„Takže budeme pokračovat nudnými opakovacími cvičeními. Prosím, vypočítejte všechny tyto příklady. Pokud něčemu nerozumíte, zeptejte se mě.”

Takhle krok za krokem postupujeme.

Ghyslaine je také výjimečný učitel. Vypíchne, kde jsem co neudělal správně, a řekne svůj názor. Paul moje chyby také zdůrazňoval, ale jenom řekl, kde je chyba, ale už mě nenaučil, jak to napravit. Dnešek je stejný jako obvykle, Eris a já stojíme proti sobě s meči v rukách, trénujeme a učíme se zároveň.

„Když vykročíš, pamatuj na postoj, a oči měj na protivníkovi.”

Třesk, dřevěný meč v mých rukách odletěl po nárazu Erisina dřevěného meče.

„Pokud vykročíš dřív než protivník, dobře se dívej, kterým směrem se pohne, a tím směrem sekni. Pokud jsi pomalejší než protivník, tak se meči vyhni.”

Nejsem schopen nic udělat a Eris mě přímo praští mečem. Těžký náraz projde brněním nacpaným bavlnou a úspěšně se přenese do mého těla.

„Musíš reagovat na kroky a pohled svého protivníka a předvídat jeho další krok!”

Zase jsem dostal ránu.

„Rudee! Nepřemýšlej o tom myslí! Jen přemýšlej, kam se nepřítel pohne dál a sekni tam mečem!”

Tak chceš, abych přemýšlel, nebo ne?

„Eris! Nepřestávej! Protivník se ještě nevzdal!”

„Ano!”

Mezi námi je jasný rozdíl. Eris energicky odpoví, ale já tu energii nemám. Ta nadměrná energie stačí k tomu, abych skončil tak, že mě Eris zmlátí, dokud nás Ghyslaine nezastaví.

Zdá se, že se Eris snaží vybít si svou zlost nahromaděnou během hodiny matematiky, a vůbec mi nedává žádnou šanci. Zatraceně.

Ale jenom za tenhle měsíc jasně cítím, že moje schopnosti vzrostly. Mít za protivníka Eris, co je zhruba na stejné úrovni, mi velmi pomohlo. Ať je to jakýkoli předmět, mít někoho zhruba na stejné úrovni vždycky pomůže.

Ačkoli mě Eris ve schopnostech převyšuje, v porovnání s Paulem nebo Ghyslaine na tom vlastně tak moc nezáleží. Pořád chápu, co protivník dělá. Pokud problém chápu, tak ho vyřeším. Ten poslední úder mě dostal. Takže si tu oblast budu hlídat. Takhle uvažuju.

Proti Paulovi byl rozdíl ve schopnostech příliš velký, nemohl jsem o tom ani popřemýšlet. Nechápu, co protivník udělal, a dostal mě. I když jsem si vyslechl jeho radu, měli jsme příliš velkou mezeru v základech a vůbec mi to nepomohlo. Takže jsem vždycky zpochybňoval každý svůj krok.

Když mě Ghyslaine něco učí, i když se najde nějaký problém jako výše zmíněné, tak mě velmi dobře poučí a já dokážu její vysvětlení přijmout. Ale mluví o obraně a krytí najednou, takže když tu techniku používám, váhám.

Ale mým protivníkem je Eris, když provedu něco jiného nebo použiju nějaký trik, dostanu jiný výsledek. I když zaváhám, rozdíl mezi námi je dostatečně malý, aby mi to stejně pomohlo.

Možná že to druhý den nebude fungovat, nebo Eris použije jinou techniku, ale to, co jsem včera nedokázal, se mi dneska podaří; nebo technika, co jsem včera nezažil, se ukáže dneska. Jak se nám tyto drobné zkušenosti kupí, rozhodně rosteme.

Jak se dalo čekat, mít svého protivníka je velkou výhodou bez nedostatků. Máme vytyčený cíl, který musíme pokořit. Možná že moje schopnost vzrostla jen o jeden nebo dva body, ale vůči lidem, jejichž rozdíl ve schopnostech je velmi malý, je pořád možné, aby se pořád a pořád doháněli.

Bezděky jsme zesílili.

Ale v ohledu růstu je Eris mnohem rychlejší. Když spolu necháte cvičit kozu a lva, tak je lev samozřejmě silnější. Ale mě od dětství učil Paul, takže jsem celkem nespokojený.

„Rudeus pořád není dost dobrý!!” Eris si založí ruce na hrudi a blahosklonně se na mě dívá, jak ležím rozplácnutý na zemi.

Nakonec jí Ghyslaine vyčinila: „Nevytahuj se. Eris, ty ses učila šermu mnohem déle a jsi starší.” Jenom během hodin šermu jí Ghyslaine říká jménem. Říká, že to je nezbytné.

„Dobře! A Rudeus taky umí magii!”

„Přesně jak říkáš.”

Uznává jenom můj standard v magii.

„Ale je to vážně divné, když na Rudea někdo zaútočí, tak se jeho reakce zpomalí...”

„Protože se bojím, bojím se toho protivníka přede mnou, co na mě útočí.” Jak jsem skončil, dostal jsem od Eris ránu do hlavy.

„O čem to mluvíš! Jsi k ničemu! Kvůli tomuhle tě neberou vážně!”

„Ne, Rudeus je kouzelník. To stačí,” dodá Ghyslaine okamžitě, ale nakonec Eris kývne hlavou ve stylu: já přece všechno vím.

„Opravdu? Tak to se nedá nic dělat!”

Ech? Proč mě musíš mlátit?

„Omlouvám se, nevím, jak tě zbavit toho zlozvyku s rozklepanýma nohama. Tohle musíš překonat sám.”

„Dobře.”

Momentálně se mi nohy rozklepou nehledě na to, komu čelím, vypadá to, že mám před sebou ještě dlouhou cestu.

„Ale Ghyslaine, po tvých hodinách mám pocit, že se určitě zlepšuju.”

„Paul je instinktivní typ, učení druhých mu moc nejde.”

Instinktivní typ! Ach, takže i na tomhle světě existuje něco takového.

„Co to je ten instinktivní typ?”

„Když se člověk spoléhá víc na své pocity, než na své znalosti, říkáme, že patří k instinktivnímu typu.”

Odpověděl jsem na její otázku a Eris okamžitě našpulí rty. Pravděpodobně také patří na instinktivní stranu.

„Co je špatné na tom být instinktivní?”

Je vážně těžké odpovědět jí na otázku, jestli je to špatné nebo dobré. Ale zrovna teď je hodina šermu, takže nechám odpovědět učitele. Podívám se na Ghyslaine.

„Ne že by to bylo špatné, ale i když je instinktivní člověk nadaný, pokud nepřemýšlí, nezesílí. A taky není hoden vyučovat druhé.”

„Proč není hoden vyučovat?”

„Protože nechápe věci, co dělá. A pokud všemu nerozumí, tak nedokáže udělat něco složitějšího.”

Podle Ghyslaine Krále Mečů je všechno do pokročilé úrovně založeno na základech. Jenom osvojením si veškerých základů a schopnosti zvládnout různé situace různými reakcemi je člověk schopen stát se Světcem Meče. Aby se člověk dostal dál, musí se spolehnout jen na neúnavnou snahu a nadání. Kolem a kolem je to pořád o tom nadání.

„Já jsem také byla instinktivní typ, ale když jsem o všem začala přemýšlet a pochopila jsem teorii, stal se ze mě Král Meče.”

„To je úžasné.”

Ohromilo mě to z celého srdce. Napravit vlastní zažité reakce a uspět. Toho se nedá tak snadno dosáhnout.

„Rudee, nejsi ty mág na úrovni vodního světce?”

„Já jsem v podstatě instinktivní typ... Ale magie a technika šermu jsou dvě rozdílné věci, dokud máš manu, tak to zvládneš.”

„Ach, aha... Ale základy jsou také důležité, ne?”

„To chápu. Ale spíš jsem se stal Vodním světcem kvůli tomu, že jsem měl dobrého učitele.” Když tak o tom přemýšlím, neustále si připomínám, jak jsou základy důležité, ale velmi se kloním k bezzvukému zaříkávání.

Takže co je základem magie?

Roxiny hodiny kladly větší důraz na rozvoj než na základy. Kolem a kolem Roxy je také geniální typ a moc se k základům nekloní.

Hmmmmmm...

„V každém případě nehodlám získat až takovou sílu, takže to nevadí!”

Eris přeruší mé myšlenky touhle svou sebevědomou hláškou. Na základce jsem řekl něco podobného o tom, jak se nechci stát jedničkou, a vůbec jsem se nesnažil. Mám v plánu její přístup opravit.

„Ale budu se snažit ze všech sil, abych byla stejně silná jako Ghyslaine a Rudeus.”

Není třeba. Má jasný cíl.

Je jiná než mé minulé já. 

Část 5

Po ranních a odpoledních hodinách je čas na přestávku. Toho dne jsem se rozhodl zamířit do knihovny. To proto, že jsem zahlédl, jak si Eris a Ghyslaine nesou učební materiály, takže mě napadlo, že by v knihovně mohla být nějaká magická příručka. Protože jsem nevěděl, kde je knihovna, nechal jsem se tam dovést jednou služebnou s psíma ušima.

„Ach.” Napůl cesty jsem potkal Philipovu manželku.

Jmenuje se Hilda a má stejně ohnivě rudé vlasy jako Eris a hruď jako tsunami. Vypadá to, že od její dcery můžu očekávat velký růst. Jednou jsem jí byl představen, ale moc spolu nemluvíme.

Nechte mě přemýšlet, myslím, že to bylo: jedna ruka před hruď...

„Madam, dneska je krásný den...”

„Pche.” Hilda se mi vysměje a mého pozdravu si nevšímá. Úplně jsem zamrzl.

„Pane Rudee...”

„Ne, to je v pořádku.”

Služebná s psíma ušima se mě snaží utěšit, ale já ji rukou zadržím. Ale stejně z toho mám malý šok. Copak mě nenávidí? Ale nezdá se mi, že bych udělal něco špatně... Když tak o tom přemýšlím, má jenom jedno dítě, a to Eris. Ne, mám pocit, že kdybych zjistil, že má ještě nějaké, a v případě, že by bylo ještě horší než Eris, tak by se moje pracovní vytížení znásobilo třikrát nebo čtyřikrát.

Nebudu si kopat vlastní hrob.

Když jsem se dostal do knihovny, spatřil jsem, že je tam i Philip.

„Zajímáš se o knihy?”

Philip se na mě dívá s očekáváním. Ale nevím, co ode mě očekává. „Hmm, ano, trochu.”

„Tak jen do toho a prohlídni si to tu.”

Jeho nabídku jsem přijal a porozhlédl se po knihovně, ale není tu nic, co jsem doufal, že tu najdu. Doufal jsem, že najdu magickou příručku, jakou našla i Roxy, ale všechny dokumenty se týkají politiky a nesmí se vynášet ven. Na tomto světe jsou magické příručky vzácné a nedají se najít tak snadno.

Vůbec to nešlo dobře.

Ale v rohu jsem našel nějaké knihy o historii. Když budu mít čas, tak se na ně podívám.

Část 6

Po celodenní práci jsem ve svém pokoji a připravuji si materiály na zítřek. V podstatě jsou to příklady z matematiky a jazykové diktáty. A také trénuju na hodiny magie. Nevypracoval jsem si žádné osnovy a kdybych za pět let neměl co učit, tak bych byl v maléru, takže hodiny nepokračují moc rychle. V každém případě abych zabránil jakýmkoli nejasnostem, obezřetně si prohlížím plán výuky.

Je to podobný pocit, jako když jsem učil Sylphy.

Trénink magie je velmi důležitý. Jelikož při kouzlení nezaříkávám, tak pořád zapomínám slova zaříkadel. Jediné, co si pečlivě pamatuju, je léčivá magie a magie protijedů, ale útočnou magii jsem se nikdy neučil nazpaměť.

Výukové materiály jsou stejné jako moje příručka doma. I Eris a Ghyslaine ji mají.

Jak mi bylo vysvětleno, zlevnili stovky knih, co se napsali před tisíci lety.

Než se objevily knihy, bylo třeba si najít učitele, který by vás učil, a ti takzvaní učitelé jsou většinou schopni použít jen magii na základní úrovni. Člověk po spoustě těžkostech konečně najde učitele, ale nic se od něj nenaučí, takových případů je spoustu.

Ačkoli jsou ty knihy ve slevě, nejsou zrovna moc kvalitní, a i když se prodávají na trhu, zajímají se o ně jen lidé, co se učí magii.

Na tomhle světě neexistuje knihtisk.

Tahle kniha, co se prodává ve velkém, vznikla před padesáti lety. Díky levným materiálům počet kouzelníků o hodně vzrostl. Kouzelníci si podrobili svět... ne, ale mezi asurskou šlechtou se magie celkem dost vyučuje.

Ale co vedlo k tomu, že se zvýšil počet výukových materiálů...

Přemýšlím, jak knihou listuji a na zadní straně je napsáno: vydáno na Ranojské univerzitě. Ti vážně vědí, jak obchodovat.

Přesně takhle ubíhaly mé dny domácího učitele. 

---Stav---

Jméno: Eris Boreas Greyratová

Povolání: vnučka lenního pána z Fedoy

Osobnost: agresivní

Domluva: trochu poslouchá

Jazyk: dokáže napsat své příjmení

Matematika: zápasí s dělením

Magie: chce se vážně snažit

Šerm: na základní úrovni ve stylu Boha Meče

Etiketa: zná všeobecný pozdrav

Lidi, co má ráda: dědeček, Ghyslaine

Kapitola 4 – Učitelská porada & Neděle

Část 1

Zase uběhlo půl roku.

Poslední dobou se mírná Eris začala znovu obracet k násilí.

Proč, proč, kdo způsobil tenhle bordel? Sice mě to trochu zneklidňuje, ale něčeho jsem si všiml. Nemáme žádné prázdniny. Po večeři jsem si k sobě do pokoje zavolal Ghyslaine a učitelku etikety. Jen tak mimochodem, učitelka etikety ve vile nebydlí a dochází ze svého domu ve městě. Takže jsem řekl majordomovi, aby ji zavolal.

„Ze všeho nejdřív jsem rád, že vás poznávám, jmenuji se Rudeus Greyrat.”

„Moje jméno je Edona Leilon a vyučuji slečnu Eris etiketu.”

Položil jsem si ruku přes hruď a ležérně se představil, ale Edona mi oplatí řádným pozdravením. Co se dalo čekat od učitelky etikety.

Edona je žena ve středním věku a na tváří jí jdou vidět jemné vrásky. Má buclatou tvář s mírným úsměvem, jenž se hodí k jejímu vřelému vzezření.

„Já jsem Ghyslaine.”

Ghyslaine je jako obvykle samý sval. Pokynu jim k židlím, aby se posadily. Jakmile se posadí, naliju jim nápoje, co majordomus předem připravil a jdu k věci.

„Dneska jsem si vás zavolal kvůli jedné věci, a to prodiskutovat učební plán pro slečnu Eris.”

„Učební plán?”

„Ano, momentálně dopoledne trénuje s mečem, odpoledne má volno a večer se učí etiketu, tak nějak, že?”

„Jak říkáte.”

Eris má dohromady šest předmětů, jazyk, počty, magii, historii, techniku šermu, etiketu. V moderních termínech to jsou: jazyk, matematika, tělocvik a společenské vědy.

Ačkoli nemáme žádné přesně vymezené hodiny, nevyučujeme hodiny v kuse. Obvykle je vyučování rozděleno do tří bloků s přestávkami na snídani, oběd a svačinu.

Po snídani > hodina > po obědě > hodina > po svačině > hodina > po večeři > volno. Na historii nemáme žádného učitele, když má Philip čas, tak ji vyučuje sám.

„Protože já bydlím tady, tak se dají využít i večery a tím jsme využili celý den.”

„Ano, vyučování mladé slečny probíhá hladce a dokonce i starý pán je potěšen.”

Že?

„Je pravda, že vyučování probíhá hladce, ale je tu jeden problém.”

„Problém?”

„Ano, vyučování každý den způsobilo, že si slečna nahromadila spoustu vnitřního napětí.” Během hodiny matematiky je Eris vždycky podrážděná a po několika mírně obtížných příkladech po mě vyjede.

To je příliš nebezpečné. Nevím, kdy si mě osedlá. To je příliš nebezpečné.

„I když teď je všechno v pořádku, tak v budoucnu se možná dopálí a z vyučování uteče nebo něco podobného.”

„No...” Edona si rukou zakryje ústa a souhlasně kývne.

Ještě nikdy jsem se hodiny etikety neúčastnil, ale Eris by měla během vyučování dávat pozor. Slyšel jsem, že Edona je Erisina kojná, ale nevím, proč ji má Eris ráda.

„Takže navrhuji, abychom si zvolili den a každý sedmý si dali volno.”

Jen tak mimochodem, na tomto světě existuje kalendář a mají i měsíce a dny, ale žádné týdny. V roce je několik dnů, které se považují za svátky, ale neexistují neděle. Použil jsem číslo sedm, protože se to dobře pamatuje, ačkoli nevím, proč je to na tomto světě tak zvláštní číslo. Považuje se za šťastné a i v technikách šermu je sedm úrovní.

„A během těch zbylých šesti dnů budeme pokračovat ve výuce šesti předmětů denně, a to jazyka, počtů, magie, historie, šermu a etikety.”

„Mohu se zeptat?”

„Prosím, paní Edono.”

„Když to takhle rozdělíme, tak etiketa bude jen třikrát do týdne, plat...”

Ty vlastně přemýšlíš o penězích! Ale nehodlám Edonu obviňovat, protože i já pracuju pro peníze. Edona se bojí, že když bude méně vyučovacích hodin, tak klesne i plat. Tohle už jsem s Philipem prodiskutoval a není v tom žádný problém. Navíc plat se vyplácí měsíčně, takže i když se vyučování vynechá, tak učitel pořád dostane zaplaceno. Samozřejmě když učitel nic neodučí, tak příští měsíc pravděpodobně někoho vyhodí. Ale to není třeba říkat nahlas, ne? Lidi, co nerozumí, jak svět funguje, by se měli jít zahrabat.

„Samozřejmě předměty se nerozdělí přesně takhle, jazyk a matematika se bude vyučovat jen dvakrát týdně. Ale u šermu nemá smysl, pokud člověk necvičí každý den, ačkoli magie by se měla cvičit každý den, člověk má jen omezenou kapacitu many, takže trénink nemusí být příliš dlouhý, takže ten čas navíc hodlám rozhodit mezi jazyk a matematiku.”

Ačkoli tohle bylo naplánované, tak to začne takhle.

„Dneska jsem vykouzlil x vodních střel, voda spadla k zemi y-krát. Kolikrát ještě můžu použít vodní střelu?” --- Takováhle slovní úloha.

Příklad založený na počtu Erisiných a Ghyslaininých pokusů.

V porovnání s tím, aby jen zíraly na číslo, používám praktičtější příklady, protože se jich to víc týká. Jelikož nevidíte hodnotu many, kterou jste využili, je těžší najít správnou odpověď. No, čím víc bude člověk v duchu počítat, tím víc si na to zvykne. Naším cílem je zlepšování mozku.

Také mám do blízké budoucnosti naplánováno začít s hodinami vědy a bezzvukého zaříkávání. Ale nejdřív musím počkat, než pochopí jazyk a matematiku.

„Je mi to trochu líto, paní Edono, hodiny etikety se musí zredukovat ze čtyř na tři měsíčně.”

„Chápu.” Edona hned kývne na souhlas.

A tak jsou v jednom dni tři hodiny, během 6 dnů 18 hodin. Rozvržení je takovéto: etiketa 5 hodin, šerm 6 hodin, jazyk 2 hodiny, matematika 2 hodiny, magie 3 hodiny. Mám pocit, že na vyučování není dostatek času, ale vzhledem k tomu, že to je vesměs jen opakující se trénink, tak o tom budu přemýšlet později.

„Pokud nastane situace, kdy nebudete moct vyučovat, dejte mi vědět, prosím.”

„Můžete to rozvést?”

„Já jsem ve vile pořád, když mám čas, vyučuju, takže pokud byste si chtěla vzít delší dovolenou, tak je to v pořádku.”

„Rozumím.” Edona se stále usmívá, nevím, jestli to vážně chápe.

„Navíc chci, abychom se první den v měsíci scházeli na poradu.”

„A pročpak?”

„Pokud se my učitelé dokážeme lépe zkoordinovat, tak budeme schopní vyřešit i situace, kdy se něco pokazí. To si myslím. Ačkoli k tomu nemáme žádnou skutečnou potřebu, je to pro zvýšení efektivity, jen pro jistotu. Není to možné?”

„Ne, to jsem nemyslela. Pan Rudeus je sice malý, ale velmi se zajímá blaho slečny Eris.” Pořád mám pocit, že se jí zdám legrační, ach, no aťsi.

S tímhle mám prázdniny. 

Část 2

Po jednom týdnu nastal náš první volný den a slečna neklidně sedí a vrtí se. Je to poprvé, kdy má celý den volno.

Poté, co se pozdravím s Philipem, jsem se rozhodl jít se projít po městě, a ani jsem nevěděl kdy, ale Eris a Ghyslaine jsou přede dveřmi.

„Kam jdeš?”

„Na prohlídku města Roa~!” Hej, dokonce jsem přidal i postoj.

„Prohlídka... To znamená, že jdeš do města sám?”

„Copak vidíš někoho dalšího?”

„Ty jsi ale ošklivý, já jsem venku nikdy nebyla sama.” Eris si naštvaně dupne.

„Pokud bys byla sama, tak by tě někdo unesl, ne?”

„Copak tě taky neunesli!”

Ach, tak to bylo, taky mě unesli. Taky jsem člen rodiny Greyratů, možná by za mě dostali nějaké výkupné. Ale. „Pokud mě unesou, dokážu utéct.” 

Jak to říkám, usměju se a vidím, jak Eris zvedne pěst. Rychle zaujmu obranný postoj, ale nezdá se, že by na mě ta pěst hodlala dopadnout. To je vzácnost.

„Vezmi mě s sebou!”

Och, takže o tohle jde. Až do dneška vždycky nejdřív mlátila a teprve pak mluvila, slečna nám roste. Samozřejmě jsem neměl žádný důvod ji odmítnout, navíc ve dvou je člověk ve větším bezpečí.

„Tak půjdeme?”

„Vážně?”

„Ghyslaine půjde s námi, ne?”

„Ano, mojí povinností je chránit slečnu.”

Hned na té poradě Ghyslaine nechápala význam jednoho volného dne. Proto bude lepší, když zůstane Eris na blízku. Původně ji najali jako jejího ochránce, takže se to od ní dá jenom očekávat.

„Počkejte na mě chvilku, jdu se připravit, Alfonso! Alfonso!”

Dívám se na Eris divoce pobíhající po vile, její uši rvoucí jekot jako dřív.

„Rudee.”

Otočím hlavu, když zaslechnu, jak mě Ghyslaine osloví, stojí hned vedle mě. Vzhlédnu. Ghyslaine má skoro dva metry, takže si myslím, že i když vyrostu, budu k ní vzhlížet.

„Nepřeceňuj se.”

Dostal jsem varování. Je to kvůli tomu, že jsem řekl, že jsem schopen se sám vrátit? „Já vím, jen jsem chtěl, aby se slečna ještě víc snažila.”

„Aha, tak pokud se něco stane, zavolej na mě a já tě zachráním.”

„Hmm, v tom případě vypustím další obrovský ohňostroj.” Znovu si vybavím ten incident s únosem. „Ghyslaine, řekla jsi Eris něco podobného?”

„Hmm? Co jsem jí měla říct?”

„Měla bys doplnit, že má křičet jen na místech, odkud bude slyšet.”

„Rozumím, ale proč to?”

„Během toho únosu slečnu kvůli jejímu jekotu málem zabili.”

„...Kdybych jí slyšela, tak bych dorazila.”

Ale tehdy byla vážně neuvěřitelně rychlá. Ghyslaine to stihne včas, ať bude kdekoli, a má velmi ostrý sluch. Navíc Eris nevolá o pomoc Philipa nebo Saurose, ale Ghyslaine. Tahle žena je vážně spolehlivá.

„Musíš jí říct, že za některých okolností nemůže křičet o pomoc.”

Jen co domluvím, Eris je zpět. Tohle jsou šaty na ven, nikdy dřív jsem je neviděl. Pochválil jsem jí oblečení a dostal jsem ránu do hlavy. 

Co jsem udělal špatně? 

Část 3

Město Roa v kraji Fedoa je největším městem, ale i když je největší, v porovnání s veškerými pšeničnými poli v Buině je mnohem menší. Okruh kolem městských hradeb vám zabere zhruba jen dvě hodiny.

Ale tohle je ohrazené město a sedmi až osmi metrové hradby obklopují celé město. Ale kvůli členitosti krajiny to není dokonalý kruh a nedokážu určit přesnou vzdálenost. Je to zhruba 30 kilometrů.

