Hollow City

Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children II.

Poprvé vydáno v angličtině nakladatelstvím Quirk Books,

Philadelphia, Pennsylvania.

© Ransom Riggs, 2014

Translation © Bronislava Grygová, 2014

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-621-0

ISBN mobi 978-80-7462-636-4

Vtom, hle, k nám po hladině vodní pláně

člunem se plaví stařec bělovlasý

a volá: „Duše, odsouzené k haně,

vy nedoufejte spatřit rajské krásy!

Na druhý břeh vás dopravit mně sluší,

kde tma a žár a mráz je věčné časy.

Však ty, jenž tady jsi svou živou duší,

ty mrtvé nech a odstup neprodleně!“

Když jsem však zůstal, jak bych neměl uší,

dál hřímal svou...

Dante Allighieri, Božská komedie, Peklo, Zpěv třetí

(přeložil O. F. Babler)

PODIVNÉ OSOBY

JACOB PORTMAN
Náš hrdina, který vidí a cítí netvory.

ABRAHAM PORTMAN (ZESNULÝ)
Jakobův dědeček, zabit netvorem.

EMMA BLOOMOVÁ
Dívka, která dokáže svýma rukama udělat oheň,

dřive milá Jakubova dědečka.

BRONWYN BRUNTLEYOVÁ
Neobvykle silná holka.

MILLARD NULLINGS
Neviditelný chlapec, učený ve všech podivných věcech.

HORÁC SOMNUSSON
Chlapec s varovnými vizemi a sny.

OLIVE ABROHOLOS ELEPHANTA
Dívka, která je lehčí než vzduch.

ENOCH O’CONNOR
Chlapec, který dokáže nakrátko oživit mrtvě.

HUGH APISTON
Chlapec, jenž ovládá a chrání včely, které žijí v jeho žaludku.

FIONA FRAUENFELDOVÁ
Tichá dívka s podivným nadánim pro pěstování rostlín.

CLAIRE DENSMOREOVÁ
Dívka s ústy navíc vzadu, nejmladší z podivných dětí

slečny Peregrinové.

ALMA LE FAY PEREGRINE
Ymbryna, schopná měniť svou formu a manipulovať s časem;

riaditeľka cairnholmské časové smyčky, uvěznená v ptačí podobe.

ESMERELDA TENKOZOBCOVÁ
Ymbryna jejíž smyčku napadli zlotrilci, unesena stvůrami.

NE – PODIVNÉ OSOBY

FRANKLIN PORTMAN
Jacobův otec; rekreačný ornitolog, rádoby spisovatel.

MARYANN PORTMANOVÁ
Jacobová matka; dědička druhého najvětšího řetězce drogérií na Floridě.

RICKY PICKERING
Jacobův jediný normálni přítel.

DOCTOR GOLAN

(ZESNULÝ)

Stvůra, která se vydávala za psychiatra, aby podvedla Jacoba a jeho rodinu; později zabita Jakobem.

RALPH WALDO EMERSON

(ZESNULÝ)

Esejista, učenec, básník      

ČÁST PRVNÍ

      Kapitola 1

Veslovali jsme přístavem mezi pohupujícími se čluny, z jejichž svárů vytékala rez, okolo tichých mořských ptáků, kteří připomínali porotu sedící na zbytcích potopené přístavní hráze porostlých vilejši, kolem rybářů, kteří spustili své sítě a zírali na nás nehnutě, jako by si nebyli jisti, zda jsme opravdoví anebo se jim to jen zdá, to procesí duchů plujících po vodě anebo těch, z nichž se brzy duchové stanou. Deset dětí a jeden pták ve třech malých a vratkých člunech, veslovali jsme tiše a usilovně přímo na širé moře, jediný bezpečný přístav na míle daleko nám rychle mizel za zády, skalnatý a tajuplný v modrozlaté záři úsvitu. Cíl naší cesty, členité pobřeží pevninského Walesu, ležel někde před námi, jen matně viditelný jako inkoustově černá šmouha krčící se kdesi na vzdáleném horizontu.

      Veslovali jsme okolo starého majáku, z dálky tak pokojného, který se stal teprve včera dějištěm tolika traumatických zážitků. Právě tam jsme se málem utopili a málem nás šrapnely roztrhaly na kusy, když všude kolem nás explodovaly bomby. Právě tam jsem vzal pušku, stiskl spoušť a zabil člověka, provedl jsem něco, čemu ještě pořád nerozumím. Právě tam jsme přišli o slečnu Peregrinovou a pak ji zase našli - vyrvali jsme ji z ocelových spárů ponorky -, ačkoliv ta slečna Peregrinová, která se nám vrátila, byla poraněná a potřebovala pomoc, kterou jsme jí neuměli poskytnout. Seděla teď na zádi našeho člunu jako na bidýlku a pozorovala, jak svatyně, kterou vybudovala, postupně mizí a vzdaluje se s každým záběrem vesla.

      Nakonec jsme propluli kolem vlnolamu a dostali se na otevřené moře. Lesknoucí se hladina přístavu ustoupila jemným vlnkám, které narážely do boků našich člunů. Nad mraky vysoko nad námi jsem zaslechl letadlo, přestal jsem na chvíli veslovat a zaklonil hlavu, zaujatý představou, jak z takové výšky asi vypadá naše malé válečné loďstvo - ten svět, který jsem si vybral, a všechno, co jsem v tomto světě měl, i naše vzácné podivné životy byly ve třech kusech dřeva volně unášených nekonečným, širým mořem.

      Smilování.

* * *

Naše loďky lehce klouzaly po vlnách, všechny tři vedle sebe, přátelský proud nás unášel směrem k pobřeží. U vesel jsme se střídali, abychom předešli vyčerpání, i když jsem se cítil natolik silný, že jsem vesloval skoro hodinu a nenechal se vystřídat. Ponořil jsem se do rytmu záběrů, moje paže kreslily ve vzduchu dlouhé elipsy, jako by směrem ke mně tlačily něco, co jim kladlo odpor. Hugh se chopil vesel naproti mně a za ním, na přídi, seděla Emma, oči skryté pod krempou slamáku, hlavu skloněnou nad mapou, kterou si rozprostřela na kolenou. Čas od času zvedla oči od mapy a zadívala se na horizont, a pouhý pohled na její tvář zalitou sluncem mi dodával energii, o níž jsem ani netušil, že ji mám.

      Zdálo se mi, že dokážu veslovat bez přestání - dokud se z jednoho člunu neozval Horác a nezeptal se, kolik oceánu nás ještě dělí od pevniny. Emma přimhouřila oči a zadívala se zpět na ostrov, pak nahlédla do mapy, změřila něco prsty a trochu nejistě řekla: „Sedm kilometrů?" Jenže pak jí něco pošeptal do ucha Millard, který byl také v našem člunu, Emma se zamračila a odsunula mapu stranou, znovu se zamračila a pak pronesla: „No, myslím, že asi tak osm a půl." Když ta slova vypustila z úst, cítil jsem se a viděl jsem, že se tak cítili i všichni ostatní, trochu sklesle.

      Osm a půl kilometru - cesta, jež by trajektem, kde se člověku obrací žaludek a který mě před několika týdny dovezl do Cairnholmu, trvala tak hodinu. Vzdálenost, kterou snadno urazí sebemenší motorový člun. O jeden a půl kilometru míň, než kolik uběhnou moji netrénovaní strýčkové každý druhý víkend při akci pro dobročinné účely, a jen o něco víc, než kolik moje máma zvládne, jak se chlubila, na veslovacím stroji ve svém fitku. Jenže trajekt mezi ostrovem a pevninou začne fungovat až za třicet let a veslovací stroje nejsou naloženy pasažéry a zavazadly ani nevyžadují neustálé upravování kurzu, aby mířily správným směrem. A co bylo ještě horší, ta voda, kterou jsme křižovali, byla zrádná, známá tím, že v ní mizí lodě - osm a půl kilometru náladového, proměnlivého moře, na jehož dně tlely vraky lodí a kosti námořníků, a kdesi v nedohledné a temné hloubce na nás číhali nepřátelé.

      Ti z nás, kdo měli tyto obavy, se domnívali, že stvůry jsou nám nablízku a číhají někde pod námi v té německé ponorce. Pokud ještě nevědí, že jsme z ostrova uprchli, brzy to zjistí. Nevynaložily tolik úsilí na únos slečny Peregrinové, aby se po jednom neúspěšném pokusu vzdaly. Válečné lodě, které se v dáli vlekly jako stonožky, a britská letadla, která je hlídala z výšky, znamenaly pro ponorku velké nebezpečí, kdyby se vynořila za bílého dne, ale za soumraku budeme snadnou kořistí. Půjdou po nás, odvedou slečnu Peregrinovou a ostatní pošlou ke dnu. A tak jsme veslovali, protože naší jedinou nadějí bylo, že dospějeme na pevninu dříve, než nás zastihne noc.

* * *

      Veslovali jsme, až nás bolely paže a tuhla nám ramena. Veslovali jsme, dokud se ranní větřík neutišil a nezačalo na nás pálit slunce jako přes zvětšovací sklo a pot nám nestékal kolem límců. Uvědomil jsem si, že nikoho nenapadlo nabrat pitnou vodu a že v roce 1940 byl jediným ochranným faktorem proti

      slunci stín. Veslovali jsme, dokud se nám nerozedřela kůže na dlaních a my jsme si nebyli jisti, že už nedokážeme udělat ani jediný záběr. Ale pak jsme jej udělali a po něm další a další.

      „Teče z tebe jak z vola," řekla Emma. „Pusť mě k tomu, než se mi tu rozpustíš."

      Její hlas mě vytrhl z transu. Vděčně jsem kývl hlavou a pustil ji k veslům, ale za dvacet minut jsem se k nim chtěl vrátit. Nelíbily se mi myšlenky, které se mi vplížily do hlavy, když moje tělo odpočívalo: obraz otce, jak se ráno probudí a zjistí, že jsem zmizel z našeho hotelu v Cairnholmu, a namísto mě najde Emmin zmatený dopis, a představa té paniky, která nastane. Záblesky vzpomínek na hrozné věci, kterých jsem byl nedávno svědkem: netvor, který si mě strká do tlamy; můj bývalý psychiatr, jak padá mrtev k zemi; člověk pohřbený v ledové rakvi, vytržený na chvíli z jiného světa, aby mi napůl roztrženým hrdlem zaskřehotal něco do ucha. A tak jsem vesloval navzdory vyčerpání a páteři, která se snad už nikdy nenarovná, dlaním odřeným až na maso a snažil se nemyslet vůbec na nic, a ta olověná vesla byla zároveň rozsudkem smrti i záchranným člunem.

      Bronwyn, zdánlivě nevyčerpatelná, veslovala v jednom člunu úplně sama. Oliva seděla naproti ní, ale nemohla pomoci, drobná dívenka nedokázala zabrat vesly, aniž by se neocitla ve vzduchu, kde by ji poryv větru mohl odnést jako draka. A tak Oliva Bronwyn povzbuzovala, zatímco ta odváděla práci za dva, nebo za tři či čtyři, vezmeme-li v úvahu všechna ta zavazadla a bedny v jejich člunu, nacpané šaty a jídlem a mapami a knihami a také spoustou méně užitečných věcí, k nimž patřilo třeba několik zavařovaček s naloženými srdci plazů, které hrkaly v Enochově vaku, anebo utržená klika od vchodových dveří domu slečny Peregrinové, vzpomínka, kterou našel v trávě Hugh cestou ke člunu a rozhodl se, že bez ní nemůže žít, či objemný polštář, který Horác zachránil z hořícího domu - ten polštář mu prý nosí štěstí, a je to jediná věc, jež ho dokáže ochránit před paralyzujícími nočními můrami.

      Další věci byly dětem tak drahé, že je měly u sebe, i když veslovaly. Fiona držela mezi koleny květináč se zahradní hlínou plnou červů. Millard si pomaloval tvář červenými pruhy práškem z cihel, které rozdrtila bomba, a toto zvláštní gesto připomínalo smuteční rituál. I když to, co si děti schovaly a na čem lpěly, vypadalo možná divně, část mého já jim rozuměla a soucítila s nimi - bylo to všechno, co jim zbylo z jejich domova. To, že o domov přišly, ještě neznamená, že na něj dokázaly zapomenout.

      Po třech hodinách veslování jak na galéře se ostrov zmenšil na velikost otevřené dlaně. Vůbec nevypadal jako ta neblahá, skalisky obehnaná pevnost, kterou mé oči spatřily poprvé před několika týdny. Teď se zdál křehký, jako úlomek skály, jíž hrozí nebezpečí, že ji odnesou vlny.

      „Podívejte!" zvolal Enoch stojící na člunu vedle našeho. „Ztrácí se!" Ostrov zahalila přízračná mlha a vymazala ho tak z dohledu, a my jsme přerušili veslování a sledovali, jak ostrov mizí.

      „Rozlučme se s naším ostrovem," vyzvala nás Emma, postavila se a sundala si svůj široký klobouk. „Možná ho už nikdy neuvidíme."

      „Sbohem, ostrove," řekl Hugh. „Byl jsi na nás moc hodný."

      Horác odložil vesla a mával. „Sbohem, domove. Budou mi chybět všechny tvoje pokoje a zahrady, ale ze všeho nejvíc se mi bude stýskat po mé posteli."

      „Nashle, smyčko," popotahovala Oliva. „Díky, že jsi nám po všechna ta léta dopřála bezpečí."

      „Dobrá léta," dodala Bronwyn. „Nejlepší, jaká jsem poznala."

      I já jsem se mlčky rozloučil s místem, které mě navždy změnilo a s místem, které lépe než nějaký hřbitov v sobě navždy uchová vzpomínku a tajemství mého dědečka. Byli spolu nerozlučně spjati, on a ten ostrov, a já jsem přemýšlel, zda teď, když jsou oba pryč, někdy skutečně pochopím, co se mi přihodilo - čím jsem se stal, čím jsem se stával. Přijel jsem na ostrov, abych rozluštil tajemství svého dědečka, a přitom jsem objevil své vlastní. Pozorovat mizející Cairnholm znamenalo sledovat, jak jediný zbývající klíč k záhadě mizí pod temnými vlnami.

      A pak byl najednou ostrov prostě pryč, pohlcený hustou mlhou.

      Jako by nikdy neexistoval.

* * *

      Zakrátko dostihla mlha i nás. Postupně nás oslepila, pevnina se rozplynula, slunce se změnilo ve vybledlý bílý květ a my jsme se otáčeli ve víru vln, až jsme ztratili veškerý pojem o směru. Nakonec jsme odložili vesla a tiše a nečinně čekali a doufali, že se mlha zvedne. Nemělo smysl veslovat dál, dokud nepomine.

      „Tohle se mi nelíbí," ozvala se Bronwyn. „Když budeme čekat moc dlouho, nastane noc a budeme se potýkat s horšími věcmi než se špatným počasím."

      Pak, jako kdyby počasí Bronwynina slova slyšelo a rozhodlo se nás vytrhnout z letargie, se doopravdy zhoršilo. Zvedl se silný vítr a během několika okamžiků se náš svět proměnil. Moře kolem nás se zpěnilo do bílých vln, které bušily do trupu našich lodí a zaplavovaly je, nohy jsme měli po kotníky ve studené vodě. Pak začalo pršet, kapky dopadaly na naši kůži jako malé projektily. Brzy si s námi moře pohazovalo jako s gumovými hračkami ve vaně.

      „Držte čluny po směru vln!" křičela Bronwyn a plácala vesly do vody. „Pokud do nás budou narážet bokem, určitě se převrátíme!" Ale většina z nás byla příliš unavená na to, abychom veslovali v klidné vodě, natož v rozbouřeném moři, a ostatní byli moc vyděšení, aby vzali vesla do rukou, takže jsme se místo toho chytili okraje člunu a ze všech sil se drželi.

      Vodní stěna se hnala přímo na nás. Dostali jsme se na ohromnou vlnu a čluny se obrátily téměř do svislé polohy. Emma se chytila mě a já se chytil vidlice na veslo, a za námi se Hugh držel rukama sedátka. Projeli jsme po hřebenu vlny jako na horské dráze, žaludek jsem měl až kdesi v nohou, a když jsme po druhé straně vlny uháněli dolů, všechno ve člunu, co nebylo přitlučeno hřebíky -Emmina mapa, Hughův vak, červený kufr s kolečky, který jsem s sebou vláčel celou dobu až z Floridy -, nám vylétlo nad hlavy a spadlo do vody.

      Nebyl čas lámat si hlavu nad tím, o co jsme přišli, protože nejdřív jsme neviděli ani ostatní čluny. Když jsme srovnali loďku, pohlédli jsme do vodního víru a vykřikovali jména našich přátel. Nastal okamžik strašného ticha, než jsme zaslechli hlasy, které nám odpovídaly, a v mlžném závoji se objevil Enochův člun se všemi čtyřmi pasažéry, kteří na nás mávali z paluby.

      „Jste v pořádku?" zvolal jsem.

      „Támhle!" volali místo odpovědi. „Podívejte se támhle!"

      Pochopil jsem, že nám nemávají na pozdrav, ale ukazují na něco ve vodě, asi tak třicet metrů od nás -trup převráceného člunu.

      „To je Bronwyn a Oliva!" řekla Emma.

      Člun byl vzhůru nohama, zkorodovaným dnem obrácený k obloze. Po dívkách nebylo ani památky.

      „Musíme se dostat blíž!" zařval Hugh. Zapomněli jsme na únavu, chopili se vesel a směřovali k loďce a přitom volali do větru jména obou dívek.

      Propluli jsme přílivem šatstva, které vypadlo z otevřených kufrů, každé z kroužících šatů připomínaly topící se dívku. Srdce mi v hrudi zběsile tlouklo, a i když jsem byl promočený na kost a třásl se, chlad jsem ani nevnímal. U Bronwyniny převrácené loďky jsme se setkali s Enochovým člunem a začali jsme prohledávat vodu společně.

      „Kde jsou?" naříkal Horác. „Ach bože, jestli jsme je ztratili..."

      „Pod člunem!" řekla Emma a ukazovala na trup. „Možná, že jsou uvězněny pod člunem!"

      Uvolnil jsem jedno veslo z vidlice a zabušil jím na převrácenou loďku. „Jestli jste tam, vyplavte ven!" křičel jsem. „Zachráníme vás!"

      Hodnou chvíli nepřicházela žádná odpověď. Cítil jsem, jak se vzdaluje naděje na jejich záchranu. Ale pak se zevnitř obráceného člunu ozvalo v odpověď zaklepání a hned nato trupem projela pěst, úlomky dřeva odlétly a my jsme vyskočili překvapením.

      „To je Bronwyn!" vykřikla Emma. „Jsou naživu!"

      Několika dalšími údery vytvořila Bronwyn v trupu lodi díru, kterou mohla prolézt. Natáhl jsem k ní své veslo, chytila se ho. Společně s Hughem a Emmou jsme ji vytáhli z vířící vody do našeho člunu zrovna ve chvíli, kdy se ten její potopil a zmizel ve vlnách. Byla zmatená, hysterická a křičela, i když sotva popadala dech. Volala Olivu, která s ní pod převráceným člunem nebyla. Stále jsme nevěděli, kde je.

      „Oliva, musíme najít Olivu," drmolila Bronwyn od chvíle, co jsme ji dostali do člunu. Třásla se a vykašlávala mořskou vodu. Stála v rozhoupaném člunu a ukazovala do bouře. „Tam!" vykřikla. „Vidíte to?"

      Zaclonil jsem si oči rukou, abych je ochránil před pichlavým deštěm, a podíval jsem se tím směrem, ale viděl jsem jen vlny a mlhu. „Nic nevidím!"

      „Je támhle!" trvala na svém Bronwyn. „Lano!"

      Pak jsem zahlédl, na co ukazovala. Nebyla to dívka, která by plácala ve vodě okolo sebe rukama, ale silný konopný provaz, jenž se zvedal z vody, v té vřavě ho skoro nebylo vidět. Žíla napjatého hnědého lana vycházela z vody a ztrácela se v mlze. Oliva musela být přivázána k druhému konci, na který jsme nedohlédli.

      Doveslovali jsme k lanu a Bronwyn je začala přitahovat dolů, a asi po minutě se z mlhy nad našimi hlavami vynořila Oliva, jeden konec provazu pevně uvázaný okolo pasu. Ztratila boty, když se člun převrátil, ale Bronwyn už předtím přivázala Olivu ke kotevnímu lanu, jehož druhý konec teď spočíval na mořském dně. Kdyby to neudělala, Oliva by už byla jistě ztracena kdesi v mracích.

      Oliva se vrhla Bronwyn okolo krku a jásala: „Tys mě zachránila, tys mě zachránila!"

      Objímaly se. Při pohledu na ně se mi udělal v krku knedlík.

      „Ještě nejsme mimo nebezpečí," řekla Bronwyn. „Musíme se dostat ke břehu dřív, než přijde noc, jinak je tohle teprve začátek našich problémů."

      * * *

      Bouře trochu polevila a nebezpečné vlny se uklidnily, ale nebylo možné si ani představit, že bychom udělali jediný záběr, třeba i na dokonale klidné hladině. Nebyli jsme ještě ani v půli cesty k pevnině a já už jsem si připadal beznadějně vyčerpaný. V rukou mi pulzovala bolest. Paže jsem měl těžké jako kmeny stromů. Jako by to nestačilo, nekonečným houpáním člunu se mi zvedal žaludek - a soudě podle zelených tváří okolo, nebyl jsem sám.

      „Chvilku si odpočineme," navrhla Emma a snažila se, aby to znělo povzbudivě. „Odpočineme si a vylijeme ze člunů vodu, než se mlha rozpustí."

      „Mlha jako tahle má svůj vlastní rozum," pronesl Enoch. „Může trvat celé dny, než se protrhá. Za pár hodin nastane tma a pak budeme jen doufat, že vydržíme do rána, aniž by nás našly ty stvůry. Zůstaneme naprosto bezbranní."

      „A bez vody," řekl Hugh.

      „A jídla," dodal Millard.

      Oliva zvedla obě ruce do vzduchu a řekla: „Já vím, kde je!"

      „Kde je co?" zeptala se Emma.

      „Země. Viděla jsem ji, když jsem se vznášela na konci provazu." Oliva vystoupala nad mlhu a zřetelně zahlédla pevninu.

      „To je k ničemu," bručel Enoch. „Už jsme se tu od té chvíle, co jsi byla tam nahoře, otočili kolem vlastní osy nejmíň šestkrát."

      „Tak mě znovu vypusťte."

      „Myslíš to vážně?" zeptala se jí Emma. „Je to nebezpečné. Co když tě chytí vítr anebo se přetrhne lano?"

      Oliva se tvářila odhodlaně. „Vypusťte mě nahoru," opakovala.

      „Když na tom trvá, nemá smysl s ní diskutovat," řekla Emma. „Přines lano, Bronwyn."

      „Jsi ta nejstatečnější holčička, jakou jsem kdy poznala," řekla Bronwyn a pak se pustila do práce. Vytáhla kotvu z vody, dala ji do našeho člunu a dlouhým lanem jsme svázali dohromady oba zbývající čluny, aby se už nemohly nikdy odloučit, a pak jsme vypustili Olivu mlhou vzhůru do nebe.

      Nastal zvláštní, tichý okamžik, kdy jsme všichni zírali na provaz ztrácející se v oblacích, hlavy zakloněné - a čekali jsme na nějaké znamení z nebes.

      Ticho přerušil Enoch. „Tak co?" zavolal netrpělivě.

      „Vidím ji!" Olivin hlásek zněl na pozadí zpěněných vln jako slabounké pištění. „Přímo před námi!"

      „To mi stačí!" řekla Bronwyn, a zatímco jsme se my ostatní drželi za břicha a seděli zhrouceně na svých sedátkách, vlezla do předního člunu, chopila se vesel a začala zabírat, vedená jen tenkým hláskem Olivy, neviditelného anděla v oblacích.

      „Doleva. ještě doleva. ne tolik!"

      A tak jsme pomalu dorazili k pevnině, mlha nás neustále pronásledovala, její dlouhé šedé nozdry připomínaly strašidelné prsty nějakého přízraku, který se nás bez přestání snaží přitáhnout zpět k sobě.

      Jako by nás ostrov nechtěl nechat odejít.

      Kapitola 2

      Naše čluny přistály na kamenité mělčině. Vylezli jsme na břeh, právě když slunce potemnělo za šedivými mraky. Do úplného setmění zbývala asi hodina. Kamenitá pláž byla poseta mořskými chaluhami, které tu zanechal odliv, ale mně připadala krásná, krásnější než jakákoliv turistická pláž v barvě šampaňského vína tam u nás doma. Znamenalo to, že jsme to dokázali. Co to znamenalo pro ostatní, jsem si ani nedokázal představit. Většina z nich v životě nevytáhla paty z Cairnholmu, a nyní se užasle rozhlíželi kolem sebe, zmatení z toho, že jsou stále ještě naživu, a přemítali, jak s tím naložit.

      Vyvrávorali jsme ze člunů, nohy jsme měli jako gumové. Fiona si nabrala do dlaně mazlavé kamínky, dala si je do pusy a převalovala je na jazyku, jako by potřebovala všech pět smyslů k tomu, aby přesvědčila samu sebe, že se jí to nezdá - právě tak jsem si připadal, když jsem se poprvé ocitl v časové smyčce slečny Peregrinové. Nikdy v životě jsem nevěřil svým očím méně. Bronwyn zahekala a svalila se na zem, nevýslovně vyčerpaná. Obklopili jsme ji a věnovali jí všemožnou péči a zasypávali ji díky za všechno, co pro nás udělala, ale bylo to rozpačité. Náš dluh byl příliš veliký a slova „děkuji ti" příliš nedostatečná, a ona se nás snažila máváním odehnat, jenže byla tak unavená, že ani nedokázala zvednout ruku. Mezitím Emma s chlapci přitáhla na zem Olivu z mraků.

      „Vždyť ty jsi úplně modrá!" vykřikla Emma, když Oliva vystoupila z mlhy, a vyskočila, aby děvčátko sevřela v náručí. Oliva byla promočená a promrzlá, drkotala zuby. Neměli jsme žádné přikrývky, ani kousíček suchého oblečení, které bychom jí mohli dát, a tak Emma přejížděla svýma horkýma rukama po Olivině těle, dokud ta nejhorší třesavka nepominula, pak poslala Fionu a Horáce nasbírat trochu naplaveného dříví na oheň. Zatímco jsme čekali, až se ti dva vrátí, shromáždili jsme se okolo člunů, abychom zjistili, o co všechno jsme na moři přišli. Byl to neradostný seznam. Skoro všechno, co jsme si vzali, teď leželo na mořském dně.

      Zůstaly nám jen šaty, které jsme měli na sobě, trocha jídla v zrezivělých konzervách a Bronwynin obrovitý lodní kufr, nezničitelný a zřejmě nepotopitelný - a tak nehorázně těžký, že jej unesla jen Bronwyn sama. Otevřeli jsme jeho kovové zámky v naději, že najdeme něco užitečného anebo - ještě lépe - něco k snědku, ale byla v něm jen třísvazková sbírka povídek s názvem Podivné pohádky, jejíž stránky nasákly mořskou vodou, a luxusní kobereček do koupelny s vyšitými písmeny ALP, iniciálami slečny Peregrinové.