Vůbec mi nepřipadá velké, ale města s takovými hradbami by měla být vzácná. Ačkoli jsem ještě nikdy nebyl v žádném jiném ohrazeném městě, jsem si velmi jist, že není snadné postavit takové hradby.

Pokud na stavbu takových hradeb existuje magie, tak bude určitě na úrovni krále nebo císaře. Nebo je to celé postaveno lidmi?

Jak o tom tak přemýšlím, opustil jsem šlechtické shromáždiště a dorazil na širokou třídu, kde prochází spoustu lidí. Tahle třída je kupecká oblast a jelikož je velmi blízko šlechtické čtvrti, je tu mnoho nádherných obchodů.

Ale vidím i pár ojedinělých kupců se stánky pod širým nebem. Několikrát se podívám po drahém zboží vyloženém kolem.

„Vítejte, mladý pane, mladá paní, jen se tu porozhlédněte.”

Slova toho starého pána jak z nějakého RPG mě pobavila a zahleděl jsem se na zboží. Zaznamenal jsem si zboží na kousek papíru a po pravdě jsou to všechno zvláštní předměty. Afrodiziakum je za deset zlatých, zaznamenat, zaznamenat.

„Co si to píšeš, vůbec tomu nerozumím!” zaječí mi Eris do ucha. Ten den jsem na to ucho téměř ohluchl. Shlédl jsem na papír a uvědomil jsem si, že jsem podvědomě psal japonsky.

„Jen si chci něco poznamenat, stačí, když tomu rozumím já.”

„Prostě mi řekni, co si to píšeš.” Slečna je vážně rezolutní, ale já nemám žádný důvod jí to neříct.

„To jsou názvy zboží a jejich cena.”

„Na co to zjišťuješ?”

„To je základem každé internetové hry.”

„Internet... co to je?”

Myslím, že i kdybych jí to řekl, tak by to nepochopila, a tak jsem změnil téma a ukázal na jeden předmět; malý šperk.

„Podívej, vidíš tohle? U tamtoho stánku to prodávají za pět zlatých a tady to koupíš za čtyři zlaté a pět stříbrných.”

„Aaaach, mladý pane, máte dobré oči, moje zboží je levnější, že?”

Ignoruju ho a obrátím se na Eris. „Eris, pokud cenu tady usmlouváš na tři zlaté a pak to prodáš u tamtoho stánku za čtyři, kolik vyděláš?”

„Hmm, nech mě přemýšlet, 5-3+4, 6 zlatých!”

Ach můj bože, co to počítáš.

„Ne, špatně, správná odpověď je jeden zlatý.”

„N-no dobře!” Eris našpulí rty.

„Vážně to chápeš?”

„Původně jsme měli deset zlatých a teď je to jedenáct.”

Jů, konečně jsi to pochopila. Počkat, není to sčítání? No, nevadí, v každém případě ji pochválím. Je velmi hrdá, zlepší se, jenom když ji budeme chválit.

„Jů, správně, jů, Eris, ty jsi vážně chytrá.”

„Pche, samozřejmě.”

„Ehm, mladý pane, tomu se říká prodej z druhé ruky. Za to byste ji chválit neměl, to nemůžete dělat.”

„Nebojte se, neudělám to. Pokud bych chtěl vážně něco udělat, tak bych řekl tomu druhému kupci, že tady to prodáváte za čtyři zlaté. A vzal bych si velký měďák jako poplatek za informaci.”

Kupec se zatváří nesmírně nešťastně a zahledí se na Ghyslaine, aby mu pomohla, ale Ghyslaine se plně soustředí na to, co říkám já. Kupec pochopil, že říkat cokoli dalšího je jen ztráta času, a tak jenom svěsí ramena a povzdechne si.

Za to se omlouvám, ale nech nás být, vždyť se jenom koukáme.

„I když ani nenakupujeme, ani neprodáváme, tak je třeba, abychom věděli, co kolik stojí.”

„A co že znáš, co kolik stojí!”

„Například i když nepůjdeš do obchodu, budeš moct odhadnout cenu.”

„Jaký to má smysl?”

Jaký to má smysl?? Ehm, když znovu něco prodáš, tak vyděláš peníze... ach, ne. Dobře, přenechám jeviště Ghyslaine. „Ghyslaine, co myslíš, jaký to má smysl?”

„...Ne, nevím.”

Ach, kruci, vážně? Ty nevíš? A to jsem si myslel, že tomu rozumíš. Aťsi, stejně dneska neučím. „Vážně, tak to možná opravdu nemá smysl.”

Nakonec to bylo poučení pro mě, nevadí, že tomu sám nerozumím. Když přijdu na trh, tak nejdřív obhlídnu ceny. Vždycky jsem to dělal, takže to nemůže být špatně. I když o tom takhle přemýšlím, stejně je to poprvé, co si osobně obhlížím ceny, takže si nemůžu být jistý, jestli to má nějaký smysl nebo ne.

„Pokud je možné, že to nemá žádný smysl, proč to pořád děláš?”

„Protože si myslím, že to má smysl, proto to dělám.”

Eris se tváří, jako by to nemohla přijmout. Není to tak, že dokážu odpovědět na každou otázku. Nad některými věcmi se musíš sama zamyslet, některé věci tě ostatní nenaučí.

„Zkus se nad tím sama zamyslet. Pokud si myslíš, že to je užitečné, tak se to ode mě nauč, pokud si myslíš, že to není užitečné, tak se mi směj.”

„Takže teď se budu smát já tobě, že?”

„Ahahahaha.”

„Proč se směješ?!”

Znovu jsem dostal ránu, fňuk.

Znovu jsem obhlídnul okolní krámky, ale ceny u těhle prvotřídních obchodů jsou příliš vysoké, prostě to vzdám. 

Část 4

Pomalu se přesouvám k vnějšímu okraji města a ceny zboží prodělaly výraznou změnu, z pěti zlatých na zhruba jednu zlatku. Pořád je to trochu drahé, ale už je to cena, kterou si mohu dovolit.

Počet zákazníků rozhodně vzrostl, od lidí, co vypadají jako šlechtici, až po dobrodruhy. Vzhledem k tomu, že to je pořád jeden zlatý, tak si to mohu dovolit jen stěží.

Když si zaznamenávám ceny do notýsku, najednou spatřím jeden obchod: je to knihkupectví. Když vejdu dovnitř, je tam překvapivé ticho. Dá se říct, že to je obchod, co povětšinou prodává erotické knihy.

Jsou tam police s dvěma až třemi opisy od jednoho titulu. Jedna kniha stojí zhruba jeden zlatý a některé knihy jsou uložené ve skleněné vitríně. Jejich průměrná cena je kolem osmi zlatých a nejdražší je za dvacet zlatých, to je to nejcennější, co tenhle obchod nabízí?

Majitel obchodu mě má za člověka, co nebude nakupovat, a nepozdraví mě. Jeho úsudek je správný. Opíšu si název knihy a majitel se na mě podezřívavě podívá. Ale ale, žádný problém, vždyť jsem se té knihy nedotkl. A ani jsem ji nevyfotil.

Encyklopedie stojí kolem sedmi zlatých, pokud jeden zlatý je zhruba 1 tisíc, tak potřebuju 7 tisíc. Ach, mami, co to je za směšnost...

Ale jak se dalo čekat, encyklopedické knihy se zdají být vážně drahé. Knižní bestseller <Shigina svolávací magie> je za deset zlatých.

S mým měsíčním platem dvou stříbrných jsem nesplnil podmínky ke koupi.

Nejdražší kniha je <Etiketa královského asurského dvora>, tahle kniha pro mě nemá vůbec žádný význam.

„Co vidíš tak zajímavého?” zeptá se mě Eris, pravděpodobně ji trápí, že se jenom dívám a nic si nepíšu.

„Ne, jen přemýšlím, že tu není nic moc zajímavého.”

„Slyšela jsem o tobě, že máš rád knihy?”

„Kdo ti to řekl?”

„Táta.”

Tak Philip? Požádal jsem ho o svolení podívat se do knihovny.

„M-můžu ti tu knihu koupit.”

„To se ti lehce říká, ale máš peníze, Eris?”

„Děda mi dá!”

To ano. Ale přílišné rozmazlování není dobré.

I když ji chci...

I když ji chci!

„Nechci ji.”

„Proč!” Eris našpulí pusu, tohle dělá, když nemá radost. Pokud její nálada bude dál klesat, bude se za mnou hnát jako ďábel. Ale prozatím jsme pořád za vodou, pořád je při smyslech.

„Eris, nemůžeš peníze jen tak rozhazovat.”

„Co tím myslíš.” Eris stáhne obočí, začíná být víc naštvaná, protože to nechápe. Poslední dobou dokážu postupně odměřit Erisin zlost-měr.

Jak to mám vysvětlit. Když na to přijde, má vůbec cenu šlechtické dcerky učit hodnotě peněz? „Zrovna teď tě něco naučím, Eris. Víš, kolik dostávám?”

„...pět zlatých, že?”

„Dva stříbrné.”

„To je málo!” zakřičí Eris pronikavě a majitel v rohu se zatváří jako: mluvíš moc nahlas.

„Ale vůbec ne, ničeho jsem nedosáhl a taky jsem moc mladý, je to pro mě přiměřená částka.” Navíc je tu ještě ta věc, že dostanu peníze na školné.

„A-ale Ghyslaine má plat dva zlaté. Copak mě toho neučíš víc, Rudee?”

„Ghyslaine už něco dokázala a taky má titul Král Meče. Taky pracuje jako tvůj ochránce, a proto má větší plat.”

A navíc rodina Boreasů má ten svůj zlozvyk. Když se jedná o ně, tak udělají něco v tom smyslu jako: děvčata ze zvířecí rasy dostanou zvláštní péči!

„Tak jaký plat bych dostala já?”

„Neumíš magii, tvoje technika šermu není nic moc a nemáš žádná dosažení, takže tvůj plat by v nejlepším případě nepřekročil jeden stříbrný.”

Eris nemá slov a kromě výše zmíněného ještě nikdy nedostala kapesné.

„Když chceš něco někomu koupit, tak si na to vydělej vlastníma rukama a pak si o tom promluvíme.”

„Dobře...” Eris skloní hlavu se vzácně viděným posmutnělým výrazem. Kdyby byla vždycky taková, tak bych to měl mnohem jednodušší...

„No, můžeš pana Philipa požádat o nějaké to kapesné.”

„Vážně?” Eris zvedne hlavu. Mám pocit, že její náklonnost-měr vůči mě stoupl.

No, i když jí nedávají žádné kapesné, když jí dávají všechno, o co si řekne, je to přehnané rozmazlování. Nejlepší by bylo dát jí trochu peněz a ať se to sama naučí.

Když jsem si zapsal pár dalších význačných titulů, vyšel jsem z knihkupectví ven.

Po celém dni dívání jsem si udělal celkový obrázek o tom, co si chci koupit. 

Část 5

Když vzhlédnu k obloze, je tam vznášející se hrad.

Je ztracený mezi mraky, ale rozhodně je tam ten pocit vznášení.

„Co--!”

Ukázal jsem prstem k obloze a lidé okolo se také zadívají tím směrem, ale brzy je to přestane zajímat. He? Viděli jste to, ne? Jenom já? Jediný člověk, co viděl ten Zámek v oblacích, jsem byl já?

„To jsi viděl poprvé? To je nebeská pevnost [Obrněného dračího krále] Perugia.”

Ty o tom víš, paní... Ghyslaine!

Ale zpět k tématu, nebeská pevnost. Jů, to je zatraceně úžasný~.

„Co je Perugius?”

„To nevíš?”

Zdá se, že už jsem to někde slyšel, ale nedokážu si to vybavit. „Co to je?”

Ghyslaine s nepatrným překvapením na tváři se snaží najít správná slova. Ale tentokrát si Eris založí ruce na hrudi a postaví se přede mě. „Poučím tě!”

„Pokud bys byla tak laskavá.”

„Dobře! Perugius je jeden ze tří hrdinů, co porazili Démonického Boha Laplace,” řekne Eris hrdě. Démonický Bůh Laplace, zdá se mi, že už jsem to někde slyšel...? „Je vážně, vážně silný a ve své nebeské pevnosti vedl svých dvanáct následovníků proti Laplacově pevnosti.”

„Jů, to je vážně úžasné.”

„Neuvěřitelné, co!”

„Slečna je vážně sečtělá, děkuju.”

„Ufufufu! Rudeus to nevěděl!”

Kdybych jí to teď vyvrátil, tak bych dostal nakládačku. Tohle jsem se naučil už dávno. Kvůli tomu jsem začal znovu pátrat.

Zeptal jsem se Philipa a zjistil jsem, že někde v knihovně je o tom kniha, a po značném úsilí jsem ji našel. A jakmile jsem ji spatřil, zjistil jsem, že je to vlastně ta samá, co jsme měli v Buině.

<<Perugiova Legenda>>

Dřív jsem měl za to, že to je jenom pohádka, ale zdá se, že to je historie.

[Obrněný dračí král] Perugius, nikdo neví, odkud pochází nebo kde vyrostl. Ten rok ho Dračí Bůh Urupein přivedl jako neproslaveného mladíka do Gildy Dobrodruhů, to byla nejstarší zmínka o něm.

Během krátké doby Perugius prokáže svou moc ve výpravě s Dračím Bohem Urupeinem, Bohem Severu Kaarumanem a dvojčaty řádu Císař Migusem a Gumisem, a porazil každého protivníka.

Protože se k Perugiovi chovali jako k mladšímu bratrovi, není jisté, kdy mezi [Pěti Dračími Válečníky] pracujícími pro Dračího Boha získal titul [Obrněný drak].

Své schopnosti bez zaváhání využil během bitvy s Laplacem a použil svou specifickou magii, aby vytvořil svých 12 služebníků: Prázdnota – Temnota – Jas – Vlna – Život – Zemětřesení – Čas – Zuřící Bouře – Zničení – Pozorování – Nepříčetnost – Pokání.

Ovládal nejsilnější služebníky a povolal starobylou nebeskou pevnost jménem [Příboj Chaosu] a začal bojovat s Laplacem na život a na smrt.

Ale i s tímhle vším se mu nepodařilo Laplace zabít, ale nakonec se jim ho podařilo jen zapečetit. Poté, co lidé uzřeli jeho sílu a důstojnost [Příboje Chaosu], začal se šířit jeho titul [Obrněný dračí král].

Jako na důkaz uznání jeho snahy se asurské království rozhodlo ustanovit nový věk. Momentálně je [věk obrněného draka]. (jen tak mimochodem teď je 414. rok věku obrněného draka.)

[Obrněný dračí král] nespadá pod žádné království a ani nevládne žádnému území a ve své nebeské pevnosti [Příboj Chaosu] létá kolem světa.

Nikdo neví, co má v úmyslu.

Ale no vážně 400 let, hmm, je pořád ještě naživu?

Není to jen prázdná pevnost bezcílně létající kolem bez udaného směru, že ne?

Pokud by se mi naskytla příležitost, tak bych se tam rád podíval. 

Část 6

Druhý den.

Eris má tak dobrou náladu, že to lidi skoro překvapuje, možná že to má co dělat s tím, že si včera celý den hrála. Nebo to je tím, že jsme šli jenom do obchodů vyšší třídy. V každém případě to vypadá, že ustanovení volného dne bylo správné rozhodnutí.

„Příště mě vem zase s sebou!”

Eris předvede svoji obvyklou pózu a trochu se přitom červená.

Proč se červená? Vztek? Pokoření? Cože? Mohly by to být rozpaky? Jak je to možné, vždyť je to ta Eris!

„Řekla jsem...” Mám trochu ustaraný výraz a Eris zaskřípe zuby, zakroutí se v bocích, oběma rukama se popadne za vlasy a řekne: „P-prosím, vem mě ven, mňau?”

„Dobře, v-vezmu tě ven, vezmu tě ven, dobře, prosím, tohle nedělej.” Spěšně ji zadržím, vážně je to celkem roztomilé, ale nedělá mi to dobře na srdce. Mám pocit, že můj karma-měr se kvůli tomu zvedne a až se ta karma vrátí a bude mě pronásledovat, oplatí mi to pěstmi.

„Pche! Dobře, žes to pochopil.” Eris si spustí vlasy a než jí klesnou k hlavě, s plesknutím se posadí na lavici. „Tak můžeš pokračovat v hodině.”

„Dneska máš spoustu energie.”

„Když nebudu hodná, tak mě ven nevezmeš!”

S-slečna je tak vnímavá?!

„S-správně, když budeš poslušná, tak tě vezmu ven!”

Dnešní hodinu zakončím s dojetím. 

---Stav---

Jméno: Eris Boreas Greyratová

Povolání: vnučka lenního pána Fedoy

Osobnost: trochu agresivní

Domluva: chvíli poslouchá

Jazyk: schopná přečíst spoustu slov

Matematika: umí odečítat

Magie: momentálně se učí základní úroveň

Šerm: na základní úrovni ve stylu Boha Meče

Etiketa: umí běžný pozdrav

Lidi, co má ráda: dědeček, Ghyslaine

Kapitola 16 – Mladé slečně je deset

Část 1

Uběhl rok.

Erisina výchova probíhá hladce.

Zdá se, že má celkem velký talent na šerm, ještě před svými desetinami dosáhla standardu mírně pokročilé úrovně. Dá se říci, že šermíř na mírně pokročilé úrovni se dokáže vypořádat s průměrným rytířem. Ghyslaine tvrdí, že za několik let dosáhne pokročilé úrovně. Je jí jenom devět let, a přesto... Je naše slečna génius?

Co já? Pokud se mě zeptáte, odvrátím zrak.

Co se týče Eris ve čtení a psaní, no, dá se říct, že to jde dobře. Obzvláště proto, že Ghyslaine povídala o svých minulých utrpeních kvůli tomu, že neuměla číst. Kvůli tomu nebyla schopna nic dělat, podvedli ji různí zloduši a nakonec skončila jako otrok na prodej. Proto se Eris zoufale snaží se učit.

Zlepšení v matematice není tak nápadné. Nevím, co se s Eris stane v budoucnu, ale zdá se, že na tomto světě není třeba užívat pokročilou matematiku, takže mám pocit, že je lepší na to jít pomalu. Vytyčím si za cíl ji během pěti let seznámit se čtyřmi základními matematickými operacemi.

Hodiny magie také pokračují hladce, ale mám pocit, že se brzy dostaneme do slepé uličky. V podstatě dokáže použít všechnu základní magii a chápe všechny magické systémy kromě zemské magie, ale třeba Ghyslaine se naučila jenom ohnivou magii.

Obě chodí na stejné hodiny, tak proč je mezi nimi takový rozdíl? Je vodní, větrná a zemská magie něco, s čím není Ghyslaine obeznámena? V každém případě v magické příručce je pár věcí, které nedokáží použít, i když odříkají zaříkání. Co se týče tohohle, já jsem se taky moc nesnažil si to zapamatovat, takže tomu moc nerozumím. Také jsem se je snažil naučit bezzvuké zaříkání, ale výsledky jsou mizivé.

Sylphy to okamžitě pochopila, možná to je otázka věku. Nebo možná že Sylphy na to měla nadání. Vážně nevím, možná jsem je naučil něco zbytečného. Je na čase pokročit k mírně pokročilé magii, ale jak Ghyslaine, tak Eris jsou šermířky.

Aby se v bitvě zbavily různých nepříjemností, měla by jim stačit základní magie. Mám pocit, že když to uděláme takhle, tak je to v pořádku. Věřím, že jim to jednou přijde vhod.

Ačkoli mám pocit, že každý předmět pokračuje hladce, zdá se, že hodiny etikety se dostaly do maléru. 

Část 2

Rychle se blíží Erisiny desáté narozeniny.

Věk deseti let je významný a podle šlechtické zvyklosti se 5 let, 10 let a 15 let oslavují velkou narozeninovou oslavou. Dvůr bude veřejnosti přístupný a měšťané budou přinášet dary a také se rozešlou pozvánky šlechticům z města.

Protože Sauros je neotesaný člověk, dříve bylo v plánu uspořádat oslavu se samoobslužným bufetem a se spoustou vína. Ale Philip ten nápad zavrhl a změnil to na taneční oslavu, vyvozoval, že tak bude snazší přimět šlechtice k účasti.

Když přijde na tu oslavu, největší bolehlav z ní má Eris. V každém případě neumí tančit. Nezvládá ani nejjednodušší taneční kroky.

„Tohle je příliš velký problém, když hlavní aktérka neumí tančit,” řekla Edona během učitelské porady prvního dne v měsíci.

Zeptal jsem se na situaci, když bylo Eris pět, a dostalo se mi odpovědi, že hodiny tance jsou nezbytné, až když asurská šlechta dosáhne věku deseti let. To znamená, že nebylo třeba se učit tančit.

Hodiny šermu a magie jsou odloženy kvůli mimořádnému cvičení etikety. Trénink šermu po ránu zůstává a po obědě následuje krátký magický trénink, abychom trochu zažili jídlo, a potom se učí jenom tanec. Čím víc se na Eris koukám, tím víc mám pocit, že má pochmurnou a podrážděnou náladu.

„Promiň, že se ptám, pane Rudee, ale ty umíš tančit?” zeptá se mě Edona, jakmile se po magickém tréninku objeví.

„Ne, neumím.”

„Tak pokud ne, tak se prosím přidej k nácviku. Také se té oslavy zúčastníš, ne?”

„A-ach~. Já se... zúčastním?” Podívám se po Eris a ta opravdu přikývne.

„Samozřejmě že se Rudeus zúčastní.”

Tohle je kvůli hodinám etikety? Eris použila velmi podivná slova (a uctivě). Ne, to není důležité.

„Zdá se, že má účast je žádána.”

„Takže pokud se musíš zúčastnit, bylo by nevhodné, kdybys neuměl tančit.”

„Ne, když budu stát v koutku a budu se chovat jako malé dítě, tak to nebude vadit.”

Edona neukáže ani náznak úsměvu. Vždycky má na tváři mírný úsměv, který se nikdy ani trochu neodchýlí. Všiml jsem si, že kromě tohoto výrazu žádný jiný nemá. Jinými slovy je to její pokerová tvář.

„Když je člověk poprvé na slavnosti, může být nervóznější než obvykle. Může se stát, že při tanci šlápne partnerovi na nohu, navíc hosty by mohl útlý věk mladé slečny odradit. Abychom to napětí zmírnili, tak si přeji, aby ses stal...”

Edona se na mě několikrát podívá, ale pořád má na tváři ten svůj úsměv.

Chodíš kolem horké kaše, ale přitom chceš, abych ti pomohl, ne?

Erisiny hodiny tance pokračují velmi ztěžka. Nedá se nic dělat, sice nechci pomáhat s něčím, co neumím, ale když už to takhle nadhodila, tak ji nemůžu odmítnout, že? Vždyť jsem pořád vrchní učitel.

„Aha, dobře. Rozumím. Ale nebudu za hodiny platit, že?”

„Samozřejmě že ne, pane Rudee, ale na oplátku si budu žádat tvou spolupráci.”

Kvůli tomuto rozhovoru jsem také začal chodit na hodiny tance. 

Část 3

Edonina výuková metoda je vážně příliš mizerná, ne, z pohledu učitele je to prostě takhle: musíš dělat tohle, takhle se to dělá, v každém případě si to musíš zapamatovat. Něco takového.

Ale neučí, co je důležité, co je podstata a kterých bodů si musíme všimnout.

Na základce jsem se také setkal s takovým učitelem, no aťsi, když tomu nebudu rozumět, tak o tom prostě budu sám přemýšlet, protože už nejsem dítě.

„Mám to.”

Za tři dny jsem pochytil tři různé tance. Ten takzvaný tanec je jen pochycení rytmu a používání ustálených kroků. Ten nejjednodušší tanec ani nemusíte trénovat. Možná je to proto, že aktivně využívám své zkušenosti z hraní dance dance revolution, co jsem hrál na základce, takže s tím nemám moc velké obtíže.

„To je úžasné, pan Rudeus je vážně génius.”

Eris se zamračí, když vidí, jak mě Edona chválí. Její srdce je určitě jako v ohni, ona to za celé měsíce nezvládla, ale někdo další to hravě zvládne.

Ale já jsem se za ty tři dny neflákal a neučil se jenom tančit, pozoroval jsem Erisiny potíže. A konečně jsem jasně pochopil, že její tančení je příliš rychlé a strnulé.

Ačkoli se tanec velmi hodí ke stylu Boha Meče, situace se od očekávání zásadně liší; člověk má dělat elegantní kroky do rytmu, ale ona předvádí tu nejvyšší možnou rychlost, a tím naprosto ničí rytmus svého tanečního partnera.

Zdá se, že její základní instinkty jsou tím rušivým rytmem potlačeny. Za každou cenu si trvá na svých vlastních krocích a nenechá se ovlivnit druhými. Tohle je v souboji nadání, ale během tance to může člověka rušit.