      „Ach, díky bohu! Někdo si vzpomněl na rohožku do koupelny," pronesl Enoch s kamennou tváří. „Jsme spaseni."

      Všechno ostatní bylo pryč, včetně obou našich map - malé, kterou Emma používala, aby nás navigovala přes kanál, i velkého, v kůži vázaného atlasu smyček - Mapy dní, která byla Millardovým osobním pokladem. Když si Millard uvědomil, že o atlas přišel, začal vzdychat. „Byl to jeden z pouhých pěti dosud existujících výtisků!" vzlykal. „Měl nevyčíslitelnou hodnotu! A to ani nemluvím o tom, že v něm byly stohy mých osobních poznámek a anotací!"

      „Aspoň že máme Podivné pohádky," řekla Claire a ždímala si mořskou vodu ze svých blonďatých kučer. „Neusnu bez toho, abych si některou z nich neposlechla."

      „K čemu jsou nám pohádky, když ani nenajdeme cestu?" zeptal se Millard.

      Nenajdeme cestu kam? pomyslel jsem si. Došlo mi, že v rychlosti, s jakou jsme utíkali z ostrova, děti mluvily vždy jen o tom, že se musíme dostat na pevninu, ale nikdy jsme neprobírali, co budeme dělat, až se tam dostaneme - jako kdyby pomyšlení, že v těch malých člunech cestu skutečně přežijeme, bylo tak přitažené za vlasy, tak směšně optimistické, že plánovat dál bylo ztrátou času. Pohlédl jsem na Emmu, tak jak jsem to často dělával, abych se ujistil. Prohlížela si ponuře pláž. Kamenitý štěrk vytvářel nízké duny, na nichž se kýval rákos. Za nimi byl hustý les - neproniknutelně vypadající bariéra zeleně, která se táhla oběma směry, kam až jsem dohlédl. Emma se svou nyní ztracenou mapou měla namířeno k nějakému přístavu, ale když udeřila bouře, bylo naším jediným cílem dostat se na souš. Nedokázali jsme odhadnout, nakolik jsme se odchýlili od původního kurzu. Neviděl jsem žádné cesty, žádné ukazatele, ba ani šlépěje. Jen divočinu.

      Jistě, ve skutečnosti jsme nepotřebovali mapu, ukazatel směru ani cokoliv jiného. Potřebovali jsme slečnu Peregrinovou - celou, zhojenou -, tu slečnu Peregrinovou, která přesně ví, kam jít a jak nás tam bezpečně dostat. Ta, která teď seděla před námi na balvanu a sušila si peří, byla stejně zlomená jako její zmrzačené křídlo, které měla svěšené do znepokojivého tvaru písmene V. Viděl jsem, jak děti bolí, když ji takhle vidí. Považovaly ji za svou matku, svou ochránkyni. Bývala královnou jejich malého ostrovního světa, ale teď nemohla mluvit, nemohla vytvořit časovou smyčku, nemohla dokonce ani létat. Podívaly se na ni, trhly sebou a odvrátily oči.

      Slečna Peregrinová upírala zrak na břidlicově šedé moře. Její oči byly tvrdé a černé a zračila se v nich nevýslovná lítost.

      Jako by říkaly: Zklamala jsem vás.

      * * *

      Horác a Fiona se k nám vraceli obloukem přes kamenitý písek, vítr rozfoukal Fioniny divoké vlasy tak, že připomínaly bouřkový mrak, Horác šel svým houpavým krokem a oběma rukama si po stranách přidržoval cylindr, aby mu zůstal bezpečně na hlavě. Nějak se mu ho podařilo zachránit i během naší malé katastrofy na moři, ale byl teď sražený na jednu stranu, jako ohnutá roura. Ani tak se ho Horác nechtěl vzdát, říkal, že je to ta jediná věc, která se hodí k jeho zablácenému, skrz naskrz promočenému obleku ušitému na míru.

      Ruce měli prázdné. „Žádné dřevo tu není!" prohlásil Horác, když došli až k nám.

      „Hledali jste v lese?" zeptala se Emma a ukázala prstem na tmavou linii stromů za dunami.

      „Je to moc strašidelné," odpověděl Horác. „Slyšeli jsme sýčka."

      „Odkdy se bojíte ptáků?"

      Horác pokrčil rameny a zadíval se do písku. Fiona do něj dloubla loktem, zdálo se, že se vzpamatoval, a řekl: „Našli jsme ale něco jiného."

      „Skrýš?" ptala se Emma.

      „Cestu?" zeptal se Millard.

      „Husu, abychom si ji upekli k večeři?" zeptala se Claire.

      „Ne," odpověděl Horác. „Balony."

      Nastalo krátké rozpačité ticho.

      „Co tím myslíš, že jste našli balony?" řekla Emma.

      „Veliké, na obloze, s lidmi uvnitř."

      Emmina tvář potemněla. „Ukažte nám je."

      Šli jsme za nimi zpět po cestě, kterou přišli a která zahýbala okolo zákrutu na pláži a šplhala vzhůru na malou hráz. Přemýšlel jsem, jak jsme si mohli nevšimnout něčeho tak viditelného, jako je horkovzdušný balon, dokud jsme nevystoupali na kopec a nezahlédli jsme je - ne ty velké barevné věci ve tvaru kapky, jaké vídáte na nástěnných kalendářích a reklamních plakátech (Nic není nemožné!), ale dva miniaturní zepelíny: černé vejčité vaky naplněné plynem s koši zavěšenými pod nimi a s pilotem v každém z nich. Vzducholodě byly malé a letěly nízko, houpaly se dozadu a dopředu, líně kličkovaly a hluk příboje byl hlasitější než tiché předení jejich vrtulí. Emma nás zahnala do vysokého rákosí a my jsme si klekli, aby nás nebylo vidět.

      „To jsou lovci ponorek," řekl Enoch a odpověděl tak na otázku dříve, než ji kdokoliv z nás položil. Millard byl možná expert, pokud šlo o mapy a knihy, ale Enoch se vyznal ve všem, co se týkalo armády. „Nejúčinnější způsob, jak najít nepřátelské ponorky, je ze vzduchu," vysvětloval.

      „Proč teda letí tak blízko u země?" zeptal jsem se. „A proč nejsou dál na moři?"

      „To nevím."

      „Myslíš, že by mohli hledat. nás?" odvážil se zeptat Horác.

      „Pokud tím myslíš, že by to mohly být stvůry," řekl Hugh, „nedělej ze sebe hlupáka. Stvůry jsou na straně Němců. Jsou v té německé ponorce."

      „Stvůry se spolčí s kýmkoliv, pokud jde o jejich zájmy," namítl Millard. „Není důvod domnívat se, že neinfiltrovaly aparáty na obou válčících stranách."

      Nedokázal jsem odtrhnout oči od těch divných věcí na obloze. Vypadaly nepřirozeně, jako mechanický hmyz plný nádorovitých vajec.

      „Nelíbí se mi, jak letí," řekl Enoch a bylo vidět, jak jeho bystré oči přemítají. „Prohledávají pobřeží, ne moře."

      „A co hledají?" zeptala se Bronwyn, ale odpověď byla jasná a hrozivá a nikdo ji nechtěl vyslovit nahlas.

      Hledaly nás.

      Krčili jsme se jeden vedle druhého v rákosí a já vedle sebe cítil Emmino napjaté tělo. „Až řeknu, tak vyběhneme," sykla. „Ukryjeme čluny a pak se schováme my."

      Počkali jsme, až se balony odkolébají pryč, pak jsme se vyřítili z rákosí a modlili se, abychom byli dost daleko a oni nás nezahlédli. Když jsme běželi, přál jsem si, aby se ta mlha, která nás tak sužovala na moři, vrátila a poskytla nám úkryt. Napadlo mě, že nás už nejspíš jednou zachránila. Nebýt mlhy, tyhle balony by nás našly už dřív, ve člunech, když jsme neměli kam utéct. A tak to byla zřejmě ta poslední věc, kterou ostrov udělal, aby zachránil své podivné děti.       * * *

      Vlekli jsme čluny přes pláž směrem k příbojové jeskyni. Vstup do ní tvořila černá puklina ve skále. Bronwyn se vydala ze všech sil a stěží se vlekla, natož aby táhla čluny, a tak jsme se my ostatní snažili a s hekáním jsme zápasili s trupy lodí, které se neustále zabodávaly svými čumáky do vlhkého písku. Když jsme byli v půli cesty přes pláž, vydala slečna Peregrinová varovný skřek a v té chvíli se nad dunami vyhouply dva zepelíny. Poháněni adrenalinem jsme se rychle rozběhli, vtáhli jsme čluny do jeskyně, jako kdyby jely po kolejích, a slečna Peregrinová se za námi belhala a táhla v písku za sebou zlomené křídlo.

      Když jsme se konečně dostali z dohledu vzducholodí, převrátili jsme čluny a vlezli si pod ně, ve vlhké temnotě se ozýval jen náš sípavý dech. „Prosím, prosím, ať nás nevidí," modlila se nahlas Emma.

      „Ach, božínku! Stopy!" vykřikl Millard, sundal si kabát a vylezl po čtyřech ven zakrýt koleje, které zanechaly v písku naše čluny. Ze vzduchu by vypadaly jako šipky ukazující přímo na naši skrýš. Viděli jsme jen jeho vzdalující se šlépěje. Kdyby vylezl ven někdo jiný než Millard, jistě by ho spatřili.

      Za chvíli se vrátil, roztřesený, obalený pískem a s červenou skvrnou, která ukazovala, kde je jeho hruď. „Blíží se," oddechoval těžce. „Udělal jsem, co jsem mohl."

      „Už zase krvácíš!" řekla ustaraně Bronwyn. Millarda škrábla minulou noc během naší rvačky v majáku kulka, a i když se zotavoval překvapivě rychle, ještě zdaleka nebyl v pořádku. „Kde máš obvaz?"

      „Zahodil jsem ho. Rána byla obvázaná tak složitě, že jsem ho nemohl rychle odmotat. Neviditelný člověk se musí umět okamžitě svléknout, jinak je mu tahle jeho schopnost k ničemu!"

      „Ještě více k ničemu je mrtvý, ty tvrdohlavý mezku," řekla Emma. „Teď se nehýbej a nekousni se do jazyka. Bude to bolet." Vmáčkla dva prsty do dlaně druhé ruky, chvíli se soustředila, a když je znovu vytáhla, žhnuly rozpálené doruda.

      Millard ucukl. „No tak, Emmo, radši abys."

      Emma zatlačila svými prsty na jeho poraněné rameno. Millard zalapal po dechu. Ozval se zvuk škvařícího se masa a z jeho kůže vystoupal proužek dýmu. Krvácení okamžitě ustalo.

      „Budu mít jizvu!" zafňukal Millard.

      „Vážně? A kdo ji uvidí?"

      Byl nevrlý a nic neříkal.

      Motory zepelínů se ozývaly hlasitěji a pak ještě hlasitěji a jejich zvuk zesilovaly kamenné stěny jeskyně. Představoval jsem si, jak visí nad jeskyní, prohlížejí si naše stopy a chystají se zaútočit. Emma se o mě opřela ramenem. Drobotina se rozběhla k Bronwyn schovat si tváře do jejího klína a ona je objala. Navzdory našim podivným schopnostem jsme se cítili naprosto bezmocní - mohli jsme jen sedět schoulení a mrkat jeden na druhého v bledém pološeru, z nosů nám teklo a doufali jsme, že nás naši nepřátelé nechají na pokoji.

      Konečně se zvuk motorů začal vzdalovat, a když jsme opět slyšeli svoje hlasy, Claire zamumlala Bronwyn do klína: „Vyprávěj nám, Wyn. Jsem vyděšená a vůbec se mi to nelíbí a myslím, že bych si namísto toho raději poslechla nějakou pohádku."

      „Ano, povíš nám nějakou?" přidala se Oliva. „Nějaký příběh z Pohádek, prosím. Ty mám nejradši."

      Ze všech podivných měla Bronwyn nejvíce mateřských citů, pro ty malé byla dokonce více matkou než slečna Peregrinová. To Bronwyn je ukládala na noc do postele, Bronwyn jim četla pohádky a dávala jim pusu na čelo. Zdálo se, že její silné paže jsou jako dělané na to, aby je svíraly v hřejivém objetí, a její široká ramena určená k tomu, aby je nosila. Ale teď nebyl čas na příběhy - a to také řekla.

      „Jak to že ne! " namítl jízlivě Enoch. „Ale vynechej protentokrát Pohádky a vyprávěj nám o tom, jak chráněnci slečny Peregrinové našli cestu do bezpečí bez mapy a bez jídla, a po cestě je nesežrali netvoři! Tak strašně rád bych slyšel, jak skončí tenhle příběh."

      „Kéž by nám to mohla říct slečna Peregrinová," popotáhla Claire. Vyprostila se z Bronwynina objetí a šla k ptákovi, který nás pozoroval ze svého bidýlka na kýlu jednoho z převrácených člunů. „Co máme dělat, paní ředitelko?" obrátila se na ni Claire. „Prosím, proměňte se zase v člověka. Prosím, probuďte se. "

      Slečna Peregrinová zavrkala a pohladila křídlem Claire po vlasech. Pak se přidala Oliva, po tvářích jí stékaly slzy: „Potřebujeme vás, slečno Peregrinová! Jsme ztraceni a hrozí nám nebezpečí a máme větší a větší hlad a nemáme domov ani kamarády, jen jeden druhého, a potřebujeme vás!"

      Černé oči slečny Peregrinové se třpytily. Odvrátila se, zůstala nepřístupná.

      Bronwyn si klekla vedle obou děvčat. „Teď se nemůže proměnit, miláčku. Ale my ji dáme do pořádku, slibuju."

      Emma vstala. „Povím vám jak," řekla a všechny oči se obrátily k ní. „Půjdeme." Pravila to s takovým přesvědčením, až mi přeběhl mráz po zádech. „Půjdeme a půjdeme, dokud nepřijdeme do nějakého města."

      „Ale co když v okruhu padesáti kilometrů žádné město není?" zeptal se Enoch.

      „Pak ujdeme jednapadesát kilometrů. Ale vím, že nás vítr neodvál od původního směru tak daleko."

      „A když nás ze vzduchu zahlédnou stvůry?" přidal se Hugh.

      „Nezahlédnou. Dáme si pozor."

      „A co když na nás čekají v tom městě?" namítl Horác.

      „Budeme předstírat, že jsme normální. Budeme se za ně vydávat."

      „To mi nikdy moc nešlo," poznamenal Millard se smíchem.

      „Tebe neuvidí vůbec, Mille. Ty budeš naše předsunutá hlídka a náš utajený zásobovatel vším potřebným."

      „Jsem docela nadaný zloděj," řekl s nádechem hrdosti. „Skutečný mistr umění pěti prstů."

      „A pak?" zamumlal Enoch nevrle. „Možná budeme mít co do žaludku a teplé místo na spaní, ale budeme pořád venku, vystaveni nepřátelům, zranitelní, bez smyčky, a slečna Peregrinová je... je pořád."

      „Nějak smyčku najdeme," řekla Emma. „Pro ty, kdo vědí, co hledat, jsou tu orientační body a směrovky. A když nebudou, najdeme někoho, jako jsme my, spřízněného podivného, který nám ukáže, kde je nejbližší smyčka. A v té smyčce bude ymbryna a ta ymbryna dokáže slečně Peregrinové pomoci tak, jak to potřebuje."

      Nikdy jsem se nesetkal s nikým, kdo by byl tak troufale sebejistý jako Emma. Všechno na ní tu sebejistotu vyzařovalo - způsob, jakým se nosila, s rameny dozadu, pevná řada zubů, kterou ukázala, když se pro něco rozhodla, to, jak končila každou větu tečkou a nikdy otazníkem. Bylo to nakažlivé a líbilo se mi to, a měl jsem co dělat, abych potlačil náhlé nutkání políbit ji, rovnou tady a přede všemi.

      Hugh zakašlal a z úst se mu vyhrnuly včely, aby se zformovaly do otazníku, který se třepotavě vznášel ve vzduchu. „Jak si můžeš být tak setsakramentsky jistá?" zeptal se.

      „Protože jsem, a basta." A otřela si o sebe dlaně, aby svoje slova zdůraznila.

      „Mluvíš hezky plamenně," řekl Millard, „a já to nechci kazit, ale pokud víme, slečna Peregrinová je jediná ymbryna, která je ještě na svobodě. Jen si vzpomeňte, co nám říkala slečna Tenkozobcová, stvůry pořádají nájezdy na smyčky a unášejí ymbryny už celé týdny. Což znamená, že i kdybychom dokázali nějakou smyčku najít, nemůžeme vědět, zda je v ní ymbryna anebo zda ji už neobsadili naši nepřátelé. Nemůžeme jen tak zaklepat na dveře smyčky a doufat, že v ní nejsou stvůry."

      „Anebo že okolo ní nejsou netvoři napůl mrtví hladem," dodal Enoch.

      „Nebudeme muset doufat," řekla Emma a pak se na mě usmála. „Jacob nám to řekne."

      Celým tělem mi projel mráz. „Já?"

      „Cítíš přece netvory na dálku, ne?" řekla Emma. „Kromě toho, že je vidíš?"

      „Když jsou nablízku, je mi, jako by se mi chtělo zvracet," připustil jsem.

      „Jak blízko musí být?" zeptal se Millard. „Pokud je to jen pár metrů, stále budeme na dosah jejich nenasytnosti. Potřebovali bychom, abys je cítil na mnohem větší vzdálenost."

      „Ještě jsem to pořádně nezkoušel," přiznal jsem. „Je to pro mě všechno tak nové."

      Měl jsem zkušenost jen s Malthusem, netvorem doktora Golana - tím, který zabil mého dědečka a pak mě skoro utopil v cairnholmské bažině. Jak byl daleko, když jsem poprvé ucítil, že mě špehuje a číhá před mým domem v Englewoodu, to jsem netušil.

      „Na tom nesejde, svůj talent můžeš rozvíjet," řekl Millard. „Podivné schopnosti jsou tak trochu jako svaly - čím víc je cvičíš, tím jsou větší."

      „To je učiněné bláznovství!" vložil se do toho Enoch. „To jste skutečně takoví zoufalci, že všechno vsadíte na něho? Vždyť je to jenom kluk - ustrašený normální kluk, který o našem světě neví skoro nic!"

      „Není normální," řekla Emma a zatvářila se, jako by to byla ta nejhorší nadávka. „Je jeden z nás!"

      „Blbost!" zaječel Enoch. „To, že v jeho žilách koluje špetka podivné krve, z něho ještě nedělá mýho bráchu. A určitě ne ochránce! Nevíme, čeho je schopen - nejspíš by na padesát metrů nepoznal rozdíl mezi netvorem a zaraženými prdy!"

      „Vždyť jednoho z nich zabil, ne?" řekla Bronwyn. „Vrazil mu nůžky na ovce do očí! Kdy jsi naposledy slyšel o někom podivném, který udělal něco takového už v tak útlém věku?"

      „O nikom od dob Abeových," řekl Hugh a při zmínce toho jména se mezi dětmi rozhostilo uctivé ticho.

      „Slyšela jsem, že jednou zabil jednoho holýma rukama," řekla Bronwyn.

      „Já jsem zase slyšel, že jednoho zabil pletací jehlicí a kouskem vlny," přidal se Horác. „Vlastně se mi to zdálo, takže to určitě udělal."

      „Polovina z těch příběhů jsou jen báchorky a s každým dalším rokem jsou nafouknutější," řekl Enoch. „Ten Abraham Portman, kterého jsem znal já, nikdy nehnul ani prstem, aby nám pomohl."

      „Byl to velký podivný!" řekla Bronwyn. „Bojoval statečně a zabil kvůli nám desítky netvorů!"

      „A pak utekl a nechal nás, abychom se v tom domě skrývali jako uprchlíci, zatímco se toulal po Americe a hrál si na hrdinu!"

      „Nevíš, o čem mluvíš," přerušila ho Emma rudá vzteky. „Šlo o mnohem víc."

      Enoch pokrčil rameny. „Tak či onak, o to tu stejně nejde," řekl. „Ať si o Abeovi myslíte cokoliv, ten kluk není jako on."

      V tu chvíli jsem Enocha nenáviděl, a přesto jsem mu jeho pochybnosti týkající se mé osoby nemohl mít za zlé. Jak by se ostatní, tak jistí a zkušení, pokud jde o jejich podivné dovednosti, mohli tolik spoléhat na mě - na něco, čemu jsem teprve začínal rozumět? A věděl jsem teprve pár dní, že jsem toho schopen. To, čí jsem vnuk, se nezdálo důležité. Prostě jsem nevěděl, co dělám.

      „Máš pravdu, nejsem stejný jako můj dědeček," řekl jsem. „Jsem jenom kluk z Floridy. Možná jsem měl prostě štěstí, když jsem toho netvora zabil."

      „Nesmysl," namítla Emma. „Jednoho dne z tebe bude stejný zabiják netvorů, jako byl Abe."

      „Jednoho dne brzy, doufejme," poznamenal Hugh.

      „Je to tvůj osud," řekl Horác a způsob, jakým to pronesl, mě dovedl k myšlence, že ví něco, co já ne.

      „A i kdyby ne," řekl Hugh a poklepal mě po zádech, „jsi to jediné, co máme, kámo."

      „Jestli je tomu tak, pomáhej nám pták," řekl Enoch.

      Hlava se mi točila. Hrozilo, že se pod tíhou jejich očekávání zhroutím. Vstal jsem poněkud vrávoravě a zamířil k východu z jeskyně. „Potřebuji trochu na vzduch," řekl jsem a protáhl se kolem Enocha.

      „Jacobe, počkej!" volala Emma. „Balony!"

      Ale ty byly dávno pryč.

      „Jen ho nechej," zabručel Enoch. „Jestli se na nás usměje štěstí, odplave zpátky do Ameriky."

      * * *

      Když jsem kráčel k vodě, pokoušel jsem si představit sám sebe tak, jak mě viděli mí noví přátelé, anebo jakého mě chtěli vidět. Ne jako Jacoba, kluka, který si jednou zlomil kotník, když utíkal za zmrzlinářským autem, anebo který se snažil neochotně na příkaz svého táty třikrát neúspěšně dostat do atletického týmu nevalné úrovně, ale jako Jacoba, inspektora stínů, zázračného vykladače pocitů v sevřených střevech, jasnovidce a mordýře skutečných příšer - a všeho toho, co bylo pro naši veselou skupinku podivných otázkou života či smrti.

      Jak bych se mohl někdy vyrovnat svému dědečkovi?

      Vylezl jsem na hromadu kamení na břehu a stál tam v naději, že mi klidný větřík vysuší provlhlé šaty, a ve skomírajícím světle jsem pozoroval moře, plátno pohyblivých odstínů šedé, které se mísily a temněly. V dálce tu a tam problesklo světlo. Byl to cairnholmský maják, vysílající svůj pozdrav na rozloučenou.

      Vidím muže středního věku, je pokrytý výkaly a bahnem, pomalu se vleče po úzkém výběžku útesu, mokré řídké vlasy má rozcuchané a padají mu do tváře. Vítr mu povívá tenkým kabátem, jako by to byla lodní plachta. Zastaví se, klesne a opře se o lokty. Strčí je mezi drny, které tu nadělal před několika týdny, kdy zkoumal tyto zátoky a hledal tokající rybáky a hnízda buřňáků. K očím si přikládá dalekohled, ale míří jím nízko, pod ta hnízda, na tenký srpek pláže, kde stoupající příliv hromadí věci a kolébá je: naplavené dříví a mořské řasy, kusy rozbitých člunů - a občas, jak tvrdí místní, i kusy těl.

      Ten muž je můj otec. Hledá něco, co si zoufale nepřeje najít.

      Hledá tělo svého syna.

      Cítil jsem, že se něco dotklo mé boty, a otevřel jsem oči, vylekaný svým polosnem. Byla už skoro tma a já jsem seděl na hromadě kamení s koleny přitaženými k hrudi, a najednou tu byla Emma, větřík si pohrával s jejími vlasy a ona stála na písku pode mnou.

      „Jak je ti?" zeptala se.

      Tato otázka by vyžadovala vysokoškolskou matematiku a nejméně hodinu diskuse, než by ji bylo možné zodpovědět. Cítil jsem stovku rozporuplných věcí, z nichž většinu pohltil chlad, byl jsem unavený a neměl jsem moc velký zájem vést nějaké hovory. Proto jsem řekl: „Je mi fajn, musím jen trochu uschnout." A nadzvedl jsem na důkaz přední část promočeného svetru.

      „S tím ti můžu pomoct." Vyšplhala na hromadu kamení a posadila se vedle mě. „Podej mi ruku."

      Jednu jsem jí nabídl a Emma si ji položila na kolena. Přiložila si ruce k ústům a sehnula se k mému zápěstí. Pak se zhluboka nadechla a pomalu vydechovala skrze své dlaně. Mým předloktím projel neuvěřitelně uklidňující žár, jen tak tak, že to nebolelo.

      „Je to moc?" zeptala se.

      „Dobrá." Postupovala výš po mé paži a znovu vydechla. Další příliv sladkého tepla. Mezi nádechy řekla: „Doufám, že si neděláš hlavu kvůli tomu, co říkal Enoch. My ostatní ti věříme, Jacobe. Enoch dokáže být pořádně protivný kakabus, zvlášť když žárlí."

      „Myslím, že má pravdu," řekl jsem.

      „To nemyslíš vážně, že ne?"

      Najednou to ze mě všechno vypadlo. „Nemám ponětí, co dělám," řekl jsem. „Jak se na mě můžete spoléhat? Jestli jsem doopravdy podivný, pak jen trošičku, řekl bych. Jako kdybych byl nějaký nečistokrevný podivný, zatímco vy ostatní jste plnokrevníci."

      „Tak to nefunguje," řekla a smála se u toho.

      „Ale můj dědeček byl mnohem podivnější než já. Musel být. Byl tak silný."

      „Ne, Jacobe," odporovala a zahleděla se na mě přivřenýma očima. „Je to až zarážející. V tolika věcech jsi zrovna jako on. Jsi také jiný, samozřejmě, jsi něžnější a laskavější , ale cokoliv říkáš. je to jako Abe, když s námi začal žít."

      „Vážně?"

      „Ano. I on byl zmatený. Nikdy žádného podivného neviděl. Nechápal svou moc a jak s ní nakládat, ani čeho je schopen. Popravdě, nevěděli jsme to ani my. Je to velmi vzácné, to, co dokážeš. Velmi vzácné. Ale tvůj dědeček se to naučil."

      „Jak?" zeptal jsem se. „Kde?"

      „Ve válce. Byl součástí tajné buňky britské armády, kterou tvořili samí podivní. Bojovali současně proti netvorům i proti Němcům. Ty věci, za které se nedostávají medaile - ale pro nás to byli hrdinové a nikdo nebyl větším hrdinou než tvůj dědeček. Oběti, které tito lidé přinesli, zabrzdily zlo na celá desetiletí a zachránily životy bezpočtu podivných."

      A přesto, pomyslel jsem si, nedokázal zachránit vlastní rodiče. Jak hořce tragické.

      „A řeknu ti jedno," pokračovala Emma. „Ty jsi stejně podivný, jako byl on, a stejně tak statečný."

      „Ha ha. Teď se jen snažíš, abych se cítil líp."

      „Ne," řekla a podívala se mi do očí. „Nesnažím. Naučíš se to, Jacobe. Jednoho dne budeš ještě větším zabijákem netvorů než on."

      „Jasně, tohle mi říkají všichni. Jak si můžeš být tak jistá?"

      „Cítím to hluboko v sobě," odpověděla. „Jsi k tomu předurčen, myslím. Tak, jako jsi byl předurčen k tomu přijet do Cairnholmu."

      „Těmhle věcem nevěřím. Vyšší moc. Hvězdy. Osud."

      „Neřekla jsem osud."

      „Být k něčemu předurčen je totéž," namítl jsem. „Osud je pro lidi z knížek o kouzelných mečích. Je to škvár. Jsem tu, protože můj dědeček mumlal něco o vašem ostrově deset vteřin před tím, než umřel -a to je všechno. Byla to jenom náhoda. Jsem rád, že mi to řekl, ale blouznil. Stejně dobře mi mohl oddrmolit seznam toho, co je třeba nakoupit."

      „Ale neudělal to," řekla.

      Podrážděně jsem si povzdychl. „A když se vydáme hledat smyčky a vy budete spoléhat na to, že vás zachráním před netvory, a místo toho vás kvůli mně všechny zabijí, to bude taky osud?"

      Zamračila se a položila moji ruku zpět do klína. „Neřekla jsem osud," opakovala. „Věřím tomu, že pokud jde v životě o něco velkého, neexistují náhody. Všechno se děje z nějakého důvodu. Ty jsi tady z nějakého důvodu - a není to proto, abys selhal a zemřel."

      Neměl jsem to srdce hádat se dál. „Dobře," řekl jsem. „Myslím si, že nemáš pravdu - ale doufám, že ji máš." Mrzelo mě, že jsem na ni předtím tak vyjel, ale byla mi zima, měl jsem strach a cítil se mizerně. Měl jsem dobré chvilky, ale i zlé, vyděšené myšlenky i myšlenky sebejisté - i když můj poměr strachu k sebejistotě byl teď dost deprimující, asi tak tři ku jedné, a v ustrašených chvílích jsem si připadal, že jsem tlačen do role, o kterou jsem se neprosil, jako dobrovolník v první válečné linii, o jejímž rozsahu nikdo z nás nic neví. „Osud" připomínal povinnost, a pokud mám být vržen do bitvy s legií strašidelných tvorů, pak to musí být moje volba.

      I když. svým způsobem jsem si už vybral, když jsem souhlasil s plavbou do neznáma po boku těchto podivných dětí. A když jsem skutečně zkoumal zaprášená zákoutí své mysli, nebyla pravda, že jsem se o to neprosil. Popravdě jsem o takovém dobrodružství snil odmala. Tehdy jsem věřil v osud a věřil jsem v něj absolutně, každým kouskem a vláknem svého dětského srdce. Cítil jsem uvnitř touhu, když jsem poslouchal neobvyklé příběhy svého dědečka. Jednoho dne to budu já. To, co nyní vypadalo jako povinnost, bývalo tehdy příslibem - že jednoho dne uteču ze svého městečka a prožiju výjimečný život, tak jako on, a že jednoho dne stejně jako dědeček Portman udělám něco důležitého. Dědeček mi říkával: „Bude z tebe skvělý muž, Jákobe. Opravdu skvělý chlap."

      „Jako jsi ty?" ptával jsem se ho.

      „Lepší," odpovídal mi.

      Tenkrát jsem mu věřil a stále jsem mu věřit chtěl. Ale čím víc jsem se o něm dozvídal, tím delší byl jeho stín, a tím nemožnější mi připadalo, že bych jej někdy mohl překročit. A že by možná byla sebevražda se o to snažit. A když jsem si představoval sám sebe, jak se o to pokouším, vplížily se mi do hlavy myšlenky na otce - na chudáka mého zničeného otce - a než jsem je dokázal vypudit z mysli, divil jsem se, jak by mohl nějaký skvělý člověk udělat něco tak strašného někomu, kdo ho miluje.

      Roztřásl jsem se. „Je ti zima," řekla Emma. „Nech mě dokončit, co jsem začala." Vzala moji druhou ruku a celou ji zlíbala svým dechem. Bylo to skoro víc, než jsem dokázal unést. Když se dostala k

      mému rameni, místo aby mi ruku vrátila do klína, položila si ji okolo krku. Přidal jsem k ní svou druhou ruku a ona mě také objala, naše čela se dotýkala.

      Emma promluvila velmi tichým hlasem: „Doufám, že nelituješ toho, co sis vybral. Jsem moc ráda, že jsi tu s námi. Nevím, co bych si počala, kdybys odešel. Bojím se, že by mi nebylo vůbec dobře."

      Přemýšlel jsem o návratu. Chvíli jsem si to skutečně v duchu přehrával, jaké by to bylo, kdybych na jednom ze člunů dovesloval zpátky na ostrov a pak se vrátil domů.

      Ale nemohl jsem to udělat. Nedokázal jsem si to skoro ani představit.

      Zašeptal jsem: „Jak bych mohl?"

      „Až se slečna Peregrinová znovu promění v člověka, bude tě moci poslat zpátky. Když budeš chtít."

      Moje otázka se netýkala logistiky. Měl jsem prostě na mysli: Jak bych mohl opustit tebe? Ale ta slova se nedala vyslovit, nedokázal jsem je přenést přes rty. Tak jsem je zadržel v sobě a namísto toho jsem ji políbil.

      Tentokrát došel dech Emmě. Zvedla ruce k mým tvářím, ale zastavila se, ostýchala se jich dotknout. Sálaly z nich vlny tepla.

      „Dotkni se mě," poprosil jsem.

      „Nechci tě spálit," řekla, ale náhlá sprška jisker v mé hrudi mi napověděla ,Je mi to jedno', a tak jsem ji vzal za prsty a hladil si jimi tvář a oba jsme prudce oddechovali. Bylo mi horko, ale neodtáhl jsem se, Neopovážil bych se, ze strachu, že by se mě přestala dotýkat. A pak se naše rty znovu setkaly a my se znovu líbali, a její neobvyklá horkost mi pronikala celým tělem.

      Zavřel jsem oči. Svět se vytratil.

      Jestli bylo mé tělo v noční mlze studené, necítil jsem to. Jestli mi v uších burácelo moře, neslyšel jsem je. Jestli skála, na které jsem seděl, byla špičatá a drsná, nevnímal jsem to. Nic kromě nás dvou neexistovalo.

      Pak se ve tmě ozvalo hrozné zadunění, ale nemyslel jsem na to - nemohl jsem se odtrhnout od Emmy -, dokud se ten zvuk nevrátil dvojitou ozvěnou a nepřipojilo se k němu příšerné skřípání železa a neoslepilo nás světlo, a já už je nedokázal vytěsnit.

      Maják, pomyslel jsem si. Maják se řítí do moře. Ale maják byl jen bod v dálce, ne záblesk jasný jako slunce, a jeho světlo se šířilo jen jedním směrem, ne dozadu a dopředu jako hledáček.

      Nebyl to žádný maják. Byl to světlomet - a to světlo přicházelo z moře kousek od břehu.

      Byl to reflektor ponorky.

      * * *

      Nastal kratičký okamžik hrůzy, kdy mozek neovládá nohy. Moje oči a uši zaregistrovaly ponorku kousek od břehu - kovová bestie vynořující se z moře, voda stékající z jejích boků, muži řítící se otevřenými průlezy na její palubu, křičeli a mířili světelnými kanony přímo na nás. A pak dospěl pokyn z mozku k mým nohám a my jsme klouzali, padali a letěli dolů po kamení, a utíkali jako o závod.

      Kužel světla vrhal naše podlouhlé a bizarní stíny po pláži. Kulky dělaly v písku důlky jak od neštovic a hvízdaly vzduchem.

      Z amplionu duněl hlas. „STŮJTE! NEUTÍKEJTE!"

      Vřítili jsme se do jeskyně - Jdou sem, jsou tady, vstávat, vstávejte -, ale děti to pozdvižení venku slyšely a už byly na nohou - všechny kromě Bronwyn, která se na moři tak vyčerpala, že usnula opřená o stěnu jeskyně a nemohli jsme ji probudit. Třásli jsme s ní a křičeli jí do obličeje, ale ona jen zasténala a odehnala nás mávnutím ruky. Nakonec jsme ji museli nadzvednout v pase, což bylo jako zvednout cihlovou věž, ale jakmile se chodidly dotkla země, její zarudlá víčka se otevřela a vzpamatovala se.

      Popadli jsme svoje věci, vděční teď za to, že jsou tak drobné a je jich tak málo. Emma vzala slečnu Peregrinovou do dlaní. Vyřítili jsme se ven. Když jsme běželi směrem k dunám, zahlédl jsem za námi skupinu mužských siluet, které šplouchaly ve vodě, jak běžely těch posledních několik metrů ke břehu. Nad hlavami držely pušky, aby zůstaly v suchu.

      Proběhli jsme skupinkou stromů, které se ohýbaly větrem, a vběhli do lesa bez pěšin. Obklopila nás tma. Tu část měsíce, která dosud nebyla ukrytá za mraky, teď schovaly stromy, jejichž větve zachycovaly mdlé světlo. Nebyl čas, aby si naše oči zvykly anebo abychom si opatrně razili cestu či dělali cokoliv jiného, než utíkali, sotva popadajíce dech, jako klopýtající stádo s rozpaženýma rukama, co uskakuje před kmeny stromů, které jako by se zhmotňovaly ve vzduchu jen pár centimetrů od nás.

      Po několika minutách jsme se zastavili a naslouchali jsme. Hlasy nás stále pronásledovaly, jen se k nim teď připojil další zvuk - psí štěkot.

      Utíkali jsme dál.

      Kapitola 3

      Připadalo nám, že se motáme temným lesem snad celé hodiny. Čas se nedal odhadnout ani podle měsíce, ani podle pohybu hvězd. Křik mužů a psí štěkot kolem nás kroužily, jak jsme utíkali, děsily nás odevšad a odnikud. Abychom svedli psy ze stopy, brodili jsme se ledovým potokem, dokud jsme nepřestali cítit vlastní nohy, a když jsme z potoka vylezli, zdálo se mi, že místo nohou se kymácím na bolavých pahýlech.

      Po nějaké době jsme začali umdlévat. Někdo ve tmě vzlykal. Oliva a Claire začaly zaostávat, a tak je Bronwyn obětavě vzala do náručí, ale pak nestačila ani ona. Nakonec, když Horác zakopl o kořen, upadl na zem a zůstal ležet a prosil o chvilku odpočinku, jsme se zastavili všichni. „Vstávej, ty líná buzno!" sykl na něj Enoch, ale i on supěl, opíral se o strom, aby popadl dech, a zdálo se, že ho veškerá bojovnost opustila.

      Blížili jsme se k hranicím našich možností. Museli jsme se zastavit.

      „Stejně nemá smysl běhat ve tmě pořád dokola," řekla Emma. „Mohli bychom snadno skončit přesně tam, odkud jsme vyšli."

      „Líp tenhle les pochopíme za denního světla," připojil se Millard.

      „Za předpokladu, že se ho dožijeme," dodal Enoch.

      Šuměl lehký deštík. Fiona pro nás vytvořila skrýš tím, že přiměla stromy, aby spojily dohromady spodní větve, hladila jejich kůru a šeptala kmenům, dokud se větve nespletly a nevytvořily střechu z listí, která nepropouští vodu, právě tak vysoko, abychom si pod ni mohli sednout. Vplazili jsme se dovnitř, leželi a poslouchali déšť a vzdálený štěkot psů. Někde v lese jsou stále muži s puškami, kteří nás honí. Zůstali jsme sami se svými myšlenkami a byl jsem si jistý, že každý z nás myslí na totéž - co s námi bude, jestli nás chytí.

      Claire se dala do pláče, nejprve plakala tiše, ale pak stále hlasitěji, až obě její pusy bědovaly a ona nemohla mezi vzlyky popadnout dech.

      „Uklidni se!" nabádal ji Enoch. „Uslyší tě - a pak budeme mít všichni opravdu proč brečet!"

      „Předhodí nás svým psům!" naříkala. „Provrtají nás kulkami a odnesou slečnu Peregrinovou!"

      Bronwyn objala děvčátko ve své velké náruči. „No tak, Claire! Musíš myslet na něco jiného!"

      „Já se s-s-ssnažím!" fňukala Claire.

      „Snaž se víc!"

      Claire se přinutila zavřít oči, zhluboka se nadechla a zadržela dech, dokud nevypadala jako balon, který se chystá prasknout - pak propukla v kašel a pláč, který byl ještě hlasitější.

      Enoch jí položil ruce na obě ústa. „Pššššt!"

      „O-o-omlouvám se!" štkala. „M-m-možná kdybych poslouchala nějakou historku, něco z Po-Pohádek..."

      „Nezačínej s tím zase," ozval se Millard. „Skoro lituji, že jsme ty prokleté knihy neztratili v moři s našimi ostatními věcmi!"

      Slečna Peregrinová se postavila za Claire, tedy alespoň tak, jak to dokázala , vyskočila na Bronwynin kufr a zaťukala na něj zobákem. V kufru byly spolu se skrovným zbytkem našich věcí i Pohádky.

      „Souhlasím se slečnou Peregrinovou," řekl Enoch. „Za zkoušku to stojí, všechno, jen ať přestane naříkat!"

      „Tak dobře, maličká," souhlasila Bronwyn, „ale jen jednu a musíš slíbit, že přestaneš plakat!"

      „S-s-slibuju," popotáhla Claire.

      Bronwyn otevřela kufr a vytáhla promočený svazek Podivných pohádek. Emma přispěchala blíž a zažehla na špičce svého prstu drobný plamínek, aby bylo vidět na čtení. Potom slečna Peregrinová, která se nemohla dočkat, aby Claire uklidnila, chytila do zobáku jeden okraj přebalu knihy a otevřela ji na zdánlivě náhodné kapitole. Bronwyn se pustila tlumeným hlasem do čtení.

      „Kdysi dávno, v podivné době, se v hlubokém a prastarém lese potulovalo strašně moc zvířat. Byli tam králíci a jeleni a lišky, tak jako v každém lese, ale byla tu také méně obvyklá zvířata, jako třeba chmůrvědi chůdonozí, dvouhlaví rysové a mluvící emurafy. Tahle podivná zvířata byla vítaným terčem lovců, kteří je s oblibou stříleli, jejich kůže si věšeli na stěny a chlubili se jimi před svými kamarády lovci, ale ještě raději je prodávali do zoo, kde je zamkli do klece a vybírali peníze od těch, kdo se na ně chtěli podívat. Možná si myslíte, že je mnohem lepší být zavřený v kleci než se nechat zastřelit a pověsit na zeď, ale podivní tvorové musí být volní, aby byli šťastní, a po chvíli duše těch v klecích chřadnou a oni závidí svým druhům přitlučeným ke zdi."

      „Tohle je smutný příběh," reptala Claire. „Vyprávěj mi nějaký jiný."

      „Mně se líbí," řekl Enoch. „Pověz nám něco víc o tom střílení a věšení na zdi."

      Bronwyn je ignorovala oba. „Bylo to v dobách, kdy po Zemi ještě chodili obři," pokračovala, „tak jako za dávných časů Aldinnových, i když jich bylo jen málo a stále jich ubývalo. A tak se jednou stalo, že jeden z obrů žil nedaleko lesa, byl velmi laskavý a velmi zdvořilý, živil se jen rostlinami a jmenoval se Cuthbert. Jednoho dne si šel Cuthbert nasbírat do lesa drobné plody a uviděl lovce, jak honí emurafu. Protože to byl laskavý obr, zvedl Cuthbert malou rafu za zátylek jejího dlouhého krku, vztyčil se a postavil na špičky, což dělával málokdy, protože jeho staré kosti praskaly. Dosáhl tak velmi vysoko a umístil emurafu na vrchol hory, daleko od nebezpečí. Pak ještě pro pořádek rozdrtil lovcovy prsty u nohou na kaši.

      Pověsti o Cuthbertově dobrotě se rozšířily po celém lese a brzy za ním každý den přicházela podivná zvířata a prosila ho, aby je vyzvedl na vrchol hory, mimo nebezpečí. A Cuthbert jim řekl: ,Ochráním vás, moji bratři a sestry. Chci po vás jen jedno - abyste se se mnou bavili a dělali mi společnost. Na světě už mnoho obrů nezbylo a občas mi bývá smutno.'

      A oni mu odpověděli: ,Samozřejmě, Cuthberte, rádi to pro tebe uděláme.'

      A tak každý den zachraňoval Cuthbert další a další podivná zvířata, zvedal je za zátylky a odnášel na vrchol hory, až byl nahoře celý podivný zvěřinec. A zvířata tam byla šťastná, protože mohla konečně žít v míru, a Cuthbert byl taky šťastný, protože když se postavil na špičky a opřel si bradu o vrcholek hory, mohl se se svými novými kamarády bavit, jak se mu zlíbilo. Pak jednoho rána přišla navštívit Cuthberta čarodějnice. Koupal se právě v malém jezírku ve stínu hory, když mu řekla: ,Je mi to strašně líto, ale musím tě teď proměnit v kámen.'

      ,Proč bys to dělala?' zeptal se obr. Jsem velmi laskavý. Jsem z těch obrů, kteří pomáhají ostatním.'

      A ona mu odpověděla: ,Najala si mě rodina toho lovce, kterého jsi rozšlapal.'

      ,Je mi to strašně líto,' opakovala čarodějnice a pak mávla březovým proutkem a ubohý Cuthbert zkameněl.

      Najednou byl Cuthbert příliš těžký - tak těžký, že se začal propadat do jezera. Klesal a klesal a nepřestal klesat, dokud mu voda nesahala až po krk. Jeho zvířecí přátelé sledovali, co se děje, a i když se kvůli tomu cítili hrozně, došli k názoru, že pro něj nemohou nic udělat.

      ,Vím, že mě nemůžete zachránit,' volal na ně Cuthbert, ,ale aspoň přijďte a mluvte se mnou! Trčím tady dole a jsem tak strašně opuštěný!'

      Jenže kdybychom šli dolů, lovci by nás zastřelili!' volala mu zvířata v odpověď.

      Cuthbert věděl, že mají pravdu, ale pořád s nimi smlouval.

      ,Mluvte se mnou!' plakal. ,Prosím, přijďte a mluvte se mnou!'

      Zvířata se snažila Cuthbertovi zpívat a volala na něho z bezpečí na vrcholu hory, ale byla příliš daleko a jejich hlasy byly příliš slabé, takže i Cuthbertovi s jeho obříma ušima připadaly tišší než šepot listí ve větru.

      ,Mluvte se mnou!' žadonil. ,Přijďte a bavte se se mnou!'

      Ale zvířata ho neposlechla. A on plakal tak dlouho, až i jeho hrdlo zkamenělo. Konec."

      Bronwyn zavřela knihu.

      Claire vypadala nešťastně. „To je všechno?" „To je všechno," odpověděla Bronwyn.

      „To je děsivý příběh," řekla Claire. „Vyprávěj jiný!"

      „Příběh jako příběh," vložila se do toho Emma, „a teď je čas jít spát."

      Claire našpulila rty, ale přestala plakat, takže příběh splnil svůj účel.

      „Zítřek zřejmě nebude o nic lehčí, než byl dnešek," řekl Millard. „Potřebujeme si co nejvíc odpočinout."

      Nasbírali jsme kusy pružného mechu, který nám posloužil jako polštář, Emma jej vysušila rukama, než jsme si ho nacpali pod hlavu. Protože jsme neměli pokrývky, přitulili jsme se jeden k druhému, abychom se zahřáli, Bronwyn k sobě přivinula nejmenší, Fiona se zamotala dohromady s Hughem, kterému vylétaly a vlétaly do otevřených úst včely, jak chrápal, a držely hlídku nad svým spícím pánem, Horác a Enoch se třásli obráceni k sobě zády, protože byli příliš hrdí, než aby se k sobě přitiskli, já jsem se přitulil k Emmě. Ležel jsem na zádech a ona v ohbí mé paže, hlavu na mé hrudi, její tvář byla tak svůdně blízko, že jsem ji mohl políbit na čelo, kdykoliv by se mi zachtělo - a nepřestal bych, jenže jsem byl skoro mrtvý únavou a ona hřála jako elektrická deka, a tak jsem brzy usnul a zdálo se mi o příjemných a zapomenutelných nanicovatostech.

      Hezké sny si nikdy nepamatuji, v paměti mi vždy uvíznou jen ty špatné.

      Byl zázrak, že jsem za daných okolností dokázal vůbec spát. I tady - když jsme utíkali, abychom zachránili holé životy, když jsme spali naprosto bezbranní, tváří v tvář smrti - i tady, v jejích pažích, jsem dokázal najít jistý klid.

      Nad námi všemi bděla slečna Peregrinová, její černé oči zářily ve tmě. Ačkoliv byla poraněná a proměněná, zůstala naší ochránkyní.

      V noci se ochladilo a Claire se roztřásla a rozkašlala. Bronwyn šťouchnutím probudila Emmu a řekla jí: „Slečno Bloomová, ta malá vás potřebuje, mám strach, aby neonemocněla." S tichou omluvou vyklouzla Emma z mého objetí a šla se postarat o Claire. Pocítil jsem osten žárlivosti, pak pocit provinění za to, že žárlím na nemocnou kamarádku. Tak jsem ležel sám a cítil, že jsem opuštěný, a zíral jsem do tmy, unavenější, než jsem kdy v životě byl, a přesto neschopen spát. Poslouchal jsem, jak se ostatní vrtí a vzdychají pod vlivem nočních můr, které se nemohly rovnat té, do níž se pravděpodobně probudíme. A nakonec se tma začala vrstvu po vrstvě loupat a obloha se téměř neznatelně oděla v jemnou bledou modř.

      * * *

      Za rozbřesku jsme se vyplazili z našeho úkrytu. Vybíral jsem si mech z vlasů a marně se snažil setřást bláto z kalhot, ale podařilo se mi ho jen rozetřít, takže jsem vypadal jako nějaký tvor z bažin, kterého vydávila země. Měl jsem takový hlad, že jsem to ještě nikdy nezažil, břicho jako by se samo užíralo zevnitř, a bolelo mě všude, kde jen bolet mohlo, z veslování a běhu a ze spaní na zemi. Přesto se nám dostalo milosrdenství - přes noc ustal déšť, pomalu se oteplovalo a zdálo se, že jsme unikli stvůrám a jejich psům, alespoň prozatím. Buď přestali štěkat anebo byli příliš daleko a my je neslyšeli.

      Na útěku jsme se ovšem beznadějně ztratili. Hledat cestu lesem nebylo ve dne o nic lehčí než v noci. Jedle se zelenými větvemi se táhly do dáli v nekonečných, neuspořádaných řadách. Zem pokrýval koberec z napadaného listí, jenž zakrýval všechny stopy, které jsme tu možná minulou noc zanechali. Probudili jsme se uprostřed zeleného labyrintu bez mapy či kompasu, a protože slečna Peregrinová měla zlomené křídlo, nemohla vylétnout nad stromy, aby nás vedla. Enoch navrhl, abychom nad koruny stromů vypustili Olivu, jako jsme to udělali v mlze, ale neměli jsme provaz, který by ji udržel, a kdyby vyklouzla a dostala se do oblohy, už bychom ji nikdy nedostali zpátky.

      Claire bylo stále hůř, ležela schoulená u Bronwyn v klíně, krůpěje potu jí stékaly po čele navzdory studenému vzduchu. Byla tak hubená, že jsem jí přes šaty mohl spočítat žebra.

      „Bude v pořádku?" zeptal jsem se.

      „Má horečku," řekla Bronwyn a přiložila ruku na dívčinu tvář. „Potřebuje léky."

      „Nejdřív musíme najít cestu ven z tohohle prokletého lesa," ozval se Millard.

      „Nejprve bychom se měli najíst," řekl Enoch. „Najezme se a proberme naše možnosti."

      „Jaké možnosti?" zeptala se Emma. „Zvolíme si směr a půjdeme. Kterýkoliv je stejně dobrý jako každý jiný."

      Sedli jsme si a v zasmušilém tichu jedli. Nikdy jsem neochutnal psí žrádlo, ale tohle bylo určitě horší, zahnědlé kousky rosolovitého tučného masa z rezavých konzerv, které jsme vydlabávali prsty, protože jsme neměli příbory.

      „Zabalil jsem pět kusů nasoleného bažantího masa a tři konzervy paštiky z husích jater se zeleninou," pronesl Horác hořce, „a zůstalo jen tohle." Držel si nos, strčil si do krku sulcovitý kousek masa a spolkl ho bez žvýkání. „Myslím, že to je trest."

      „Za co?" zeptala se Emma. „Byli jsme úplní andílci. Tedy většina z nás."

      „Možná za hříchy z minulých životů, já nevím."

      „Podivní nemají minulé životy," namítl Millard. „Žijeme všechny najednou."

      Rychle jsme dojedli, zakopali prázdné konzervy a připravili se na cestu. Právě když jsme se chystali vyrazit, rozrazil křoví a vstoupil do našeho provizorního tábora Hugh, včely mu kroužily okolo hlavy jako nervózní oblak. Nemohl popadnout dech, jak byl rozrušený.

      „Kde jsi byl?" vyzvídal Enoch.

      „Potřeboval jsem trochu soukromí, abych vykonal své ranní poslání," vysvětloval Hugh, „a našel jsem."

      „Kdo ti dovolil odejít?" ptal se Enoch. „Málem jsme šli bez tebe!" „Nemůžeš si jen tak odejít! Co kdyby ses ztratil?"

      „Už jsme se ztratili."

      „Ty ignorante! Co kdybys nenašel cestu zpátky?"

      „Nechal jsem za sebou včely, jako vždycky."

      „Nechali byste ho laskavě domluvit!" vykřikla Emma.

      „Díky," řekl Hugh, pak se otočil a ukázal prstem na cestu, kterou přišel. „Viděl jsem vodu. Docela hodně vody, támhle mezi těmi stromy."

      Emmina tvář se zatáhla jako obloha. „My se snažíme dostat pryč od moře, ne zpátky k němu. Museli jsme se v noci vrátit po vlastních stopách."

      Šli jsme za Hughem zpátky po cestě, kterou přišel, Bronwyn nesla slečnu Peregrinovou na rameně a chudáka nemocnou Claire v náručí. Asi po sto metrech se za stromy objevil třpyt šedých vlnek -pořádná vodní plocha.