Vždyť se musíte sladit s tanečním partnerem.

Edona mi potají řekla, že se ještě nikdy nesetkala s tak nenadaným studentem, ale pravda taková není. Pokud je schopna se pohybovat velkou rychlostí, znamená to, že je schopna tančit. To jen, že způsob, jakým se učí, není příliš vhodný.

Ačkoli její náprava je trochu obtížná, mám v rukávu eso.

„Eris, zavři oči a pohybuj se do vlastního rytmu.”

„...Na co myslíš, když po mě chceš, abych zavřela oči!”

„...pane Rudee?”

Edonina pokerová tvář se mírně rozpadne.

Ne, tak to není. Tihle lidé jsou ale nemravní, to podezíráte takového kavalíra jako já? „Hodlám použít magický trik, aby Eris začala tančit.”

„Ech! Taková magie existuje?”

„Ne, není to magie, ale magický trik. Je to zázračný fenomén.”

Eris tázavě nakloní hlavu ke straně, ale poslechne mě a zavře oči.

Během hodin šermu se setkala s nespočtem rytmů, s vysokou rychlostí, velmi pěkně vyladěné, ostré, ale žádný pravidelný. Jelikož rytmus se nedá přesně odhadnout, je snadné protivníka z rytmu vyvést, a já rozhodně nedokážu provést tak nevyzpytatelný přirozený rytmus.

„Teď budu tleskat a místo aby ses vyhýbala útoku, použij taneční kroky, a nech se ode mě vést.” Tím jsem začal pravidelně, pan~, pan~, pan~. Eris se mi krok za krokem přizpůsobila svými pohyby. Takhle jsme to chvíli zkoušeli a pak jsem nahodile přidal výkřiky.

„Haii! Haii!”

Křičím před tlesknutím a Eris na okamžik zpomalí a reaguje jenom na tleskání.

„T-tohle!” vykřikne Edona překvapeně.

Eris dál tančí a i když jsou její kroky pořád ještě trochu rychlé, už to není tempo, co se nedá následovat.

„Dokázala jste to, dokázala jste to, slečno!”

„Opravdu?!”

Edona ji popadne za ruce a na tváři se jí ukáže vzácný rozrušený úsměv.

Eris potěšeně otevře oči a odpoví velkým úsměvem přilepeným na tváři.

„Ještě jsi neskončila, neotvírej oči, tenhle pocit si musíš zapamatovat, dobře?”

„Co si mám zapamatovat, vždyť jen musím prokouknout falešný útok a vyhnout se tomu pravému!!”

To je pravda, tohle se také učíme během hodin šermu. Na hodinách vyhýbání se útoku předvede Ghyslaine falešný výpad s výkřikem a my se musíme vyhnout skutečnému útoku, aniž by nás ten falešný zmátl. V porovnání s Ghyslaininými falešnými výpady, jenž jsou plné vražedného úmyslu, je velmi snadné následovat moje jednoduché výkřiky.

Jen tak mimochodem v tomhle ohledu jsem mnohem lepší než Eris. Ona je příliš přímočará a nechá se těmi falešnými výpady snadno oklamat.

„Eris, věci, co ses naučila v jiných hodinách, se dají aplikovat i jinde. Když někdy narazíš na něco, co ti moc nejde, zkus se zamyslet, jestli ses někdy učila něco podobného, přemýšlej o tom, prosím, ano?”

Eris doširoka rozevře oči, toť velmi neobvyklá věc, ale nehádá se se mnou a kývne. Takhle by už s tančením neměl být problém.

„Co se dalo čekat od pana Rudea. Trvalo ti jen jeden rok, než jsi mladou slečnu naučil matematiku.” Zdá se, že jsem Edonu vážně ohromil.

Tys to vážně řekla, myslela sis, že naučit Eris počítat je naprosto beznadějné? Hm, ale opravdu jsem při tom měl spoustu těžkostí. Ale stejně polovina zásluh jde na vrub Ghyslaine, nesmím být domýšlivý.

„Já si myslím, Edono, že to je objev, že se šerm podobá tanci.”

Edona se zatváří nevěřícně: viděla jsem zázrak, aach, bůh je tady, zrovna teď jsi přímo přede mnou, že? ...Moc přeháníš.

„Ale existuje tanec, při kterém se máchá mečem.”

„Ale, opravdu něco takového existuje?”

„A-ano, četl jsem o tom v knize.”

Tanec s mečem je v mých vědomostech jasná věc, ale je možné, že na tomto světě nic takového neexistuje.

„Psalo se v té knize, odkud ten tanec pochází?”

„P-píše se tam, že z pouštní země.”

„Poušť... Takže kontinent Begaritto?”

„Nejsem si jistý. Možná to pochází od nějaké démonické rasy z kontinentu démonů. Četl jsem, že existuje spoustu malých kmenů a že dokáží tančit s mečem.”

Řekl jsem něco nezodpovědného.

„Aha, s tak rozsáhlými znalostmi jsi opravdu fontána informací.” Edona nasadí svou pokerovou tvář, zdánlivě přijala mou vymyšlenou historku.

„Správně, Rudeus je úžasný!”

Nevím, proč to Eris prohlásí tak hrdě. Skvělé, ještě víc mě chval.

Já jsem ten typ člověka, co se s chválou zlepší, fuhahahahaha!

Část 4

V den oslavy jsem zaujal své místo v rohu dvora.

Na začátku oslavy se Philip a jeho žena starají o střední a nižší šlechtu, co přišla rodinu Greyratových navštívit. Měl bych říct, že ti dva bojují, za žádné situace neprojeví ani stopu slabosti.

V případě, že by hosty přijímal Sauros, se obávají, že by je vyděsil jeho divoký postoj a hlasitý hlas, a celkem dost lidí by vzalo do zaječích.

Poslední šancí, jak zdrhající hosty odchytit, je v místech, kde se nachází hlavní aktérka. Eris nemá žádnou pravomoc, politice nerozumí a na cokoli řekne: prosím, promluvte si s otcem.

Představilo se jí pár pohledných mladíků, stejně jako pár lidí ve středních letech jí představuje své syny. Je tu pár dětí ve stejném věku, ale většina z nich je tlustá. Určitě žijí doma v pohodlí, mám pocit, že vidím sám sebe, jaký jsem kdysi býval. Když pocítím tu známost, oslava začne.

Jak se naplánovalo, jsem Erisin první taneční partner. Budeme tančit ten nejjednodušší tanec pro děti, ale protože Eris je dnešní hvězda, tak stojíme uprostřed dvora. Prostě to ber jako nácvik, doufám, že to nezvoráme.

„C-c-c-c-co... to je!”

Eris má velmi napjatý výraz, celé její tělo vypadá jako zrezivělý robot. Když vidí, že jsem začal uvolněně tančit, potichu zamumlá „co to je” a vrátí se do normálu.

Jakmile tanec skončí, přijde si se mnou promluvit Edona.

Když se člověk na Eris z povzdálí podívá, jde vidět, že už není napjatá. Edona se mě ptá, co jsem udělal, a já jsem odpověděl, že to samé, co během nácviku. Dodal jsem, že to je původně šermířské cvičení. Jakmile to Edona uslyší, podiví se a potají se zasměje.

Jelikož je moje mise splněna, můžu se odebrat k jídlu. Je tu pár velmi neobvyklých chodů. Například neznámé ovoce zapečené do kyselého koláčku nebo masový chod s celou hovězí hlavou a nádherně naaranžované zákusky.

Když jsem s potěšením jedl, očima jsem se střetl s Ghyslaine. Nic mi očima neříkala, ale slintala. Jsem chlapec, co rozumí situaci. Zabalil jsem trochu toho jídla do ubrousku a řekl jsem služebné, aby to donesla do mého pokoje.

Strážci a služebné dostanou k jídlu něco lepšího než obvykle, ale rozhodně to nebude to jídlo, co je teď tady.

Když jsem skoro dokončil přesun jídla, najednou jsem přímo před sebou spatřil roztomilé děvče. Převzala iniciativu a dala se se mnou do řeči. Představila se mi a trochu jsme si popovídali. Zdá se, že to je děvče ze střední šlechty, ale zapomněl jsem, jak se jmenuje. Požádala mě o tanec a poté, co jsem jí řekl, že znám jen pár základních tanců, jsme vyrazili na volné prostranství.

Měl jsem pocit, že jsem tančil celkem dobře.

Po tanci za mnou přišla další dívka a požádala mě o další tanec.

Co to kruci? To jsem tak oblíbený? Zatímco jsem se tím pomyšlením opíjel, chodila za mnou jedna holka za druhou. Dokonce i paní přes třicet let a děcko menší než já, co ani nevědělo, jak se tančí. Kromě lidí s velkým výškovým rozdílem jsem v podstatě tančil s každou z nich.

Jsem Japonec, co ví, jak říct ne, ale když už jsem té první řekl OK, přišlo mi divné odmítnout ty ostatní. Ačkoli jsem měl na to to udělat, ale nemám moc dobrou paměť na tváře a jména a je to vyčerpávající.

Když už se všechno blíží ke konci, zajde za mnou Philip a vysvětlí mi to.

Někdo se zeptal, kdo je ten mladík, co tančil s Eris, a hrdý Sauros odhalil, že to je člověk se jménem Greyrat. Takže viníkem je dědeček Sauros.

I když je to takhle, tak ho nemůžu obviňovat. To dítě, co úspěšně rozehnalo napětí mladé slečny, je to nelegitimní dítě pana Saurose? Určitě měl radost, když se ho na tohle zeptali.

Původně se plánovalo, že se moje příjmení Greyrat neodhalí, ale po třech rundách vína se nedá nic dělat. To znamená, že mě považují za vzdáleného příbuzného, který se dříve nebo později proslaví, a posílají za mnou svoje dcery a vnučky.

Ale já se zeptal Philipa, jestli není divné, že je posílají, až ke konci oslavy. Philip vidí, že si do ubrousků balím zákusky, a než promluví, čeká, až to dokončím.

Všechno, co dělám, někdo vidí. Zeptal jsem se Philipa, jak se mám chovat k děvčatům, co za mnou přišla si promluvit, a on řekl, že jim můžu tak nějak nejasně odpovědět. Vypadá to, že nechce, abych se v budoucnu angažoval do politiky. Nebo má v plánu mě nechat, abych se spolehl na někoho jiného s politickou mocí. Ale já o politiku nemám nejmenší zájem, takže dnešní popularita je jen mýdlová bublina. Ne, počkat, ale když se ze mě stane nějaká věhlasná osobnost, tak si budu moct za peníze koupit všechna možná děvčata.

„Ale navrhuji, abys neudělal nic, co by poskvrnilo jméno Greyrat.”

Ta náhlá inspirace, kterou jsem měl, je okamžitě roztříštěna Philipovou ledovou poznámkou.

Jako poslední za mnou přijde Eris. Jen tak mimochodem nemá na sobě svoje obvyklé temperamentní šaty, ale šaty v barvě vodní modři. Má vyčesané vlasy ozdobené šperky ve tvaru květin a je velmi roztomilá.

Protože je to její první oslava, tak za ní chodí host za hostem a zdraví ji a myslím, že je celkem utahaná. Je trochu vzrušená, ale nevím, jestli to je tím, že hlavní aktérkou oslavy je ona sama nebo že byla oslava úspěšná.

„Můžu požádat o tanec?”

Zrovna teď a tady tahle Eris nemluví tak nahlas, nemá ani svůj osobitý postoj a chová se velmi vychovaně. Vyzvala mě k tanci způsobem, který je na hony vzdálený způsobům těch dam, co mě vyzývaly předtím.

Nakráčeli jsme do středu dvora a hudba se proměnila na něco, co jsme nikdy necvičili, mělo to mírně složitý rytmus.

„Aaach. Uuuuu....”

Eris okamžitě vyjeví svou skutečnou povahu, kdo po ní chtěl, aby se takhle přetvářela? Eris po mě vrhne pohledem, jako by mě chtěla požádat o pomoc, a já jsem se srovnal s hudbou vymyšlenými kroky.

Ačkoli se rytmus změnil, tahle skladba je vlastně pro Eris lepší. Vzhledem k tomu, že naše taneční kroky byly velmi neurčité, nejsem si jistý, jestli bude Edona překvapená nebo naštvaná, až to uvidí.

Držíme se za ruce a děláme krok kupředu a krok vzad, jako bychom trénovali s mečem. Spolu s hudbou je to velmi nepravidelné a divákům to musí připadat velmi jedinečně. Ale Eris se do toho naprosto ponořila a usmívá se. Její neustále naštvané já má na tváři úsměv hodící se k jejímu věku. Jen vidět tu usměvavou tvář je důvod, proč na tuto oslavu přijít.

Když dotančíme, přelije se dvorem potlesk. Přiběhne k nám Sauros, zvedne si nás na ramena a nadšeně se směje a pobíhá kolem květinových záhonků. To je čilý dědeček a jak to okolostojící lidé vidí, začnou se smát. Hmm, tohle je velmi nádherná oslava.

Část 5

Když večírek skončil, zavolal jsem do svého pokoje Ghyslaine a Eris, vlastně jsem volal jenom Ghyslaine, ale když jsem ji zval, byla spolu s Eris, takže jsem ji taky vzal s sebou.

Když Eris spatřila, že na stole je výborné jídlo, zakručelo jí v žaludku. Během večírku byla nervózní a vzrušená, takže vůbec nic nejedla.

Ze skříně jsem vyndal levné víno, co jsem koupil ve městě.

Ačkoli jsem ho připravil pro Ghyslaine, Eris říká, že se chce taky napít, takže jsem připravil tři hrnky, na zdraví. V téhle zemi je třeba, aby vám bylo patnáct, abyste mohli pít, ale pro dnešek to odsunu stranou.

Někdy je dobře se odvázat.

„Máme dobré načasování, takže vám oběma dám malý dárek.” Jak jsem mluvil, vyndal jsem z komody vedle postele dvě kouzelné hůlky.

„C-co to je?”

„Myslím, že se to dá považovat za narozeninový dárek.”

„Eeh, ale já chci tamto!”

Eris ukáže na předměty, které jsem zkoušel vyrábět v rámci magického tréninku, za pomoci zemské magie jsem vytvářel mnoho složitých modelů. Je tu drak, loď a co by se dalo nazvat desetkrát zmenšenou figurínou Sylphy.

Ne že bych se chtěl chválit, ale když mi v předchozím životě bylo dvacet, zajímalo mě modelářství, a dokonce jsem si míchal vlastní barvy.

Ale barvy tady jsou celkem drahé a neexistuje tu žádný rozstřikovač, kterým bych mohl barvu nanést.

Ale jelikož jsem tu sošku udělal s nadšením, že pro ni udělám i kalhotky, tak je celková struktura celkem detailní. I když je to něco takového, pořád to vyrobil amatér... Jen tak mimochodem desetkrát zmenšenou figurínu Roxy jsem jednomu kupci prodal za 1 zlaťák. Zrovna teď určitě cestuje po světě.

No, zpět k tématu.

„Tohle je zvyk mé shishou: podarovat svého žáka magickou hůlkou. Ale jelikož jsem nevěděl, jak ji vyrobit, a neměl jsem peníze na nákup materiálu, tak jsem s tím přišel trochu pozdě. Pokud to není příliš, tak to prosím přijměte.”

Jakmile to Ghyslaine uslyší, strne, postaví se a s úctou klesne na jedno koleno. Ach, tohle znám, tohle je póza stylu Boha Meče pro vyjádření úcty vůči učiteli.

„Ano! Rudeus-shishou. S povděkem tento dar přijímám.”

„Umu, není třeba být tak formální.”

Ghyslaine hůlku přijme s pokornou úctou a dívá se na ni se zdánlivou radostí. „Teď si můžu říkat kouzelnice.”

Ach, vážně, teď si tak můžeš říkat? Od Roxy jsem o tom nic neslyšel, ne, v každém případě jsi pořád jen na základní úrovni, takže se pořád ještě nepočítáš za kouzelníka. Nebo si můžeš říkat mág, když začneš teprve cvičit? Moje shishou mi to nikdy podrobně nevysvětlila.

„Ehm, Eris, chceš tohle?” Napůl v žertu jsem si do ruky vzal desetkrát zmenšenou figurínu Sylphy, ale vidím, jak Eris potřese hlavou.

„Ne! Chci tu magickou hůlku! Chci tu magickou hůlku!”

„Dobře, na.”

Eris natáhne ruku, aby si ji vzala, ale možná proto, že viděla Ghyslainino chování, okamžitě poupraví svůj postoj a uctivě tu hůlku přijme oběma rukama.

„M-moc děkuji, Rudeus-shishou.”

„Hm, dobře se o ni starej.”

Potom se Eris mrkne po Ghyslaine a když si toho Ghyslaine všimne, na chviličku bez výrazu strne a pak zakroutí hlavou.

„Promiň, moje rasa nemá takový zvyk a nic jsem si nepřipravila.”

Přemýšlel jsem, co se děje, a ona Eris němě žádala o dárek. Když tak o tom přemýšlím, tohle jsem zaznamenal, už když jsem přesouval jídlo do pokoje.

Ach, Eris se zklamaně posadí na pohovku.

Sluha, co dává pánovi dárek, takový zvyk sice neexistuje, ale vzhledem k tomu, že od své oblíbené Ghyslaine nic nedostala, vypadá velmi lítostivě.

Nechte mě, ať to trochu napravím.

„Ghyslaine, není třeba, abys zvlášť něco připravovala, pokud s sebou máš cokoli, třeba nějaký amulet se dá taky použít jako dárek.”

„Hmm.”

Ghyslaine chvíli přemýšlí a pak si z prstu sundá prsten. Prsten vyřezaný ze dřeva s letokruhy kolem dokola. Nejsem si jistý, jestli to obsahuje nějakou magii, nebo je to samotným materiálem, ale vychází z něj slabé zelené světlo.

„Tohle je amulet, co se předává v mém kmeni, říká se, že když nosíš tenhle prsten, tak tě v noci nenapadnou zlí vlci.”

„Vážně mi to dáváš?”

„Ano, je to jen pověra.”

Eris prsten obezřetně přijme, navleče si ho na prst a pevně si ruku přitiskne k hrudi. „D-dobře se o něj postarám.” Je ještě šťastnější, než když jsem jí dal já hůlku, no, vzhledem k tomu, že to je prsten, tak se děvčeti bude líbit víc.

V tomhle okamžiku jsem vyslovil otázku: „Tak pověra? To znamená, že Ghyslaine už v noci napadli zlí vlci?”

„Ano, té noci jsem nemohla usnout. Paul se mě zeptal, jestli si nechci jít zaplavat...”

„Aaach, radši nepokračuj. Dokážu odhadnout, co bude následovat.” To není vůbec dobré, pokud budeme pokračovat v tomto tématu, tak moje hodnocení klesne, zatracenej Paul, ten sukničkář mi vždycky stojí v cestě.

„Vážně, no, pravděpodobně nebudeš chtít poslouchat o tom, co tvůj otec prováděl.”

„No že jo, pojďte a najezte se. I když je to studené, dobrou chuť. Jste moje studentky, takže není třeba se držet zpátky.”

Erisiny památné narozeniny proběhly bez problémů. 

Část 6

Druhý den jsem našel Eris ležet vedle mě.

Jů, stal se ze mě dospělý, neeeee (stydím se).

….... Jak je to možné.

Když o tom tak přemýšlím. Najednou se jí chtělo spát a vyčerpaně se složila na moji postel. Jak to Ghyslaine viděla, řekla, že by se taky měla vrátit, a nakonec mi tu Eris nechala a sama se vrátila do svého vlastního pokoje.

Nejsi chlap, když je před tebou jídlo a ty ho nesníš. Gehehehe, je na čase být zlobivýýý chlapec. Zákeřně jsem si olízl rty a přiblížil se k okraji postele.

Pak jsem si všiml, že má na prstu Ghyslainin prsten a hůlku, co jsem jí dal, pevně objímá; Erisina silueta se spokojeným úsměvem, v hlubokém spánku. Velký Zlý Vlk s ohavnou tváří byl zahnán zpět.

„Ten amulet vážně funguje...” mumlal jsem, aniž bych se Eris dotkl, a v poklidu spal na kraji postele.

Zrovna teď je pořád ještě brzy, když se tak dívám z okna, brzy bude svítat, ale venku je pořád ještě tma. Šel jsem se ven trochu projít. Ačkoli není špatný nápad pozorovat Erisinu spící tvář, jenže jakmile se probudí, dostanu pěstí. Nechci dostat výprask.

Potichu jsem se vykradl z pokoje do prochladlé chodby a uvažoval jsem, kam půjdu dál. Hlavní brána do vily se bude otevírat až později, takže nemůžu jít ven a mám jen omezené možnosti. Během loňského roku jsem v podstatě prozkoumal už všechno, ale pořád je pár míst, o kterých nic nevím. Například, mimo vilu je jedna věž.

Ačkoli mi bylo řečeno, abych se k ní nepřibližoval, pořád mě to láká.

Možná že tam získám něco dobrého, jako například bych se mohl dostat k něčím kalhotkám, co se suší na větru. Jak jsem tak myslel o dobrých věcech, vylezl jsem na střechu vily a po chvilce hledání jsem konečně našel uspokojivé točité schodiště. To je pravděpodobně vchod do věže.

Jak jsem stoupal nahoru, slyšel jsem lákavé zvuky jako nyan, nyan, takže jsem se snažil nedělat moc hluku. V nejvyšším patře je Sauros, v místnosti, u které si nejsem jistý, jestli se do ní dá nějak dostat, a dělá něco velmi nemravného se služebnou s kočičími oušky. Aha, tak proto není lidem dovoleno sem chodit...

Chtěl jsem si tu scénu vychutnat až do konce, ale Sauros na mě přišel. Služebná o mě věděla už dávno, když tu záležitost dokončili, služebná okamžitě prošla kolem mě a sešla po schodišti dolů.

„...To je Rudeus?” Mluví jinak než obvykle, tichým a vyrovnaným hlasem, je v módu mudrce?

„Ano, pane Saurosi. Dobré ráno.” Jen jsem ho chtěl pozdravit po způsobu šlechticů, ale Sauros mě rukou zastavil.

„To není třeba, co tady děláš?”

„Viděl jsem schody, a tak jsem se chtěl podívat nahoru.”

„Máš rád výšky?”

„Ano.” Ačkoli jsem přitakal, když vyhlédnu z okna, roztřesou se mi kolena. Záliba a uspokojení je něco jiného, i když si podrobím celý svět a postavím nejvyšší věž, stejně budu mít pokoj v prvním patře. „Když tak o tom přemýšlím, co tu děláte vy, pane Saurosi?”

„Modlím se k tamtomu drahokamu.”

Aha? Modlící zvyklosti této vily jsou vcelku dekadentní, pomyslel jsem si v duchu, ale ve skutečnosti mi to nevadí. Obvykle je tak přísný, ale je to také člen rodiny Greyratů, vrána k vráně sedá.

„K drahokamu?” Vyhlédl jsem z okna a ve vzduchu se tam vznáší červený drahokam. Tepe mdlým světlem a vidím, že se uvnitř trochu mění. Co to je, úžasné. To se vznáší ve vzduchu díky magii?

„Můžu vědět, co to je?”

„Nejsem si jistý.” Sauros zakroutí hlavou. „Objevili jsme to před třemi lety, ale není to nic špatného.”

„Jak si tím můžete být tak jistý?”

„Je lepší si to myslet.”

Aha. To je pravda, jelikož to nedokážete vzít do ruky. Když si budete myslet, že to je něco špatného, má to špatný vliv na zdraví. Proč si nemyslet, že to je něco dobrého, a nemodlit se k tomu, možná že se nálada toho pana drahokama zlepší.

Dovolte mi se taky pomodlit: ať z nebe spadne nádherné děvče.

„Rudee, půjdu se projet na koni, chceš jít taky?”

„Ano.”

Dědeček Sauros to udělal jenom jednou, ale zdá se, že mu to dodalo energii. Dneska je volno, vypadá to, že mám dovoleno se chvíli poflakovat.

Ach, ano! …......... To zní, že to bude velmi únavné.

„Teď mě napadá.”

„Copak?”

„Vaše manželka tu není?” Zaslechl jsem podivný zvuk a zjistil, že Sauros skřípe zuby, a já cítím, jak mi po zádech stéká studený pot.

„Je mrtvá.”

„Aha, omlouvám se, že jsem se zeptal na něco takového.” Upřímně jsem se omluvil, zrovna si s kočičí služebnou hrál na včeličky a kytičky, možná že jsem mu připomněl něco nepříjemného. Vypadá to, že je lepší se neptat, proč Eris nemá žádné sourozence.

„Tak pojďme.”

„Ano.”

Dneska bude volno a od zítřka bude Eris dřít. 