      „Ach, tohle je prostě hrozné," řekl Horác. „Nahnali nás zpátky, rovnou do svého náručí!" „Ale já žádné vojáky neslyším," řekla Emma. „Vlastně neslyším vůbec nic. Ani oceán."

      Ozval se Enoch: „To proto, že tohle není oceán, ty trumpeto." Vstal a rozběhl se k vodě. Když jsme ho dohnali, už stál s chodidly zabořenými ve vlhkém písku, ohlížel se na nás se samolibým úšklebkem, který znamenal: já vám to říkal. Měl pravdu, tohle nebylo moře. Bylo to šedé jezero zahalené v ranním oparu, široké a lemované jedlemi, klidná hladina hladká jako břidlice. Ale tím nejnápadnějším rysem bylo něco, čeho jsem si hned nevšiml, dokud Claire neukázala na velký skalnatý útvar vyčnívající z nedaleké mělčiny. Nejprve po něm mé oči jen sklouzly, ale pak jsem se podíval podruhé. Bylo na tom něco tajemného - a rozhodně něco důvěrně známého.

      „To je ten obr z pohádky!" zvolala Claire a ukazovala prstem ze svého místa v Bronwynině náručí. „To je Cuthbert!"

      Bronwyn ji pohladila po hlavě. „Pšššt, zlatíčko, máš horečku."

      „Nebuď směšná," řekl Enoch. „Je to jenom skála."

      Ale nebyla. Ačkoliv vítr a déšť ty rysy trochu narušily, skála vypadala přesně jako nějaký obr, který stojí ve vodách jezera až po krk. Jasně jsme viděli, že má hlavu a krk a nos, a dokonce i ohryzek, a nahoře rostly zakrslé stromy, které vypadaly jako rozcuchané vlasy. Co bylo ale opravdu zvláštní, to byla poloha jeho hlavy - zakloněná, s otevřenými ústy, jako kdyby (stejně jako ten obr v příběhu, který jsme slyšeli zrovna minulou noc) zkameněl ve chvíli, kdy volal na své přátele na vrcholku hory.

„A podívejte!" zvolala Oliva a ukázala na strmý skalnatý útes tyčící se v dálce. „To musí být Cuthbertova hora!"

      „Obři jsou skuteční," zamumlala Claire udiveným slabým hláskem. „A stejně tak Pohádky!"

      „Jenom nedělejme absurdní unáhlené závěry," nabádal Enoch. „Co je pravděpodobnější? Že se autor té pohádky, kterou jsme včera večer četli, inspiroval nějakou skálou, která náhodou připomíná hlavu obra, anebo že tahle skála ve tvaru hlavy patřila skutečně obrovi?"

      „Ze všeho si děláš jenom legraci," řekla Oliva. „Já na rozdíl od tebe v obry věřím!"

      „Zvláštní," řekl jsem, „přesně tohle jsem si myslel já o vás, než jsem vás poznal."

      Oliva se zasmála. „Jacobe, ty jsi ale moula. Ty sis opravdu myslel, že jsme vymyšlení?"

      „Ovšem. A dokonce jsem si to chvíli myslel i potom, co jsem vás poznal. Že přicházím o rozum."

      „Ať už je to skutečné nebo ne, je to neuvěřitelná shoda okolností," řekl Millard. „Číst ten příběh právě minulou noc a pak příštího rána narazit právě na ten kousek geografie, který jej inspiroval? Jaká je pravděpodobnost?"

      „Myslím si, že to není shoda okolností," řekla Emma. „Tu knihu otevřela slečna Peregrinová, vzpomínáte si? Určitě ten příběh vybrala záměrně."

      Bronwyn otočila hlavu, aby se podívala na ptáka, který jí seděl na rameni, a zeptala se: „Je to tak, slečno Peregrinová? Proč?"

      „Protože to něco znamená," řekla Emma.

      „Nepochybně," řekl Enoch. „Znamená to, že bychom měli na ten útes vylézt. Možná pak zjistíme, jak se dostat z tohohle lesa!"

      „Myslím, že ta pohádka něco znamená," řekla Emma. „Co si v tom příběhu přál obr? O co prosil stále dokola?"

      „Aby s ním někdo mluvil!" odpověděla Oliva jako nedoč-kavá žačka.

      „Přesně," souhlasila Emma. „Takže, jestli chce mluvit, poslechněme si, co chce říct." A brodila se dál do jezera.

      „Kam jde?" zeptal se Millard. Zdálo se, že se obrací na mě. Zavrtěl jsem hlavou.

      „Jdou po nás stvůry!" volal za Emmou Enoch. „Jsme beznadějně ztracení! Co si pro ptačí zeleň na zemi myslíš?"

      „Myslím podivně!" zavolala na něj Emma. Přečvachtala po mělčině až k patě skály, pak vylezla na její čelist a zírala do otevřených úst.

      „No?" volal jsem na ni. „Co vidíš?"

      „Nevím!" odpověděla. „Vypadá to, že to vede hluboko dolů. Podívám se!"

      Emma vlezla do obrových kamenných úst.

      „Raději vylez, než se poraníš!" křičel na ni Horác. „Všichni jsme z tebe nervózní!"

      „Ty jsi ze všeho nervózní," poznamenal Hugh.

      Emma hodila obrovi do krku kámen a poslouchala, co uslyší jako odpověď. „Myslím, že by to mohla být.," začala, ale pak uklouzla po štěrku a její poslední slova už jsme neslyšeli, jak se drápala nahoru a snažila se zachytit, aby nespadla.

      „Buď opatrná!" křičel jsem a srdce mi tlouklo jako o život. „Počkej, jdu za tebou!"

      Brodil jsem se jezerem za ní.

      „Co by to mohlo být?" volal Enoch.

      „Existuje jen jediný způsob, jak to zjistit!" řekla Emma vzrušeně a šplhala dál do obrových úst.

      „Ach bože," řekl Horác. „Ona tam leze."

      „Počkej!" zavolal jsem znovu - ale už byla pryč, zmizela v obrově hrdle.

      * * *

      Zblízka se zdál obr dokonce ještě větší než ze břehu, a když jsem nakukoval dolů, do jeho temného hrdla, přísahal bych, že slyším dech starého Cuthberta. Přiložil jsem ruce k ústům a vykřikl Emmino jméno. Ozvěnou se mi vrátil můj vlastní hlas. I ostatní se teď brodili jezerem, ale nemohl jsem na ně čekat - co když má tam dole problémy -, zaťal jsem zuby, strčil nohy do temnoty a pustil jsem se.

      Padal jsem dlouho. Celou sekundu. Pak cák - vjel jsem do vody tak studené, až jsem zalapal po dechu a všechny svaly se mi naráz scvrkly. Uvědomil jsem si, že musím šlapat vodu, jinak se utopím. Ocitl jsem se v tmavé úzké komoře naplněné vodou a nemohl dlouhým hladkým hrdlem obra zpátky.

      Nebyl tu žádný provaz, žebřík ani záchytná místa. Volal jsem Emmu, ale nikdo se neozýval.

      Ach bože, pomyslel jsem si. Utopila se!

      Ale pak mě něco polechtalo na paži a všude okolo mě se vyvalily bubliny, a chvíli nato se na hladině objevila Emma a popadala dech.

      V bledém světle se zdála být v pořádku. „Na co čekáš?" řekla a plácala do vody rukou, jako by mě chtěla stáhnout s sebou. „Pojď!"

      „Zbláznila ses?" řekl jsem. „Jsme tu v pasti!"

      „Ovšem že nejsme!" odpověděla.

      „Myslím, že je to vstup do časové smyčky!" zavolala Emma zpátky. „Řekni všem, aby skočili dovnitř a ničeho se nebáli - počkáme na vás s Jacobem na druhé straně!"

      A pak mě vzala za ruku, a i když jsem tak docela nechápal, o co jde, pořádně jsem se nadechl a nechal se stáhnout pod vodu. Trhavě jsme se pohybovali, kopali nohama a mířili dolů ke skalnímu otvoru, kterým bychom se mohli protáhnout a kterým pronikala slabá zář denního světla. Strčila mě dovnitř a pak se protáhla za mnou, proplavali jsme šachtou dlouhou asi tři metry do jezera. Nad námi jsem viděl jen zčeřenou hladinu a nad ní modrou oblohu. Jak jsme stoupali na hladinu, voda byla podstatně teplejší. Potom jsem prorazili hladinou na vzduch a lapali po dechu, a já jsem okamžitě cítil, že se počasí změnilo - bylo teď horko a dusno a světlo se změnilo ve zlatou odpolední zář. Změnila se i hloubka jezera - voda teď sahala obrovi až po bradu.

      „Vidíš?" řekla Emma a šklebila se. „Jsme někdy jindy!"

      A opravdu, vstoupili jsme do smyčky - opustili jsme vlažné ráno roku 1940 a vyměnili je za horké odpoledne nějakého jiného, staršího roku, i když bylo těžké říct, o jaký rok se jedná, protože tady v lese jsme byli daleko od známek civilizace, podle nichž bychom mohli usuzovat na nějaké období.

      Postupně se nad hladinou vynořily i ostatní děti, a když viděly tu změnu, přicházely s vlastním vysvětlením.

      „Uvědomujete si, co to znamená?" vykřikl Millard. Cákal okolo sebe, otáčel se dokola, celý bez sebe vzrušením. „Znamená to, že v Pohádkách je skryto tajné učení!"

      „Už se vám nezdají tak hloupé, co?" poznamenala Oliva.

      „Ach, už se nemůžu dočkat, až provedu jejich analýzu a připojím své anotace," řekl Millard a třel si ruce o sebe.

      „Opovaž se něco psát do mé knihy, Millarde Nullingsi!" zvolala Bronwyn varovně.

      „Samozřejmě, že Cuthbertovi zvířecí přátelé," odpověděla Oliva.

      Enoch obrátil oči v sloup, ale neřekl to, co si pravděpodobně myslel - Je to jenom pohádka! -, možná proto, že i jeho myšlení se začínalo měnit.

      „Každá smyčka má svoji ymbrynu," řekla Emma, „dokonce i tajemné smyčky z pohádek. Pojďme ji najít."

      „Jasně," řekl Millard. „Ale kde?"

      „Jediné místo, o kterém se kromě tohoto jezera příběh zmiňuje, je ta hora," řekla Emma a ukázala na útes ukrytý za stromy. „Kdo se cítí na malou horolezeckou túru?"

      Byli jsme unavení a hladoví, ale objev smyčky do nás vlil novou energii. Nechali jsme kamenného obra za sebou a vydali se lesem směrem k úpatí strmé skály, naše promočené šaty v horku rychle schly. Jak jsme se blížili k útesu, terén začal stoupat, pak se před námi objevila vyšlapaná pěšina a my jsme po ní stoupali a stoupali křovinami a klikatými kamenitými úseky, dokud stezka nebyla tak kolmá, že jsme museli na všechny čtyři a plazili se strmým terénem nahoru.

      „Na konci té pěšiny bude, doufám, něco úžasného," poznamenal Horác a utíral si pot z čela. „Gentleman se nepotí!"

      Stezka se zúžila v úzkou pěšinku, terén prudce stoupal po naší pravé ruce a klesal po levé, a za ním se táhl koberec zelených vrcholků stromů. „Držte se stěny!" varovala Emma. „Dolů je to pořádný sešup."

      Jen z pohledu na prudký sráz se mi točila hlava. Zdálo se, že se u mě náhle projevil jakýsi nový strach z výšek, sevřel se mi žaludek a obyčejná chůze vyžadovala velké soustředění.

      Řekl jsem, že je mi fajn, a předstíral, že jsem v pohodě, přesně tři další zákruty na cestě, než se mi srdce rozbušilo a nohy se roztřásly tak, že jsem si musel sednout, rovnou tady, uprostřed úzké pěšiny, kde jsem překážel všem, kdo šli za mnou.

      „Á jéje," zamumlal Hugh. „Jacob se nám hroutí."

      „Nechápu, co to se mnou je," mumlal jsem. Nikdy předtím jsem se výšek nebál, ale teď jsem se nedokázal podívat za okraj pěšiny, aniž by se mi nezvedl žaludek.

      Pak mě napadlo něco hrozného: co když to, co cítím, není strach z výšek, ale. z netvorů?

      Ale tak to přece nemůže být, jsme uvnitř časové smyčky, kam se netvoři nedostanou. Ale čím víc jsem vnímal pocity ve svých rozbouřených vnitřnostech, tím víc jsem byl přesvědčen o tom, že se nebojím srázu samotného, ale toho, co je za ním.

      Musel jsem se přesvědčit sám.

      Všichni mi něco v obavách šeptali do ucha, ptali se, o co jde a jestli jsem v pořádku. Vytěsnil jsem jejich hlasy, opřel se o ruce a plazil se k okraji pěšiny. Čím jsem mu byl blíž, tím víc se mi dělalo zl e od žaludku, jako by mě něco uvnitř rvalo na kusy. Pár centimetrů od okraje jsem se přitiskl k zemi a natáhl ruce, abych se zachytil prsty za skalní převis, pak jsem se přitáhl a nakoukl za něj.

      Mým očím trvalo jen chvíli, než zahlédly netvora. Nejprve to byl jen jakýsi mihotavý pohyb na hrbolatém úbočí hory, třepotající se skvrna ve vzduchu, jako když vlny tepla stoupají z rozpáleného auta. Iluze, malá halucinace.

      Takhle se jeví normálním lidem a ostatním podivným - každému, kdo nedokáže to co já.

      Pak jsem skutečně cítil, jak se moje podivná schopnost probouzí k životu. Velice rychle se vír v mém břiše smrštil a soustředil do jediného bolestivého bodu, a pak, což jsem nedokázal plně vysvětlit, se z toho stalo cosi směrového, protáhlo se to z bodu v přímku, z jedné dimenze do dvou. Ta přímka, jako střelka kompasu, ukazovala úhlopříčně na tu bázlivou skvrnu asi kilometr pod námi na levé straně úbočí hory. Její vlnění a mihotání se začalo spojovat a splynulo v pevnou černou hmotu, v jakéhosi humanoida s chapadly, který se tiskl ke skále.

      A potom si všiml, že se na něj dívám, a celé jeho děsivé tělo se napjalo. Dřepl si na skálu, vysunul svá ústa zubatá jako pila a vydal ze sebe strašlivý skřek.

      Moji přátelé nepotřebovali, abych jim popisoval, co vidím. Ten zvuk bohatě stačil.

      „Netvor!" vykřikl kdosi.

      „Utíkejme!" vykřikl někdo další, zbytečně tak vyzýval k něčemu, co bylo všem jasné.

      Vydrápal jsem se zpět z převisu, někdo mě postavil na nohy a najednou jsme všichni utíkali v jednom chumlu, ne dolů, ale vzhůru na vrchol hory, raději dál do neznáma než zpět na rovnou zem a ke vchodu do smyčky, který ležel za námi. Bylo však příliš pozdě na návrat, cítil jsem, jak netvor seskočil z balvanu a škrábal se po skalní stěně - ale pryč od nás, dolů po pěšině, aby nás odřízl, kdybychom kolem něj chtěli seběhnout z hory. Ocitli jsme se v pasti.

      Tohle bylo nové. Nikdy předtím jsem nebyl schopen sledovat nějakého netvora jinak než zrakem, ale teď jsem v sobě cítil tu malou střelku ukazující za nás a dokázal jsem si skoro představit toho tvora, jak se drápe po čtyřech na rovnou zem. Bylo to, jako bych do toho netvora zrakem umístil nějaký orientační maják.

      Utíkali jsme za zákrut cesty - můj náhlý strach z výšek teď úplně zmizel, a stáli tváří v tvář hladké skalní stěně, stoupající vzhůru přinejmenším jeden a půl kilometru. Tady cesta končila, všude kolem nás se terén svažoval v neuvěřitelných úhlech. Na stěně nebyly žádné žebříky ani úchyty pro ruce. Zoufale jsme hledali nějakou jinou cestu - tajný průchod ve skále, dveře, tunel -, ale nic tu nebylo, žádná cesta vpřed, jen vzhůru, a žádná jiná cesta vzhůru než pomocí horkovzdušného balonu či přátelské ruky pravděpodobně smyšleného obra.

      Zachvátila nás panika. Slečna Peregrinová začala vřeštět a Claire se rozplakala, zatímco Horác stál a bědoval: „To je konec, všichni zemřeme!" Ostatní zoufale hledali nějaký způsob, jak se zachránit. Fiona šátrala rukama po stěně a pátrala po prasklinách, v nichž by mohla být nějaká hlína, kde by

      mohla vypěstovat popínavé víno či cokoliv jiného, po čem bychom mohli šplhat vzhůru. Hugh běžel na kraj pěšiny a nahlížel do srázu. „Kdybychom měli padák, mohli bychom skočit!"

      „Já můžu posloužit jako padák!" ozvala se Oliva. „Chytněte se mě za nohy!"

      Ale dolů vedla dlouhá cesta a na jejím konci byl temný a nebezpečný les. Bronwyn rozhodla, že bude lépe, když vyšleme Olivu nahoru horským svahem, a s povadlou, horečnatou Claire na jedné paži vedla Olivu za ruku ke stěně. „Dej mi svoje boty!" poručila Olivě. „Vezmi Claire a slečnu Peregrinovou a snaž se dostat co nejrychleji na vrchol!"

      Oliva vypadala vystrašeně. „Nevím, jestli budu mít dost sil!" plakala.

      „Musíš to zkusit, ty naše treperendo! Jsi jediná, kdo je může dovést do bezpečí!" Klekla si, postavila Claire na nohy a nemocná holčička se zhroutila Olivě do náručí. Oliva ji pevně přitiskla k sobě, shodila z nohou olověné střevíce a pak, zrovna když začaly stoupat, Bronwyn přemístila slečnu Peregrinovou ze svého ramena na temeno Oliviny hlavy. Slečna Peregrinová zamávala zdravým křídlem a zatahala Olivu za vlasy, ta vyjekla a zakopala nohama, poté trojice konečně vzlétla.

      Netvor se už dostal skoro dolů. Věděl jsem to tak jistě, jako bych to viděl na vlastní oči. Mezitím jsme prohledávali terén ve snaze najít cokoliv, co by bylo možné použít jako zbraň - nacházeli jsme však jenom oblázky. „Já mohu být zbraní," řekla Emma, zatleskala rukama a zase je od sebe odtáhla a mezi nimi vzplála impozantní ohnivá koule.

      „A nezapomínejte na moje včely!" přidal se Hugh a otevřel ústa, aby mohly vyletět. „Když je někdo vyprovokuje, dokážou být pořádně nelítostné!"

      Enoch, který se dokázal zasmát i v tom nejméně vhodném okamžiku, se zařehtal. „Co chceš dělat? Opylovat netvora k smrti?"

      Hugh ho ignoroval a obrátil se ke mně. „Ty budeš našima očima, Jacobe. Jen nám řekneš, kde ta bestie je, a my jí vypícháme mozek z hlavy!"

      Střelka bolesti mi napověděla, že netvor je teď na pěšině, a podle toho, jak se mi jed šířil po těle, jsem věděl, že se rychle blíží. „Bude tu každou minutou," řekl jsem a ukázal na zatáčku, kterou jsme prošli. „Připravte se." Kdyby můj organismus nezaplavil adrenalin, byla by bolest naprosto vysilující.

      Zaujali jsme postavení, někteří z nás napřáhli sevřené pěsti jako boxeři, jiní vypadali jako sprinteři před výstřelem ze startovací pistole, i když nikdo nevěděl, kudy běžet.

      „Jak žalostný a neblahý konec našich dobrodružství," pronesl Horác. „Sežráni netvorem v nějakém velšském Zapadákově!"

      „Myslel jsem si, že nemohou vejít do smyčky," řekl Enoch. „Jak se sem sakra dostal?"

      „Vypadá to, že prošli evolucí," odpověděl Millard.

      „Koho zajímá, jak se to stalo!" vyštěkla Emma. „Je zkrátka tady a má hlad!"

      Pak se nad námi ozval slabý hlásek: „Pozor tam dole!" Natáhl jsem krk a zahlédl Olivinu tvář, jak mizí za vrcholem skalní stěny. Za okamžik se nad převisem objevilo dlouhé lano. Odvinulo se a napjalo, a pak se na jeho konci otevřela síť a plácla o zem. „Pospěšte si!" bylo znovu slyšet Olivin hlas. „Tady nahoře je rumpál - chytněte se všichni sítě a já ji vytáhnu!"

      Utíkali jsme k síti, ale byla malinká, stěží se do ní vešli dva. Ve výšce očí byla k lanu připevněna fotografie nějakého muže v síti - v této síti -, s nohama pokrčenýma visel těsně nad zemí před strmou skalní stěnou - právě touto stěnou. Vzadu na fotografii byl vytištěn text:

      Jediný přístup do zvěřince: vlezte si dovnitř!

       Maximální nosnost: jeden pasažér

       Přísně dodržujte.

      Tato věc představovala jakýsi primitivní výtah - pro jednoho pasažéra, nikoliv pro osm najednou. Nebyl ale čas použít jej tak, jak bylo původně myšleno, a tak jsme do něj naskákali, ruce a nohy prostrčili oky, drželi se lana nad sítí a věšeli se na ně, jak se dalo.

       „Vytáhni nás nahoru!" zavolal jsem. Netvor se blížil, bolest se stávala téměř nesnesitelnou.

      Několik nekonečných vteřin se nic nedělo. Netvor kroužil kolem zákrutu, svalnaté jazyky používal jako nohy, atrofované lidské končetiny mu byly k ničemu. Pak se ozvalo zaskřípění kovu, lano se napjalo a my jsme se s trhnutím ocitli ve vzduchu.

      Netvor už téměř překonal vzdálenost, která ho od nás dělila. Hnal se tryskem s čelistmi otevřenými, jako by nás chtěl nabrat mezi zuby, podobně jako to dělá velryba s planktonem. Nebyli jsme ještě ani v půli cesty vzhůru, když dospěl na místo přesně pod námi, pohlédl nahoru a skrčil se jako pružina, která se každou chvíli vymrští.

      „Skočí!" zařval jsem. „Vtáhněte nohy do sítě!"

      Netvor se odrazil jazyky od země a vymrštil se vzhůru. Stoupali jsme rychle a už se zdálo, že nás netvor nechytí, ale právě v té chvíli vystřelil jeden ze svých jazyků a chytil do něj Emmin kotník jako do lasa.

      Emma ječela a kopala do něj druhou nohou, když se síť s kodrcáním zastavila, protože kladka nedokázala uzdvihnout nás všechny a ještě k tomu netvora.

      „Sundej to ze mě!" křičela Emma. „Dej to pryč, dej to pryč, dej to pryč!"

      Zkusil jsem do netvora také kopat, ale jazyk měl jako z oceli a jeho špička byla poseta stovkami svíjejících se přísavek. A pak se netvor začal sám přitahovat a navíjet, jeho čelisti se pomalu blížily, až jsme ucítili zápach netvorova hnilobného dechu.

      Emma křičela, aby ji někdo držel, a tak jsem ji jednou rukou chytil zezadu za šaty. Bronwyn opustila síť docela, pověsila se na ni jen za nohy a rukama objala Emmu kolem pasu. Ta se pak také pustila -nespadla jen díky mně a Bronwyn - a volné ruce ovinula okolo netvorova jazyka.

      Netvor vyjekl. Přísavky na jeho jazyku ochably, stoupal z nich černý kouř a syčely. Emma stiskla ruce silněji, zavřela oči a křičela, ne bolestí, ale byl to jakýsi bojový pokřik, dokud netvora nepřinutila, aby ji pustil. Poraněné chapadlo sklouzlo z kotníku. Nastal surrealistický okamžik, kdy netvor nedržel Emmu, ale Emma držela netvora, tu svíjející se a ječící věc pod námi. Štiplavý kouř ze spáleného masa nám stoupal do nosů, až jsme nakonec museli na Emmu zavolat, aby netvora pustila. Emma náhle otevřela oči, uvědomila si, kde je, a uvolnila sevření.

      Netvor padal a chňapal přitom do prázdna. Vyletěli jsme vzhůru v síti, protože síla, která nás táhla dolů, najednou povolila, přelétli jsme přes okraj stěny a spadli do jakési hromady na vrcholu. Tady na nás čekaly Oliva, Claire a slečna Peregrinová, a když jsme se vysvobodili ze sítě a klopýtali od kraje útesu, Oliva jásala, slečna Peregrinová vřeštěla a plácala zdravým křídlem a Claire zvedla hlavu z místa, kde ležela na zemi, a slabě se usmála.

      Byli jsme radostí bez sebe, a podruhé za těch pár dní ohromení z toho, že jsme naživu. „To je podruhé, co jsi nám zachránila krk, ty malá treperendo," řekla Bronwyn Olivě. „A slečno Emmo, věděla jsem, že jste statečná, ale tohle překonalo všechno!"

      Emma pokrčila rameny. „Buď on, nebo já," řekla věcně.

      „Nemohu uvěřit tomu, že ses toho dotkla," řekl Horác.

      Emma si otřela dlaně o šaty, přičichla k nim a protáhla obličej. „Jen doufám, že ten smrad co nejrychleji vyvane," řekla. „Ta bestie páchne jako skládka!"

      „Co tvůj kotník?" zeptal jsem se jí. „Nebolí?"

      Klekla si a stáhla punčochu dolů. Objevila se opuchlá, rudá podlitina okolo kotníku. „Není to tak zlé," řekla a dotkla se opatrně kotníku. Když se znovu postavila a přenesla váhu na postiženou nohu, zavrávorala a já jsem ji zachytil.

      „Ty jsi nám tedy opravdu hodně pomohl," zavrčel na mě Enoch. „,Utíkejte!' A to si říká vnuk zabijáka netvorů!"

      „Kdyby můj dědeček utekl před netvorem, který ho zabil, možná by byl ještě stále naživu," řekl jsem. „Je to dobrá rada."

      Za skalní stěnou, kterou jsme právě zdolali, jsem zaslechl žuchnutí, a ten Pocit se ve mně znovu probudil. Šel jsem k převisu a podíval se dolů. Netvor byl naživu a skoro u paty skalní stěny, rychle vrtal svými jazyky díry ve skále.

      „Špatné zprávy," řekl jsem. „Netvor se nezabil."

      Emma stála v okamžení vedle mě. „Co dělá?"

      Sledoval jsem ho, jak strká jeden z jazyků do otvoru, který vytvořil, posouvá se nahoru a začíná vrtat další otvor. Dělal záchyty pro nohy - vlastně spíš pro jazyky.

      „Snaží se vylézt po stěně," řekl jsem. „Dobrý bože, vypadá jako ten zatracený Terminátor."

      „Jako co?" zeptala se Emma.

      Málem jsem se pustil do vysvětlování, ale pak jsem zavrtěl hlavou. Stejně to bylo hloupé přirovnání -netvoři jsou strašlivější a pravděpodobně vražednější než jakékoliv filmové monstrum.

      „Musíme ho zastavit!" zvolala Oliva.

      „Anebo ještě lépe utéct!" řekl Horác.

      „Určitě," souhlasila Emma. „Ale jak?"

      „Nemáte s sebou někdo káď s rozpáleným olejem?" zeptal se Enoch.