--Stav--

Jméno: Eris Boreas Greyratová

Povolání: vnučka lenního pána Fedoy

Charakter: trochu agresivní

Domluva: pozorně naslouchá

Jazyk: zvládá číst téměř dokonale

Matematika: zná malou násobilku

Magie: umí zhruba základní úroveň

Šerm: mírně pokročilá ve stylu Boha Meče

Etiketa: na oslavě se neztrapní

Lidi, co má ráda: dědeček, Ghyslaine

Kapitola 6 – Studium jazyků

Část 1

Po svých desátých narozeninách je Eris poslušnější. Také pozorně poslouchá na hodinách a počet případů, kdy mě uhodí, se snížil. Jsem osvobozen od strachu z domácího násilí a mé srdce je vyrovnanější.

Díky tomu jsem započal své vlastní studium.

Ze všeho nejdříve jsem začal s hrubým výzkumem světové historie z historických knih, co jsem našel v knihovně. Podle knih se svět započal před 100 tisíci lety a je to opravdu fantastická historie. Podle chronologických tabulek je to něco takovéhleho:

– před 100 tisíci lety –

Tehdy bylo sedm světů a každému vládl bůh. Ti se nazývají „Bohové Starých Časů”. Bohové z každého světa se liší.

Lidský svět, Lidský Bůh.

Démonický svět, Démonický Bůh.

Dračí svět, Dračí Bůh.

Zvířecí svět, Zvířecí Bůh.

Mořský svět, Mořský Bůh.

Nebeský svět, Nebeský Bůh.

Svět Prázdnoty, Bůh Prázdnoty.

Tehdy existovalo něco jako bariéra, co ty světy izolovala, a nebylo snadné mezi nimi cestovat. Obyvatelé jednoho světa ani nevěděli o existenci jiných světů. O existenci dalších světů vědí jenom Bohové a jedinci s velmi silnou mocí.

– 20 tisíc let př. – 10 tisíc let př. –

Na dračím světe se zrodil zlý Dračí Bůh. Vlastnil výjimečnou moc a zničil bariéry mezi světy a rozkázal <<5 dračím válečníkům>>, aby zničili ostatní světy. Světy byly zničeny a jejich obyvatelé byli pronásledováni, až nakonec unikli do lidského světa.

Kvůli těmto událostem <<5 dračích válečníků>> zradilo Dračího Boha a vůdce <<5 dračích válečníků>>, Dračí Císař, se spojil se 4 Dračími Králi a bojovali s výjimečně mocným Dračím Bohem. Boj na život a na smrt, 5 proti jednomu a nakonec to skončilo remízou. Kvůli této bitvě byl dračí svět zničen. Nakonec zůstal jen lidský svět, což je tento svět.

– 10 tisíc let př. – 8 tisíc let př. –

Tato epocha se nazývá Věk Chaosu. Předkové místní lidské rasy vedou chaotickou válku proti obyvatelům ostatních světů. O této epoše nejsou téměř žádné záznamy, ale podle učenců se po dlouhé době jednotlivé rasy oddělily.

Zvířecí rasa zůstala v lese, mořská rasa vládla oceánům a nebeská rasa ovládala vysoká místa. Dračí rasa byla téměř vyhubena a skrývala se. Rasa prázdnoty dokáže žít kdekoli, takže byli všude. A tak pouze lidská rasa a démonická rasa bez konce bojovaly na planinách. V té době byly Centrální kontinent a Démonický kontinent spojené a celé se to nazývalo Velký kontinent.

– před 7 tisíci lety –

S pokrokem v magii a bojových umění vzrostla i populace. V této době došlo k válce mezi lidmi a démony a jak název napovídá, byla to velká srážka mezi lidskou rasou a démonickými rasami. Něco jako druhá světová válka v mém předchozím světě. Tato dlouhá válka nezasáhla jen lidskou rasu a démonické rasy, ale i ostatní rasy.

– před 6 tisíci lety –

Divoké bitvy války mezi lidmi a démony se vlekly tisíc let a hrdina Alus a jeho 6 společníků porazili <<5 velkých Démonických Králů>> a <<Velkou Císařovnu Démonického světa Kishiriku>>.

Podle toho jména je Velká Císařovna pravděpodobně žena, na mysl mi najednou vytanula podoba smějící se Eris oděné v SM kompletu.

Když už zmínili hrdinu Aluse... Není to Hrdina vs. Zlý Drak?

– před 5.500 lety –

Po porážce démonických ras lidská rasa propadla své naivitě a nevědomosti, věřila, že jsou mocní a často útočili na ostatní rasy. Také docházelo k občanským válkám a boje bylo něco běžného. Z démonických ras se stali užitkoví otroci. Takhle to šlo téměř 500 let.

– před 5 tisíci lety –

Vypukla druhá lidsko-démonická válka, <<Velká Císařovna Démonického Světa Kishirika>> znovu pozvedla svůj prapor kvůli pomstě tisíce let nenávisti.

Zase Kishirika, to jako převzala jmenný titul? Ale zdá se, že to není ono, Velká Císařovna Démonického Světa je nesmrtelná, i když zemře, po tisíci letech znovu oživne. Když jí říkají Velká Císařovna, to znamená, že je mocnější než ostatní Císaři.

Démonická rasa, zvířecí rasa a mořská rasa utvořily alianci, aby obklíčily lidskou rasu a zatlačily ji do kouta.

– před 4.200 lety –

Druhá lidsko-démonická válka skončila, bojechtivá lidská rasa konečně po 800 letech trpkých bitev obrátila situaci. Bylo to díky úspěchům zlatého rytíře Aldebarana.

Tenhle chlápek byl vážně podvádivý bastard, sám porazil stotisícovou armádu, porazil všechny důležité osobnosti a bojoval s Velkou Císařovnou v souboji jednoho proti jednomu.

Na konci provedl zvláštní akci, kdy vytvořil obrovskou díru, z ní udělal Ringusové moře, a tak rozdělil Velký kontinent. Podle jedné teorie se Aldebaran nazývá Lidský Bůh. Aldebaran, kterého znám já, byl svým nejlepším pohybem schopen zabít kohokoli, ale Zlatý rytíř tohoto světa je směšný. (narážka na Saint Seiya).

Ačkoli je spoustu podrobností podezřelých, důsledkem války je, že kontinent se rozdělil na dvě části a je pravdou, že uprostřed vznikl nový oceán.

V každém případě je štěstí, že se kontinent rozdělil na dvě části, a konečně nastal dlouho očekávaný mír.

– 4.200 př. – 1.000 př. –

Léta plynou rychle, je mír, ale démonické rasy jsou vyhnány z Centrálního kontinentu. Lidská rasa se uchýlila k vychytralému jednání a zapečetila démonické rasy na Démonickém kontinentu.

Půda na Centrálním kontinentu je velmi úrodná a je velmi vhodná k životu. Ale na Démonickém kontinentu se snadno hromadí mana a půda je neúrodná. Lidská rasa pomalu vytlačuje všechny démonické rasy na Démonický kontinent a jako by chtěla pomalu utáhnout smyčku na jejich krku, zapečetila jej. S ostatními rasami došli k tichému souhlasu, že se musí vyhnout další lidsko-démonické válce.

Démonická rasa se možná pokoušela o odpor a využila svých svazků, aby tlačila na svého protivníka, ale k válce nedošlo. Není jisté, kdy k tomu došlo, ale dostalo se to až tak daleko, že démonická rasa není schopná opustit Démonický kontinent. Kvůli drsným podmínkám a souboji o konečné zdroje mezi démonickými rasami snadno propukla občanská válka. Démonické rasy se přizpůsobily svému prostředí, ale populace značně poklesla.

– před tisíci lety –

Démonický Bůh Laplace. V této dlouhé historii je celkem dost Démonických Králů a Démonických Císařů, ale jediným Démonickým Bohem je Laplace.

Laplace okamžitě sjednotil všechny démonické rasy a podrobil si Démonický kontinent. Záznamy o této válce stále existují a předávají se ve vojenské historii.

Dokonce i teď je Laplace idolem Démonického kontinentu. Laplace stvořil sjednocené démonické království a začal démonické rasy vést přísnou rukou.

– před 500 lety –

Laplace najednou započal vojenskou výpravu. Přesvědčování zvířecí rasy a mořské rasy trvalo dlouho a Laplace začal s útokem na Centrální kontinent. Lidská rasa čelila hořké bitvě, která se s minulostí nedala srovnávat. Nejprve je Laplacova armáda napadla z jihu a vojska lidské rasy se shromáždila tam.

Na Centrálním kontinentu se uhnízdili červení draci a hory jsou neprůchodné. Když byla napadena i severní oblast, lidské vojsko se rozdělilo a jih padl. Brzy došlo k útokům na křídla a ze dvou stran napadli západ.

– před 400 lety –

Lidská rasa v této obtížné situaci konečně vytáhla své eso, 7 hrdinů přemluvilo mořskou rasu, aby uvolnili blokádu oceánu a umožnili jim cestu na kontinent Milis.

Je mnoho důvodů, proč kontinent Milis nebyl napaden. Mají tam bariéru svatého Milise a početnou armádu svatých rytířů a pro armádu tam nejsou dobré podmínky k vylodění, atd. Byli v pasti také díky Velkému Lesu na severu kontinentu. Démonické rasy a zvířecí rasy uzavřely spojenectví a nedovolily království Milis zasahovat.

A proto těch 7 hrdinů přesvědčilo zvířecí rasy, ale i když se řekne „přesvědčit”, bylo to tak, že těch sedm hrdinů uneslo děti různých kmenů a udělali z nich rukojmí. Po značném upravování z toho vzniklo, že ty děti hrdinům pomohly.

To se mě snažíte balamutit?

V den závěrečné bitvy zůstalo jediné království lidské rasy, a to království Milis, k boji zmobilizovali celou svou armádu. Zakrátko 7 hrdinů vedlo svaté rytíře a zvířecí rasy a přepadli Laplacovu armádu.

Po lité bitvě zemřeli 4 ze 7 hrdinů, ale celá Laplacova armáda byla poražená na hlavu a úspěšně se jim podařilo zapečetit Démonického Boha Laplace.

Jediní tři přeživší jsou: Dračí Bůh Urupein, Kaaruman, obrněný král Pergius.

Říká se jim <<Tři hrdinové, co přemohli Démonického Boha>>.

…... Nepřemohli ho, že?

Laplace byl poražen, ale i lidská rasa byla vyčerpaná a bylo nemožné pokračovat v bojích. Proto bylo podepsáno příměří s mírnými Démonickým Králem.

Blokáda Démonického kontinentu se odstraní a démonické rasy mohou svobodně cestovat na jiné kontinenty. Také je zakázána diskriminace vůči démonickým rasám. Jinými slovy z mého předchozího světa, je to Vyhlášení lidských práv.

– současnost –

Diskriminace vůči démonickým rasám je stále hluboce zakořeněná, ale celkově se dá říci, že je mír. Na základě tohoto jsem si konečně ujasnil pár věcí.

1) Důvod, proč je 7 šťastné číslo.

Tohle je kvůli historii. 7 světů, 7 hrdinů. Šťastné číslo je 7, nešťastné číslo je 6. <<5 Dračích Válečníků>> a <<5 Démonických Králů>> plus jejich vůdce je 6.

2) Rasa s dlouhýma ušima (elfové), uhelná rasa (trpaslíci), malá lidská rasa (liliputové) a mnoho dalších ras je řazeno k démonickým rasám, dokonce existuje teorie, že během Věku Chaosu vznikla nějaká nová rasa.

Možná že to má co dělat s Rasou Prázdnoty zmíněnou dříve nebo některými rasami, jež nejsou omezené věkem. Velká Císařovna Démonického Světa Kishirika je taková a existuje spoustu nesmrtelných démonických králů.

Udržovat si nehynoucí tělo, možná je to způsobeno magií v té oblasti. 

Část 2

Kvůli času, co jsem strávil studiem historie, více méně vím o všech řečích tohoto světa. Běžnými řečmi tohoto světa jsou:

Centrální kontinent – lidská řeč.

Kontinent Milis – řeč Zvířecího Boha.

Nebeský kontinent – řeč Nebeského Boha.

Kontinent Begaritto – řeč Boha Boje.

Démonický kontinent – řeč Démonického Boha.

Celé moře – řeč Mořského Boha.

Kontinenty používají názvy odvozené od jména jejich boha. Ale jenom lidská rasa nepoužívá řeč Lidského Boha, dávejte si pozor na boží trest.

Lidská řeč na Centrálním kontinentu se dá rozdělit na 3 nářečí, v různých nářečích lidské řeči jsou odlišnosti. Ale ten rozdíl je asi jako rozdíl mezi britskou angličtinou a americkou angličtinou.

Já mluvím lidskou západní řečí ve střední části země a západní řečí se mluví i na severu. Ale je lepší ji jinde radši nepoužívat. Je obecně známo, že v západní oblasti žijí bohatí lidé, takže by to přitáhlo špatné lidi.

Kontinent Milis je rozdělený na severní část a jižní část, na severu se používá řeč Zvířecího Boha a na jihu se používá lidská řeč.

V oceánu žijí mořští lidé, ačkoli nevím, kde jsem ten termín 'mořští lidé' slyšel, nikdy jsem jejich město neviděl. 

Část 3

Kromě měsíčního platu a prodeje svých sošek ve volném čase dělám brigády (zařizuju různé věci pro Philipa a znovu prodávám věci, co jsem koupil před několika měsíci). Každý den je nabitý a konečně jsem si vydělal trochu peněz.

Mám tak akorát dost, abych si koupil [Shiguinu povolávací magii], ale tu knihu už si koupil někdo jiný. Sice se zajímám o povolávací magii, ale nedá se nic dělat. Nemůžu si koupit něco, co už je pryč.

Přemýšlím, že ty peníze za něco utratím, a co se dá za 5 zlatých koupit. Tentokrát mi do oka padne kniha o cizích jazycích.

Poté, co jsem si přečetl historii a zjistil, co existuje za jazyky, najednou mám pocit, že je důležité naučit se jazyky. Takže jsem se začal učit cizí řeči.

Nejdřív jsem začal u Ghyslaine, která umí jazyk Zvířecího Boha, a jelikož se chci naučit jazyk Démonického Boha, napsal jsem dopis Roxy a požádal jsem ji, aby mi řekla, co ví.

Část 4

Teď je mi devět, už jsou to dva roky, co jsem se stal Erisiným domácím učitelem.

Strávil jsem rok učením řeči Zvířecího Boha, v čemž mi Ghyslaine velmi pomohla. Není třeba se tomu věnovat déle, slovíček k zapamatování není tolik a když znáte vzorec, tak je konverzace snadná.

Mé minulé já bylo na jazyky dřevo, ale paměť tohoto těla není špatná. Teď se učím řeč Démonického Boha a knihy o jazyku démonických ras jsou velmi levné.

Tohle mi jednou řekl majitel knihkupectví: „Nevím, co je napsáno na obalu, jasný?” Stála 7 stříbrných, ale usmlouval jsem to na šest.

Uplynuly další tři měsíce. Překlad té knihy je celkem obtížný. Jinými slovy, ne, prostě to řeknu přímo. Nemám ani ponětí, co je v ní napsáno. Alespoň mi řekněte téma a možná bych ty mezery doplnil. Ale ani nevím obsah té knihy a když vůbec nic nevím, tak se můžu tak akorát vzdát.

Díky Ghyslaine je snadné naučit se řeč Zvířecího Boha, ale tím to nekončí. Protože jako učební materiál jsem použil knihu <<Pergiova Legenda>>. Ačkoli je to jen doplňková pomůcka, s touto knihou po ruce je učení se slovíček snazší.

Ale řeči Démonického Boha vůbec nerozumím.

Jak archeologové čtou cizí jazyk? Věřím, že nejdřív vybírají slovíčka. Snaží se najít jednotlivá slovíčka, zvažují všechny možné významy, hmm, něco takového. Hmm, no, vůbec nevím, jaká slovíčka, nemám ani ponětí.

Část 5

Jednoho dne jsem konečně dostal odpověď od Roxy, neměl jsem o ní žádné zprávy téměř celý rok a myslel jsem si, že se můj dopis někam zatoulal, nebo že Roxy už není v království Shirone.

Konečně došel, mám strašnou radost už jen proto, že ten dopis došel. Jak se Shishou má? Potlačil jsem své netrpělivé pocity a vzal si dopis od služebné.

Dopis... nebo spíš balík. Uvnitř je těžká dřevěná truhlice, není tak moc velká, asi jako telefonní seznam. Z truhlice jsem vytáhl dopis a relativně tlustou knihu. Ta kniha nemá žádný nadpis a je vázaná ve zvířecí kůži. Trochu mi to připomíná telefonní seznam.

Nejdřív se podívám na ten dopis. Než jsem ho otevřel, přičichl jsem k němu, je na něm Roxina osobní vůně.

[Pro pana Rudea.

Četla jsem tvůj dopis, co jsi poslal, už je to nějakou dobu, co jsme se viděli, a ty už jsi velký. Nemyslela jsem si, že bys dokázal získat práci domácího učitele vnučky lenního pána Fedoy, to mě vážně udivilo.

Jen tak mimochodem, já jsem na pohovoru o tuto práci pohořela. Možná to má co dělat s konexemi. Kdybych teď nebyla domácí učitel prince, tak bych možná žárlila.

A nejenom to, dokonce se ti poštěstilo se setkat s Králem Meče Ghyslaine a dokonce tě přijala za žáka. Ghyslaine je velmi slavná, vždyť je to číslo čtyři ve stylu Boha Meče. Ach jo, ten pětiletý Rudeus, co mě šmíroval při koupání, je pryč. Úplně ses mi vzdálil. Ale teď k tématu.

Chceš se naučit řeč Démonického Boha, že? Mnoho démonických kmenů má svou vlastní jedinečnou magii, o které lidská rasa ani neví. Pravděpodobně nejsou ani zaznamenané. Pokud budeš umět v řeči Démonického Boha konverzovat, až se v budoucnu vydáš k těm kmenům, možná se něco přiučíš. Samozřejmě se s nimi nejdřív budeš muset spřátelit. Ačkoli pro průměrné kouzelníky je to nemožné, pro tebe by to měla být hračka.

Ze svého nadějného očekávání jsem pro tebe vlastnoručně sepsala výukové materiály. Strávila jsem nad tím docela dost času, takže se k té knížce chovej dobře a udělá mi radost, když ji nevyhodíš nebo neprodáš. Pokud tuhle knihu najdu v obchodě, pravděpodobně se rozbrečím...

Když už mluvíme o obchodech, před několika dny princ potají utekl do města a vrátil se se soškou úplně stejnou jako já. Šaty se dají odepnout a dokonce i mateřské znaménko je na stejném místě, vážně to vůbec nechápu...

Pokud se nic nestane, tak tenhle dopis pošlu.

Roxy.

PS: Pokud máš s sebou na dobrodružné výpravě kouzelnou hůlku, tak se obvykle bereš za kouzelníka.]

Aha.

Ten incident s tím tvým koupáním je nedorozumění, já jsem tě nešmíroval. Já jsem tě viděl jen náhodou, vážně to byla náhoda. I když jsem věděl, kdy přesně se Roxy koupe, ta skutečnost, že jsem ji viděl, byla náhoda, a ten okamžik, kdy jsem šel v té době vědomě běhat, naprostá náhoda.

Ale zpět k dopisu, Ghyslaine je číslo čtyři? Bůh Meče, Císař Meče, Král Meče? Aha, takže jsou dva Císaři Meče, že? Takže je jenom jeden Král Meče? Jelikož na světě je spousta lidí, kteří používají styl Boha Meče, myslel jsem si, že Králů Meče bude přes deset, ale nečekal jsem, že je jenom jeden.

Také se zdá, že Roxina soška náhodou doputovala až do Shirone, princ má vážně skvělý vkus. Ach, ale v porovnání s touhle věcí. Tu knihu, co mi poslala, napsala vlastnoručně ona. Nejsem si jistý, co v ní je, ale vážně není třeba, abys nad tím trávila půl roku, ne? Napsala to výhradně pro mě, takže je jisté, že to je jazyková příručka k řeči Démonického Boha, takže se budu snažit se ji naučit.

Pořádně jsem se posadil a otevřel knihu.

TEĎ ČTU...

Hehe, Rudeus vstupuje do módu čtení knihy.

„Tohle je vážně příliš úžasné.”

Podíval jsem se na obsah knihy a vážně jen stěží potlačuju svoje pocity. Tohle je učebnice a mnohem víc připomíná slovník. Překládá veškerá slovíčka řeči Démonického Boha do lidské řeči. Tohle je pravděpodobně výtah ze slovníků v paláci v Shirone.

Každé slovo má podrobný popis, dokonce je tu i výslovnost, úplně všechno. Ale tohle není jediná dojemná část, druhá polovina knihy obsahuje znalosti o kmenech. Tohle nesmíš dělat v tomhle kmeni, tohle nesmíš dělat v jiném kmeni a po straně jsou jakési nevydařené malůvky vysvětlující: „Tohle je charakteristický rys!!”

Skutečnost, že Roxy tohle napsala se srdcem na dlani, je vážně okouzlující.

Nejpodrobnější část o kmeni Migurdů je na celých pět stránek. Roxy se snažila, aby mi umožnila dozvědět se o jejím kmeni, vážně mám pocit, že je okouzlující.

„V podstatě má kmen Migurdů rád sladké.”

To jako vážně?

Ale když se nad tím zamyslím, vážně musím před Roxy smeknout, když tohle napsala za méně než rok. Pokud ji kdy ještě potkám, prosím, ...dovol mi ti políbit nohy. Jsem si jistý, že to bude dobrota.

Tak dobře.

Dá se říci, že tahle kniha je moje hlavní učebnice, a ačkoli v předchozím životě mé výsledky nebyly valné, tohle tělo má nezvykle dobrou paměť. Za další půl rok bych měl být schopen celou tuto knihu pokrýt. Alespoň chci umět říct pár jednoduchých vět.

Budu se snažit. 

Část 6

– Ghyslainino hledisko –

Rudeus se začíná zavírat ve svém pokoji, zase se o něco pokouší, tenhle chlapec mě pokaždé udiví.

Když jsem se s ním poprvé setkala, měla jsem pocit, že na něj není moc spolehnutí a že ho sem ten příliš sebejistý Paul, co svoje dítě slepě miluje, poslal silou. Mám vůči Paulovi povinnost.

Nic jiného k němu necítím, ale mám povinnost. I když by se z jeho syna nestal domácí učitel slečny Eris, vyjádřím své přání, aby zůstal ve vile. Myslela jsem si, že se to takhle vyvine. Ale on v okamžiku úspěšně nabyl Erisinu důvěru a podařilo se mu získat post domácího učitele.

Ten incident s únosem celý naplánoval sám Rudeus, ačkoli jsem se doslechla, že majordomus byl chamtivý a využil toho. Když jsem se k nim dostala, Rudeus rovnocenně bojoval s dvěma muži, co najal majordomus. I když si tím nejsem úplně jistá, tváří v tvář šermířům stylu Boha Severu na pokročilé úrovni Rudeus použil dva různé druhy magie nebo možná jejich kombinaci, přemohl je opravdu jedinečným způsobem.

Ačkoli to může být tím, že ho jako dítě podcenili, mít takový smysl pro boj v tak raném věku je nadání. I kdybych byla na jeho místě já a začala bojovat ze vzdálenosti 100 metrů, tak bych s největší pravděpodobností prohrála.

A nejenom jeho schopnost boje, vytvořil pro Eris něco jako učební osnovy a účinně postupuje v hodinách. Jeho hodiny se dají velmi snadno pochopit, nemyslela jsem si, že dokonce i já budu schopna se naučit číst a psát a počítat, a dokonce jsem dostala i magickou hůlku...

Ve své rodné vesnici mám nálepku delikventa, než mi vůbec bylo deset, tak mě jeden potulný dobrodruh odvedl, stal se ze mě Světec Meče, ale moje výprava mě ignorovala.

S velkými těžkostmi jsem si našla výpravu, která mě byla schopna přijmout, ale jeden lehkovážný chlap, co myslel na samé špatnosti, mi řekl, že mám místo mozku svaly a že tedy nemusím přemýšlet.

Kdybych se teď vrátila, jak by se lidé ve vesnici tvářili, jen když o tom přemýšlím, tak se mi koutky úst stáčí do úsměvu. Nemyslela jsem si, že bych se toho naučila tolik od dítěte, co by mohlo být mým synem.

Když se naše výprava rozpustila, každý den mě někdo okrádal, až jsem neměla ani vindru. Jelikož mě můj mistr přísně nabádal, abych si nebrala věci ostatních, nekradla jsem. Bez práce a s prázdným žaludkem, v době, kdy jsem málem umřela hlady, mě zachránil pán Sauros a slečna Eris. Stejný respekt, jaký mám k nim, nyní cítím i k Rudeovi.

Mistr... Bůh Meče-sama by se pravděpodobně naštval a řekl něco v tom smyslu: „je ten spratek vůbec hoden být na stejné úrovni jako já?”, takže budu Rudeovi říkat 'sensei'. Budu se k Rudeovi chovat s úctou, která náleží učiteli. Opravdu má spoustu trpělivosti, když mě byl schopen naučit počítat a kouzlit. Ačkoli jsem se snažila ze všech sil, nemám moc dobrou paměť, takže stejně dělám ty samé chyby znovu a znovu.

Ale i tak Rudeus nikdy neprojevil ani náznak rozladění a upřímně a vážně mě učil. A také vždycky, když mě vyučoval, bral to jinou metodou, abych pochopila podstatu. Díky jeho úsilí jsem během pouhých dvou let byla schopna pochopit základní ohnivou a vodní magii.

Nevím, jestli to je v těch Rudeových osnovách, ale nezačal nás učit mírně pokročilou magii, místo toho nás začal učit bezzvuké zaříkávání. Za situace, kdy člověk nemůže použít obě ruce, může vždycky použít jednoduchou magii. To je celkem logické. Takže se to dá snadno pochopit a jakmile to chápu, tak se můžu snažit. Ale ať se snažím, jak chci, tak mi to nejde.

Můj mistr Bůh Meče-sama mi nesčetněkrát řekl, abych se chovala [logicky]. „Chovat se logicky, znamená ctít základy.” Tohle je zlatá rada od Boha Meče, mého mistra, dlouhý trénink v základech mi logicky dovolí pochopit podstatu meče. Mé mladé já, co nesnášelo trénink v základech, neúnavně trénovalo pod jeho dohledem. Neustále mi to opakoval, abych si to procvičila. Nakonec jsem získala moc Krále Meče, kterou si nezasloužím.

Rudeovy hodiny velmi připomínají trénink Boha Meče.

„Chci ovládat vytříbenější magii.”

Mám pocit, že tohle stačí. V praktickém souboji není největší spolehnutí na pokročilého kouzelníka, co pronáší velmi dlouhá zaříkávadla k mocné magii, ale základní nebo mírně pokročilý kouzelník, co dokáže důmyslně používat magii na základě různých situací.

Vždycky jsem měla pocit, že v souboji je kouzelník zbytečný, ale když jsem viděla bojovat Rudea, tak jsem úplně změnila názor. Pohybovat se velkou rychlostí a zároveň používat magická kouzla k útoku a ke zpomalení protivníka, takovýto protivník je pro šermíře nepředstavitelně silný nepřítel.

Slyšela jsem, že jeho protivníkem býval vždycky Paul, ten nevyspělý Paul během tréninku na Rudea určitě vyrazil plnou silou a uzemnil ho. V důsledku Rudeus získal dokonalé zkušenosti, jak se vypořádat se šermířem. Byla to jen šťastná náhoda, ale někdy se Paulovi podaří něco opravdu užitečného.

Ale tohle mohl být chybný krok a Rudeus si mohl začít myslet, že nemá smysl bojovat a skončil by tak, že by svůj talent zakopal. On nemá nadání na styl Boha Meče. Příliš pátrá po racionalitě a o všem moc přemýšlí. Základy trénuje racionálně a provádí je ještě racionálněji a nakonec skončí u nelogického závěru. Obávám se, že Rudeus trénuje šerm na základě svých znalostí v magii, ale když přihlédnu k Rudeově charakteru, tak to není nic špatného.

Ale ve stylu Boha Meče, kde se věci rozhodují v jediném úderu srdce, je to úplně něco jiného, než když se člověk probírá nesčetnými možnostmi svého prvního kroku. Paul mu pravděpodobně neřekl, že se nejlépe hodí ke stylu Boha Severu.

Já bohužel umím jen styl Boha Meče, takže ho nemůžu učit. Ale mám svoje známé, pokud se Rudeus za tři roky bude chtít dál učit šermu, tak ho zavedu za šermířem stylu Boha Severu.

To jediné, co teď mohu udělat, je dál jej učit základy stylu Boha Meče. Pokud bude znát základy, tak když se naučí styl Boha Severu, zlepší se. Nakonec to všechno stojí na tom, jestli bude chtít pokračovat v šermu. I když nenarazí na žádného slavného učitele, co by ho učil, tak stejně pravděpodobně uspěje jako kouzelník. Dosáhnutí úrovně Boha není něco, co by lidé pochopili, ale pravděpodobně se dostane na úroveň Císaře.

Kouzelnice jménem Roxy se určitě trápila otázkou, jak ho vychovávat. I když si myslím, že je velmi trapné, že od něj utekla, nehodlám ji z ničeho obviňovat. Pravděpodobně bych jí měla dokonce poděkovat. Díky ní jsem byla schopna se naučit magii.

Výuka od hloupého učitele jenom zbrzdí studentův růst. Možná že jednoho dne se budu trápit tím, kdo jej bude učit šerm. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc se ztrácím.

Nevím, co Rudeus dělá. I když dneska je volno, Rudeus je jiný než bezstarostná Eris a obvykle dělá něco nového. Nedávno řekl, že se chce naučit řeč Zvířecího Boha a po večeři s knihou pod paží přicházel do mého pokoje. Řeč, která se používá jen ve Velkém Lese, i když se ji naučíš, co s tím dokážeš?

Ale Rudeus se ji naučil jen za půl roku, v řeči Zvířecího Boha není těžké se vyjádřit a on pravděpodobně dokonale zvládá každodenní konverzaci.

„Takhle se pravděpodobně mohu vydat do Velkého Lesa.”

Zeptala jsem se ho, proč se chce vydat do té izolované oblasti.

„Ehm? Ne, ehm, jak to mám říct? Ach, pravděpodobně tam potkám roztomilá děvčata, ta s kočičími oušky.”

V ten okamžik jsem věřila, že tohle dítě je opravdu Paulův syn, že podědil krev Greyratů. Správně, členové rodiny Greyratů se na mě vždycky dívali divně. I když na mě lidé zírají, tak se jako žena necítím špatně, ale tohle není ten případ.

To divné je to, kam se dívají.

Většina mužů se mi dívá na prsa. Nejdřív se mi podívají do tváře, pak mi zírají na prsa, ale předstírají, že se dívají jinam. Pak pohledem shlédnou víc dolů, na břicho, mezi nohy, na stehna a když k nim stojím zády, tak na zadek. Ačkoli mi to nevadí.

Ale Greyratové jsou jiní.

Zprvu jsem si myslela, že se mi dívají do tváře a na zadek. No, je v pořádku se podívat, protože nečekám, že by se dostali k dalšímu kroku. Paul je taky ten typ, co je zvědavý. Ačkoli jsem si myslela něco takového, měla jsem pocit, že jejich oči jdou někam jinam. Ten pohled šel mírně nad hlavu, a kdybyste prohlásili, že se mi dívají na zadek, tak to bylo taky trochu mimo. Přemýšlela jsem, kam se dívají, a ve skutečnosti to byly moje uši a ocas.

Slečna Eris, pán Sauros a dokonce i pán Philip.

Než jsem šla vyzvednout Rudea, zeptala jsem se Philipa, proč se mi dívají na uši, a on mi bez nejmenší změny výrazu, zatímco se pořád díval na moje uši, odpověděl: „Protože rodina Boreasů má ráda zvířecí rasy.”

A taky řekl, že ačkoli Rudeus nepodědil šlechtický titul, je jiný, protože pochází z rodiny Notusů. „Je to Paulův syn, pravděpodobně není špatné říci, že má rád pěkná děvčata,” dodal.

V tom okamžiku jsem si myslela, že to bude něco takového. Ale když jsem viděla, jak je Rudeus galantní, nemohla jsem uvěřit, že to je Paulův syn. Navíc je to pilný chlapec, čemuž se Paul nemůže nikdy vyrovnat, a je horlivý člověk, čemuž se Paul nemůže nikdy vyrovnat, a je to střídmý chlapec, čemuž se Paul nemůže nikdy vyrovnat... což není pravda. V každém případě jsem si myslela, že to možná není Paulův syn, a to je pravda. Ale změnila jsem názor, je to Paulova krev.

„Vskutku jsi Paulův syn. Stejná lidská rasa s obvyklou řečí tě nedokáže uspokojit.”

„Přestaň žertovat. Něco takového neříkej, prosím.”

Ne, tohle vlastně nebyl žert. Rozhodně se z něj stane sukničkář.

Poslední dobou se Eris začíná po Rudeovi dívat divně. I když vztahy mezi muži a ženami moc nechápu, tohle vím. Je to stejné, jako když to Zenith přitahovalo k Paulovi.

Zdá se, že Rudeus se nedávno naučil řeč Démonického Boha. Po zvířecích rasách jsou to démonické rasy? Ten chlapec má v plánu podrobit si děvčata z celého světa. Paul také řekl něco podobného, řekl, že procestuje celý Centrální kontinent a udělá si harém nebo něco takového.

Nakonec ho ulovila Zenith a Paul to vzdal, ale zdá se, že se to přeneslo na další generaci. No vážně, ti neschopní otec a syn...

Ne, Rudea bych měla ctít.

Nenávidět bych měla jedině Paula. Rudeus to jenom říká a zatím nic neudělal. Ještě nic neudělal. Je to slušný chlapec. Umu.

„Co se děje, Ghyslaine?”

Když jsem tak o tomhle přemýšlela, objevila se přede mnou slečna Eris. Za poslední dva roky hodně vyrostla. Poprvé jsem ji viděla, když jí bylo asi pět. Zprvu jsem si myslela, že to je nekontrolovatelná svéhlavá dívka. Na první hodině šermu jsem jí dala tolik „bolestivé lásky”, že se nedokázala ani postavit.

Uprostřed noci se chopila dřevěného meče a zaútočila na mě. Ačkoli svou pomstu nevykonala a byla poslušnější, několik následujících měsíců čekala s očima na stopkách na svou příležitost k pomstě. V minulosti jsem také byla černá ovce, takže jsem k ní cítila náklonnost. Taky jsem byla taková.

Zprvu při tréninku mumlala něco v tom smyslu jako: „Tohle není dobré” a „tohle nechci dělat”. Ale poslední dobou je poslušná. Po té loňské oslavě v podstatě nevyvádí a nešpiní si oblečení. Spíš než tvrdit, že to pobrala v hodinách etikety, si myslím, že je správnější říct, že napodobuje Rudea.

Řekl jí Rudeus něco během jejích desátých narozenin? Určitě musel říct nějakou okouzlující paulovinu, co jí rozechvěla dělohu. Ale na své desáté narozeniny Eris opravdu spala v Rudeově pokoji. Není možné... Ne, je to možné.

Ale v každém případě by mě nepřekvapilo, kdyby té noci k něčemu došlo. Chlapci, co dokáží zvládnout slečnu Eris, se dají spočítat na prstech jedné ruky.

„Přemýšlím o Rudeovi.”

„Hm? Proč?” zeptá se Eri a nakloní hlavu ke straně. Z očí jí trochu kouká žárlivost. Neboj se, já ti ho nepřeberu.

„Nevím, proč se učí řeč z Démonického kontinentu.”

„Copak už to neřekl!”

On něco řekl? Snažím se si vybavit, co Rudeus řekl, ale nedokážu si vzpomenout, protože se jazyky začal učit tak náhle.

„Co řekl?”

„Řekl, že v budoucnu by se mu to mohlo hodit.”

Když tak o tom přemýšlím, něco takového řekl, když zaznamenával zboží a jejich ceny. Jaký to mělo nakonec smysl? Myšlenky mi zaletí k minulým výpravám, zloděj měl vždycky přehled o cenách.

Náš zloděj najednou narazil na obchod, kde léčivé bylinky byly za poloviční cenu než obvykle, a taky si vzpomínám, jak jsem v minulosti koupila podřadné zboží.

Ne, teď mě tak napadá, že když člověk nemá ponětí o cenách, tak může koupit podřadné zboží za dvojnásobek nebo trojnásobek ceny a ani si to neuvědomí.

Tehdy na trhu jsem to neuměla jasně vyjádřit, ale teď když o tom přemýšlím, je lepší to vědět. Díky Rudeovi a jeho hodinám matematiky mě už kupci při vracení drobných nenatáhnou, ale v minulosti mě opravdu hodněkrát podvedli. I když jsem se naučila matematiku, tak se stejně pořád nedokážu vžít do role kupce.

„Nemluvme o Rudeovi, i když o tom budeme přemýšlet, tak to nepochopíme. Ghyslaine, jestli máš čas, pojď si se mnou zatrénovat.”

Těhle posledních pár dní se Eris plně věnuje šermu. Nevím, co se stalo, ale možná cítí něco, čeho se bojí. Rudeovi je teď jenom devět let, ale v porovnání s Eris se člověk může snadno splést a říct, že Rudeus je starší než Eris.

I když pomineme matematiku a magii, je schopen konverzovat a má společenské zkušenosti. Ačkoli se striktně nedrží etikety, je velmi zdvořilý. Má řádné vystupování jako kupec a je trochu zábavný. Ačkoli člověk si vážně nedokáže zvyknout na ty jeho sexuální vtípky, ale to se dá taky považovat za jeho kouzlo.

Vážně mu je jenom devět let? I během normální konverzace se dá snadno uvěřit, že mu je přes 40 let. Teď mě tak napadá, v zemi Dračího Krále jsou takovéhle podvody časté. Lupiči, co umí psát, předstírají, že jsou šlechtičtí mladíci a posílají dopisy šlechtickým dětem. A když získají jejich důvěru a setkají se, tak je unesou a prodají do otroctví.

Myslím, že slečna Eris bude mít alespoň jednu věc, v které bude nad Rudeem vynikat, a to šerm. S tím budu spokojená.

„Dobrá, Eris, půjdeme do zahrady.”

„Dobře!”

Eris nadšeně přikývne. Eris má nadání ve stylu Boha Meče. Pokud bude v šermu upřímně pokračovat, jednoho dne mě překoná. Sice je jenom na mírně pokročilé úrovni, ale ty tři léta tréninku základů se začínají projevovat.

Když rychle a rázně vykročí, její tělo je obalené [Bojovým duchem] a pokud dokáže vědomě používat [Bojového Ducha], potom snadno dosáhne šermířství stylu Boha Meče na pokročilé úrovni.

Pokud jej dokáže zcela ovládat, stane se z ní Světec Meče.

To pravděpodobně není tak moc daleko, ačkoli si nejsem jistá, jak moc bude slečna Eris růst, ale pokud se během mého učení dostane na úroveň Světce Meče, vezmu ji s sebou, aby se setkala s mým mistrem.

Pokud to bude možné, tak s sebou vezmu i Rudea. Jak bude mistr reagovat, až se s nimi setká? Haha, na to se vážně těším.

--Stav--

Jméno: Eris Boreas Greyratová

Povolání: vnučka lenního pána Fedoy

Povaha: trochu agresivní

Domluva: pozorně naslouchá

Jazyk: zlepšení i v psaní

Matematika: stále pokulhává v dělení

Magie: nedokáže použít bezzvuké zaříkávání

Šerm: mírně pokročilá ve stylu Boha Meče (téměř pokročilá)

Etiketa: napodobenina dámy

Lidé, co má ráda: dědeček, Ghyslaine, Rudeus

Kapitola 7 – Konečný slib

Část 1

Po mnoha různých zkušenostech mi bude brzy 10 let.

Celý rok jsem strávil studiem cizích jazyků, řeč Boha Magie, řeč Zvířecího Boha a taky řeč Boha Boje. Řeč Boha Boje se podobá lidské řeči, není těžké se ji naučit a přijde mi to jako angličtina trochu smíchaná s němčinou. Jediným rozdílem jsou slovíčka a způsob, jakým se věci vyjadřují. Gramatika je v podstatě stejná jako v lidské řeči.

Jazyky tohoto světa nejsou moc složité. Jakmile si zapamatujete jednu, dá se to aplikovat na další. Možná je to způsobeno tím, že tento svět prodělal dlouhé války.

Ale nenašel jsem žádné psané zmínky o řeči Nebeského Boha a řeči Mořského Boha, a ani neznám nikoho, kdo by jimi mluvili, takže nejsem schopen se je naučit.

Co se týče mého šermířství, konečně jsem dosáhl mírně pokročilé úrovně. Eris se za méně než dva roky pozvedla na pokročilou úroveň, takže už se s ní nemůžu srovnávat.

Tady jsem pocítil zřetelný rozdíl v nadání. Ale ona trénuje i ve svém volném čase, takže to se také počítá. Já jsem se učil jazyky, zatímco ona trénovala šerm. Je jenom přirozené, že mezi námi bude rozdíl.

Co se týče magie, trochu trénuji výrobou sošek. Jsem schopen dělat drobné detaily, takže jsem se musel zlepšit. Ale i tak jsem se rozhodně dostal do slepé uličky. No, jelikož budu studovat na magické univerzitě, tak není třeba spěchat.

Když to všechno sečtu, už jsem tady deset let, a jsem hluboce dojatý. 

Část 2

Měsíc před mými narozeninami začnou mít Eris a lidé z vily spoustu práce, stalo se něco? Něco jako nějaká významná návštěva, nebo někdo z rodiny Greyratů, nebo Erisin snoubenec... Ne, určitě ne, to nemůže být ono. Jak by Eris mohla mít snoubence (haha).

Ale stejně se cítím trochu nesvůj, a tak jsem to začal prošetřovat. Velkolepě jsem pronásledoval Eris a viděl jsem ji, jak nadšeně mluví se služebnými. Taky tam byla Ghyslaine a zdá se, že si mě nevšimla, když zírala na jídlo (čerstvé maso) určené na hostinu.

„Chci vidět Rudea překvapeného, určitě bude radostí brečet!”

„To se dá těžko říct, i když Rudea něco překvapí, tak je velmi nepravděpodobné, že se mu to objeví na tváři.”

„Ale bude mít radost, že jo?”

„Samozřejmě, určitě si toho hodně vytrpěl, když je z vedlejší větve rodiny.”

Ve skutečnosti jsem ani moc netrpěl...

Ale o čem to mluví? To mě za mými zády pomlouvají? Ačkoli si věřím, že si vedu celkem dobře, ale možná jsem jediný, kdo si to myslí. Ovlivnil jsem členy této domácnosti? Pokud ano, tak se určitě rozbrečím.

„Do Rudeových narozenin to nestihneme!”

„Ale pokud budeme moc spěchat, tak to k ničemu nebude.”

„Když to k ničemu nebude, tak to nesní?”

„Ne, když přijde na Rudea, tak to sní, i kdyby to byla jenom škvára.”

„Opravdu?”

„Ano, když u toho bude pan Sauros.”

Aha, takže tohle to je? Příprava na narozeninovou oslavu?

„Kdyby se Rudeus nenarodil v té rodině...” řekla Eris s lítostí v hlase.

Aha, jakmile jsem pochopil jádro konverzace, odešel jsem. V každém případě se zdá, že nejsem člověk, co by se mohl nějak moc ukazovat na veřejnosti. To je pravda, ať se na to dívám, jak chci, pořád jsem syn toho chlápka.

Ale já to nemyslím takhle. Tohle je něco, co jsem se dozvěděl po pár letech tady. Paul se původně jmenoval Paul Notus Greyrat. Notus je Paulovo šlechtické příjmení a on své svazky s rodinou Notusů přetrhal. Teď je hlavou rodiny jeho bratranec nebo mladší bratr. No, bylo by pěkné, kdyby to tímhle skončilo.

Ale někteří lidé si nemyslí, že to tímhle skončilo, protože nynější hlava Notusů je ještě horší než Paul, a chtějí to změnit. Nynější hlava je velmi citlivá a vynakládá velké úsilí, aby se zbavil možných kandidátů, kteří by jej mohli nahradit.

Ačkoli já se o politiku nezajímám, existují lidé, kteří by si mohli myslet, že Paulův syn má podporu Boreasů a že má v plánu získat zpět jméno Notus.

Takzvaní ochránci spravedlnosti vyskočí ze svých stínů. Nejhorší by bylo, kdyby poslali vrahy, takže je třeba, abych se držel v ústraní.

No, když se vrátím k tomu předchozímu odposlouchávání. Rudeův politování hodný status. Původně jsem mohl mít postavení, které by si s tím Erisiným v ničem nezadalo, ale teď se ke mně chovají jako ke sluhovi, takže to je politování hodné.

A taky je tu ta tradice mezi šlechtou... 10. narozeniny jsou sice velmi významným dnem, ale oslava se nesmí přehnat. Škoda, to je vážně taková škoda. Eris, která po Saurosovi dlouho nic nechtěla, ho požádala o tohle a rozhodlo se, že mi vystrojí soukromou oslavu. Malá rodinná oslava, které se zúčastní jen lidé z vily.

Oslava pro mě.

Neříkejte věci, co mě rozbrečí.

A abych byl upřímný, tohle je vážně nebezpečné.

I když to vím, nikdy jsem si neuvědomil, že den, kdy je vám deset let, je tak význačný. Také oslava pro mě neznamená ten velký večírek, co vystrojili pro Eris, jenom malá oslava.

Na oslavě s mojí rodinou bych řekl: „Ach, takhle to je, díky, jo.” Něco takového.

Tohle plánuje Eris a ona kolem sebe nemá nikoho ve stejném věku a všechno dělá poprvé. Když nebudu mít radost, bude zklamaná. Vypadá to, že budu muset začít víc trénovat vodní magii, abych zvládl předstírat slzy.

Já jsem taky člověk, co se umí vžít do nálady. 

Část 3

V ten den byla celá vila na nohách.

Když skončilo vyučování, zašla za mnou do pokoje Ghyslaine. Je vzácnost vidět ji takhle napjatou, ocas jí visí vážně vážně vysoko.

„No, mám nějaké otázky ohledně magie.” Vyhne se mému pohledu, vypadá to, že ji poslali, aby mě udrželi v pokoji. OK, OK, budu to s váma hrát.

„Hoho~ Jakou otázku?”

„Ukázal bys mi magii na úrovni světce?”

„To můžu, ale pokud to udělám, město bude v troskách.”

„Cože? Co to je za magii?”

„Magie na úrovni světce jsou silné vichřice s bouřkami, když do toho naleju moc síly, tak se celé město utopí.”

„To je vážně příliš mocné, tak se na to podívám příště.”

Jen málokdy od ní slyším takovou chválu, ale to je pravděpodobně jen trik před nadcházející bitvou. Dobře, trochu ji poškládlím.

„Chápu. Když už jsi to takhle nadnesla, nevadí. Pokud pojedeme dvě hodiny na koních, tak se dostaneme mimo okruh magie, vyrazíme hned.”

Ghyslainin ocas vibruje jako struna.

„N-ne, počkej. Když vyrazíme teď, až se vrátíme, bude už pozdě. V divočině jsou magičtí tvorové a venku na planinách je to velmi nebezpečné.”

„Opravdu? Ale s tebou by to mělo být v pořádku, Ghyslaine, řekla jsi, že zvířecí rasy mají velmi bystrý sluch, takže bychom měli být v bezpečí i v noci.”

„B-být příliš sebejistý je tabu.”

„To je pravda, magie na úrovni světce spotřebuje dost many, vyrazíme příští volný den.”

„Ach, aha, to je dobře, pojedeme příště.”

Celá situace skončila přirozeně. Je zajímavé škádlit Ghyslaine, která normálně na takové věci nereaguje. Když panikaří, tak se jí ocas postaví do pozoru, když něco řeknu, tak se její ocas pohne, jen to pozoruji a mám z toho radost.

„Ach, teď mě napadá, že tu nemám nic k pití, jenom horkou vodu...”

„N-ne, to není třeba, nikam nechoď. Nemám žízeň.”

„Aha.”

No, já dokážu horkou vodu vytvořit, ale pokud na to sama nepřijde, tak to neřeknu. Velmi dobře, vypadá to, že ještě není připravená mě pustit ven, přikročíme k mírnému sexuálnímu harašení.

„Víš ty co, poslední dobou dělám sošky.” Jak to říkám, vytáhnu desetkrát zmenšenou sošku Ghyslaine. V porovnání s předešlými soškami si věřím, že jsem se o hodně zlepšil. Dá se říci, že linie svalů je na profesionální úrovni.

„Hoho, to jsem já? To se ti povedlo, v porovnání s tou soškou slečny Eris... Ech, kde je ocas?”

„V tomhle ohledu nemám žádné zkušenosti a vždycky se spoléhám jen na svou představivost. Tentokrát se mi tahle soška obzvláště podařila, takže chci, aby vypadala realisticky.”

Zdá se, že Ghyslaine hluboce přemýšlí, jak se jí ocásek vrtí. Ha, těším se na to, jak se zatváří.

„Můžu se podívat? Ocásek a jak se napojuje k tělu?”

„To je snadné.”

S tímhle se Ghyslaine zvedne a bez zaváhání mě nechá se podívat na její pozadí.

Úžasné! Co se dalo čekat od Ghyslaine! Jsi tak mužná! Nemůžu proti ní vyhrát!