      „Postačí tohle?" zaslechl jsem Bronwyn a otočil se, abych ji spatřil, jak zvedá nad hlavu ohromný balvan.

      „Mohlo by," řekl jsem. „Máš dobrou mušku? Dokážeš ten balvan hodit tam, kam ti řeknu?"

      „Určitě se o to pokusím," odpověděla Bronwyn a vrávorala ke skalnímu převisu s balvanem, který v jejích rukou vratce balancoval.

      Podíval jsem se přes převis. „Kousek dál tímto směrem," řekl jsem a naváděl ji o několik kroků doleva. Zrovna když jsem se chystal dát jí znamení, aby balvan pustila, netvor skočil od jednoho záchytu k druhému, a tak teď Bronwyn stála na špatném místě.

      Netvor vytvářel nové úchyty rychleji, změnil se v pohyblivý terč. Ke všemu byl balvan, který Bronwyn držela, široko daleko jediný. Pokud mine, nebudeme mít druhou šanci.

      Donutil jsem se hledět na netvora navzdory téměř nesnesitelnému nutkání odvrátit zrak. Na několik prazvláštních sekund, kdy se mi motala hlava, se hlasy mých přátel vytratily a já jsem slyšel jen to, jak mi v uších tepe krev, a srdce, jak mi tluče v hrudi, a moje myšlenky zabloudily k té bestii, která zabila mého dědečka, která stála nad jeho roztrhaným a umírajícím tělem, než zbaběle utekla do lesa.

      Zrak jsem měl rozostřený a ruce se mi třásly. Snažil jsem se sám sebe uklidnit.

      Pro tohle ses narodil, říkal jsem si v duchu. Jsi stavěný na to, abys zabíjel monstra, jako je tohle. Opakoval jsem si to jako nějakou mantru.

      Zrůda naznačila pohyb doleva, a pak skočila doprava. Nechtěl jsem hádat a také zahodit naši největší šanci, jak netvora zabít. Potřeboval jsem vědět. A nějak jsem cítil, že to dokážu.

      Klečel jsem tak blízko okraje útesu, že teď zase Emma zahákla dva prsty za můj opasek, abych nespadl. Soustředil jsem se na netvora a opakoval si pro sebe mantru - stavěný na to, abych tě zabil, stavěný na to zabíjet -, a ačkoliv netvor se na okamžik zastavil a sekal do jednoho místa ve stěně, cítil jsem, jak střelka kompasu v mých vnitřnostech ukazuje velmi jemně doprava od onoho místa.

      Bylo to jako předtucha.

      Bronwyn se pod tíhou balvanu zachvěla. „Už to moc dlouho neudržím!" varovala mě.

      Rozhodl jsem se věřit svému instinktu. I když to místo, kam ukazoval můj kompas, bylo prázdné, zakřičel jsem na Bronwyn, aby balvan hodila právě tam. Trochu se naklonila tím směrem a s úlevou balvan odhodila.

      V tom okamžiku skočil netvor doprava - přesně na místo, kam ukazoval můj kompas. Netvor pohlédl nahoru, spatřil padající balvan a pokusil se znovu skočit - jenže na to nebyl čas. Balvan narazil do netvorovy hlavy a smetl ho ze skály. S ohlušujícím duněním dopadli na zem společně. Zpod kamene vystřelily chapadlovité jazyky, zachvěly se a zůstaly bezvládně ležet. Vyvalila se černá krev a vytvořila okolo balvanu ohromnou lepkavou kaluž.

      „Přímý zásah!" křičel jsem.

      Děti začaly skákat a skandovat. „Je mrtvý, je mrtvý," volala Oliva, „ten strašlivý netvor je mrtvý!"

      Bronwyn mě objala. Emma mě políbila na temeno. Horác mi třásl rukou a Hugh mě poplácal po zádech. Dokonce i Enoch mi gratuloval. „Dobrá práce," řekl trochu zdráhavě. „Jen se kvůli tomu moc nenafoukni."

      Měl bych být radostí bez sebe, ale skoro nic jsem necítil, jen otupělost, jež souvisela s tím, jak se rozechvělá bolest Pocitu vytrácela. Emma si všimla, že jsem vyčerpaný. Velmi mile a nenápadně mě vzala za ruku a trochu mě podpírala, když jsme kráčeli od převisu. „To nebylo štěstí," šeptala mi do ucha. „Nemýlila jsem se v tobě, Jacobe Portmane."

      * * *

      Pěšina, která u úpatí skály končila, pokračovala opět zde, na vrcholu, a vedla na druhou stranu hory.

      „Na tom lanu stálo Vstup do zvěřince," řekl Horác. „Myslíte, že je někde před námi?"

      „Ty jsi ten, komu se zdá o budoucnosti," poznamenal Enoch. „Předpokládal bych, že tohle řekneš ty nám."

      „Co je to zvěřinec?" zeptala se Oliva.

      „Sbírka zvířat," vysvětlila jí Emma. „Něco jako zoo."

      Oliva zapištěla a zatleskala. „To jsou Cuthbertovi přátelé! Z té pohádky! Už se nemůžu dočkat, až je uvidím. Myslíte, že tam žije taky ymbryna?"

      „V této kritické chvíli," řekl Millard, „bude nejlépe nic nepředpokládat."

      Vyrazili jsme. Ještě stále jsem byl otřesen ze setkání s netvorem. Zdálo se, že moje schopnosti se skutečně rozvíjejí, jak Millard předpokládal, rostou jako svaly, čím víc je trénuji. Jakmile jsem zahlédl netvora, dokázal jsem ho sledovat, a když jsem se na něj správně soustředil, dokázal jsem odhadnout jeho příští pohyb, jakýmsi nepochopitelným a nevysvětlitelným instinktem. Cítil jsem jisté uspokojení nad tím, že jsem se dozvěděl něco nového o své podivnosti, o něčem, co jsem se nemohl naučit, ale zažít. Ale neučil jsem se v bezpečném, kontrolovaném prostředí. Nebyly tu žádné ochranné mantinely, které by zamezily tomu, aby mi míč spadl do škarpy. Jakákoliv chyba, kterou udělám, bude mít okamžité a smrtelné následky, pro mě i pro mé okolí. Měl jsem strach, aby si o mně nezačali dělat ostatní iluze - nebo abych si je nezačal dělat já, což by bylo ještě horší. A věděl jsem, že v tu chvíli, kdy začnu být domýšlivý - v tu chvíli, kdy si přestanu ze strachu před netvorem cvrnkat do kalhot - se stane něco strašného.

      Možná jsem měl kliku, že poměr mezi strachem a sebejistotou byl u mě v té době na nejnižší možné úrovni vzhledem k sebevědomí. Asi tak deset ku jedné. Strčil jsem ruce do kapes z obavy, aby si ostatní nevšimli, jak se mi třesou.

      „Podívejte!" řekla Bronwyn a zastavila se uprostřed pěšiny. „Dům v oblacích!"

      Byli jsme v půli cesty na hřeben. Nahoře před námi se v dálce zvedal dům, který vypadal, jako by balancoval na hradbě nízkých mraků. Jak jsme šli dál a zdolali kopec, mraky se rozestoupily a dům se ukázal v celé kráse. Byl velmi malý a nestál na oblaku, ale na vysoké věži z pražců naskládaných na sebe, a celá tahle věc stála přesně uprostřed travnaté náhorní plošiny. Byla to jedna z nejpodivnějších uměle vytvořených staveb, jakou jsem kdy viděl. Kolem ní stálo několik chatrčí a daleko vzadu se rozprostíral malý les, ale tomu jsme nevěnovali pozornost - oči nás všech se upíraly k věži.

      „Co to je?" zašeptal jsem.

      „Rozhledna?" hádala Emma.

      „Místo, odkud startují letadla?" řekl Hugh.

      Jenže nikde okolo žádná letadla nebyla, ani stopa po nějaké přistávací ploše.

      „Možná se odsud vypouštějí vzducholodě," řekl Millard.

      Vzpomněl jsem si na starý dokument o nešťastné vzducholodi Hindenburg, která byla přivázaná k vrcholu něčeho, co vypadalo jako věž vysílače - ke stavbě ne nepodobné této -, a cítil jsem, jak mnou projela studená vlna hrůzy. Co když mají ty balony, které nás honily, svou základnu právě tady a my jsme tak nechtě narazili na hnízdo stvůr?

       „Anebo je to třeba dům ymbryny," řekla Oliva. „Proč všichni vždycky myslí hned na to nejhorší?" „Jsem si jist, že Oliva má pravdu," přitakal Hugh. „Nemáme se tu čeho bát."

      Odpovědělo mu hlasité, nelidské vrčení, které, jak se zdálo, vycházelo ze stinného místa pod věží.

      „Co bylo tohle?" zeptala se Emma. „Další netvor?"

      „Myslím, že ne," odpověděl jsem, ten Pocit se ze mě vytrácel.

      „Nevím to a ani to vědět nechci," řekl Horác a couvl.

      Ale neměli jsme na vybranou, chtělo se to s námi setkat. Vrčení se ozvalo znovu, na rukou se mi naježily chlupy a hned nato se mezi dvěma spodními pražci objevil zarostlý obličej. Vrčel na nás jako vzteklý pes, z tlamy s velkými tesáky kapaly sliny.

      „Co je ve jménu Starších zase tohle?" mumlala Emma.

      „Parádní nápad vlézt do téhle smyčky," komentoval Enoch. „Fakt se to pro nás zatím bezva vyvíjí."

      To něco se vyplazilo zpod pražců na sluníčko, kde si to dřeplo na bobek a dívalo se na nás žádostivě s jakýmsi vyšinutým úsměvem, jako kdyby si to představovalo, jak asi chutná náš mozek. Nedokázal jsem říct, jestli je to člověk nebo zvíře. Mělo to na sobě staré hadry, postavu člověka, ale pohybovalo se to jako opice, jako by to byl náš dávno ztracený předek, jehož evoluce se zastavila před miliony let. Oči a zuby to mělo bezvýrazné a žluté, bledá pokožka byla pokrytá tmavými skvrnami, vlasy dlouhé a rozcuchané jako hnízdo.

      „Zabte to někdo!" ozval se Horác. „Anebo ať se to na mě aspoň nedívá!"

      Bronwyn postavila Claire na zem a zaujala bojovný postoj, zatímco Emma natáhla ruce, aby zhotovila oheň - ale byla příliš šokovaná, takže nevytvořila víc než prskající plamínek. Ten tvor se napjal, zavrčel a pak vystartoval jako sprinter na olympiádě - ne k nám, ale okolo nás, mizel za hromadou kamení a zase se objevoval a cenil u toho tesáky. Hrálo si to s námi, jako si kočka hraje se svou kořistí těsně předtím, než ji zabije.

Zdálo se, že se chystá na další sprint - tentokrát k nám -, když vtom se ozval odněkud zezadu hlas, který poručil: „Sedni a chovej se slušně!" A to stvoření poslechlo, sedlo si na zadní část těla, z pusy vystrčilo jazyk a zatvářilo se připitoměle.

      Otočili jsme se a spatřili, jak směrem k nám rozvážně kluše nějaký pes. Rozhlédl jsem se okolo, abych zjistil, kdo to mluvil, ale nikdo tu nebyl - a pak ten pes otevřel tlamu a řekl: „Z Vrčouna si nic nedělejte, nemá žádné vychování! Je to jeho způsob poděkování. Ten netvor byl velice otravný."

      Zdálo se, že ten pes mluví na mě, ale byl jsem tak překvapený, že jsem nedokázal odpovědět. Nejen že hovořil téměř lidským hlasem - a to ještě britským přízvukem -, ale v buclaté tlamě držel dýmku a na obličeji měl brýle v kulatých rámečcích se zeleně zabarvenými skly. „Ach, drahý, doufám, že jste se příliš neurazil," pokračoval ten pes, když si špatně vyložil mé mlčení. „Vrčoun to myslí dobře, ale budete ho muset omluvit. Vychovali ho, doslova, ve stodole. Na druhou stranu já jsem vyrostl na velkolepém panství, jako sedmé štěně sedmého štěněte význačné chovatelské linie loveckých psů." Uklonil se, jak nejlépe to jen pes mohl dokázat, nosem se dotkl země. „Addison MacHenry, k vašim službám."

      „To je nóbl jméno pro psa," poznamenal Enoch, který nebyl nijak udiven tím, že vidí mluvící zvíře.

      Addison se zadíval přes brýle na Enocha a řekl: „A jakým jménem, smím-li se ptát, zvou vás?" „Enoch O'Connor," vyslovil pyšně své jméno a poněkud vypjal hruď.

      „To je nóbl jméno pro umouněného kluka s obličejem jako lívanec," řekl Addison, pak se postavil na zadní, takže byl skoro stejně vysoký jako Enoch. „Ano, já jsem pes, ale podivný pes. Proč bych měl být tudíž zatížen nějakým obyčejným psím jménem? Můj bývalý pán na mě volal ,Boxi' a já to nesnášel -považoval jsem to za urážku své důstojnosti! -, proto jsem ho kousl do tváře a vzal si jeho jméno. Addison. Myslím, že takové jméno se mnohem lépe hodí ke zvířeti mého intelektu. Bylo to právě předtím, než mě objevila slečna Wrenovál a přivedla mě sem."

      Naše tváře se rozzářily a při zmínce ymbrynina jména námi projela vlna naděje.

      „Přivedla vás sem slečna Wrenová?" zeptala se Oliva. „A co obr Cuthbert?"

      „Kdo?" zeptal se Addison a pak zavrtěl hlavou. „Ach tak, ten příběh. Je to tak, obávám se - jde o příběh, který kdysi dávno inspirovala ta zvláštní skála tam dole a podivný zvěřinec slečny Wrenové."

      „Sem vám to říkal," zabrblal Enoch.

      „Kde je slečna Wrenová ted?" zeptala se Emma. „Musíme s ní mluvit!"

      Addison pohlédl vzhůru na dům na samém vršku věže a řekl: „To je její rezidence, ale teď není doma. Před několika dny odlétla na pomoc svým sestrám ymbrynám do Londýna. Zuří válka, víte. Předpokládám, že jste o tom slyšeli? Což také vysvětluje, proč cestujete ponižujícím způsobem jako uprchlíci?"

      „Napadli naši smyčku," řekla Emma. „A pak jsme na moři přišli o naše věci."

      „A skoro i sami o sebe," dodal Millard.

      Zvuk Millardova hlasu psa vyděsil. „Neviditelný! Jaká vzácnost. A taky je tu Američan," řekl a pokýval hlavou směrem ke mně. „Jste prapodivná parta, dokonce i když jste podivní." Dopadl zpět na všechny čtyři a zamířil k věži. „Pojďte, představím vás ostatním. Budou naprosto fascinováni. A určitě máte po cestě hlad, nebohá stvoření. Proviant bohatý na živiny vám bude k dispozici!"

      „Potřebujeme i léky," ozvala se Bronwyn a poklekla, aby zvedla Claire. „Tahle maličká je velmi nemocná!"

      „Uděláme, co je v našich silách," slíbil pes. „Dlužíme vám to a ještě mnohem víc za to, že jste vyřešili náš malý problém s netvorem. Velice otravným, jak jsem říkal."

      „Co říkal, že nám bude k dispozici a bude bohaté na živiny?" ptala se Oliva.

       „Strava, poživatiny, příděl potravin!" odpověděl pes. „Budete si tu jíst jak panstvo."

      „Ale já nemám ráda psí žrádlo," namítla Oliva.

      Addison se zasmál, jeho smích zněl překvapivě lidsky. „Ani já ne, slečno."

      1 „Wren" znamená anglicky „střízlík". Ačkoliv „ptačí" jména ostatních ymbryn překládáme do češtiny, z důvodu, jenž vyplyne dále z textu, ponecháváme toto jméno v originále. (pozn. překl.)

      Kapitola 4

      Addison kráčel po čtyřech a krátkým tupým nosem čenichal ve vzduchu, zatímco ten tvor podobný člověku, kterému říkali Vrčoun, poskakoval okolo jako nějaké potrhlé štěně. Všiml jsem si, že na nás zpoza chomáčů trávy a několika chatrčí vykukují tváře - většinou chlupaté a nejrůznějších tvarů i

      velikostí. Když jsme došli doprostřed mýtiny, Addison se postavil na zadní a zavolal: „Nebojte se, kamarádi! Pojďte přivítat děti, které poslaly na onen svět našeho nevítaného návštěvníka!"

      Jeden po druhém vcházela bizarní zvířata na prostranství, Addison nám je postupně představoval. První tvor vypadal jako horní polovina miniaturní žirafy přišitá k zadní polovině osla. Kráčel nemotorně na dvou zadních nohou, jediných končetinách, které měl. „To je Deirdra," představil tvora Addison. „Je to emurafa, což je něco jako kousek osla a kousek žirafy dohromady, jen má méně nohou a popudlivou povahu. Hrozně nerada prohrává v kartách," dodal šeptem. „Nikdy nehrajte s emurafou karty. Pozdrav, Deirdro!"

      „Sbohem!" řekla Deirdra, stáhla dozadu koňské pysky a vycenila v úsměvu velké zuby. „Hrozný den! Jsem velmi nepotěšena, že vás poznávám!" Pak se rozesmála - bylo to hýkavé zaržání vysokým hlasem - a řekla: „Dělám si legraci!"

      „Deirdra si myslí, že je moc vtipná," vysvětloval Addison.

      „Jestliže jsi jako osel a žirafa dohromady," rozpovídala se Oliva, „proč se tedy nejmenuješ oslorafa?"

      Deirdra se zamračila a odpověděla: „Protože je to hloupý název. Emurafa krásně klouže po jazyku, nemyslíš?" A pak vyplázla jazyk - silný, růžový a dlouhý skoro metr - a špičkou posunula Olivě čelenku dozadu. Oliva vypískla a s chichotáním se utíkala schovat za Bronwyn.

      „Mluví tady všechna zvířata?" zeptal jsem se.

      „Jenom Deirdra a já," odpověděl Addison, „a to je dobře. Slepice nezavřou zobáky ani tak, a to neumí říct ani slovo!" Jako na povel se ze spáleného a zčernalého kurníku vykolébalo hejno kdákajících slepic a mířilo k nám. „Ach!" zvolal Addison. „A už tu holky máme."

      „Co se stalo s tím kurníkem?" zeptala se Emma.

      „Pokaždé, když ho opravíme, oni ho znovu spálí," řekl. „Taková otrava." Addison se otočil a pokynul hlavou opačným směrem. „Možná byste měli trošku couvnout. Když se naštvou."

      BUM! - při zvuku připomínajícím výbuch nálože dynamitu jsme všichni nadskočili a posledních pár nepoškozených prken kurníku se rozbilo a vyletělo do vzduchu.

      „.tak explodují jejich vajíčka," dokončil Addison.

      Když se kouř rozptýlil, viděli jsme, že k nám slepice stále míří, nezraněné, jako by je ani nevyplašila ta rána, okolo nich poletoval malý obláček peří, které připomínalo tlusté sněhové vločky.

      Enoch otevřel pusu překvapením: „Chcete mi říct, že tyhle slípky snášejí explodující vejce?!"

      „Jenom když je něco rozruší," řekl Addison. „Většina jejich vajec není nebezpečná - a jsou vynikající! Ale díky těmto vybuchujícím vejcím si vysloužily poněkud nelaskavé jméno - apokalyptické slepice."

      „Běžte pryč!" křičela Emma, když nás slepice obklíčily. „Vyhodíte nás všechny do povětří!"

      Addison se smál. „Jsou roztomilé a neškodné, ujišťuji vás, a vejce nesnášejí jinde než ve svém kurníku." Slepice nám radostně kdákaly u nohou. „Vidíte?" řekl pes. „Líbíte se jim!"

      „Tohle je učiněný blázinec!" ozval se Horác.

      Deirdra se zasmála: „Kdepak, holoubku. Tohle je zvěřinec."

      Pak nám Addison představil několik zvířat, která nebyla tak podivná, včetně sovy, jež nás sledovala z větve stromu, tichá a mohutná, a malé armády myší, které se objevovaly a zase mizely, jako kdyby trávily polovinu svého času v nějaké jiné realitě. Byl tu také kozel s velmi dlouhými rohy a hlubokýma černýma očima, sirotek, který zbyl ze stáda podivných koz, jež kdysi brázdilo lesem pod námi.

      Když se všechna zvířata shromáždila, Addison zvolal: „Třikrát hurá zabijákům netvorů!" Deirdra zaržála a kozel zadupal a sova zahoukala a slepice zakdákaly a Vrčoun zavrčel své uznání. A zatímco se tohle všechno odehrávalo, Bronwyn si vyměňovala pohledy s Emmou. Bronwyn pohlédla dolů na svůj kabát, v němž ukrývala slečnu Peregrinovou, pak zvedla obočí směrem k Emmě, jako by se ptala: Už? A Emma odpověděla zavrtěním hlavy: Ještě ne.

Bronwyn položila Claire na trávu, do stínu stromu. Potila se a třásla, chvílemi upadala do bezvědomí.

      „Viděl jsem slečnu Wrenovou, jak připravuje speciální elixír proti horečce," řekl Addison. „Chutná hrozně, ale je účinný."

      „Moje máma mi dělávala slepičí vývar," poznamenal jsem.

      Slepice vypískly strachy a Addison po mně vrhl nepěkný pohled. „Dělal si jenom legraci!" řekl. „Byla to jen legrace, takový hloupý vtip, cha cha! Nic takového neexistuje!"

      S pomocí Vrčouna a jeho vratiprstů šli Addison a emurafa připravit elixír.

      Po chvíli se vrátili s miskou něčeho, co vypadalo jako špinavá voda od nádobí. Jakmile Claire vypila poslední kapku elixíru a znovu usnula, zvířata pro nás nachystala skromnou hostinu: košíky s čerstvým pečivem, jablečným kompotem a vajíčky natvrdo - nevybuchující druh -, to všechno nám servírovala přímo do rukou, protože neměla žádné talíře ani příbory. Uvědomil jsem si, jaký mám hlad, až když jsem během pěti minut zhltnul tři vejce a bochník chleba.

      Když jsem dojedl, odříhnul jsem si, otřel si ústa a vzhlédl. Všechna zvířata na nás hleděla, dychtivě nás pozorovala, v jejich obličejích se zračila taková inteligence, až jsem se trochu zarazil a musel jsem bojovat s pocitem, že se mi to všechno jenom zdá.

      Millard jedl vedle mě, obrátil jsem se k němu a zeptal se ho: „Slyšel jsi už někdy předtím o podivných zvířatech?" „Jen v pohádkách pro děti," řekl s pusou plnou chleba. „Jak zvláštní, že nás právě jeden takový příběh dovedl až k nim."

      Jen Oliva se ničemu nedivila, snad proto, že byla ještě tak mladá - či aspoň její část - a vzdálenost mezi příběhy a skutečným životem jí nepřipadala tak veliká. „Kde jsou další zvířata?" zeptala se Addisona. „V pohádce o Cuthbertovi byli chmůrvědi chůdonozí a dvouhlaví rysové."

      A v tu chvíli sváteční nálada zvířat pohasla. Vrčoun si ukryl tvář do svých velkých dlaní a Deirdra vydala sténavé zaržání. „Neptejte se, neptejte se," řekla a pokyvovala protáhlou hlavou. Ale už bylo příliš pozdě.

      „Ty děti nám pomohly," řekl Addison. „Mají právo znát náš smutný příběh, pokud si to přejí."

      „Když vám to nebude vadit," řekla Emma.

      „Miluju smutné příběhy," prohlásil Enoch. „Hlavně ty, ve kterých draci sežerou princezny a na konci všichni umřou."

      Addison si odkašlal. „V našem případě spíše princezna sežrala draka," řekl. „Pro tvory, jako jsme my, to bylo pár perných let a předtím to bylo pár perných století." Pes přecházel sem a tam a mluvil vznešeným kazatelským tónem. „Kdysi dávno byl tento svět plný podivných zvířat. V Aldinnově době bylo na zemi víc podivných zvířat než podivných lidí. Vyskytovali jsme se ve všech tvarech a velikostech, jaké si jen dovedete představit: velryby, které dokázaly létat jako ptáci, červi velcí jako dům, psi dvakrát inteligentnější než já, pokud se tomu vůbec dá věřit. Některá měla svá vlastní království, ve kterých také vládla." V očích psa se mihla jiskra, sotva znatelná - jako kdyby byl dost starý na to, aby si takový svět pamatoval -, pak si hluboce povzdychl, jiskra pohasla a on pokračoval. „Ale z původního počtu zvířat zůstal jen zlomek. Téměř jsme vymřeli. Ví někdo z vás, co se stalo z podivných zvířat, která kdysi putovala světem?"

      Tiše jsme žvýkali a styděli se, že to nevíme.

      „Dobrá tedy," řekl. „Pojďte se mnou a já vám to ukážu." Odklusal do slunce, ohlédl se zpět a čekal, až se vydáme za ním.

      „Ptali se, a tak jim to řeknu teď," řekl Addison. „Žvanec tu na ně těch pár minut počká!"

      Neochotně jsme odložili jídlo a následovali psa. Fiona zůstala a dávala pozor na Claire, která ještě spala, Vrčoun a emurafa běželi dlouhými skoky za námi. Přešli jsme přes náhorní plošinu k ostrůvku lesa, který rostl na opačném konci. Mezi stromy se vinula štěrková cestička a my jsme po ní šlapali směrem na mýtinu. Než jsme tam došli, Addison řekl: „Dovolte mi, abych vám představil ta nejskvělejší podivná zvířata, jaká kdy žila!" Stromy se rozestoupily a objevil se malý hřbitov s úhlednými hustými řadami bílých náhrobků.

      „Ach, ne," zaslechl jsem Bronwyn.

„Je zde zřejmě pohřbeno víc podivných zvířat, než kolik jich v současnosti žije v celé Evropě," řekl Addison. Procházel mezi hroby, až dospěl k jednomu a opřel se o něj předními packami. „Jmenovala se Pompey. Byla to skvělá fenka a dokázala svým jazykem vyléčit rány, když je několikrát olízla. Prostě zázrak! A přesto skončila takto." Addison mlaskl a Vrčoun přicupital s knížkou a hodil mi ji do náruče. Bylo to fotoalbum, otevřené na stránce s fotografií psa, kterého zapřáhli do vozu, jako nějakého mezka nebo koně. „Zotročili ji komedianti," řekl Addison, „musela tahat na vozíku tlusté rozmazlené děti, jako by byla nějaký obyčejný soumar - dokonce ji pobízely jezdeckým bičíkem!" Oči mu zahořely hněvem. „Když ji slečna Wrenová vysvobodila, byla Pompey tak silně depresivní, že z toho málem umřela. Vydržela jen několik týdnů po svém příchodu sem, pak jsme ji pochovali tady."

      Ukázal jsem fotografii ostatním. Každý, kdo ji uviděl, si povzdychl anebo zavrtěl hlavou či si něco hořce zamumlal pod vousy.