Počkej, necouvej! Ještě jsme neskončili, být schopen obvykle ostražité Ghyslaine provést trochu těch erotických věcí, to je šance.

„M-můžu se trochu dotknout?”

„Ach, jen do toho.”

Téměř jsem ji pleskl. Tvrdé! Ech?!

Počkat, tohle je zadek, ne? Zadek?

Takové přehnané svalstvo, dá se říct, že to je stejně tvrdé jako železná deska. Ale mám pocit, že to v sobě má trochu té měkkosti, jak to mám říct, ideální typ? Ale pořád je to dost tvrdé na to, abych o tom eroticky přemýšlel.

Svaly, po kterých člověk touží. Tohle jsou ty nejdokonalejší svaly, které může muž chtít. Růžově zbarvené svaly, které v sobě mají jak rudá, tak bílá vlákna! Tohle je požehnaná existence superbráchy a erobohyně!

Prosím, dej mi takové svaly...

„Dobře, hotovo.”

S pocitem naprosté porážky jsem sundal ruce z Ghyslainina zadku.

„Eris si jednou najala malíře, aby namaloval její portrét. Taky chci, aby po mě zůstala nějaká má podobenka, těším se, až tu sošku dokončíš.” Blaženě se usměje.

Mám pocit, že jsem prohrál.

V bytí mužem.

V bytí být mužným.

Zatraceněěěě, nedokážu zvítězit proti Ghyslaine...

„......Je čas na večeři.”

„H-hmm, podle mě je ještě brzy?”

Pořád chci vidět, jak jí ocásek v šoku vystřelí vzhůru, ale přijde služka a řekne nám, že jídlo je hotové. 

Část 4

Jakmile vejdu do jídelny, rozezní se potlesk.

Tohle je poprvé, kdy se všichni sešli. To samozřejmě zahrnuje Saurose a Philipa a vzácně viděnou Hildu.

„T-tohle je...?” Obrátím se zpět a Ghyslaine taky tleská.

„Ech? Ech?” Hraju, že jsem zmatený.

„Rudee! Všechno nejlepší k narozeninám!” řekne mi Eris, v rukách nese obrovskou kytici. Na sobě má ohnivě rudé šaty. S hraným zmatkem je přijmu.

„Aha, tohle. Dneska... mi je 10 let...” Když řeknu tu větu, co jsem si pro dnešek připravil, zesmutněl jsem. Rukávem jsem si zakryl oči a zároveň jsem použil vodní magii, abych si vytvořil slzy. Zanedlouho mám plný nos.

„O-omlouvám se... že jsem... takový... když jsem sem... přišel poprvé...pořád jsem si říkal... že nesmím selhat... že mě nikdo nemá rád... že když selžu, tak to pohaní tátu... j-já nikdy jsem si nemyslel... že mi někdo... poblahopřeje.”

Pohnul jsem rukávem a Eris je celá vyjevená. Philip a Sauros a všichni ostatní přestanou tleskat a všichni vypadají vyjeveně.

Uch... moje hraní je tak mizerné?

N-ne, pravděpodobně naopak. Moje hraní je až zatraceně reálné, takové epické selhání, chtěl jsem přestat v nějakých rozumných mezích. Haaa, když o tom tak přemýšlím, teď ze mě bude nenáviděný dospělý...

No, aťsi. Budu v tom dál pokračovat.

„Co máme dělat? Co máme dělat?” zeptá se Eris majordoma, úplně panikaří. Vypadá to, že je strašná věc, když brečím.

Je tak roztomilá, že ji obejmu. Šeptem jí do ucha poděkuju s ucpaným nosem: „Eris, děkuju.”

„N-není za co! Rudeus je... je taky rodina, to je přirozené! Jsi člen rodiny G-greyratů, že jo, tati, dědo!”

Kdyby to byla obvyklá Eris, tak by řekla: „Měl bys být vděčný!” Ale zdá se, že se snaží najít důvod, aby Philip souhlasil.

Ale já vidím jenom, jak Sauros zařve: „D-do bitvy! Budeme bojovat s Notusy! Zabijeme Philemona a za hlavu rodiny dosadíme Rudea! Philipe! Alphon~~so! Gire~~nu! Za mnou!! Všechny vojáky!”

A přesně takhle započala válka mezi Boreas Greyraty a Notus Greyraty. Do krvavého sváru se zavlekly i dvě zbývající Greyratovské rodiny a strhnou asurské království do dlouhé a chaotické občanské války, zaznamenáno v kronice.

…............................ Něco takového se samozřejmě nestalo.

„O-otče, mírni se! Prosím, umírni se!”

„Philipe, snažíš se mě zadržet! Jen se na sebe podívej! Nemyslíš si, že Rudeus je v porovnání s tím vychrtlým idiotem vhodnější?”

„Taky si to myslím, ale prosím, uklidni se! Dneska se máme radovat! Válka je taky špatná, znepřátelíme si Eurusy a Zephyrusy!”

„Ty hlupáku! Tuhle válku vyhraju sám! Uhni, uhni!!!!!”

S tímhle Sauros odtáhne Philipa ze scény. Všichni jsou vyjevení.

„E-ehmm” zakašle Eris. „K-když pomineme dědečka, dnešek je výhradně připravený pro Rudea!” Eris nadme hruď a začervená se.

Poslední dobou se jí hruď zvětšila, takže začala nosit podprsenku, a když nadme hruď, tak je celkem roztomilá. Jednou mi můj vnitřní poutník řekl, že teď je to velmi roztomilé, ale až jednou vyroste, budou nestydaté. Děkuji, poutníku.

„Tedy... a bude překvapení?”

„Jaké překvapení?!”

Věci, co bývají překvapení. Co to je. Věci, co mám rád. Počítač a eroge. Ne, ne.

Eris přemýšlí o mé situaci. Odešel jsem od rodiny, celé ty roky jsem sám a dneska se určitě cítím opuštěný. Na takové narozeniny, pokud by na mém místě byla Eris, jaký dárek by jí udělal radost?

Oslava narozenin, s Ghyslaine a dědečkem po boku.

Když dojde na mě...

„Náhodou... je tu i táta...?”

Eris posmutní, a nejenom ona, majordomus, služebné a všichni ostatní nasadí soucitný výraz.

„P-paul... je... on řekl, že poslední dobou začaly být magičtí tvorové obzvláště aktivní, takže nemohl přijít, a-ale řekl, že když je to Rudi, tak že i když tu nebude, tak to nebude vadit... Zenith taky řekla, že děti jsou najednou nemocné, a nemohla přijet...” odpoví Eris zmateně.

Aaaach----

No, když už to nahlásili, tak se nedá nic dělat. Vesnice se docela dost spoléhá na Paula a pokud jsou sestry nemocné, tak není možné, aby se Lilia o všechno starala sama.

„T-totiž, ohledně toho, Rudee, já...” Zdá se, že Eris nemůže najít slova a zase znervózní, kočka, která je obvykle tak sebevědomá, je vážně roztomilá, když se setká s nějakými těžkostmi. Neboj se. Dokonce se dá říct, že je lepší, že tu Paul není.

„Aha, táta a máma nepřijeli...” Předstírám, že mi to nevadí, ale když se o to pokouším, tak kvůli zastřenému hlasu a uslzeným očím vypadám celkem sklesle. V tom okamžiku mezi služebnými začne některá vzlykat, takové selhání... Nemyslel jsem si, že bych atmosféru takhle zhoršil.

Omlouvám se, vypadá to, že se nakonec vážně nedokážu vžít do druhých...

Když jsem o tom tak přemýšlel, najednou ke mně přiběhla Hilda a pevně mě obejme a květiny mi náhodou vypadly z ruky.

„Uvaaaa.”

Skoro nikdy jsem s Hildou nemluvil. Má stejně ohnivě červené vlasy jako Eris a vypadá jako nádherná mladá žena s éterem [vdovy] kolem sebe. Jako ten typ, co se objevuje v eroge nebo vdaná žena, co v mladém věku ovdověla.

Samozřejmě pokud je Philip naživu, tak není vdova.

Ale co je důležité... totiž, její poprsí je úžasné! Je možné, že Eris taky vyroste na tuhle úroveň...?! Aaaaaan!

„Neboj se, Rudee, nemusíš se bát. Jsi i můj syn!” Hilda mě pevně obejme a řekne hlasem tak silným, že se to dá považovat za křik.

Ale ale? Vždyť tahle žena mě přece nenávidí, ne?

„Nikdo proti tomu nebude nic namítat! Adoptované dítě... Ne, ožeň se s Eris! To je ono! Skvělý nápad! Tak to uděláme!”

„M-mami?!”

Hilda najednou ztratila hlavu. Jak se dalo čekat, Eris je v šoku.

„Eris! Copak se ti náš Rudeus nezamlouvá!”

„Rudeovi je jenom deset!”

„To nemá co dělat s věkem! Přestaň hledat výmluvy a začni se chovat jako řádné děvče!”

„Vždyť to dělám!”

Běsnící Hilda. Odsekávající Eris. Ačkoli Hilda se do téhle rodiny přivdala, tak je také členem Greyratů, stejný typ jako Sauros.

„Dobře, o tomhle si promluvíme později!”

„Kyaaa! Miláčku! Co to děláš! Pokud to ubohé dítě nezachráním!”

Právě navrátivší se Philip si Hildu podrobí a s elegancí odejde z místnosti. Dokonce i za takové chaotické situace je vyrovnaný, nevzrušeně sleduje dění. To je tak úžasné, rozhodně je to velký génius. Spolehlivý muž a dá se považovat za vzor všech chlapců.

No, je na čase se sebrat.

„Cos to říkala? To o tom překvapení?”

Eris si založila ruce na hrudi, nadmula prsa a zvedla hlavu, takže jí brada trochu mířila dopředu. Tuhle klasickou pózu už jsem dlouho neviděl. „Pche, pche! Alfonso, přines to!”

Eris luskla prsty, vyloudila ostrý zvuk. Tvář má celou rudou, ale Alfonso si toho nevšímá a ze stínu sochy, kam jsem neviděl, vynesl kouzelnou hůl. Je podobná té, co má Roxy. Tahle hůl je vyrobená z hrubého sukovitého dřeva, na vrcholku je zasazený velký magický kámen a vypadá celkem draze.

Úroveň hole určuje dřevo a magický kámen.

Vlastnosti dřeva ovlivňují spřízněnost každého magického systému. Ohnivý a zemní systém vyniká s dřevem kurogaki. Větrný a vodní systém vyniká s dřevem injyuga. Ale i když dřevo není kompatibilní, tak by to nemělo zmenšit sílu magie, takže na materiálu nezáleží.

To nejdůležitější je magický kámen, který vzniká krystalizací many. Není známo, proč se síla magie při použití magického kamene znásobí, ačkoli je počáteční hodnota many stejná.

Když to porovnám cenově, ty hůlky, co jsem dal Eris a Ghyslaine, měly magický kámen v hodnotě jednoho stříbrňáku. Ačkoli jsou levné, vzpomínám si, že když mi Roxy dala hůlku, taky to mělo podobnou velikost, takže jsem se řídil podle ní. Zhruba velikost nehtu na malíčku.

Tenhle magický kámen velikosti pěsti to bude přinejmenším 100 zlatých. Navíc ten magický kámen je světlounce modrý a má vlastnosti vody. Tenhle kámen sílu magie velice navýší. Kolik to ve skutečnosti stojí...

Navíc krystaly, co pocházejí z kobek, jsou také jedním typem magických kamenů, ale s tím rozdílem, že magii neposilují. Magický krystal v sobě obsahuje manu a nepoužívá se na výrobu holí, ale na tvorbu magických předmětů a kouzel, které spotřebovávají hodně many.

Eris mě pozoruje, jak zírám na tu hůl, a spokojeně kývne hlavou. „Alfonso, vysvětli to.”

„Ano, slečno. Dřevo pochází z kontinentu Milis. Ve východní části Velkého lesa roste strom jménem [Starší Proud]. Tělo této hole je vyrobené z jedné jeho větve.

Mám za to, že sečtělý pán Rudeus určitě ví, že po vsáknutí vody ze skřítčího pramene, se z toho dřeva stane poddruh, který je schopen používat vodní magii, netvor úrovně A.

Magický kámen pochází ze zbloudilého draka z kontinentu Begaritto, drahokam úrovně A. Hůl vyrobil výrobce holí z asurského královského paláce s titulem [Vrchní holíř] jménem Chein Procyon.”

Jů, to je úžasné. To zní, že to má specializaci ve vodní magii. Ale to potom bylo hodně drahé, ne? Ne, teď není čas o tom přemýšlet. Ačkoli jsem Eris říkal, aby neutrácela peníze, tentokrát jí to nechám projít. Tuhle hůl nechali speciálně vyrobit pro mě, bylo by trapné, kdybych to odmítl.

„Tato hůl se jmenuje [Arogantní Vodní Dračí Král].”

Když jsem se připravoval, že tu hůl převezmu, okamžitě jsem zkoprněl. Zrovna teď jsem slyšel něco o tom chuunibyou?

„Vezmi si ji! Tohle je dárek od rodiny Greyratů! Požádala jsem dědečka a tatínka, aby ji sehnali! Rudeus je vlastně úžasný kouzelník, když s sebou nemáš hůl, tak je to příliš divné!”

Jakmile jsem Eris uslyšel, přijal jsem [Arogantního Vodního Dračího Krále].

V přímém protikladu, jak ta hůl vypadá, je celkem lehká. Oběma rukama si s ní hraju. I když je magický kámen celkem velký, celková rovnováha je velmi dobrá. Co se dalo čekat od drahé věci. Ale to jméno je trochu.

„Děkuju, nejenom že jste mi přichystali oslavu, ale dokonce jste mi dali takovou drahou...”

„O peníze se nestarej! Rychle, pokračujme v oslavě! Byla by škoda, kdyby to jídlo vychladlo!” Eris mě nadšeně dovedla až k obrovskému dortu, co stojí před místem v čele. „Taky jsem pomohla při pečení!”

Cos to řekla?!

Část 5

Jakmile oslava začala, Eris nějakou chvíli mluví jako kulomet. Naslouchám jí s občasným „hmmm” a uprostřed toho začala být Eris ospalá, až konečně hluboce usnula. Je příliš napjatá? Nebo mám říct, že to je proto, že jí odstřihli šňůrky, co jí držely v napětí...

Ghyslaine ji jako princeznu odnese do jejího pokoje, dobrá práce. Sauros a Hilda se také uprostřed oslavy odebrali k odpočinku. Sauros mi chtěl dát napít vína, ale Philip ho přemluvil, aby to nedělal, a mě to trochu zklamalo. Ale Hilda toho docela dost vypila a strašně se opila, měla úsměv od ucha k uchu, divoce se smála a odešla. Ještě předtím mi dala pusu na dobrou noc.

Jídlo je v podstatě všechno pryč a služebné sklízejí prázdné talíře s ospalým výrazem ve tváři a jediný, kdo tu zůstal, jsem já a Philip. Philip v tichosti a sám pije. Je to víno z hroznů?

Během Erisiných narozenin jsem se dozvěděl, že v asurském království se v každé oblasti pije jiný druh vína. Tady je velmi obvyklé víno vyráběné z pšenice, ale na oslavách se pije víno z hroznů.

„Během rodinných bojů jsem prohrál,” řekl Philip tiše. „Víš, proč Eris nemá sourozence? Už sis toho všiml?”

Vážně jsem přikývl. Už jsem si toho všiml, ale nakonec jsem se nikdy nezeptal.

„Po pravdě řečeno má sourozence. Eris má staršího a mladšího bratra a ten mladší je ve stejném věku jako ty.”

„...Jsou mrtví?”

Philip se na mě vyděšeně podívá. Náhodou jsem se trefil přímo do černého. To je ode mě ale drzé. „Krátce po narození je k sobě vzal můj bratr, co žije v hlavním městě.”

„Vzal si je? Proč?”

„Uvádí se, že proto, aby je adoptoval a nechal je v hlavním městě vystudovat, ale po pravdě... je to jen pokračování v tradici.”

A Philip začal popisovat tradici rodiny Boreasů. V rodině Boreasů je tradicí, že se vedou neustálé boje o titul hlavy rodiny, a k tomu se vážou ještě další tradice.

Sauros má deset synů a mezi nimi jsou tři hlavní. Starosta Roy, Philip. Zeť Gordon, co se přiženil do rodiny Eurus Greyratů. A pak James, co momentálně zastává úřad Kabinetního ministra, a lidé jej považují za příliš mladého pro takový úřad. A pak je tam zástup dalších jmen.

No, tohle stranou, Sauros se rozhodl, že je nechá mezi sebou bojovat a na základě toho se rozhodne o příští hlavě rodiny. Z toho závěru plyne, že vítězem a nynější hlavou je James, zatímco Philip a Gordon prohráli.

První polovina mocenského boje:

James to potají zařídil tak, aby se Gordon setkal s eurusovskou dcerkou. Aniž by ti dva věděli, kdo ten druhý je, zajiskřilo to mezi nimi a vzplanula láska. Gordon myslel jenom na lásku a nakonec se s nečekanou pomocí od Jamese přiženil do rodiny Eurusů. Cesta k titulu hlavy rodiny Boreasů pro něj skončila.

Druhá polovina mocenského boje:

V té době byly Philipovy a Jamesovy síly vyrovnané, ve skrytu proti sobě bojovali, využívali všech svých konexí, aby boj pokračoval. Nebylo na tom nic dramatického, Philip prostě prohrál. Pokud mezi nimi byl nějaký rozdíl, tak to byl pravděpodobně rozsah schopností. James je starší než Philip a má známosti v hlavním městě a byl pravou rukou důležitého ministra. Měl konexe a bohatství a také měl v rukou velké pravomoci.

Ačkoli se dá říci, že Philip je také velmi dobrý, ale je těžké překlenout rozdíl šesti let. James pro Philipa zařídil, aby se stal starostou města Roa, a vyhnal ho z hlavního města. I kdyby se James stal pánem z Fedoy, má v plánu nechat ji spravovat Philipa. James je ministr a nemá v plánu opustit hlavní město. Philip je na venkově a je pro něj obtížné znovu se pozvednout. Později James vznesl požadavek, že když bude mít Philip mužské potomky, tak je musí Jamesovi nabídnout k adopci a poslat je do hlavního města.

„Vzít všechny mužské potomky, není to příliš barbarské?”

„Na tom nesejde, mě na tom tolik nezáleží, stejně je to tradice.”

Všichni mužští potomci narození v rodině Boreas Greyratů se vychovávají k tomu, aby se stali následujícím vůdcem rodiny. Tenhle systém má zajistit, že lidé, co v tomto souboji už prohráli, nepošlou do dalšího boje svoje syny. Je běžné pomoci vlastním synům získat pravomoc a tento systém má něčemu takovému zabránit.

Gordon má v rodině Eurusů vlastní pravidla, ale Philip musí tradici poslechnout a vydat Jamesovi své mužské potomky. Než budou ty děti schopny něco chápat, budou za svého otce brát Jamese.

„Kdybych vyhrál já, tak by to dopadlo stejně.” Zdá se, že Philip to přijal. Je možné, že není skutečným Saurosovým synem. Ale zdá se, že Hilda to za žádnou cenu nedokáže přijmout. Pochází z rodiny obyčejného šlechtice zavázaného Philipovi. Její pocity před narozením Eris byly velmi nestálé, poté se dočasně uklidnila. Ale když jí vzali Erisina mladšího bratra, tak ji to zase rozhodilo. „Nenávidí tě. Řekla, že její syn tu není, tak proč by v téhle vile měl pobíhat jiný chlapec.”

Vždycky jsem měl pocit, že si mě nevšímá, aha, takže tohle je ten důvod.

„A navíc nám zůstala jen Eris, naprostý opak dámy a naprostá babizna. Myslel jsem si, že se s tím nedá nic dělat.”

„S čím se nedá nic dělat?”

„Využít ji ke svržení Jamese bude složité.”

Ach, tenhle člověk se ještě nevzdal?

„Ale poslední dobou když se dívám na tebe, myslím, že ještě máme naději.”

„...Haaa.”

„S tím svým hraním jsi dokonce dokázal oklamat otce a Hildu.”

Vážně není nezbytné používat taková silná slova jako 'oklamat'... Jen jsem provedl pár věcí, aby atmosféra nebyla tak příšerná.

„Nejenom že znáš hodnotu peněz, ale umíš i lichotit. Aby sis získal něčí srdce, tak bez mrknutí oka riskuješ vlastní život.”

To mluvíš o té události teď nebo o té době, kdy mě posledních pár let neustále mlátili?

„V porovnání s tímhle je jen tvojí zásluhou, že Eris vyrostla do takové slečny.”

Philip řekl, že tohle se nečekalo. Od Paula slyšel, že jsem excelentní. Ale když se vezme v potaz, že jediným smyslem Paulova života je honit se za sukněmi, tak jeho syn bude jen o něco lepší spratek. Pokud se Eris s takovým spratkem setká, možná že dojde k zajímavé chemické reakci. Očekával jenom tohle.

„Vážně to je nostalgická vzpomínka, ten den, kdy za mnou přišel Paul a brečel.” S tímhle si Philip začne mumlat pro sebe. Když se jej na to zeptám: Paul potřeboval peníze, místo k bydlení a stálou práci, ale nechtěl se vrátit k vyšší šlechtě, a tak přišel brečet za Philipem.

Kvůli mně si dokonce před Philipem klekl a prosil. Dokonce ani při té záležitosti s Liliou tohle neudělal. No, aťsi, tímhle se budu zabývat později.

„Ale kdybych sem nepřišel, tak by se Eris nějak změnila, ne?”

„Nějak? V žádném případě. Eris jsem považoval za naprosto ztracený případ. Už jsem si myslel, že není možné, aby se z ní stala šlechtična, a že se z ní stane dobrodružka a bude cestovat s Ghyslaine.” Poté mi Philip začne vyprávět příběhy o Eris. Příběhy, které by se neměly vyprávět. Ve věku devíti let dokonale získala status násilnického dítěte.

„Co ty na to? Ožeň se s Eris a přijmi jméno Boreasů? Pokud souhlasíš, tak ji hned teď svážu a hodím ti ji do postele.”

To je celkem atraktivní nabídka...

Svázat Eris a nechat mě si s ní dělat, co se mi zlíbí. Poslední dobou uvnitř cítím plamen, co způsobuje vzrušení, je nemyslitelné, abych promarnil takovou příležitost.

Ne, ne, počkat, počkat. To si ze mě děláš srandu.

Přečtěte si tu předchozí řádku. Přijmout jméno Boreasů?

„Co to nutíš desetiletému dítěti...”

„Jsi Paulův syn, ne?”

„O tom nemluvím.”

„Kontrola bude v mých rukách. Ty budeš jen sedět v čele rodiny. A co tohle: pošlu ti další děvčata.”

Pravděpodobně se snaží uzavřít dohodu tím, že mě zahltí děvčaty. Paulova špatná pověst je opravdu odporná.

„...Budu předstírat, že to bylo jen neškodné povídání při pití.”

Jak to Philip uslyší, tiše se zasměje. „Správně. To je dobře. Ale když vypustíme to o těch Boreasech, rozhodně můžeš mít Eris rád a nemusíš na sebe brát žádnou zodpovědnost. V každém případě pokud se provdá, tak ji stejně pošlou zpět.” Po tomhle se Philip znovu zasměje.

Eris se provdá za nějakého muže, po několika dnech ho umlátí k smrti. To si snadno dovedu představit. Ale pokud se jí já jenom dotknu, tak si dovedu představit, že se mnou bude Philip manipulovat.

„Je na čase, abych si šel lehnout.”

„Ano, dobrou noc.”

A s tímto se za Erisinou sponzorovanou narozeninovou oslavou zavřela opona. 

Část 6

„V-v-vítej zpět...!”

Když jsem se vrátil do svého pokoje, Eris, co měla dávno spát, sedí na mojí posteli. Má na sobě rudou noční košili. Pravděpodobně ještě nikdy v životě nic takového nenosila. Co se to děje? To je na ní trochu přehnané. Kruci, copak už nešla spát?

„Co se děje, už je pozdě.”

„R-rudee, samotnému by ti bylo smutno, takže dneska budu spát s tebou!” S tímhle Eris odvrátí svou rdící se tvář. Zdá se, že ji trápí, že mi řekla, že moje rodiče nepřijedou. Eris ve svých dvanácti letech se pořád ještě drží svých rodičů a jakmile si uvědomila, že já už jsem ty svoje tři roky neviděl, pravděpodobně má pocit, že to už nejsem schopen vydržet.

Ne, možná že tohle naplánovala Hilda, vzbudila ji a poslala ji sem v noční košilce. Eris už je dvanáct let, jen stěží je na ní vidět nějaká ta ženská křivka, ale i tak to na mě dělá dojem.