      Addison přešel k dalšímu náhrobku. „Ca'ab Magda byla ještě vznešenější," řekl. „Pakůň hřivnatý s dlouhými špičáky, který brázdil smyčkami Velkého Mongolska. Šla z ní hrůza! Země pod jejími kopyty duněla, když běžela! Říkalo se, že roku 218 před naším letopočtem dokonce pokořila Alpy jako členka Hannibalovy armády. Před několika lety ji zastřelil nějaký lovec."

      Vrčoun nám ukázal obrázek starší ženy, která vypadala, jako by se právě vrátila z afrického safari, a seděla v bizarní židli vyrobené z rohů.

      „Nerozumím," řekla Emma a prohlížela si fotografii. „Kde je Ca'ab Magda?"

      „Sedí na ní," vysvětlil Addison. „Ten lovec si udělal z jejích rohů křeslo."

      Emma málem album upustila. „Jak nechutné!"

      „Jestliže tohleto je ona," ozval se Enoch a ťukal prstem na fotografii, „co je tu pak pohřbeno?"

      „To křeslo," odpověděl Addison. „Jak politováníhodné plýtvání podivným životem."

      „Tento hřbitov je plný příběhů podobných tomu Magdinu," řekl Addison. „Slečna Wrenová chtěla, aby se tento zvěřinec stal archou, ale postupně se změnil v hrobku."

      „Jako všechny naše smyčky," dodal Enoch. „Jako podivnost sama. Neúspěšný experiment."

      „,Toto místo umírá,' říkávala často slečna Wrenová." Addison zvýšil hlas, jak se snažil slečnu napodobit. „A já jen dohlížím na jeho dlouhý pohřeb!"

      Addisonovy oči se při vzpomínce na ni zatřpytily, ale hned zase ztvrdly. „Bývala velmi teatrální."

      „Prosím, nemluv o naší ymbryně v minulém čase," řekla Deirdra.

      „Je," opravil se Addison. „Promiň. Je."

      „Lovili vás," ozvala se Emma a její hlas se chvěl. „Vycpali vás, anebo vás dali do zoo."

      „Tak, tak," přisvědčil Addison. „Některé pravdy se nejlépe vyjádří prostřednictvím mýtu."

      „Jenže tu nebyl žádný Cuthbert," řekla Oliva, začínala chápat souvislosti. „Žádný obr. Jenom pták."

      „Velice výjimečný pták," upřesnila Deirdra.

      „Máte o ni starost," řekl jsem.

      „Samozřejmě, že máme," přitakal Addison. „Pokud vím, slečna Wrenová je poslední ymbryna, která ještě nepadla do zajetí. Když se doslechla, že její unesené sestry odvádějí do Londýna, okamžitě jim odlétla na pomoc, aniž by jen okamžik pomyslela na svou vlastní bezpečnost."

      „Ani na naši," zamumlala Deirdra.

      „Do Londýna?" zeptala se Emma. „Víte jistě, že unesené ymbryny jsou právě tam?"

      „Naprosto jistě," odpověděl pes. „Slečna Wrenová má ve městě špehy - jisté hejno podivných holubů, kteří všechno sledují a podávají jí hlášení. Nedávno se tu několik z nich objevilo a vypadali velmi vystrašeně. Měli spolehlivé informace, že ymbryny byly - a stále jsou - drženy v trestných smyčkách."

      Některé z dětí údivem vzdychly, i když neměly ponětí, co tím pes myslí. „Co je to trestná smyčka?" zeptal jsem se.

      „Byly navrženy pro zajaté stvůry, otrlé zločince a nebezpečné šílence," vysvětloval Millard. „Nejsou to smyčky, jaké známe. Jsou to velmi odporná místa."

      „A teď je hlídají stvůry, a bezpochyby jejich netvoři," dořekl Addison.

      „Panebože!" vykřikl Horác. „Pak je to ještě horší, než jsme mysleli!" „Žertuješ?" řekl Enoch. „Tohle je přesně to, čeho jsem se bál!"

      „Ať už jde stvůrám o cokoliv ohavného," řekl Addison, „je jasné, že k tomu potřebují všechny ymbryny. Teď zůstala už jen slečna Wrenová..., statečná ztřeštěná slečna Wrenová..., a kdo ví, jak dlouho!" Pak zaskučel, jako to dělávají někteří psi za bouřky, svěsil uši dozadu a sklopil hlavu.

      * * *

      Vrátili jsme se zpátky do stínu stromu a dojedli jsme, a když jsme byli plní a nedokázali pozřít už ani sousto, Bronwyn se otočila k Addisonovi a řekla: „Víte, pane Pes, všechno není tak hrozné, jak říkáte." Pak pohlédla na Emmu a zvedla obočí a tentokrát Emma souhlasně přikývla.

      „Není to tak hrozné," opakoval Addison.

      „Ne, není. Vlastně, mám tu něco, co vás možná rozveselí."

      „O tom dost pochybuji," zabručel pes, ale zvedl hlavu z tlapek, aby se podíval, co to je.

      Bronwyn si rozepnula kabát a řekla: „Prosím, seznamte se s předposlední volnou ymbrynou, slečnou Almou Peregrinovou." Pták vystrčil hlavu na sluníčko a zamrkal.

      Teď byla řada na zvířatech, aby se divila. Deirdra zalapala po dechu a Vrčoun vyjekl a zastleskal rukama a slepice plácaly svými křídly.

      „My jsme ale slyšeli, že vaše smyčka byla napadena!" řekl Addison. „A vaše ymbryna uloupena!" „Byla," přisvědčila Emma hrdě, „ale my jsme si ji uloupili zpět!"

      „V tom případě," řekl Addison a uklonil se slečně Peregrinové, „je mi mimořádnou ctí, madam. K vašim službám. Pokud byste se chtěla proměnit, rád vás zavedu do soukromých komnat slečny Wrenové."

      „Nemůže se proměnit," řekla Bronwyn.

      „Jakpak to?" zeptal se Addison. „Stydí se?"

      „Ne," řekla Bronwyn. „Zasekla se."

      Addisonovi vypadla dýmka z tlamy. „Ach, ne," pronesl tiše. „Jste si naprosto jistí?"

      „Už je taková dva dny," řekla Emma. „Myslím, že kdyby se mohla proměnit, už by to dávno udělala."

      Addison setřásl brýle níž k nosu a hleděl na ptáka ustaranýma očima. „Smím ji prohlédnout?" zeptal se.

      „Je to celý Doktor Dolittle," poznamenala emurafa. „Addie se o nás o všechny stará, když jsme nemocní."

      Bronwyn vytáhla slečnu Peregrinovou z kabátu a postavila ji na zem. „Jen dejte pozor na její zlomené křídlo," upozornila.

      „Ovšem," řekl Addison. Začal okolo ptáka pomalu kroužit a prohlížel si slečnu Peregrinovou ze všech úhlů. Pak očichal její hlavu a křídla svým velkým vlhkým čumákem. „Povězte mi, co se jí stalo," řekl nakonec, „a kdy a jak. Povězte mi o tom všechno."

      Emma opakovala celý příběh: jak slečnu Peregrinovou unesl Golan, jak se v kleci skoro utopila v oceánu, jak jsme ji zachránili z ponorky ovládané stvůrami. Zvířata poslouchala, ani nedutala. Když jsme skončili, pes chvíli přemýšlel a pak vyřkl diagnózu: „Otrávili ji. Tím jsem si jist. Dali jí něco, co ji uměle udržuje v ptačí podobě."

      „Skutečně?" zeptala se Emma. „Jak to víte?"

Já také.

Byla noc. Bomby stále padaly, duněly jako nepravidelne bubny.

„Vy máte Mapu dní?" zeptal se Millard.

      „Skutečně?" zeptala se Emma. „Jak to víte?"

      „Unést a transportovat ymbryny je velice nebezpečné, pokud jsou v lidské podobě a dokážou provádět svá kouzla se zastavováním času. V ptačí podobě jsou jejich schopnosti značně omezeny. Takhle je vaše paní skladná, snadno se dá někam schovat... a znamená mnohem menší hrozbu." Podíval se na slečnu Peregrinovou. „Poprášila vás něčím ta stvůra, která vás unesla?" zeptal se jí. „Nějakou tekutinou či plynem?"

      Slečna Peregrinová pokývala hlavou - vypadalo to jako souhlasné přikývnutí.

      Bronwyn těžce vydechla. „Ach, slečno, je mi to tak strašně líto. Vůbec jsme to netušili."

      Začal ve mně hlodat pocit provinění. Já jsem přivedl stvůry na ostrov. Já jsem byl příčinou toho, co se stalo slečně Peregrinové. Já jsem způsobil, že podivné děti ztratily svůj domov, alespoň částečně. Pocit zahanbení se mi usadil v hrdle jako kámen.

      Ozval jsem se: „Ale dostane se z toho, ne? Promění se?"

      „Její křídlo se uzdraví," odpověděl Addison, „ale bez pomoci se v člověka znovu nepromění."

      „A jakou pomoc potřebuje?" zeptala se Emma. „Můžete jí takovou pomoc poskytnout?"

      „Tady může pomoci jen jiná ymbryna. A čas jí rychle ubíhá."

      Byl jsem napjatý. Tohle bylo něco nového.

      „Co tím myslíte?" řekla Emma.

      „Jsem nerad poslem špatných zpráv," řekl Addison, „ale dva dny, to je velmi dlouhá doba, aby byla ymbryna takto zaražená. Čím víc času stráví jako pták, tím více z jejího lidského já se ztratí. Paměť, slova - všechno, co z ní dělalo to, kým byla -, až přestane být ymbrynou. Stane se z ní pták, nadobro a navěky."

      Představil jsem si slečnu Peregrinovou na operačním stole, jak kolem kmitají doktoři, přestala dýchat

      - každá sekunda, která uběhne, jí nenapravitelně poškozuje mozek.

      „Jak dlouho?" zeptal se Millard. „Kolik času jí ještě zbývá?"

      Addison přimhouřil oči a zavrtěl hlavou. „Dva dny, pokud bude dost silná." Šepot a vzdychání. Všichni do jednoho jsme zbledli.

      „Jste si jistý?" ptala se Emma. „Jste si naprosto, neochvějně jistý?"

      „Už jsem to zažil." Addison neslyšně přešel k malé sově, která seděla na větvi nedaleko nás. „Tady Olivie bývala mladou ymbrynou, která měla během výcviku ošklivou nehodu. Přinesli ji k nám pět dní potom. Spolu se slečnou Wrenovou jsme dělali všechno možné, aby se proměnila zpět, ale už jí nebylo pomoci. Stalo se to před deseti lety, od té doby je taková, jak ji vidíte."

      Sova němě zírala. Nebyla v ní jiná forma života než zvířecí, odráželo se to v jejích bezvýrazných očích.

      Emma vstala. Zdálo se, že chce něco říct - povzbudit nás, doufal jsem, že nás přiměje k činu nějakou inspirativní řečí -, ale nebyla schopná ze sebe vypravit ani slovo. Potlačila vzlyk a kráčela nejistým krokem pryč.

      Zavolal jsem na ni, ale nezastavila se. Ostatní se jen dívali, jak jde, šokovaní těmi hroznými zprávami a šokovaní Emminou slabostí a nerozhodností. Zachovala si v sobě sílu a odhodlání tváří v tvář tomu všemu tak dlouho, že jsme to považovali za samozřejmost, jenže ani ona nebyla neprůstřelná. Byla možná podivná, ale byla také člověk.

      „Pane Jacobe, měl byste jít za ní a přivést ji zpět," řekla mi Bronwyn. „Nesmíme tu otálet příliš dlouho."

      * * *

      Když jsem Emmu dostihl, stála na okraji náhorní plošiny a hleděla do krajiny pod sebou, strmé zelené kopce se svažovaly do vzdálené roviny. Slyšela mě přicházet, ale neotočila se, aby se na mě podívala.

      Přišoural jsem se k ní a přemýšlel, co bych jí řekl na uklidněnou. „Vím, že jsi vystrašená, a tři dny se nezdají jako dlouhá doba, ale."

      „Dva dny," řekla. „Dva dny možná." Třásly se jí rty. „A to ještě není to nejhorší."

      Zarazil jsem se. „Co by mohlo být ještě horší?"

      Bojovala se slzami, ale teď prohrála, a slzy se řinuly mocným proudem. Klesla k zemi a vzlykala, bouře emocí ji přemohla. Klekl jsem si, objal ji a pevně držel v náručí. „Je mi to tak líto," řekla a třikrát to zopakovala, její hlas plný bolesti zněl, jako by byla v koncích. „Neměl jsi zůstávat. Neměla jsem ti to dovolit. Ale byla jsem sobecká., tak strašně sobecká!"

      „To neříkej," snažil jsem se ji uklidnit. „Jsem tu - jsem tady a nikam nejdu."

      Zdálo se, že ji to jen víc rozplakalo. Přitiskl jsem rty na její čelo a líbal ji, dokud se neuklidnila a vzlyky se nezmírnily. „Prosím tě, mluv se mnou," řekl jsem. „Řekni mi, co se děje."

      Asi po minutě se posadila, otřela si oči a snažila se uklidnit. „Doufala jsem, že to nikdy nebudu muset vyslovit," začala, „že k tomu nikdy nebude důvod. Pamatuješ si, jak jsem ti ten večer, kdy ses rozhodl jít s námi, řekla, že se možná už nikdy nebudeš moci vrátit domů?"

      „Samozřejmě, že si to pamatuju."

      „Až doteď jsem nevěděla, jak veliká je to pravda. Bojím se, že jsem tě odsoudila, Jacobe, můj nejdražší příteli, ke krátkému životu v pasti umírajícího světa." Roztřeseně se nadechla a pak pokračovala. „Přišel jsi k nám smyčkou slečny Peregrinové, a to znamená, že jen slečna Peregrinová nebo její smyčka tě mohou poslat zpátky. Ale její smyčka už neexistuje - a pokud tomu tak ještě není, určitě se to brzy stane -, což znamená, že jen sama slečna Peregrinová ví, jak by ses mohl dostat domů. Ale jestliže se už nepromění v člověka."

      Těžce jsem polknul, v hrdle mi vyschlo. „Pak jsem uvězněný v minulosti."

      „Ano. A jediný způsob, jak se vrátit do doby, kterou jsi znal jako svou vlastní, je čekat na ni - den za dnem, rok za rokem."

      Sedmdesát let. Do té doby budou moji rodiče a všichni, které jsem znal nebo na kom mi záleželo, mrtví, a pro ně pro všechny budu dávno mrtvý já. Jistě, pokud přežijeme všechna utrpení, která na nás čekají, ještě bych za pár desítek let mohl své rodiče najít, jakmile se narodí., ale jaký by to mělo smysl? Byly by to pro mě cizí děti.

      Přemítal jsem o tom, kdy mí současní rodiče vzdají naději, že mě ještě najdou živého. Jaký příběh si asi vymyslí, aby nějak pochopili moje zmizení. Utekl jsem? Zbláznil jsem se? Skočil do moře z útesu?

      Vystrojí mi pohřeb? Koupí mi rakev? Napíší na náhrobek moje jméno?

      Stal jsem se záhadou, kterou nikdy nevyřeší. Ránou, která nikdy nepřebolí.

      „Je mi to tak líto," opakovala Emma. „Kdybych jen tušila, že stav slečny Peregrinové je tak katastrofální, přísahám, že bych tě nikdy nežádala, abys zůstal. Pro ostatní z nás současnost nic neznamená. Pokud tu zůstaneme příliš dlouho, zabije nás to! Ale ty. ty máš svoji rodinu, život."

      „Ne!" zvolal jsem a udeřil rukou do země. Zahnal jsem sebelítost, která mi začala zatemňovat mysl. „To všechno už je pryč. Vybral jsem si tohle."

      Emma mi položila dlaň na ruku a něžně řekla: „Jestli je to, co ta zvířata říkají, pravda, a všechny naše ymbryny jsou v zajetí, pak brzy nebude existovat ani toto." Nabrala do dlaně trochu hlíny a nechala ji rozprášit větrem. „Když se ymbryny nebudou o smyčky starat, tak zaniknou. Stvůry využijí ymbryny k tomu, aby oživily svůj prokletý experiment, a bude stále dokola rok 1908 - a buď se jim to nepovede a všechna stvoření uvrhnou do kouřícího jícnu, anebo se jim to povede, stanou se nesmrtelnými a tahle monstra budou vládnout nám všem. Ať tak či onak, zanedlouho nás bude míň než podivných zvířat! A to já jsem tě zatáhla do této beznaděje - a proč?"

      „Všechno se děje z nějakého důvodu," řekl jsem.

      Nedokázal jsem uvěřit, že jsem ta slova vypustil z úst, ale jakmile jsem je vyslovil, uvěřil jsem, že je to pravda, a ta slova ve mně rezonovala jako zvon.

      Byl jsem tu z nějakého důvodu. Je něco, čím jsem neměl jen být, ale něco, co jsem měl vykonat - a nebylo to utéct, schovat se anebo vzdát se při první známce něčeho hrozného či nemožného.

      „Myslela jsem si, že nevěříš v osud," pokračovala Emma a skepticky mě hodnotila pohledem.

      Nevěřil jsem - ne tak docela -, ale nevěděl jsem, jak vysvětlit, v co věřím. Vzpomněl jsem si na to, co mi vyprávěl dědeček. Ty příběhy byly plné kouzla a dobrodružství, ale bylo v nich i něco hlubšího -smysl pro stálou vděčnost. Jako kluk jsem se soustředil na dědečkovy popisy kouzelného ostrova a podivných dětí s úžasnými schopnostmi, ale v jádru byly ty příběhy o slečně Peregrinové a o tom, jak mu v době nejvyšší nouze pomohla. Když můj dědeček připlul do Walesu, byl to mladý vystrašený kluk, který neuměl místní jazyk, kluk pronásledovaný dvěma druhy příšer - jedním, který nakonec vyvraždil skoro celou jeho rodinu, a druhým, který vypadal groteskně jako z nějakého komiksu, a pro ostatní byl neviditelný a zřejmě vzešel přímo z jeho nočních můr. S ohledem na to vše ho slečna Peregrinová ukryla, poskytla mu domov a pomohla mu objevit, kým skutečně je - zachránila mu život, a tak umožnila, aby se narodil můj otec, a logicky pak i já. Moji rodiče mi dali život, vychovávali mě a milovali, a za to jsem jim dlužen. Ale nikdy bych se nenarodil, kdyby nebylo velké a nesobecké laskavosti slečny Peregrinové, kterou prokázala mému dědečkovi. Začínal jsem věřit tomu, že jsem tu byl vyslán, abych tento dluh splatil - svůj vlastní, dluh svého otce i dluh svého děda.

      Pokusil jsem se to vysvětlit co nejlépe. „Nejde o osud," řekl jsem, „já věřím tomu, že ve světě existuje rovnováha a že někdy zasáhnou síly, kterým nerozumíme, aby posunuly jazýčky vah na správné místo. Slečna Pereggrinová zachránila mého dědečka. a teď jsem tu, abych pomohl zachránit já ji."

      Emma přimhouřila oči a rozvážně přikývla. Nedokázal jsem říct, zda se mnou souhlasí anebo přemýšlí, jak mi zdvořile oznámit, že jsem přišel o rozum.

      Pak mě objala.

      Nepotřeboval jsem už nic vysvětlovat. Pochopila.

      I ona vděčila za svůj život slečně Peregrinové.

      „Máme tři dny," řekl jsem. „Půjdeme do Londýna, osvobodíme jednu z ymbryn a slečnu Peregrinovou dáme do pořádku. Není to beznadějné. Zachráníme ji, Emmo., anebo to zkusíme a zahyneme při tom." Ta slova zněla tak statečně a rozhodně, až jsem na chvíli zapochyboval, zda jsem je vyslovil já.

      Emma mě překvapila tím, že se zasmála, jako kdyby jí to připadalo směšné, a pak na chvíli pohlédla někam do dáli. Potom se znovu zadívala na mě, vypadala odhodlaně a oči jí hořely. Její stará sebedůvěra se vracela. „Občas nevím, jestli jsi úplný cvok anebo nějaký zázrak," řekla. „Ačkoliv si začínám myslet, že spíše to druhé."

      Znovu mě objala a dlouho jsme se drželi navzájem, hlavu mi položila na rameno, cítil jsem na krku její hřejivý dech, a najednou jsem si nepřál nic jiného než uzavřít všechny ty malé mezery mezi našimi těly a splynout s ní v jednu bytost. Ale pak se odtáhla, políbila mě na čelo a vyrazila zpět k ostatním. Byl jsem příliš omámený, než abych běžel okamžitě za ní, protože se tu odehrávalo cosi nového, v mém srdci se roztočilo nějaké kolo, o kterém jsem dříve ani nevěděl, a pohybovalo se tak rychle, až se mi zatočila hlava. A čím víc se vzdalovala, tím rychleji se otáčelo, jako kdyby se mezi námi odvíjelo nějaké neviditelné lano, a až Emma dojde příliš daleko, to lano se přetrhne - a zabije mě.

      Přemýšlel jsem, zda je tahle zvláštní, sladká bolest láska.

      * * *

      Ostatní, děti i zvířata, se shlukli do stínu stromu. Kráčeli jsme s Emmou k nim. Měl jsem chuť se do ní zavěsit, a skoro jsem to i udělal, než mě něco zastavilo a já si to rozmyslel. Najednou jsem si uvědomil, to když se na nás Enoch otočil s jistým podezřením, které si dřív rezervoval jen pro mě , že se ze mě a z Emmy stává jakási samostatná jednotka, jakési soukromé spojenectví, se svými vlastními tajemstvími a sliby.

      Když jsme se přiblížili, Bronwyn vstala. „Jste v pořádku, slečno Emmo?"

      „Ano, jsem," ujišťovala ji Emma rychle. „Jen mi něco spadlo do oka, to je všechno. Teď si všichni seberte svoje věci. Musíme se ihned vydat na cestu do Londýna a dát slečnu Peregrinovou zase dohromady!"

      „Jsme fakt radostí bez sebe, že souhlasíš," pronesl Enoch a obrátil oči v sloup. „Před několika minutami jsme dospěli ke stejnému závěru, zatímco vy dva jste si tam šeptali."

      Emma zrudla, ale nenechala se Enochem vyprovokovat. Měli jsme teď na starosti mnohem důležitější věci než malicherné hádky - hlavně exotická nebezpečí, která nás budou čekat na cestě, na niž se hodláme vydat. „Jak si určitě všichni uvědomujete," začala Emma, „je tohle ve všech ohledech velmi chabý plán s malou nadějí na úspěch." Vyložila několik důvodů, proč tomu tak je. Londýn je velmi daleko - možná ne podle dnešních měřítek, kdy si můžeme zjistit na GPS cestu k nejbližšímu nádraží a nasednout na expres, který nás hodí do středu velkoměsta během několika hodin. Ovšem v roce 1940, kdy se Británie svíjela ve válečných křečích, byl Londýn na druhém konci světa: cesty a železnice mohly být ucpané uprchlíky, rozbombardované anebo obsazené vojenskými konvoji, a to všechno by nás připravilo o čas, kterým si slečna Peregrinová nemůže dovolit plýtvat. Ještě horší je, že po nás budou pátrat - a to možná ještě intenzivněji než kdy předtím, protože teď byly už skoro všechny ymbryny v zajetí.

      „Zapomeňte na tu cestu!" řekl Addison. „To je to nejmenší, čím byste se měli zabývat! Zřejmě jsem vás dost neodradil, když jsme o tom hovořili. Možná zcela nechápete okolnosti uvěznění ymbryn." Vyslovoval zřetelně každičkou slabiku, jako bychom byli nedoslýchaví. „Copak nikdo z vás v těch vašich knihách o podivné historii nečetl o trestných smyčkách?"

      „Samozřejmě, že jsme o nich četli," řekla Emma.

      „Pak tedy víte, že kdybychom je narušili, tak se to rovná sebevraždě. Jsou to životu nebezpečná zařízení, každičké z nich, která zahrnují ty nejkrvavější epizody z dějin Londýna - Velký požár roku 1666, nesmírně smrtonosné obléhání Vikingy z roku 842, vrchol zhoubné epidemie moru! Časové mapy těchto míst se nevydávají, důvody jsou zřejmé. Takže pokud někdo z vás nemá poznatky o těch nejtajnějších částech říše podivných." „Já studuji neznámé a nepříjemné smyčky," ozval se Millard. „Je to už mnoho let můj nejmilejší koníček."

      „No to je toho!" řekl Addison. „Pak tedy předpokládám, že víte i to, jak proklouznout okolo hordy netvorů, kteří hlídají vchod do těchto smyček!"

      Najednou mi připadalo, jako by se všechny oči upíraly na mě. Těžce jsem polknul, vystrčil bradu a řekl: „Mno., vlastně ano."

      „Kéž by," zamručel Enoch.

      Pak se ozvala Bronwyn: „Věřím ti, Jacobe. Neznám tě moc dlouho, ale mám pocit, že znám tvé srdce, a to je silné a pravdivé - podivné srdce - a já ti důvěřuji." Naklonila se ke mně a jednou rukou mě objala okolo ramen, a já cítil, jak se mi sevřelo hrdlo.

      „Díky," řekl jsem a připadal jsem si slabý a nicotný ve srovnání s velikostí jejích citů.

      Pes zamlaskal. „Šílenství. Vy děti nemáte žádný pud sebezáchovy. Je zázrak, že jste ještě vůbec naživu."

      Emma se postavila před Addisona a snažila se ho umlčet. „Ano, zázrak," řekla, „děkuji vám, že jste nás poctil svým názorem. Ale nechejme prorokování zkázy stranou, musím se teď vás ostatních zeptat -máte nějaké námitky proti našemu návrhu? Nechci, aby někdo souhlasil, protože je pod tlakem."

      Pomalu a bázlivě zvedl ruku Horác. „Pokud je Londýn tam, kde jsou všechny stvůry, neznamená to vběhnout jim rovnou do náručí? Je to dobrý nápad?"

      „Je to geniální nápad," ozval se Enoch podrážděně. „Stvůry jsou přesvědčeny o tom, že my, podivné děti, jsme poslušné a slabé. To, že bychom šly za nimi, je ani nenapadne."

      „A co když neuspějeme?" zeptal se Horác. „Doručíme jim osobně slečnu Peregrinovou až na práh!"

      „To nevíme," řekl Hugh. „Nevíme, jestli je Londýn jejich prahem."

      Enoch si odfrknul. „Nesnaž se lakovat věci narůžovo. Pokud se dostali do trestných smyček a vězní v nich naše ymbryny, pak se můžeš vsadit, že ovládají i zbytek města! Bude se to tam jimi jen hemžit, pamatujte na má slova. Pokud by to nebyla pravda, stvůry by se nikdy neobtěžovaly jít po nás v našem milém Cairnholmu. Je to základní vojenská strategie. V bitvě nemíříš nejprve nepříteli na malíček - ale rovnou mu probodneš srdce!"

      „Prosím," zanaříkal Horác, „už dost řečí o zničených smyčkách a probodnutých srdcích. Polekáte malé!"

      „Já se nebojím!" ozvala se Oliva.

      Horác se uzavřel do sebe. Kdosi zašeptal slovo zbabělec.

      „Nic takového," řekla Emma ostře. „Není nic zlého na tom, že má někdo z vás obavy. Znamená to, že berete tuto velmi ožehavou věc, kterou navrhujeme, velmi vážně. Protože, ano, bude to nebezpečné. Ano, naděje na úspěch jsou mizivé. A i když možná dojdeme do Londýna, nikde nemáme záruku, že ymbryny najdeme, tím méně, že nějakou osvobodíme. Je docela možné, že své dny dožijeme v nějaké vězeňské cele, kterou zřídily stvůry, anebo se rozpustíme v břiše nějakého netvora. Je to všem jasné?"

      Zasmušilá přikývnutí na souhlas.

      „Lakuju něco narůžovo?"

      Enoch zavrtěl hlavou.

      „Pokud to zkusíme," pokračovala Emma, „možná o slečnu Peregrinovou přijdeme. To samozřejmně hrozí. Ale pokud to nezkusíme, pokud tam nepůjdeme, pak ji ztratíme zcela jistě - a stvůry nás

      pravděpodobně chytí i tak! Takže, kdo se na to necítí, může zůstat zde." Měla na mysli Horáce a my všichni jsme to věděli. Horác zíral na nějaký bod na zemi. „Můžeš zůstat tady, kde je bezpečno, a my se pro tebe vrátíme, až bude po nebezpečí. Není to žádná hanba."

      „Moje levá srdeční komora!" zvolal Horác. „Kdybych tu zůstal, nikdy bych si to neodpustil."

      Dokonce ani Claire nechtěla zůstat. „Právě jsem prožila osmdesát příjemně nudných let," řekla, opřela se o loket a vykoukla ze stinného místa, kde spala. „Zůstat tady, zatímco vy ostatní půjdete za dobrodružstvím? Ani nápad!" Ale když se pokusila vstát, zjistila, že to nejde, a znovu si lehla, rozkašlala se a zatočila se jí hlava. I když jí ona špinavá tekutina připomínající vodu po mytí nádobí trochu srazila horečku, nebyla šance, že by byla s to dojít do Londýna - ne dnes, ne zítra, a určitě ne včas, aby pomohla slečně Peregrinové. Někdo musí zůstat s Claire, zatímco se bude zotavovat.

      Emma se zeptala, kdo zůstane dobrovolně. Oliva zvedla ruku, ale Bronwyn jí řekla, aby na to zapomněla - je příliš mladá. Bronwyn chtěla zvednout ruku, ale pak si to rozmyslela. Řekla, že je rozpolcená tím, jak se snaží ochránit Claire a zároveň být loajální k slečně Peregrinové.

      Enoch dloubl loktem do Horáce. „Co je s tebou?" posmíval se. „Tady máš šanci jako hrom!"

      „Já chci za dobrodružstvím, já skutečně a doopravdy chci," trval na svém Horác. „Ale také bych se rád dožil svých 105. narozenin, jestli je to vůbec možné. Slibte mi, že se nebudeme snažit zachránit celý tenhle mizerný svět?"

      „Chceme jen zachránit slečnu Peregrinovou," řekla Emma, „ale narozeniny nikomu nezaručím."

      Zdálo se, že je Horác s takovou odpovědí spokojen, a jeho ruce zůstaly nehybně spočívat podél těla.

      „Někdo jiný?" zeptala se Emma a rozhlížela se okolo.

      „To je v pořádku," ozvala se Claire. „Zvládnu to sama."

      „Nepřichází v úvahu," odmítla Emma. „My podivní držíme při sobě."

      Fionina ruka vylétla vzhůru. Byla tak tichá, až jsem skoro zapomněl, že je tu s námi.

      „Fee, ty nemůžeš!" řekl Hugh. Tvářil se ublíženě, jako by tím, že chce dobrovolně zůstat, dávala najevo, že ho odmítá. Podívala se na něho velkýma smutnýma očima, ale její ruka zůstala ve vzduchu.

      „Díky, Fiono," řekla Emma. „S trochou štěstí se s vámi oběma znovu uvidíme za pár dní."

      „Děj se vůle ptačí," řekla Bronwyn.

      „Děj se vůle ptačí," zopakovali ostatní.

      * * *

      Odpoledne pomalu přecházelo v podvečer. Za hodinu bude ve smyčce zvířat tma a slézat dolů z hory by bylo mnohem nebezpečnější. Když jsme se připravovali k odchodu, zvířata nás laskavě vybavila spoustou čerstvého jídla a svetry upletenými z vlny podivných ovcí, které mají, jak přísahala Deirdra, nějaké zvláštní vlastnosti, jen si nedokázala přesně vzpomenout jaké. „Odolné ohni, myslím., anebo vodě. Ano, ve vodě se nikdy nepotopí, jsou jako malé chlupaté záchranné vesty. Anebo možná., uhm, opravdu nevím, ale v každém případě zahřejí!"

      Poděkovali jsme jí a naskládali svetry do Bronwynina kufru. Pak přihopsal Vrčoun s nějakým balíčkem zabaleným v papíru a ovinutým provázkem. „Dárek od slepic," vysvětlila Deirdra a zamrkala, když mi Vrčoun strkal balíček do rukou. „Neupusť to."

      Chytřejší osoba než já by si dvakrát rozmyslela, zda s sebou vzít na výlet výbušniny, ale připadali jsme si zranitelní a pes i emurafa přísahali, že pokud budeme s vejci nakládat opatrně, nevybuchnou, a tak jsme je uložili pečlivě mezi svetry do Bronwynina kufru. Nyní alespoň nebudeme čelit mužům s puškami beze zbraní.

      Pak jsme byli už skoro připraveni, až na jednu věc - jakmile opustíme zvířecí smyčku, budeme stejně ztracení jako v okamžiku, když jsme do ní vešli. Potřebovali jsme instrukce.

      „Ukážu vám cestu z lesa," nabídl se Addison. „Sejdeme se na vrcholu věže slečny Wrenové."

      Nahoře bylo tak málo prostoru, že jsme tam mohli být vždy jen dva najednou, a tak jsem šel s Emmou, šplhali jsme po pražcích jako po příčkách nějakého obřího žebříku. Vrčoun se dostal nahoru jako opice za polovinu času, pod paží vynesl Addisona.

      Pohled z vrcholu byl nádherný. Směrem na východ se zalesněné svahy táhly do dáli až k rozlehlé, pusté rovině. Směrem na západ jste mohli vidět celou cestu vedoucí až k oceánu, po jehož hladině klouzala ke břehu starobyle vypadající loď s ohromnými plachtami. Nezeptal jsem se, jaký je tu rok -1492 nebo 1750? -, ačkoliv soudím, že zvířata to ani nezajímalo. Bylo to bezpečné místo daleko od světa lidí a letopočet měl nějaký smysl jen ve světě lidí.

      „Vy půjdete na sever," řekl Addison a ukazoval svou dýmkou směrem k neznatelné cestě, která se vinula mezi stromy pod námi jako tenká čára namalovaná tužkou. „Po té cestě dojdete do města a v tom městě - ve vašem čase, samozřejmě - je nádraží. Váš střed mezismyčkové dopravy je kdy. 1940?"

      „Přesně tak," přisvědčila Emma.

      I když jsem rozuměl jen mlhavě, o čem to hovoří, nebál jsem se klást hloupé otázky. „Proč nemůžeme prostě vyjít do tohoto světa?" zeptal jsem se. „Cestovat do Londýna jakýmkoliv rokem, který tu je?"

      „Jediný způsob je koňským povozem," vysvětlil Addison, „což trvá několik dní., a z vlastní zkušenosti mohu říci, že působí značné opruzeniny. Obávám se, že si nemůžete dovolit strávit cestováním tolik času." Otočil se a čumákem otevřel dveře vedoucí do malého domku na věži. „Prosím," řekl, „ještě bych vám rád ukázal jednu věc."

      Šli jsme za ním dovnitř. Domek byl skromný a maličký, na hony vzdálený majestátnímu příbytku slečny Peregrinové. Veškerý nábytek tvořila malá postel, šatní skříň a uzamykací stůl. Na stativu stál dalekohled namířený ven z okna - pozorovací stanice slečny Wrenové, odkud vyhlížela, zda se neblíží nějaké nebezpečí, a sledovala přílety a odlety svých holubích špionů.

      Addison přešel k psacímu stolu. „Kdybyste měli problémy najít cestu," řekl, „ve stole je mapa lesa."

      Emma odklopila víko stolu a našla mapu, ruličku starého, zažloutlého papíru. Pod ní byla nějaká zmačkaná fotografie. Byla na ní žena s černou šálou pošitou flitry, prošedivělé vlasy měla nápadně vyčesané nahoru. Stála vedle slepice. Na první pohled vypadala ta fotografie jako nepovedená, někdo ji pořídil během okamžiku, kdy žena uhnula pohledem a zavřela oči, a přesto na ní bylo i něco pozoruhodného - to, jak ženiny vlasy a šaty ladily s černobíle kropenatým peřím slepice, to, jak ona a slepice hleděly opačnými směry, jako by tím dávaly najevo jakési podivné spojení, jako by hovořily beze slov, snily jedna o druhé.

      Tohle byla zcela jistě slečna Wrenová.

      Addison spatřil tu fotografii a zdálo se, že sebou trhl. Bylo vidět, že o ni má starost, mnohem větší, než chtěl přiznat. „Prosím, neberte to jako souhlas s vaším sebevražedným plánem," řekl, „ale pokud ve svém šíleném tažení uspějete. a po cestě se setkáte se slečnou Wrenovou., mohli byste zvážit., chci říct, zda byste nemohli zvážit."

      „Pošleme ji domů," dořekla Emma a poškrábala ho na hlavě. Bylo naprosto normální udělat to psovi, ale vypadalo to trochu divně, pokud šlo o mluvícího psa.

      „Pes vám žehnej," odpověděl Addison.

      Pak jsem se ho pokusil podrbat i já, ale postavil se na zadní a řekl: „Nebude vám to vadit? Držte se ode mě dál, pane!"

      „Promiňte," zamumlal jsem a v tom trapném okamžiku, který následoval, bylo jasné, že je čas jít.

      Slezli jsme z věže za našimi přáteli, srdceryvně jsme se pod stinným stromem rozloučili s Claire a Fionou. Claire dostala polštář a deku na spaní, a přijala nás po jednom jako princezna u svého provizorního lůžka na zemi a loudila na nás sliby, když jsme si klekli vedle ní.

      „Slib mi, že se vrátíš," řekla mi, když na mě přišla řada, „a slib mi, že zachráníš slečnu Peregrinovou."

      „Udělám, co bude v mých silách," odpověděl jsem.

      „To nestačí!" řekla stroze.

      „Vrátím se," řekl jsem. „Slibuji."

      „A zachráním slečnu Peregrinovou!"

      „A zachráním slečnu Peregrinovou," opakoval jsem, ačkoliv ta slova zněla jaksi prázdně. Čím víc jsem se snažil, aby to znělo přesvědčivě, tím méně přesvědčený jsem se cítil.

      „Dobrá," řekla a pokývala hlavou. „Jsem strašně ráda, že jsem tě poznala, Jacobe, a jsem šťastná, že jsi s námi zůstal."

      „Já taky," řekl jsem a pak jsem rychle vstal, protože její bystrá tvářička lemovaná blonďatými vlasy byla tak vážná, až mě z toho mrazilo. Jednoznačně věřila všemu, co jsme jí řekli. Že ona i Fiona tu budou v bezpečí, mezi těmi zvláštními zvířaty, ve smyčce, kterou opustila její ymbryna. Že se pro ně vrátíme. V hloubi srdce jsem doufal, že to bylo víc než jen divadlo zahrané tak, aby se ta neuvěřitelná věc, kterou musíme udělat, zdála víc pravděpodobná.

      Hugh a Fiona stáli trochu stranou, ruce propletené, dotýkali se čely a loučili se svým vlastním tichým způsobem. Konečně jsme se všichni rozloučili s Claire a byli připraveni vyrazit, ale nikdo je nechtěl rušit, a tak jsme stáli a pozorovali, jak se Fiona odtáhla od Hugha, vysypala několik semínek z hnízda svých divokých vlasů a nechala na místě, kde stáli, vyrůst růžový keř s rudými květy. Hughovy včely květy rychle opylovaly, a zatímco se věnovaly této činnosti - jako kdyby to Fiona udělala, aby měli ještě chvíli pro sebe -, Fiona ho objala a zašeptala mu něco do ucha, Hugh přikývl a zašeptal něco do ucha jí. Když se konečně obrátili a viděli, jak na ně my všichni zíráme, Fiona zrudla a Hugh přišel k nám s rukama v kapsách, jeho včely se táhly za ním, a zavrčel: „Jdeme, představení skončilo."

      Začali jsme sestupovat z hory, právě když začal padat soumrak. Zvířata nás doprovodila až ke strmé skalní stěně.

      Oliva se jich zeptala: „Nechcete jít s námi?"

      Emurafa si odfrkla. „Tam venku bychom nepřežili ani pět minut! Vy se aspoň můžete vydávat za normální. Ale jediný pohled na mě." Zavrtěla svým tělem bez předních končetin. „Zastřelili by mě, vycpali a někam pověsili, než bys řekl švec."

      Pak přistoupil k Emmě pes a řekl: „Pokud vás mohu naposledy o něco požádat."

      „Byl jste k nám tak laskav," odpověděla. „O cokoliv."

      „Nevadilo by vám příliš, kdybyste mi zapálila dýmku? Nemáme tu sirky a už léta jsem si doopravdy nezakouřil."

      Emma mu vyhověla, hořícím prstem se dotkla kalíšku jeho dýmky. Pes si dlouze a spokojeně potáhl a řekl: „Přeji vám hodně štěstí, podivné děti."

      Kapitola 5

      Drželi jsme se sítě jako tlupa opic, kodrcali jsme se neohrabaně dolů po skalní stěně, zatímco kladka skřípala a lano se napínalo. Dopadli jsme na zem v jednom klubku, vyprostili jsme se z toho propletence stylem, který připomínal nějakou zapomenutou epizodu Tří moulů. Už už jsem si myslel, že jsem se ze sítě vymotal, ale když jsem se pokusil vstát, rozplácl jsem se s žuchnutím na zem jako postavička z grotesky. Mrtvý netvor ležel jen o pár metrů dál, jeho chapadla trčela jako hvězdice zpod balvanu, který ho rozdrtil. Byl jsem z toho skoro v rozpacích - že taková hrůzostrašná obluda byla poražena někým jako my. Příště, pokud bude nějaké příště, možná nebudeme mít takové štěstí.

      Obešli jsme zapáchající mrtvolu netvora po špičkách. Pádili jsme dolů z kopce, jak nejrychleji jsme mohli a jak nám to dovolovala zrádná pěšina a nestabilní náklad, který nesla Bronwyn. Jakmile jsme se dostali na rovnou zem, mohli jsme jít po vlastních stopách v udupaném mechu. Našli jsme jezero, právě když slunce zapadalo a netopýři s pištěním vylétali ze svých úkrytů. Zdálo se, jako by nesli nějaké nečitelné varování ze světa noci, křičeli a kroužili nad námi, když jsme se brodili mělčinou ke kamennému obrovi. Vyšplhali jsme do jeho úst a spustili se dolů hrdlem, pak jsme vyplavali z jeho zadní části do vody, která byla chladnější, a do jasnějšího poledního světla měsíce září roku 1940.

      Ostatní se postupně vynořovali na hladině kolem mě, ječeli a drželi se za uši, každý z nás vnímal tlak, který doprovázel rychlou změnu času.

      „Je to, jako když startuje letadlo," řekl jsem a mlel čelistí, abych se zbavil přetlaku vzduchu.

      „Nikdy jsem letadlem neletěl," řekl Horác a oprašoval vodu z krempy svého cylindru.

      „Anebo jako když fičíte po dálnici a někdo stáhne okýnko."

      „Co je to dálnice?" zeptala se Oliva.

      „Zapomeňte na to."

      Emma na nás sykla. „Poslouchejte!"

      V dálce jsem slyšel štěkat psy. Zdálo se to daleko, jenže v hlubokém lese cestuje zvuk divně a vzdálenosti mohou klamat. „Musíme sebou hodit," řekla Emma. „Dokud neřeknu, nikdo nevydá ani hlásek - a to se týká i vás, paní ředitelko!"

      „Na prvního psa, který se k nám přiblíží, hodím explodující vajíčko," prohlásil Hugh. „To je odnaučí honit podivné."

      „Opovaž se," řekla Bronwyn. „Špatně naložíš s jedním vejcem, a budeš mít na svědomí, že se odpálí všechna!"

      Přebrodili jsme jezero a vydali se zpátky lesem, Millard nás navigoval pomocí pomačkané mapy slečny Wrenové. Po půlhodině jsme došli k prašné cestě, kterou nám Addison ukázal z vrcholu věže. Stáli jsme ve vyjetých kolejích staré cesty pro koňské povozy, zatímco Millard studoval mapu, otáčel s ní a přimhouřenýma očima se snažil přečíst mikroskopické značky. Sáhl jsem ze zvyku do kapsy džínsů pro svůj telefon, myslel jsem si, že si nastavím vlastní mapu, ale zjistil jsem, že klepu jen na mrtvý obdélník skla, který se odmítal rozsvítit. Byl vybitý, samozřejmě - promočený, bez šťávy a vzdálený padesát let od nejbližší mobilní sítě. Můj telefon bylo to jediné, co jsem měl a co přežilo naše ztroskotání na moři, ale tady nebyl k ničemu, jako nějaký objekt z jiné planety. Odhodil jsem ho do lesa. Za půl minuty jsem pocítil lítost a běžel pro něj. Z důvodů, které mi nebyly úplně jasné, jsem ještě nebyl připraven se s ním nadobro rozloučit.

      Millard složil mapu a oznámil, že město je nalevo, nejméně pět šest hodin chůze. Pokud tam chceme dojít před setměním, měli bychom si pospíšit.

      Nešli jsme dlouho, když si Bronwyn všimla oblaku prachu, který se zvedal na cestě dost daleko za námi. „Někdo se blíží," řekla. „Co budeme dělat?"

      Millard si svlékl zimník, odhodil ho do trávy u cesty a stal se neviditelným. „Doporučuji vám zmizet," řekl, „jakkoliv jste schopní to udělat."

      Sešli jsme z cesty a schoulili se za stěnu z křoví. Oblak prachu se zvětšoval a spolu s ním se ozývalo rachocení dřevěných kol a klapot koňských kopyt. Byla to karavana vozů. Když se objevily z prachu a začaly projíždět okolo nás, viděl jsem, jak Horác vytřeštil oči a Oliva se usmála. Nebyly to šedé užitkové nákladní vozy, jaké jsem vídal v Cairnholmu, ale připomínaly spíš cirkus, hrály všemi možnými barvami, měly ozdobné střechy a dveře a táhli je koně s dlouhými hřívami, které pobízeli muži a ženy, na jejichž tělech se třepotaly korále a šály v zářivých barvách. Vzpomněl jsem si, jak mi jednou Emma vyprávěla o tom, jak se slečnou Peregrinovou a dalšími cestovali a hráli představení. Obrátil jsem se k ní a zeptal se: „Jsou to podivní?"

      „A to je dobrá, nebo špatná zpráva?"

      Přimhouřila oči. „To ještě nevím."

      Viděl jsem, jak přemýšlí, a byl jsem si jistý, jak se rozhodla. Město, kam jsme měli namířeno, bylo daleko, a tyhle vozy se pohybují o hodně rychleji, než to dokážeme my pěšky. Se stvůrami a psy v patách mohla větší rychlost znamenat, že nás nechytí a my jim unikneme. Jenže jsme nevěděli, co jsou tihle cikáni zač a jestli se jim dá věřit.

      Emma se na mě podívala. „Co říkáš, nesvezeme se?"

      Podíval jsem se na vozy. Pohlédl jsem zpátky na Emmu. Přemýšlel jsem, jak na tom asi budou moje nohy po šestihodinovém pochodu ve stále ještě mokrých botách. „Určitě," odpověděl jsem.

      Emma dala znamení ostatním, ukázala na poslední vůz a naznačila, že za ním poběžíme. Vypadal jako miniaturní dům s okénkem na každé straně a plošinou, která vybíhala dozadu jako veranda, nejspíš právě tak široká a hluboká, aby nás udržela, když se natěsnáme dohromady. Vůz jel rychle, ale ne rychleji, než jsme dokázali běžet, a když projel okolo a my jsme se dostali z vozkova dohledu, vyskočili jsme z křoví a pelášili za ním. Emma naskočila jako první, pak natáhla ruku, aby pomohla dalším. Po jednom nás vytáhla nahoru a poskládala vedle sebe na zadní plošinu vozu, přitom dávala pozor, aby to všechno probíhalo tiše a vozka nás neslyšel.

      Jeli jsme tak dlouho, až nám v uších zvonilo klapání kol a naše šaty byly zaprášené, pak polední slunce prolétlo oblohou a schovalo se za stromy, které vyrůstaly po obou stranách jako stěny velkého zeleného kaňonu. Neustále jsem očima prohledával les v obavách, že z něj každou chvíli vyběhnou stvůry a jejich psi a zaútočí za nás. Ale už celé hodiny jsme neviděli nikoho - ani stvůru, ba dokonce ani jiného poutníka. Jako bychom přicestovali do nějaké opuštěné země.

      Tu a tam se karavana zastavila a my jsme s napětím čekali, připraveni utíkat anebo bojovat, jisti si tím, že nás objeví. Vyslali jsme vždycky Millarda na průzkum, vyplížil se z vozu, ale pokaždé jen zjistil, že si cikáni protahují nohy anebo mění koni podkovu, a pak jsme se znovu dali do pohybu. Nakonec jsem si přestal dělat hlavu kvůli tomu, co se stane, až na nás přijdou. Cikáni se zdáli unavení cestou a neškodní. Budeme se vydávat za normální a zahrajeme jim na city. Jsme sirotci bez domova, řekneme jim. Prosím, nemáte skývu chleba? S trochou štěstí nám dají najíst a dovezou nás na železniční stanici.

      Netrvalo dlouho a moje teorie byla podrobena zkoušce. Náhle sjely vozy z cesty a s kodrcáním zastavily na malé mýtině. Prach se ještě ani neusadil, když k našemu vozu přikráčel rozložitý muž. Na hlavě měl placatou čepici, pod nosem knír jako housenku a ponurý výraz, který mu stáhl koutky úst dolů.

      Bronwyn si schovala slečnu Peregrinovou pod kabát, když Emma seskočila z vozu a co nejvíc se snažila napodobit výraz sirotka budícího soucit. „Pane, vydáváme se vám na milost! Náš dům zasáhla bomba, víte, naši rodiče jsou mrtví a my jsme naprosto ztracení."

      „Zavři klapačku!" zahřměl ten chlap. „Slezte tam odtud, všichni!" Byl to rozkaz, ne žádost, a podtrhoval ho ještě zdobený, nebezpečně vyhlížející nůž, se kterým si pohazoval.

      Podívali jsme se jeden na druhého, nevěděli jsme, co dělat. Máme se s ním prát a utéct, a během toho nejspíš vyzradit své tajemství - anebo si ještě chvíli hrát na normální a počkat, co udělá? Pak se objevily desítky dalších cikánů, vyskákali ze svých vozů a vytvořili kolem nás veliký kruh, mnozí z nich měli také nůž. Obklíčili nás a naše možnosti se výrazně zredukovaly.

      Muži měli prošedivělé vlasy a pronikavé oči, byli oblečeni v tmavých šatech z těžké pleteniny, které pokrývaly vrstvy prachu. Ženy měly na sobě pestré volné šaty, dlouhé vlasy sčesané dozadu pod šátky. Za nimi a mezi nimi pobíhaly děti. Snažil jsem se porovnat to málo, co jsem věděl o cikánech, s tvářemi před sebou. Chystají se nás všechny povraždit - anebo jsou jenom normálně rozzlobení?

      Podíval jsem se tázavě na Emmu. Stála s rukama na prsou, ne napřaženýma, jako když se chystá udělat plamen. Dospěl jsem k závěru, že pokud s nimi nehodlá bojovat ona, nebudu se s nimi prát ani já.

      Slezl jsem z vozu, jak ten člověk poručil, s rukama nad hlavou. Horác a Hugh udělali totéž a pak i ostatní - až na Millarda, který se nepozorovaně odplížil, nejspíš aby číhal někde poblíž, čekal a sledoval, co se bude dít.

      Muž s čepicí, kterého jsem považoval za jejich vůdce, na nás začal pálit otázky. „Kdo jste? Odkud jste? Kde máte rodiče?"

      „Pocházíme ze západu," řekla Emma klidně. „Z ostrova kousek od pobřeží. Jsme sirotci, jak jsem vám už řekla. Naše domy byly vybombardovány během náletu a my jsme museli utéct. Veslovali jsme celou cestu na pevninu a málem jsme se utopili." Snažila se o trochu slz. „Nic nemáme," popotáhla. „Celé dny jsme se ukrývali v lese, bez jídla a jen v tom, co máme na sobě. Viděli jsme vaše vozy projíždět okolo, ale báli jsme se ukázat. Chtěli jsme se jenom svézt do města."

      Muž si ji pozorně prohlížel a mračil se stále víc. „Proč jste museli utéct z vašeho ostrova, když vybombardovali váš dům? A proč jste utíkali do lesa a neběželi podél pobřeží?"

      Enoch promluvil: „Neměli jsme na vybranou. Honili nás."

      Emma se na něj přísně podívala pohledem, který říkal: Nech to na mně.

      „Kdo vás honil?" zeptal se vůdce.

      „Zlí lidé," odpověděla Emma.

      „Chlapi s puškama," dodal Horác. „Oblečení jako vojáci, i když ve skutečnosti to žádní vojáci nejsou."

      Dopředu vykročila žena v oslnivě žlutém šátku. „Jestli po nich jdou vojáci, pak je to problém, který nepotřebujeme. Pošli je pryč, Bekhire."

      „Anebo je přivaž ke stromům a nechej je být!" navrhl vytáhlý chlápek.

      „Ne!" vykřikla Oliva. „Musíme se dostat do Londýna, než bude příliš pozdě!"

      Muž zvedl obočí. „Příliš pozdě na co?" Nevzbudili jsme u něj soucit, jen zvědavost. „Neuděláme nic, dokud nezjistíme, kdo jste," řekl, „a co jste zač."

      Muži s noži s dlouhou čepelí nás vedli k valníku, na kterém byla velká klec. Už z dálky jsem viděl, že je to určeno pro zvířata, dvacet stop krát deset, s mřížemi ze silného železa.

      „Nechcete nás tam snad zavřít, že ne?" zeptala se Oliva.

      „Jen do tý doby, než se rozhodneme, co s váma dál," odpověděl vůdce.

      „Ne, to nemůžete!" vykřikla Oliva. „Musíme do Londýna, a rychle!"

      „A to proč?"

      „Jeden z nás je nemocný," řekla Emma a významně pohlédla na Hugha. „Musíme s ním k doktorovi!"