Moje tělo ještě pořád neprodělalo pubertu, takže ten den, kdy se stanu mužem, ještě nenastal, ale pravděpodobně už na to brzy dojde. Mé poprvé ze všech poprvé s tsundere slečinkou, co to dělá poprvé...

Když mi tahle fráze přijde na mysl, mé 34-leté já bez práce (s nepatrnou atmosférou lolicona) převezme kontrolu.

(De~gwehehehehofo ohhohodopffhohoho pffffhahahahou)

Při té představě, kdy ta poďobaná tvář s nechutným úsměvem zaútočí na Eris, vystřízlivím. Ne, ne. Nesmím se jí ani dotknout. Philip se mnou bude manipulovat. Propadnu se do mocenských bojů, v kterých Philip prohrál a od kterých Paul utekl.

„D-dneska je mi vážně smutno, takže možná udělám něco erotického, nevadí?” Tohle je zdvořilé vyjádření mé naděje, že odejde. Za normálních okolností Eris ze všeho nejvíc nesnáší sexuální harašení, takže když řeknu něco takového, tak uteče. Tohle jsem si myslel, ale dostal jsem nečekanou odpověď.

„J-jenom trošku n-nevadí!”

To myslíš vážně?!

D-dneska se slečna Eris vážně překonává. Ř-říct něco takového tomuhle starému pánovi, t-to nevydržím.

Přesunu se vedle Eris, posadím se a postel trochu zaskřípe. Kdyby to bylo to minulé já z mého předešlého života, určitě bych udělal nějaký užaslý zvuk jako „gigigi” a naprosto bych tu náladu zkazil.

Mám naprosto vymetenou mysl, nejsem schopen hlouběji přemýšlet. Nechat se někým manipulovat? Co je na tom tak špatného? Z té Eris před třemi lety se stala taková dere, samozřejmě je jen přirozené, že pro to musí člověk něco riskovat.

„Třese se ti hlas, víš?”

„T-to se ti jenom zdá.”

„Vážně?”

Pohladil jsem Eris po hlavě, promnul její ulízané vlasy. I když pochází z vyšší šlechty, v téhle vile nejsou žádné vany, takže si nemůže umývat vlasy každý den. Ta Eris, co všechen svůj čas věnuje šermířskému tréninku, co je obvykle tak neotesaná, se dneska kvůli mně vymódila.

„Vážně jsi roztomilá, Eris.”

„C-co to říkáš tak najednou...” Eris je červená až za ušima a skloní hlavu. Lehce ji uchopím za ramena a políbím ji na tvář.

„Hau...!”

„Dotknu se tě, dobře?”

Nedokázal jsem si pomoc a natáhl ruku k jejím prsům. Sice jsou velmi malé, ale rozhodně tam jsou. Dostal jsem svolení ochutnat zakázané ovoce. Je to úplně jiná situace než obvykle, kdy jsem se kvůli tomu vždycky bojácně připravoval na ránu. Ačkoli je to jen přes oblečení, rozhodně kormidluju Lolitinu loď.

„Mm–...” Není možné, aby při tom Eris nic necítila. Jenže asi má pocit, že dělá něco trapného, to vím. Potlačila svoje znepokojené a trapné pocity, pevně semkla rty a s nezřetelnými slzami v očích se na mě podívala.

Roztomilé.

Osahám jí zadek a jelikož neustále trénuje s mečem, má tam vážně pevné svaly. Nejsou pevné až do té míry jako u Ghyslaine a jsou pružnější jako u dítěte. Eris pevně zavře oči a popadne mě za ramena, jako kdyby mě prosila.

Ach, je to to, to je ano, že?

Nevadí, že ne?

Můžu to udělat až do konce?

Budu pokračovat?

D-dobře.

I-itadakimasu.

S tímhle svým úsudkem moje ruka zamíří k jejímu vnitřnímu stehnu. Poprvé, co jsem se dotkl ženského stehna. Je plné tepla, ale není měkké, je to samý pevný sval.

„Neeeee!”

Bum! Jsem mimo.

Bam! Dostal jsem facku.

Kabam! Skopla mě na zem.

Blam! Blam! Dva další údery.

Mé zmatené já je bezbranné a schytá všechny ty údery. Eris vstane s tváří karmínově rudou a zahlíží na mě.

„Řekla jsem jenom trošku! Jsi blbec, Rudee!”

Přesně takhle nechá dveře rozražené dokořán a zmizí jako vítr. 

Část 7

Zůstanu tak a omámeně zírám na strop. Zdálo se, že to něco, co ovládalo můj přehřátý mozek, se naprosto zchladilo.

„Takže tohle... tahle panna...”

Odpor k sobě samému.

Vyložil jsem si to naprosto špatně. Byl jsem příliš horlivý a zapomněl jsem, že ten člověk přede mnou, je stále ještě dítě, a provedl jsem příšernou chybu.

„Aaaach, zatraceně, na co jsem myslel...”

Copak po hraní všech těch eroge nevím, jak se hrdinky cítí? Je pravda, že když dojde na zabedněného protagonistu, tak je rychle srazí k zemi a dokončí to, taková nezodpovědnost. Konec konců závěr je tohle. Jako hráč vidíte, co si hrdinka myslí. Ale u hlavního hrdiny ne.

Svět hlavního hrdiny zabedněného typu.

Jsem si jistý, že mě má ráda, a předstírám, že si nevšímám všech těch věcí, co se můžou stát, a zkracuji mezi námi vzdálenost. Copak dělám příliš vyumělkované věci v porovnání se skutečnými zabedněnými protagonisty? V porovnání s nimi jsem příliš povrchní?

Zvláště po tom hovoru s Philipem. Co se stalo s tím nesmyslem o neškodném povídání při pití? Copak jsem neudělal pravý opak toho, co jsem řekl?

Kdybych to s Eris vážně udělal, tak vím, co se stane. Bum, došlo k tomu, svatba. Tři údery a je ze mě Boreasův partner. Až k tomu dojde, řeknu něco v tom smyslu, že se nechci zapojit do toho příšerného podělaného bordelu politických bojů? Snažit se být nezodpovědný? Byla to jenom jedna noc, takže bych se vymlouval? Naprostá hloupost.

Kdyby k tomu došlo, tak bych byl jako zatracená opice tisknoucí se k Eris jednu zatracenou noc za druhou. To mé minulé já z předešlého života bylo celkem aktivní, ačkoli se nemůže srovnávat s Paulem.

Tohle se nedá ukojit jen jednou nocí. Dneska to započala ona, příště ji aktivně vyhledám já. Jak Philip, tak Hilda si přejí, abych to udělal, a nikdo mě nezastaví. Jen kvůli okamžiku potěšení se nechám vtáhnout do zmatku politických potyček.

Jak zakroužím očima po pokoji, spatřím v rohu tu hůl.

„......!”

Správně. Úplně jsem zapomněl, jak se cítí Eris. Ačkoli ty peníze jsou od Philipa a Saurose; pravděpodobně mě chtěla obdarovat sama Eris. Naplánovala mi oslavu, aby mi udělala radost, ale já se nechám unést vlastními tužbami s úmyslem ji vyplenit.

Dělat si, co se mi zachce, s dítětem, co myslí jen na mě. Jen pomysli, jak vypadala šťastně, když mluvila se služebnými. To, co jsem udělal a dělám, tohle jenom pošlape.

„.........Haha.”

Jsem bídák.

Nemám právo Paulovi nadávat.

Nemám právo nikoho nic učit.

Troska, co se objeví v jiném světě, je pořád jenom troska.

Zítra si sbalím svých pár švestek a odejdu. Měl bych jako troska chcípnout někde na půl cesty zpět.

„Ach...!”

Když se konečně vzpamatuju, Eris stojí u dveří do pokoje. Je z ní vidět jen polovina tváře. Spěšně se postavím, narovn...

… Ne, celým tělem se položím na podlahu!

„Za to před chvílí se vážně omlouvám.” Ležím na podlaze jako želva.

„......” Pokoutně se na mě podívá, poodstoupí a potichu řekne: „D-dneska je to zvláštní případ, takže ti odpustím...!”

O-ona mi odpouští...!

„Jsi vážně úchylný, Rudee, já to vím!”

A to jí řekl kdo...! Ne. Jsem úchylný. Omlouvám se, ale to jsem já. Jsem úchyl. Je to moje vina. Pane konstáble, tady jsem. Já.

„Ale na tohle je moc brzo... 5 let! Za pět let vyrosteš a potom... P-prostě buď trpělivý!”

„A-ano...!” Rozplácnu se na zemi.

„T-takže já jdu spát. Dobrou noc, Rudee, zítra tě budu zase obtěžovat.” Eris dokoktá a jde zpět do svého pokoje. Zavřu dveře, až když její kroky zní hodně hodně daleko.

„Fuj...” Posadím se zády ke dveřím. „Ach, ach, ano...”

Dnešní narozeniny jsou vážně příliš úžasné!

Dnešní zvláštní situace je vážně příliš úžasná!

Nestalo se nic horšího než tohle, to je vážně příliš úžasné!

„Tak jooo!”

Za pět let! To je slib! S touhle Eris! Slíbila mi to!

Dobře. Už nikdy neprovedu nic takového. Za pět let, to znamená, že mi bude patnáct. Sice je to dlouhá doba, ale dokážu to v sobě udržet. Jelikož svoje zboží určitě dostanu, tak vydržím.

Jsem přece přede vším kavalír, ne úchyl, ale kavalír. Zdržím se také obvyklého sexuálního harašení, čím starší víno, tím bohatější chuť. Pokud ho budu po troškách upíjet, tak mi za pět let možná nebude chutnat.

Když stisknete mezerník co nejdéle, tak je střela nejsilnější.

Stane se ze mě silný muž, co se před erotikou neohne. Tentokrát ze mě musí být zabedněný protagonista. Tlačítko A, co budu pět let tisknout, se za pět let uvolní.

V duchu jsem složil přísahu. Správně, Lolito, nesahat!

Hm? Počkat, za pět let...? Zabedněný typ? Na mysl mi najednou vytane Sylphina usměvavá bledá tvář.

Hawawa......

Část 8

Když jsem se probudil, moje spodní prádlo bylo v příšerném stavu. Vypadá to, že jsem odjistil tlačítko A.

Z-zítra se budu snažit.

Řekl jsem služebné, co přišla pro špinavé prádlo, aby o tom Eris neříkala. Když mě příště potká, možná se mi bude smát.

To je trochu trapné.

--Stav--

Jméno: Eris Boreas Greyratová

Povolání: vnučka lenního pána z Fedoy

Charakter: trochu agresivní, v určitých situacích poslušná

Domluva: pozorně poslouchá

Jazyk: téměř dokonalý

Matematika: zvládá i dělení

Magie: neumí používat bezzvuké zaříkávání, mírně pokročilá magie se jí zdá těžká

Šerm: pokročilá úroveň ve stylu Boha Meče

Etiketa: učí se složitá pravidla v paláci

Lidi, co má ráda: dědeček, Ghyslaine

Lidi, co miluje: Rudeus

Kapitola 8 – Rozhodující okamžik

Část 1

Královský palác v Shirone.

Roxy bezstarostně vyhlédla z okna a svraštila obočí. Obloha je zvláštně vybarvená, šedá, černá, fialová a žlutá. Obvyklá modrá barva je pryč. Ale ty barvy už někde viděla.

„Co to je...”

Ačkoli ty barvy už dřív viděla, tak nikdy nezažila, aby se obloha takhle změnila. Každý jen od pohledu bude vědět, že to je nějaký nepřirozený fenomén. S největší pravděpodobností mana z nějakého důvodu zdivočela. Ale ten rozsah. Z dálky to vypadá jako manový vír.

Roxy si konečně vzpomněla, kde to viděla. Ty zářící barvy viděla tehdy na magické univerzitě. Podobá se to povolávací magii.

„To místo, to je Asura... Mohl by to být Rudeus?” Roxy si vzpomene na svého studenta, malého chlapce, kterého kdysi učila. Ten chlapec v pěti letech vytvořil vichřici, aniž by se při tom zapotil. Už v té době měl naprostou kontrolu nad svou manou. Teď je mu deset let. Možná je možné, že to dokázal. Sice se v dopisu zmiňoval, že nebyl schopen se povolávací magii naučit. Ale náhodou se mohl dostat k nějakým výukovým materiálům.

„Nedáváš pozor!”

Jak byla tak hluboce zabraná do přemýšlení, někdo ji zezadu objal, namasíroval jí poprsí a zároveň na svém pozadí ucítila něco tvrdého.

„Haaa...” Roxy to omrzelo. Dotýkání se přes takovou tlustou róbu očividně nemá žádný význam. A i kdyby z toho útočník něco měl, tak oběť nebude mít radost.

„Praskající plameny pokryjte mé tělo, <<Hořící místo>>!”

„Gyaa!”

Bariéra z plamenů toho člověka odpinkla. Ačkoli nedokáže používat bezzvuké zaříkání, během těchto pěti let se jí podařilo normální zaříkávadla o hodně zkrátit.

Když se Rudeus dozvěděl, že Roxy začala trénovat Vypouštění Zaříkadel, také nechal své studenty trénovat bezzvuké zaříkání, ale to není tak snadné. Ten nadaný mladík od svých studentů určitě hodně očekává. Ale to neznamená, že každý má jeho nadání.

„Vaše výsosti, nemůžete ženě třít prsa.”

„Roxy, to se mě snažíš zabít? Uvrhnu tě do žaláře!”

Pax Shirone, nynější sedmý princ; je mu patnáct let a je to spratek. Ze začátku byl okouzlující, ale zdá se, že poslední dobou se z něj stává větší úchyl, jak během dne beze studu odhaluje své sexuální tužby.

„To mi odpusťte, vaše výsosti, pokud kvůli tomuto zemřete, tak jste slabší než moucha.”

„Nggggh! Zločin znesvěcení majestátu! To je neodpustitelné! Pokud chceš prosit o milost, vyhrň si róbu a ukaž mi kalhotky!”

„To odmítám.”

Princ už pár služebných napadl a krále to trápilo. A poslední dobou si chce princ podrobit dvorního soukromého učitele.

(Co je tak skvělého na téhle nemoderní dívce?) Roxy to nechápala. Ale nemusela poslechnout žádný princův rozkaz, ať po ní chtěl cokoli. To je jasně napsané ve smlouvě. I když bude princ chtít něco sobeckého, učitel může použít vlastní úsudek.

Na tomto hradě je jen málo lidí, kteří přímo poslechnou princovy rozkazy. Jelikož je sedmý v pořadí, šance, že se stane králem, je velmi nízká a nemá tudíž téměř žádnou pravomoc.

„Roxy, vím, že máš milence.” Princ na to jde odjinud.

„Ale propána! Kdy se stalo něco tak přehnaného, že mám milence?” zeptá se Roxy a nakloní hlavu ke straně. Otočí se na prince, co najednou začal mluvit ze spaní.

Milenec, i když uvažovala o tom, že si nějakého najde, tak žádného vhodného nepotkala. A když někoho potkala, tak se na ni ani nepodívali, takže to vzdala kvůli charakteristickým rysům své rasy, rasy Migurdů (pozn.: stárne pomalu, takže vypadá jako dítě). Princ je v tomhle trochu výjimka a zdá se, že chce takové tělo vyzkoušet, ale Roxy se nehodlala prodat tak snadno.

„Hehehe, potají jsem vešel do tvého pokoje a na polici jsem mezi jinými věcmi našel dopis! Nevím, kdo to je, ale se svou pravomocí ho mohu rozdrtit! Pokud nechceš být svědkem jeho kruté popravy, staň se mou milenkou!”

Ten další způsob je něco takového.

Využít milence svého objektu zájmu jako rukojmí a vydírat jej s nimi, pak svůj objekt zájmu před jejím milencem znásilnit a zakusit potěšení z dominance.

Princ přirozeně nemá žádnou pravomoc. Nicméně je to pořád princ a má své vlastní jednotky a po pravdě věděla o zkazkách, že unesli milence služebných.

(Pachuť. Jen pocit odporu, hmm.)

Roxy si pomyslela, že je dobře, že žádného milence nemá. Všechny dopisy jsou od Rudea a ten je pouze váženým studentem a ne milencem.

„Jen do toho, dělej, jak myslíš.”

„Co, co, co! Já to vážně udělám! Pokud chceš prosit, začni teď! Pokud budeš prosit o milost, splatíš to jen svým tělem!” Princ vůbec nepřemýšlí. Navíc ani neví, kde Rudeus je. S tímhle přístupem určitě obsah dopisu nečetl.

„Pokud dokážeš Rudeovi něco udělat, tak si můžeš vzít moje tělo, jestli chceš.”

„P-proč máš v něj takovou důvěru... Copak nevíš, jakou mám pravomoc?!”

Roxy v tom má velmi jasno, jeho pravomoc jako člena královské rodiny je zhruba taková, že by se mu člověk mohl opovržlivě smát. „Rudeus je pod křídlem vysoce postaveného šlechtice z asurského království, Borease.”

„Boreas...? Proč bych se měl jako princ bát nějakého šlechtice?”

Princ ani nezná jména vysoce postavených šlechticů v asurském království. Roxy si povzdechne. (Co ho ostatní učitelé učí.)

Čtyři asurští feudální páni: Notus, Boreas, Eurus a Zephyrus jsou slavní.

Jakmile v Asurském království propukne válka, tihle šlechtici jsou vždycky ti, co nesou plnou tíhu všech útoků. Kdyby se v Shirone pořádali nějaké ceremonie, tak by nebylo nic divného, kdyby je navštívili šlechtici těchto jmen. Jsou to šlechtici, které si člověk musí pamatovat.

„Asura je desetkrát větší než Shirone, pokud chceš jejich šlechtu poslat na šibenici, potřebuješ nesmírnou politickou moc a dobrou strategii. Jenom z pravomoci jeho výsosti je to nemožné.”

„V-vrah! Pošlu na něj svoji královskou stráž...”

Jakmile Roxy zaslechla o královské stráži, zase si povzdechla. Opravdu, tenhle princ vůbec nepřemýšlí. „Královská stráž nemůže opustit hranice země, ne? I kdyby hranice překročili, tak rodina Boreasů si najala Ghyslaine. Proplížit se do vily v opevněném městě v kraji Fedoa, pod dozorem Krále Meče Ghyslaine a zabít mistra kouzelníka? Myslíš si, že to je možné?”

„Grrr, grrmuuuuu...” Princ zaskřípe zuby a tvrdě si dupne do podlahy.

Jak ho tak Roxy pozoruje, znovu si povzdechne. (Haaa, no vážně. Už je mu patnáct let a pořád nedokáže přečíst ani jedno slovo.) Slečna Eris, co Rudeus vyučuje, byla jako nezřízené zvíře. Ale nedávno se doslechla, že je poslední dobou velmi zdrženlivá.

V porovnání s princem, kterého zrovna teď vyučuje. V minulosti byl celkem roztomilý a měl potenciál. Ale když si uvědomil, že může využívat své pravomoci, tak jeho vůle se zlepšovat rychle vyprchala.

Poslední dobou na hodinách povětšinou spí. Roxy měla dojem, že jako učitel velmi zaostává. „A brzy už nebudu tvým učitelem, takže i když pošleš vraha, tak to nestihneš.”

Prince překvapením vykřikl: „Co! Cože! O tom jsem nic neslyšel!”

„To je tvoje vina, že si to nepamatuješ.”

Slíbila, že jej bude učit, dokud nedosáhne dospělosti. Zprvu si Roxy myslela, že tu zůstane i po skončení smlouvy, pokud ji o to požádají. Ale bylo tu spoustu lidí, co Roxinu přítomnost považovali za trn v oku. Odchod bude moudré rozhodnutí.

„Tohle je šance, hmm.”

„Co je šance?”

„Západní obloha se najednou změnila, chci se na to podívat.”

„C-co to má znamenat...”

(Chci vidět Rudea, kterého jsem už dlouho neviděla.) Tuhle větu nahlas neřekla. Pokud by to udělala, jen by to prince naštvalo.

„J-já tě pořád potřebuju, Roxy! Moje výuka pořád ještě neskončila, ne!”

„Co tím myslíš, že ještě neskončila, copak pořád nespíš?”

„To je tvoje chyba, že mě nebudíš.”

„Opravdu, tenhle příšerný učitel bude brzy pryč. Prosím, najmi si učitele, co tě dokáže vzbudit, protože já to dělat odmítám.” Roxy měla pocit, že není schopna jej učit.

Když Rudiho naučila jednu věc, tak se deset nebo dvacet naučil sám. Když náhodou potkala takového žáka, už nemá důvěru ve své učitelské schopnosti.

S tím Roxy vyrazila z Shirone, v půli cesty ji napadli rytíři sedmého prince, ale všechny je zahnala na ústup. Sedmý princ tvrdil, že na něj Roxy zaútočila, a že je to násilný čin, který se nedá odpustit, a že by se na ni měl okamžitě vydat zatykač.

Ale král Shirone si jej nevšímal. Spíše princi vyhuboval, že nebyl schopen si udržet [Vodního kouzelníka na úrovně Krále <Roxy Migurdii>], a přísně jej potrestal. 

Část 2

Těch změn na obloze si nevšimla jenom Roxy, všichni všude na světě si jich také všimli. Těch náhlých změn, těch nezvyklých změn. Všichni ve světě proslavení si jich všimli.

--- V pohoří Šarlatového draka ---

[Dračí Bůh] 100. generace Orsted vzhlédl k západní obloze.

„Shromažďuje se tam mana...? Co, přihodilo se něco špatného?” Zatvářil se zmateně. „No, to poznám, když se tam vydám.”

A zamíří rovnou na západ, šlape po mrtvole červeného draka, kterého zabil jediným úderem. Kolem něj hloubá spoustu draků, ale žádný se ani nehne. Vědí, jaká bytost to tudy kráčí. Vědí, že i kdyby jej napadli všichni dohromady, tak je všechny zabije. A zároveň vědí, že když nic neudělají, tak je nezabije.

To je Dračí bůh, abnormální existence v selském světském rozumu. Existence, s kterou by nikdo neměl bojovat.

Další arogantní mladý drak bez smyslů Orsteda napadl a v okamžiku se proměnil na horu masa. Červení draci ví, že když nepodnítí hněv této bytosti, tak je létání v oblacích bezpečné. Červení draci jsou na centrálním kontinentu rozhodně ty nejsilnější bytosti, ale ne kvůli své schopnosti bojovat, ale kvůli své inteligenci, proto se na ně nahlíží jako na mocné bytosti.

Červení draci ví. Tohle je nejsilnější osoba na světě, i kdyby spojili síly, neporazí ho. Pod pohledem červených draků pomalu kráčí dolů z hor...... Nikdo neví, co je jeho cílem.

--- V nebeské pevnosti ---

Jeden ze tří hrdinů [Dračí král] Pergius shlédne ze severní oblohy.

„Co to je, ta věc? Vypadá to jako světlo, když se má co nevidět zrodit Velká démonická císařovna z Magického kontinentu.”

Vedle něj stojí žena z Nebeské rasy s černými křídly a na tváři má bílou ptačí masku. „Ta mana má příliš odlišné vlastnosti,” řekla tiše.

„Ano, vypadá to spíš jako světlo z povolávání.”

„Ale velikost toho povolávacího světla... zdá se mi, že už jsem to někde viděla.”

„Je to velmi podobné tomu, když jsem povolal Nebeskou Pevnost.”

Pergius se pohne. Zrovna teď Pergius sedí na trůnu v Nebeské pevnosti [Příboj Chaosu]. Vede 12 služebníků a dál pozoruje oblohu s jediným cílem. Pomsta. Jakmile Démonický bůh Laplace povstane, tak jej porazí. Čeká jen na tu chvíli, kdy se pečeť rozbije, a čeká tak na obloze.

„Mohlo se stát, že Velká démonická císařovna z Magického světa odstranila pečeť Démonického boha?”

„Je to možné. Velká démonická císařovna znovu ožila před 300 lety a je tak moc v klidu, až je to podezřelé.”

„Dobře. Arumanfi!”

„Jsem tu.” Před Pergiem v tichosti poklekne muž v bílém oděvu a se žlutou maskou.

„Hned to jdi prověřit... Ne, vzhledem k tomu, že se určitě děje něco špatného, pokud tam najdeš nějaké podezřelé lidi, zabij je.”

„Rozumím.”

[Obrněný Dračí král] Pergius se dal do pohybu.

Následuje jej jeho 12 stoupenců.

Aby se pomstil za své čtyři drahé přátele.

Tentokrát určitě Laplace zabije.

--- V Posvátné zemi mečů ---

[Bůh Meče] Gull Farion se dívá na jižní oblohu.

„Ta obloha je... já říkám.” Během toho okamžiku, kdy se soustředí na něco jiného, ho jeho dva roztomilí studenti napadnou zároveň. „Když něco sleduji, tak neútočte.”

V porovnání s mělkým dechem svých studentů je Gull Farion vyrovnaný. Má pocit, že jako obvykle nemají žádné vcítění. Ačkoli se jim přezdívá [Císaři Meče], dosáhli jenom této úrovně.

Nuda, nuda.

K šermířským technikám nepotřebujete slávu. Musíte jenom zesílit, to je celé. Jestli chcete slávu, sláva je jen pro peníze a pravomoc. Tyhle věci nemají vůbec žádnou hodnotu a ty věci, co kde kdo dokáže snadno získat, ty svým mečem přesekne vejpůl.

Když zesílíte, dokážete udělat všechno, co se vám zachce. Když dokážete udělat všechno, co se vám zachce, můžete se považovat za žijícího člověka.

Tohle ví Ghyslaine ze všech nejlépe, ale postupně měkne. Poté, co dosáhla titulu Král Meče, vůbec nepostupuje.

I když je hamižný člověk slabý, nepotřebuje mávat mečem, aby zesílil. Jakmile získáte moc, vaše hamižnost slábne. Nynější Ghyslaine už toho není schopna dosáhnout, nemá dostatečnou hamižnost.

Tihle dva moji studenti nejsou bez nadání, ale s těmi jejich monotónními tužbami dosáhnou jenom titulu Císař Meče. Aby člověk neustále přežíval v bojích na život a na smrt, musí mít nekonečnou tužbu.

„Hoj, hoj, honem vstaňte. Nemyslete si, že i kdybyste mě porazili a pak bojovali mezi sebou, že získáte titul Bůh Meče! Peníze se dají nastřádat do kyblíků; ženy od otrokyň po princezny se můžou seřadit s vystrčeným zadkem, abyste si s nimi pohráli; jména se dají koupit a vyděsit kohokoli k smrti, dokonce dokážete rozdělit dav lidí jen tím, že procházíte, co!”

„Já se šerm kvůli tomu neučím!”

„Shishou, nekoukej na mě spatra!”

Správně. Buďte k sobě upřímnější. Tímhle byste mě snadno porazili a zabili, ukradli mi titul Boha Meče.

Bůh Meče už zapomněl na tu záležitost s jižním nebem.

--- Na neznámém místě na Magickém kontinentě ---

Velká císařovna Kirishika Kishirisu vzhlédne k obloze.

„Ha! Stejně to vidím, i když jsem k tomu otočená zády! Tak co! Úžasné, co?”

Ale nikdo jí neodpověděl, protože kolem nikdo není.

„Vy si mě nevšímáte! Wahahaha! Dobře, dobře, všem vám lidem odpustím! Když tak o tom přemýšlím, všechno je to vina téhle pokojné éry, že za mnou nikdo nechodí, takže nemám na výběr, než vám lidem odpustit! Wahahaha, fuhahahaha, fuhahah kaf... kaf kaf kaf.”

Kirishika je sama, protože – jak to jenom říct – se o ni nikdo nezajímá. V okamžiku, kdy znovu oživla, zakřičela: „Velká císařovna Kishirika je tu! Všechny jsem nechala čekat! Fuawahahahahahaha!” Ale nikdo tam nebyl.

Běžela do ulic a takhle vykřikovala, sem tam se na ní někdo s lítostí podíval. Potom si jí nikdo nevšímal. Našla svoje staré přátele, ale řekli jí, že teď je éra míru a že se musí víc mírnit.

„Co kruci ti lidští astrologové dělají? Když jsem znovu ožila v minulosti, tak se z oken ozýval hluk a zrovna končila předehra, kdy padla svoboda. Bez toho úvodního představení není moje oživení kompletní... Haaa, ach jo. Co ti mladí vůbec dělají.”

Kirishika kopla do oblázku na zemi a vzhlédla k manovému víru na západní obloze. Velká démonická císařovna se také nazývá [Démonická císařovna magických ok], protože vlastní přes deset magických očí a jediným pohledem ví, co se děje. Nezáleží na tom, jak je ta věc daleko, ona to jasně vidí. Mocná manová energie, známé povolávací světlo a člověk, co to ovládá.

„Cože, nevidím skrz, je tam bariéra, ha. Dělat něco takhle velkého a přitom neukázat vlastní tvář. Ten člověk musí být ale nesmělý...”

Kirishikiny magické oči nejsou všemocné. A tak se zastavila u titulu Velká démonická císařovna, a nehledě na to, kolik času uplyne, nikdy jí nebudou říkat démonická bohyně. Ale jí to nevadí.

„Svolávat hrdiny je celkem zajímavé, ale poslední dobou všichni následují Laplaceho... He, Kirishika? Kdo to je? Takhle to je, ne... Určitě šli hledat další hrdiny nebo šli za tím pohledným Laplacem... Aach, jak já mu závidím, vážně se chci zase vyhřívat na výsluní.”

Kirishika s povzdechem vyrazí na další cestu. Jde náhodným směrem, který se jí zrovna zamlouvá.

--- V tom samém čase, Rudeovo hledisko ---

Kráčím k malému kopci vně opevněného města Roa. Abych splnil svůj slib, co jsem dal na svoje narozeniny, abych Ghyslaine ukázal vodní magii na úrovni světce. Eris se k nám přirozeně přidala.

Magický kámen na holi a moje ruka, kterou tu hůl držím, jsou převázané látkou. Sice to vypadá ošklivě, ale přemýšlím, že místo schovávání magického kamene stejně raději oželím tu manu. Zloději se na vás budou jen slétat, když zahlédnou něco takhle drahého.

Před použitím vodní magie na úrovní světce jsem <<Arogantního vodního dračího krále>> vyzkoušel. Použil jsem stejné množství many jako obvykle a vytvořil jsem vodní kouli několikrát větší než moje obvyklá velikost.

„Jů, ta je vážně velká.”

Když se ji snažím upravit, vodní koule je příliš malá a nedá se okem zahlédnout. Vypadá to, že ji budu muset měnit krok za krokem. Po třiceti minutách experimentování jsem začal chápat, že ta hůl má účinek zhruba pětinásobku. Útočná magie posílila a abych dosáhl stejné síly jako dřív, můžu snížit množství many.

Pokud to vyjádřím čísly.

Bez hole: počáteční mana 10, síla 5.

S holí: počáteční mana 10, síla 25.

S holí: počáteční mana 2, síla 5.

Což znamená, že to je něco jako dalekohled nebo mikroskop, je trochu obtížné provést detailní úpravy, ale jakmile si na to zvyknu, tak to pravděpodobně bude v pořádku.

„C-co je?”

„Je to trochu složité na úpravy, ale tahle hůl je úžasná.”

Eris se na mě ustaraně podívá. Neboj se. Kvůli téhle nové hračce jsem v tranzu.

Potom jsem provedl ještě další experimenty. Pochopil jsem, že ohnivá magie je dvakrát účinější, zemní a větrná třikrát účinější a zdá se, že s touhle magickou holí je velmi složité použít kombinovanou magii. Ne, na to si pravděpodobně taky zvyknu?

„Dobře, omlouvám se, že jste musely čekat. Rudeus Greyrat vám ukáže svůj nejsilnější ougi pohyb!”

„Waaa----!”

Eris nadšeně tleská. Ghyslaine je také velmi nedočkavá. Já jsem také vzrušený. Dobře, jdu na to. „Fuhahaha! Shromáždi se, mano! Ach velký vodní duchu, sestup z nebes... ale?”

Když začnu odříkávat slova zaříkadla Kumulonimbus, zvednu obě ruce i s holí k obloze. Všichni se dívají na oblohu a najednou to vidíme.

„Obloha se začíná vybarvovat... Co to je!”

Obloha se vybarvuje do nepříjemných barev. Připadá mi to jako směs šedé a fialové... Ghyslaine si sundá klapku z oka, pod ní je temně zelené oko, co to je. To chceš říct, že máš jinak barevné oči?

„Co to je?”

„To nevím. Ta mana je nesmírně silná...!”

Ona se tím okem vlastně dívá. Dozvěděl jsem se to až po třech letech, Ghyslaininu skutečnou sílu... Ghyslaine si klapku zase okamžitě nasadí.

„V každém případě co kdybychom se nejdřív vrátili do vily?”

„Ačkoli netuším, co tohle nezvyklé zlé znamení znamená, měli bychom si najít úkryt, než se něco stane.”

„Ne, ta shromážděná mana je u města ještě silnější, raději bychom měli odejít.”

„V tom případě bychom je měli varovat!”

Měli bychom říct Philipovi, aby vzal lidi z města a vyhnul se téhle situaci.

„Tak já půjdu... Rudee! K zemi!”

Reflexivně jsem padl k zemi. Slyšel jsem, jak něco rozčíslo vzduch s tichým fššš, něco nade mnou proletělo ve vysoké rychlosti. Na zádech mi vyrašil studený pot. Co se stalo? C-co se to teď stalo?

Přede mnou, Ghyslainina ruka na jílci meče v mžiku máchne. Potom vidím jenom to, že Ghyslaine dál udržuje svůj postoj. Nejvyšší technika stylu Boha Meče [Světlo Dlouhého Meče] se jménem Umění Meče Světla. To jsem už viděl mnohokrát.

Když máchnete mečem, hrot meče dosáhne rychlosti světla; ta nejvyšší technika ve stylu Boha Meče. Ghyslaine mi řekla, že díky této technice je styl Boha Meče tím nejsilnějším stylem.

Ghyslaine pevně nakrabatí obočí a já se konečně zase podívám vpřed.

„K-kdy...”

Stojí tam muž se zlatými vlasy a má na sobě něco jako bílou studentskou uniformu, košili na knoflíky a dlouhé kalhoty. Ta žlutá maska pravděpodobně skrývá krasavce. Ta maska má pravděpodobně motiv lišky nebo nějakého podobného zvířete.

V pravé ruce drží dýku. To je asi to, co mi teď před chvilkou proletělo nad hlavou. Pak ten chlápek vypustí obrovské množství světla, všude okolo je najednou naprosto bílo.

„GAAA!”

Slyším Ghyslainin řev. Kovový zvuk, jak do sebe narazili. Zvuk, jak někdo utíká. Dva nebo tři kovové třesky. Když zase vidím, Ghyslaine stojí přede mnou. Klapku na oku má dole. Aha, během toho okamžiku oslepujícího světla si sundala klapku a používala své druhé oko.

„Ty mizero. Kdo jsi. Jsi nepřítel rodiny Greyratů!”

„Arumanfi Jasný. Tak se jmenuju.”

„Arumanfi?”

„Přišel jsem kvůli tomuto nezvyklému úkazu. Na rozkaz pana Pergia...”

Jméno Pergius už jsem slyšel, zdá se, že to je jeden ze [Tří hrdinů, co přemohli Démonického boha] (nepřemohli ho). Je to mág, co si povolal a ovládá 12 služebníků. Také jsem si vzpomněl na jméno Arumanfi. Je to jeden z Pergiových služebníků, Arumanfi Jasný.

„Ghyslaine, dávej pozor. V knihách se píše, že se pohybuje stejně rychle jako světlo.”

„Rudee, ustup se slečnou Eris.”

Plním její rozkaz a bráním Eris vlastními zády a vzdaluji se někam, kde se jim nebudeme plést. Ale taky to nesmí být moc daleko, aby nám Ghyslaine v případě, že by se stalo něco nečekaného, mohla pořád pomoct. Pokud je to opravdu Arumanfi Jasný, tak mu mečem pravděpodobně nijak neublíží. Ale kde se ten člověk skrýval?

… Ne, vzpomínám si, že Arumanfi Jasný je ten, co vládne duchům světla. Pokud nějaké místo vidí, tak je schopen se tam okamžitě přemístit, ať je to místo sebedál. Když jsem tu knihu četl, myslel jsem si, že to není možné, ale najednou se objevil za mnou. Věřím, že Ghyslaine není tak nedbalá, aby udělala chybu, a ani Arumanfi nemá důvod se tu schovávat. Přiletěl sem, přesně a doslova, rychlostí světla.

„Ženo. Odstup. Pokud zabiju tohoto chlapce, možná ten úkaz přejde.”

Právě teď, co to řekl? Úkaz, spletl se snad?

„Já jsem Král Meče Ghyslaine Dedorudia. Tohle s námi nemá co dělat, odejdi!”

„Proč bych tomu měl věřit. Ukaž mi nějaký důkaz.”

„Podívej! Tohle je jeden ze sedmi mečů Boha Meče Pilíř Míru [Hiramune]! Král meče a jeho meč jsou přímo tady, pořád mi nevěříš!” Ghyslaine natáhne ruku s mečem a ukáže ho Arumanfimu. Ten meč má taky jméno, hmm.

Hiramune. Jméno té zbraně se ke Ghyslaine vůbec nehodí (pozn.: Hiramune se dá vyložit buď jako „pilíř míru” anebo jako „plochá hruď”).

„Přísahej na svého mistra a svůj kmen.”

„Přísahám na svého učitele Gulla Fariona a jméno svého kmene Dedorudia!”

„Velmi dobře. Pokud nejsi bez viny, pán Perugius tě v budoucnu potrestá.”

„Jen do toho.”

Arumanfi odloží svou dýku. Ačkoli nevím, co se to tady děje, zdá se, že jsme se nějak dohodli. Ve svém minulém životě se něčemu jako přísaha nedalo tak snadno věřit, ale zdá se, že na tomto světě je to jinak.

Když si pomyslím, že naprosto uvěří Ghyslainině přísaze. To je skoro jako papežova víra v boha.

„Pokud to nejste vy, tak na všechno zapomeňte.”

„... Ty se neomluvíš, že jsi nás tak najednou napadl?”

„To vy jste na vině, že jste na takovém místě.” Arumanfi Jasný se připraví k odchodu. Zrovna v tom okamžiku.

„Ach.”

Mé oči ten okamžik zachytí.

Celá obloha zbělá kvůli světelnému paprsku, co vystřelil k zemi. Jakmile se ten paprsek dotkl země, světlo všechno strávilo jako nějaká přílivová vlna.

Vila zmizela.

Město zmizelo.

Hradby zmizely.

V tom okamžiku, kdy to strávilo každou jednotlivou květinu a rostlinu, se to světlo začalo blížit k nám. Arumanfi se otočil a spatřil to. V dalším okamžiku se proměnil na zlatavé světlo a unikl. Jakmile to Ghyslaine spatřila, rozběhla se k nám, ale při běhu zmizela v bílém světle. Když to Eris viděla, zůstala v úžasu stát jako opařená.

Chci ochránit alespoň Eris a krýt ji.

Ten den Fedoa zmizela. 

Půlroku po zmizení Fedoy

Část 1

Půl roku poté, co zmizel kraj Fedoa.

Roxy konečně dorazila do Fedoy, doširoka otevřenýma očima hleděla na prázdnou lučinu. Je vyjevená. Roxy teď stojí na hlavní silnici, co asurské království zpevnilo kamenným dlážděním. Kamenná cesta se táhne od jednoho konce k druhému. Tak by to mělo být. Ale cesta před ní zmizela z dohledu, jako by tam nikdy neexistovala. Jsou tu jenom louky.

„...”

Něco tu bylo. To je z toho vidět.

Co se tu stalo. To se neví.

Ona ví jenom závěr.

Závěr, že jenom kraj Fedoa zmizel, že vesnice Buina zmizela. Mladík jménem Rudeus a jeho vřelá rodina, co tak snadno přijala magickou rasu jako ona, ti všichni zmizeli. To je ten jediný závěr, co ví.

Po cestě tuhle historku slyšela mnohokrát. Myslela si, že to není možné a že jí ti lidi lhali. V každém případě tomu nikdy nevěřila. Až dokud tu pravdu nespatřila na vlastní oči, vsadila na poslední zbyteček naděje.

Roxy padla na kolena.

„Taky jsi přišla o rodinu?”

Než se vůbec nadála, vozka, co ji sem dovezl, stojí za ní. „Výborného studenta.”

„Studenta, hmm, ale pokud je to student magie, už jsi určitě byla připravená, že může kdykoli přijít o život, ne?”

„On... je mu jenom deset let.”

„To je vážně... velmi mladý...” Vozka ji poplácal po rameni, jako kdyby ji chtěl utěšit, a s povzdechem řekl: „Vlastně je tu osada pro přeživší z Fedoy. Chceš tam jet? No, pro desetileté dítě je těžké žít, ale je tu ta možnost, že tam je.”

Roxy zvedne hlavu. „Ano!”

Rudeus a ostatní jsou určitě v pořádku. Se svým rychlým postřehem určitě přežil a šťastně žije v té osadě. Roxy se znovu chytí té nepatrné naděje.

Část 2

Osada sestává z několika dřevěných domů. Spíš než osada přeživších to vypadá jako vesnice. Ale vládne tu depresivní nálada.

(Nikdy mě nenapadlo, že v asurském království zažiju takovou atmosféru.)

Asurské království, co Roxy znala, byla velmi úrodná země. Je to místo, kde je každý plný energie a usmívá se. Je tu dost jídla a málo magických tvorů, je to jako ráj.

Ale zrovna teď se tu nikdo neusmívá. I když tu nejsou žádní hladovějící lidé. Tohle místo je místem hojnosti, můžete si natrhat a najíst se i trávy a nehladovět. Lidé, co nehladoví, by se měli usmívat. I když je tu pár nešťastných okolností, není to jako atmosféra na Magickém kontinentu, který přetéká vražedným úmyslem. Nebo tak nějak.

Ale Roxy se na tu scenérii před sebou mračí. Dočasná gilda dobrodruhů v osadě přeživších. Před ní je vývěsní tabule, kam se připínají žádosti, a právě z ní do vzduchu vychází nejvíce beznaděje.

Muži, co přišli o svoji rodinu a domov, brečeli a křičeli celého půl roku na cestě zpět a ptali se, proč se to stalo. Kněz odhodil Milisův kříž, jenž je podstatou jeho profese, na zem. Už víc v nic nevěří. Kupec se snaží si nožem podříznout krk, ale okolostojící lidé ho zastaví. Ztratil něco důležitějšího než samotný život.

Tohle je peklo na zemi a je to pravděpodobně beznadějné.

Ta atmosféra ovlivní i Roxy a začne shromažďovat informace v náladě, kdy má slzy na krajíčku.

Část 3

Zhruba za hodinu Roxy získala dost informací na to, aby věděla, co se stalo.

Po tom nezvyklém úkazu na obloze došlo k obrovské manové kalamitě. Všichni lidé z Fedoy byli něčím, co připomínalo ohromné plošné kouzlo bez exploze, teleportováni po celém světě.

Není známo, kam zmizely budovy a lesy, a jenom lidi to vymrštilo zpět. A lidé, co po mnoha těžkostech dorazili domů, zjistili, že tu nic nezůstalo a tonuli tu v zoufalství.

Roxy se podívá na vývěsní tabuli. Je tam seznam mrtvých a vedle je seznam pohřešovaných. Na další vývěsce jsou zprávy od lidí. „Pokud jste po cestě narazili na tohoto člověka, pošlete ho sem.” Mnoho takových zpráv.

Mrtví a pohřešovaní.

Možná že lidé, co sem přišli, na ně po cestě narazili.

Ale protože historka o tom, že to lidi vrhá do vzduchu, je příliš směšná, aby se jí dalo věřit, nikdo tomu nevěnoval pozornost.

Roxy začala pročítat seznam mrtvých. Není jich moc a nikoho z nich nezná. V porovnání s tím je seznam pohřešovaných mnohem rozsáhlejší.

Přemístilo je to všude a je nanejvýš pravděpodobné, že mnoho z nich zabili magičtí tvorové, aniž by po nich zůstala jediná kost.

Spoustu lidí pravděpodobně zahynulo okamžitě poté, co je to přeneslo do hor, do vzduchu nebo do moře. Už jenom to, že mají informaci, že je někdo mrtvý, se považuje za úspěch.

„Našla jsem je.” Roxy stáhne obočí, našla Rudea a ostatní na seznamu pohřešovaných. Rudeus Greyrat. Zenith Greyratová. Lilia Greyratová. Aisha Greyratová.

Roxy ví o té události, kdy se Lilia stala Paulovou ženou. Rudeus to zmínil v dopise. Tahle Aisha, to bude pravděpodobně sestra a ještě by tu měla být jedna. Když zjistila, že Paul a Norn na seznamu pohřešovaných nejsou, zachmuřeně se zadumala a znovu zkontrolovala seznam mrtvých. Přece tam nejsou.

Pravděpodobně jsou naživu. Ne, je možné, že některé informace tu chybí, ještě je příliš brzy na to být šťastná. „V každém případě bych měla být ráda, že nezemřeli...”

Roxy se jako ve snách podívá na vývěsku se zprávami. Podle obsahu si dovedla představit, kolik úsilí do toho lidé věnovali. Trochu jim závidí, kdyby se pohřešovala ona, nikdo by ji s takovým úsilím nehledal.

Vzpomněla si na svoje rodiče. Už je to dlouho, co se spolu pohádali a ona utekla z vesnice. Pro rasu Migurdů to ale není tak dlouho. Ten čas vážně letí. Napadlo jí, že by jim měla napsat dopis.

„Tohle je...” Našla jednu zprávu a jejím autorem je Paul Greyrat.

[Pro Rudea.

Zenith, Lilia a Aisha se pohřešují, Norn je se mnou.

Sice nevím, kde jsi, ale myslím, že si sem cestu najdeš. Takže jsem myšlenku, že tě budu hledat, odsunul stranou. Jdu na kontinent Milis, tam, kde se narodila Zenith. Také jsem nechal zprávu v Liliině rodném městě, takže je hledej tam. Pokud je najdeš, kontaktuj mě.

Pokud jste Zenith nebo Lilia, tak mě taky kontaktujte.

Taky pokud znáte mě nebo mou rodinu, nebo jste členy bývalé výpravy [Tesáky Černého Vlka], pomozte mi prosím je najít.

Členové bývalé výpravy [Tesáky Černého Vlka] si na mě pořád ještě vzpomínají, ne? Nebudu říkat něco jako „odpusť a zapomeň”. Nevadí, když mi vyhubujete. Jestli budete chtít, tak vám olížu boty, ale všechen můj majetek je pryč, takže vám nemůžu zaplatit. Prosím, snažně vás prosím, pomozte mi najít moji rodinu.

Kontaktní informace.

Kontinent Milis, hlavní město Milisova svatého království, Gilda dobrodruhů v Milishionu. Název skupiny [Pátrací skupiny Buina], název klanu [Pátrací skupina Fedoa]

Paul Greyrat]

Paul je naživu.

Roxy se trochu ulevilo, když se dozvěděla, že Paul je pořád naživu. Ačkoli ho Rudeus v dopisech znevažoval jako neschopného otce, v téhle situaci je celkem spolehlivý.

Přemýšlela, jestli by se neměla přidat k té skupině. Ta rodina ji vzala k sobě a žila s nimi celé dva roky. Dokonce i teď na ně vzpomínala v dobrém. Vůbec není třeba váhat, jestli jim pomoci nebo ne.

(Dobře, přidám se ke skupině a najdu je.)

Roxy se rozhodla. Ale jak je najde?

[Tesáky Černého Vlka] je pravděpodobně Paulova stará skupina. Pravděpodobně se s Rudeem ještě nesetkali. A asi se nesetkali ani s Lilií. Napadlo ji, že nejdřív bude hledat Rudea.

Zdá se, že Paul si myslí, že Rudeus je schopen se vrátit zpět, a je pravda, že ten chlapec je schopen velmi dobře se přizpůsobit. Možná že se ještě před tou teleportací usídlil někde jinde. Pokud to tak skutečně je, tak mu musí říct, co se stalo, a přivést ho sem. Ale stejně, kde ho bude hledat?

Paul šel do hlavního města Milisova svatého království. To znamená, že po cestě vyvěsil podobné zprávy.

Asurské hranice: Východní Přístav v zemi Dračího krále, Západní přístav v Milisově svatém království. Alespoň v těhle třech oblastech budou vyvěšené zprávy.

Takže bude pravděpodobně nejlepší, když bude hledat někde kolem. Severní část centrálního kontinentu, kontinent Begaritto, Magický kontinent. Mělo by to být někde v těchto oblastech.

Sice na kontinentu Begaritto nikdy nebyla, ale slyšela, že je tam spoustu magických tvorů a kobek. Magický kontinent trochu zná, ale je nebezpečné tam cestovat sama. Aby byla v bezpečí, měla by jít na sever...

Ne, měla by jít na Magický kontinent právě proto, že je to nebezpečné. Kvůli tomu, že je to nebezpečné, tam bude hledat jen málo lidí.

(Dostanu se do pátrací skupiny v těch dvou místech.)

Dobře, když už jsem se rozhodla, tak tu dlouho nezůstanu. Půjdu do Východního přístavu v zemi Dračího krále. A tam si najdu skupinu, co půjde z Begaritta na Magický kontinent.

Roxy se takhle rozhodla a vydala se na jih.

Rudeus je naživu.

Pevně tomu věřila. 

Napsal Rifujin na Magonote z angličtiny přeložila Tadomi