      „Nemusíte přece za doktorem až do Londýna," řekl jeden z cikánů. „Tady Jebbiah je doktor. Nemám pravdu, Jebbiahu?"

      Muž s jizvami a strupy na tvářích vystoupil dopředu. „Kerej z vás je nemocnej?"

      „Hugh potřebuje specialistu," řekla Emma. „Má vzácnou nemoc. Bodavý kašel."

      Hugh si položil ruku na krk, jako by ho bolel, zakašlal a z pusy mu vyletěla včela. Několik cikánů otevřelo překvapením pusu a jedna holčička si schovala obličej do máminy sukně.

      „To je nějakej trik!" řekl takzvaný doktor.

      „To stačí," řekl vůdce. „Vlezte si do klece, všichni."

      Natlačili nás k rampě, která byla u klece. Shlukli jsme se dole. Nikdo nechtěl jít první.

      „Na co čekáš?" špitl Enoch Emmě. „Spal je!"

      Emma zavrtěla hlavou a zašeptala: „Je jich moc." Vedla nás k rampě a do klece. Zamřížovaný strop byl nízký a na podlaze leželo příšerně smradlavé seno. Když jsme byli všichni uvnitř, vůdce zavřel s prásknutím dvířka a zamkl, klíč si strčil do kapsy. „Nikdo se k nim ani nepřiblíží!" zařval na všechny, kdo ho mohli slyšet. „Můžou to být čarodějnice, nebo ještě něco horšího."

      „Ano, to taky jsme!" řekl Enoch skrz mříže. „Tak nás nechte jít, nebo vám proměníme děcka v prasata bradavičnatá!"

      Vůdce se smál, když scházel z rampy. Mezitím ostatní cikáni couvli do bezpečné vzdálenosti a začali stavět tábor, vztyčili stany a zapalovali ohně na vaření. Sedli jsme si na seno, cítili jsme se poražení a sklíčení.

      „Pozor," varoval nás Horác. „Jsou tu všude zvířecí hovínka!"

      „Hmm, co na tom záleží, Horáci?" řekla Emma. „Nikomu neleží ani v patě, jestli budeš mít špinavé šaty!"

      „Mně ano," odpověděl Horác.

      Emma skryla tvář v dlaních. Sedl jsem si vedle ní a snažil se přijít na něco povzbudivého, co bych jí řekl, ale nic mě nenapadalo.

      Bronwyn rozevřela kabát, aby se slečna Peregrinová mohla nadechnout čerstvého vzduchu, Enoch si klekl vedle ní a nastražil uši, jako by něco poslouchal. „Slyšíte to?" řekl.

      „Jak ze slečny Peregrinové uniká život! Emmo, měla jsi těm cikánům spálit tváře, dokud to šlo!"

      „Byli jsme obklíčeni!" namítla Emma. „Někteří z nás by se mohli v boji zranit. Možná i zemřít. Nemohla jsem to riskovat."

      „Tak jsi raději riskovala slečnu Peregrinovou!" řekl Enoch.

      „Enochu, dej jí pokoj," okřikla ho Bronwyn. „Není to legrace, rozhodovat za všechny. Nemůžeme hlasovat pokaždé, kdy se musíme o něčem rozhodnout."

      „Pak byste možná měli nechat rozhodnout za všechny mě," odpověděl Enoch.

      Hugh zabručel. „Kdybys za nás odpovídal ty, byli bychom mrtví už dávno."

      „Podívejte, na tom teď nesejde," vložil jsem se do hovoru. „Musíme se dostat z téhle klece a dojít do toho města. Za prvé, jsme teď mnohem blíž, než kdybychom se nesvezli, takže není třeba plakat nad mlíkem, které se ještě nerozlilo. Jenom potřebujeme vymyslet způsob, jak utéct."

      A tak jsme přemýšleli a přicházeli se spoustou nápadů, ale žádný z nich se nezdál dost dobrý.

      „Možná by Emma mohla propálit podlahu," navrhla Bronwyn. „Je ze dřeva."

      Emma odhrnula seno a zaklepala na kus čisté podlahy. „Je příliš silná," řekla zkroušeně.

      „Wyn, dokázala bys roztáhnout ty mříže?" zeptal jsem se.

      „Musíme vyklouznout, ne vyrazit," řekla Emma.

      Vtom jsme zaslechli šepot z druhé strany mříží. „Na mě jste zapomněli?"

      „Millard!" vykřikla Oliva a nadšením skoro vypadla ze svých bot. „Kde jsi byl?"

      „Rozhlížel jsem se po krajině, abych tak řekl. A čekal jsem, až se věci uklidní."

      „Myslíš, že bys dokázal ukrást ten klíč?" zeptala se Emma a zalomcovala zavřenými dveřmi klece. „Viděla jsem, jak si ho náčelník strká do kapsy."

      „Plížit se a krást, to je moje specialita," ujistil nás a s tím se vytratil.

      * * *

Minuty pomalu ubíhaly. Pak uplynula půlhodina. Pak hodina. Hugh chodil po kleci sem a tam, rozčílená včela mu kroužila kolem hlavy. „Proč mu to trvá tak dlouho?" mumlal.

      „Jestli se nevrátí, začnu házet vejce," prohlásil Enoch.

      „Udělej to a všechny nás zabiješ," řekla Emma. „Jsme snadný terč. Jakmile kouř zmizí, stáhnou z nás kůži zaživa."

      A tak jsme seděli a čekali, pozorovali cikány a cikáni pozorovali nás. Každá minuta, která uplynula, byla jako další hřebík do rakve slečny Peregrinové. Přistihl jsem se, že na ni zírám, jako kdybych tím, že ji budu sledovat dostatečně zblízka, mohl zabránit změnám, které se v ní odehrávají - jak se z ní lidská jiskra pomalu vytrácí. Ale vypadala stejně jako vždycky, jen byla nějak klidnější, spala na seně vedle Bronwyn, její drobná opeřená hruď jemně stoupala a klesala. Jako kdyby si vůbec neuvědomovala, v jaké kaši jsme se ocitli, ani hrozbu, která nad ní visí jako Damoklův meč. Možná právě ta skutečnost, že je schopná spát ve chvíli, jako byla tato, je dostatečnou známkou toho, že se mění. Stará slečna Peregrinová by dostala hysterický záchvat.

      Pak se mé myšlenky stočily k rodičům, jako vždycky, když jsem je nedržel na uzdě. Snažil jsem si vybavit jejich tváře, jaké byly, když jsem je viděl naposledy. Hlavou se mi honilo všechno možné -řídký porost, který tátovi narostl po několika dnech na ostrově, způsob, jak si moje máma, aniž by si toho byla vědoma, pohrávala se svým svatebním prstýnkem, když můj otec mluvil příliš dlouho o něčem, co ji nezajímalo, tátovy těkající oči, neustále sledující horizont při nekonečném hledání ptáků.

      Teď budou hledat mě.

      S nastupujícím večerem tábor kolem nás ožil. Cikáni se bavili a smáli se, a když skupina dětí s otlučenými trumpetami a houslemi spustila písničku, dali se do tance. Mezi písničkami se jeden kluk z kapely přikradl zezadu k naší kleci s lahví v ruce. „To je pro toho nemocného," řekl a nervózně se ohlížel za sebe.

      „Pro koho?" zeptal jsem se a on kývl na Hugha, který se jako na zavolanou svíjel na zemi v záchvatu kašle.

      Chlapec prostrčil láhev mřížemi. Odšrouboval jsem vršek, přičichl si a málem jsem spadl. Smrdělo to jako terpentýn smíchaný s kompostem. „Co to je?" zeptal jsem se.

      „Zabírá, to je všechno, co vím." Znovu se ohlédl. „Dobrý, něco jsem pro vás udělal. Teď mi dlužíte. Tak mi řekněte - jakej zločin jste spáchali? Jste zloději, co?" Pak promluvil hlubším hlasem: „Anebo jste někoho odkráglovali?"

      „O čem to mluví?" zeptala se Bronwyn.

      Málem jsem řekl, nikoho jsme nezabili, ale pak mi hlavou bleskl obraz Golanova těla řítícího se na hromadu kamení a mlčel jsem.

      Emma to řekla místo mě: „Nikoho jsme nezabili!"

      „Nó, něco jste udělat museli," řekl ten kluk. „Proč by za vás jinak vypsali odměnu?"

      „No jasně že jo. Nabízejí hromadu peněz."

      „Kdo?"

      Kluk pokrčil rameny.

      „Vydáte nás?" zeptala se Oliva.

      Chlapec zkroutil ret. „Nevím, jestli jo nebo ne. Teď to zrovna probírají. I když bych řek, že moc nevěří těm týpkům, co tu odměnu nabízejí. Jenže prachy jsou prachy, a jim se moc nelíbí, že neodpovídáte na otázky."

      „Odkud jsme," řekla Emma nadutě. „Lidí, co vás přijdou poprosit o pomoc, se takhle neptáte."

      „A ani je nestrkáte do klecí!" dodala Oliva.

      Vtom se uprostřed tábora ozvala strašlivá rána. Cikánský kluk ztratil rovnováhu a spadl z rampy do trávy, my ostatní jsme se skrčili, když od ohniště začaly létat vzduchem hrnce a pánvičky. Cikánka, která se starala o oheň, uháněla pryč a křičela vražda, šaty jí hořely a nejspíš by utíkala až k oceánu, kdyby někdo nevzal konev s pitím pro koně a neuhasil ji.

      Za okamžik jsme zaslechli kroky neviditelného chlapce na rampě před klecí. „To se stane, když se snažíte udělat omeletu z vajíčka od podivné slepice!" řekl Millard celý udýchaný a rozesmátý.

      „To jsi udělal ty?" zeptal se Horác.

      „Byl tu příliš velký pořádek a klid., to nejsou vhodné podmínky pro kapsáře! Tak jsem strčil mezi jejich vejce jedno naše, et voilà!" Millard jakoby odnikud vyčaroval klíč. „Existuje menší pravděpodobnost, že si lidé všimnou mé ruky v jejich kapse, když jim právě pod nosem vybuchla večeře!"

      „Trvalo ti to dost dlouho," řekl Enoch. „Teď nás odsud vypusť!"

      Ale než mohl Millard strčit klíč do zámku, malý cikán vstal a zakřičel: „Pomoc! Chtějí utýct!"

      Ten kluk slyšel všechno - ale ve zmatku, který zavládl po výbuchu, jeho volání nikdo nevěnoval pozornost.

      Millard otočil klíčem v zámku. Dveře se neotevřely. „K čertu," řekl. „Asi jsem ukradl špatný klíč!"

      „Óooooo!" ječel ten kluk a ukazoval prstem do prostoru, odkud přicházel Millardův hlas. „Duch!"

      „Zavřete mu už někdo laskavě hubu!" řekl Enoch.

      Bronwyn mu vyhověla, prostrčila mřížemi ruku a chytila kluka pod pažemi, zvedla ho ze země a přitáhla k mřížím.

      „Pomooooooc!" ječel. „Mají mmmmmmmě..."

      Bronwyn mu dala ruku přes pusu, ale umlčela ho příliš pozdě. „Galbi!" zvolala nějaká žena. „Necháte ho být, vy divoši!"

      A najednou, aniž bychom to doopravdy měli v úmyslu, jsme drželi rukojmí. Cikáni běželi k nám, jejich nože se leskly v ubývajícím světle.

      „Co to děláte?" křičel Millard. „Pusťte toho kluka, než nás zabijou!" „Ne, nepouštěj ho!" řekla Emma a pak zakřičela: „Pusťte nás, nebo ten kluk zemře!"

      Cikáni nás obklíčili a pokřikovali na nás výhrůžky. „Jestli mu něco uděláte," řval vůdce, „zabiju vás jednoho po druhém holýma rukama!"

      „Nepřibližujte se!" řekla Emma. „Nechte nás jít a nikomu se nic nestane."

      Jeden z mužů se rozběhl ke kleci a Emma instinktivně zamnula rukama a zažehla mezi nimi ohromnou ohnivou kouli. V davu to zašumělo a muž se rázem zastavil.

      „Teď jste tomu dali!" sykl Enoch. „Pověsí nás za čarodějnictví!"

      „Spálím prvního, kdo to zkusí!" zařvala Emma, dala dlaně dál od sebe a ohnivá koule se ještě zvětšila. „No tak, ukažme jim, s kým mají tu čest!"

      Nastal čas na představení. Bronwyn šla jako první. Jednou rukou zvedla chlapce ještě výš, nohama kopal ve vzduchu, druhou rukou uchopila jednu z mříží na stropě a začala ji ohýbat. Horác prostrčil tvář mřížemi a vyplivl z úst řadu včel, a pak Millard, který utekl od klece ve chvíli, kdy si ho chlapec všiml, zakřičel odkudsi zpoza davu: „A jestli si myslíte, že si s nimi poradíte, pak jste ještě nepotkali mě!" a vyhodil do vzduchu vajíčko. Opsalo nad jejich hlavami oblouk a dopadlo s ohlušující ránou na blízkou mýtinu, hlína létala až k vrcholům stromů.

      Když se kouř rozptýlil, nastal neuvěřitelný okamžik, kdy se nikdo nehýbal ani nepromluvil. Nejdřív jsem si myslel, že naše show zanechala cikány v němém úžasu - ale pak, když mi přestalo zvonit v uších, jsem si uvědomil, že něčemu naslouchají. Pak jsem se zaposlouchal i já.

      Z potemnělé cesty přicházel zvuk motoru. Za stromy podél silnice problesklo světlo dvou reflektorů. Všichni, cikáni i podivní, pozorovali, jak světla odbočují na naši mýtinu - pak zpomalila a zase se vrátila. Směrem k nám rachotil vojenský vůz s plachtou. Z něj vycházel křik rozhněvaných hlasů a zvuky psů, kteří z věčného štěkání ochraptěli, ale nemohli přestat, teď když znovu zachytili naši stopu.

      Byly to stvůry, které nás pronásledovaly - a my byli tady, v kleci, a nemohli jsme ani utíkat.

      Emma uhasila svůj plamen tlesknutím dlaní. Bronwyn pustila chlapce a ten odkulhal pryč. Cikáni utekli do svých maringotek anebo do lesa. V okamžení jsme byli ponecháni svému osudu, zdánlivě zapomenuti.

      Vůdce cikánů kráčel směrem k nám.

      „Otevřete nám klec," žadonila Emma.

      Nevšímal si jí. „Zalezte si pod seno a ani nemukejte!" řekl ten muž. „A žádná kouzla, pokud nechcete jít s nimi."

      Nebyl čas na otázky. Poslední, co jsme viděli, než se všechno ponořilo do tmy, byli dva cikáni, kteří k nám běželi s celtou. Přehodili ji přes klec.

      Okamžitě nastala noc.

      * * *

Okolo klece pochodovaly těžké vojenské boty, duněly, jako kdyby chtěly stvůry potrestat zem, po které kráčely. Udělali jsme, jak nám poradili, a zahrabali se do páchnoucího sena.

      Někde nablízku jsem slyšel hovořit stvůru s vůdcem cikánů. „Dneska ráno tu na cestě zahlédli skupinku dětí," řekla stvůra úsečně s divným přízvukem, neznělo to ani úplně anglicky, ani německy. „Za jejich dopadení je vypsána odměna."

      „Celý den jsme na nikoho nenarazili, pane," řekl vůdce.

      „Nedejte se obalamutit jejich nevinnými tvářičkami. Jsou to váleční zrádcové. Němečtí špioni. Trest za jejich ukrývání."

      „Nic neschováváme," řekl vůdce chraplavě. „Přesvědčte se sami."

      „To taky udělám," řekla stvůra. „A jestli je tu najdeme, vyříznu ti jazyk a hodím ho psovi."

      Stvůra odpochodovala.

      „Ani.Nedej.Chejte," sykl na nás cikánský náčelník a také on se vytratil.

      Přemítal jsem, proč kvůli nám lže, už vzhledem k tomu, co by mohly stvůry udělat jeho lidem. Možná to bylo z hrdosti nebo z nějakého hluboce zakořeněného odporu vůči autoritám - anebo, napadlo mě a zděsil jsem se, nás prostě cikáni chtějí zabít sami.

      Všude okolo jsme slyšeli, jak se stvůry roztahují po táboře, kopají do věcí a převracejí je, trhnutím otevírají dveře maringotek a vyhánějí z nich lidi. Nějaké dítě zaječelo a muž se hněvivě obořil na nájezdníky, ale umlčel ho zvuk dřeva, které narazilo do masa. Bylo mučivé tam ležet a poslouchat, jak lidé trpí - i když ti stejní lidé byli jen před pár minutami připraveni roztrhat nás na kusy.

      Koutkem oka jsem zahlédl Hugha, jak se zvedá ze sena a plíží se po čtyřech k Bronwyninu kufru. Prostrčil prsty pod západku a začal otevírat víko, ale Bronwyn ho zastavila. „Co to děláš?" šeptla.

      „Musíme je dostat dřív, než oni dostanou nás!"

      Emma se nadzvedla na loktech a plazila se k nim, i já jsem se posunul blíž a poslouchal jsem.

      „Neblázni," řekla Emma. „Když teď hodíme vejce, rozstřílejí nás na cucky."

      „Tak co teda?" řekl Hugh. „To tu máme jen tak ležet, dokud nás nenajdou?"

      Namačkali jsme se kolem kufru a mluvili šeptem.

      „Počkej, dokud neotevřou klec," řekl Enoch. „Pak hodím vejce mřížemi za nás. To rozptýlí stvůry dost dlouho na to, aby Bronwyn stačila rozmačkat lebku prvnímu, kdo vleze do klece, a to by nám ostatním mělo poskytnout dost času, abychom utekli. Rozptýlíme se okolo tábora, pak se vrátíme a naházíme vejce do toho ohně, který je nejvíc uprostřed. Každý v okruhu třiceti metrů to bude mít za sebou."

      „Ať se propadnu," řekl Hugh. „To by mohlo vyjít."

      „Ale v táboře jsou děti!" namítla Bronwyn.

      Enoch obrátil oči v sloup. „Anebo si budeme dělat starosti o to, aby nedošlo ke škodám na civilistech, poběžíme do lesa a stvůry a jejich psi nás dostanou jednoho po druhém. Ale jestli se chceme dostat do Londýna - anebo aspoň přežít tuhle noc -, tohle bych zrovna nedoporučoval."

      Hugh poplácal Bronwyn po ruce, která spočívala na zámku kufru. „Otevři to," řekl. „Vytáhni je."

      Bronwyn zaváhala. „To nemůžu. Nedokážu zabít děti, které nám nijak neublížily."

      „Ale my nemáme na vybranou!" šeptal Hugh.

      „Vždycky máš na vybranou," řekla Bronwyn.

      Pak jsme zaslechli psa, jak čenichá velmi blízko naší klece, a ztichli jsme. „Sundej tu plachtu!" poručil někdo, zřejmě psovod, domyslel jsem si.

      Pes štěkal, čenichem se snažil dostat pod celtu a skrz mříže. „Pojďte sem!" volal psovod. „Něco tu máme!"

      Všichni jsme se podívali na Bronwyn. „Prosím," žadonil Hugh. „Aspoň nám dovol, abychom se bránili."

      Bronwyn vzdychla a zvedla ruku ze zámku, který pod ní ukrývala. Hugh vděčně pokýval hlavou a otevřel víko kufru. Sáhli jsme dovnitř a každý si vzal z úkrytu mezi svetry jedno vajíčko - každý až na Bronwyn. Pak jsme vstali a otočili se čelem k vratům klece, vejce v rukou, připraveni na nejhorší.

      Blížily se k nám další kanady. Snažil jsem se připravit na to, co přijde. Utíkej, řekl jsem sám sobě. Utíkej a neohlížej se a pak to hoď.

      Ale když vím, že zemřou nevinní lidé, dokážu to skutečně udělat? Když si tím zachráním vlastní život? Co kdybych to vejce jen upustil někam do trávy a utekl do lesa?

      Nějaká ruka chytila okraj plachty a zatáhla. Celta začala klouzat dolů.

      Pak, těsně předtím, než nás mohla odhalit, se zastavila.

      „Co je to s váma?" slyšel jsem promluvit psovoda.

      „Na vašem místě bych se od tý klece držel dál," ozval se jiný hlas - cikánský.

      Viděl jsem nad námi část oblohy, hvězdy probleskovaly větvemi dubů.

      „Jo? A to jako proč?" zeptal se psovod.

      „Starej Krvavej kožich nedostal už pár dní nažrat," řekl ten cikán. „Obvykle mu lidi nechutnají, ale když má takovej hlad, není tak vybíravej!"

      Pak se ozval zvuk, který mi vyrazil dech - řev obrovitého medvěda. Zní to jako něco nemožného, ale zdálo se, že vychází od nás, zevnitř klece. Slyšel jsem, jak psovod překvapením vykřikl a pak seskočil dolů z rampy a táhl za sebou kňučícího psa.

      Nedokázal jsem si vysvětlit, jak se dostal do klece medvěd, věděl jsem jen, že se musím dostat pryč od něj, a tak jsem se přitiskl k mřížím. Vedle sebe jsem viděl Olivu, jak si strká do pusy pěstičku, aby se nerozplakala nahlas.

      Venku se ostatní vojáci posmívali psovodovi. „Idioti!" řekl, cítil se trapně. „Jenom cikáni můžou mít takový zvíře uprostřed tábora!"

      Konečně jsem sebral odvahu, abych se otočil a podíval se za sebe. V kleci žádný medvěd nebyl. Co to tedy tak děsivě zařvalo?

      Vojáci dál prohledávali tábor, ale klece si už nevšímali. Po několika minutách jsme slyšeli, jak nasedají zpátky do náklaďáku a startuje motor, a pak byli pryč.

      Celta sklouzla z klece. Všichni cikáni se shromáždili okolo nás. V roztřesené ruce jsem držel vajíčko a přemítal, zda ho budu muset použít.

      Vůdce se postavil čelem k nám. „Jste v pořádku?" zeptal se. „Mrzí mě, jestli vás to vyděsilo."

      „Jsme naživu," odpověděla Emma a ostražitě se rozhlížela kolem sebe. „Ale kde je ten váš medvěd?"

      „Nejste jediní, kdo má neobvyklé nadání," řekl mladík stojící na kraji davu a pak v rychlém sledu zařval jako medvěd a zamňoukal jako kočka, pohazoval svým hlasem z místa na místo, jak jemně otáčel hlavou, takže to znělo, jako bychom byli obklíčeni ze všech stran. Když jsme se vzpamatovali z toho šoku, začali jsme tleskat.

      „Myslel jsem, že jsi říkala, že nejsou podivní," zašeptal jsem Emmě.

      „Takové salonní triky zvládne každý," řekla.

      „Promiňte, že jsem se zapomněl náležitě představit," řekl vůdce cikánů. „Jmenuji se Bekhir Bachmanatov. A vy jste našimi váženými hosty." Hluboce se uklonil. „Proč jste nám neřekli, že jste syndrigasti?"

      Zírali jsme na něj v němém úžasu. Použil starobylý název pro podivné, ten, který nás naučila slečna Peregrinová.

      „Neznáme se odněkud?" zeptala se Bronwyn.

      „Kde jste to slovo slyšeli?" řekla Emma.

      Bekhir se usmál. „Pokud přijmete naši pohostinnost, slibuji, že vám všechno vysvětlím." Pak se znovu uklonil a vykročil vpřed, aby nám otevřel klec.

      * * *

      Seděli jsme s cikány v plápolajícím světle dvou táboráků na kvalitních, ručně tkaných kobercích, povídali si a jedli guláš. Odložil jsem lžíci, kterou mi dali, a srkal přímo z dřevěné misky, moje vybrané stolování bylo dávno zapomenuto, když mi po bradě stékal mastný a chutný bujon. Bekhir se procházel mezi námi a ujišťoval se, že všechny podivné děti jsou v pořádku, ptal se, jestli máme dost jídla a pití, a pořád dokola se omlouval za to, jak vypadají naše šaty, které teď byly posety kousky špinavé slámy z klece. Od chvíle, kdy viděl ukázku naší podivnosti, se jeho postoj k nám od základu změnil. Během několika minut jsme povýšili z vězňů na čestné hosty.

      „Mrzí mě, jak jsme s vámi zacházeli," řekl a sedl si na polštář mezi oběma ohništi. „Pokud jde o bezpečí mých lidí, musím být velice opatrný. Po cestách se dneska toulá spousta divných lidí - lidí, kteří nejsou tím, čím se zdají být. Kdybyste mi jen řekli, že jste syndrigasti..."

      „Říkali nám, abychom to nikdy nikomu nevyzrazovali," vysvětlovala Emma.

      „Nikdy," zdůraznila Oliva.

      „Ten, kdo vám to řekl, je velmi moudrý," přisvědčil Bekhir.

      „Jak to, že o nás víte?" zeptala se Emma. „Mluvíte starým jazykem."

      „Znám jen pár slov," řekl Bekhir. Hleděl do plamenů, kde se na rožni opékalo černající maso. „Pojí nás vzájemné porozumění, vaše lidi a moje. Nejsme tak rozdílní. Vyděděnci a tuláci - duše na okraji světa." Odkrojil kousek masa z rožně a zamyšleně je žvýkal. „Jsme svého druhu spojenci. Během let jsme my, cikáni, dokonce přijali a vychovali několik z vašich dětí."

      „A my jsme vám za to vděční," řekla Emma, „i za vaši pohostinnost. Ale i když riskujeme, že budeme nezdvořilí, nemůžeme s vámi zůstat déle. Je důležité, abychom se dostali co nejrychleji do Londýna. Musíme stihnout vlak."

      „Kvůli vašemu nemocnému příteli?" zeptal se Bekhir a zvedl obočí směrem k Hughovi, který už dávno vypadl ze své role, bezstarostně hltal guláš a včely mu spokojeně bzučely okolo hlavy.

      „Něco takového," řekla Emma.

      Bekhir věděl, že něco skrýváme, ale byl laskavý a nechal nás, abychom si ponechali svá tajemství. „Dnes večer už žádné vlaky nejedou," řekl, „ale vstaneme za svítání a dopravíme vás na stanici na první ranní vlak. Bude to stačit?"

      „Bude muset," řekla Emma, čelo zvrásněné starostmi. Ačkoli jsme ušetřili čas tím, že jsme se svezli, i tak slečna Peregrinová ztratila celý jeden den. Teď už jí zbývají nanejvýš dva. Ale to byla budoucnost, teď jsme byli v teple, dobře najedení a nehrozilo nám bezprostřední nebezpečí. Bylo těžké neradovat se, i když jen na chvíli.

      S cikány jsme se rychle spřátelili. Všichni rádi zapomněli na to, co se mezi námi odehrálo předtím. Bronwyn se snažila omluvit chlapci, kterého držela jako rukojmí, ale ten se z toho otřepal, jako by se nic nestalo. Cikáni nás neúnavně krmili, neustále doplňovali mou misku jídlem - až přetékala, když jsem se snažil odmítnout další příděl. Když slečna Peregrinová vyhopkala z Bronwynina kabátu a štěbetáním dala najevo svůj hlad, cikáni ji krmili také, vyhazovali do vzduchu kousky syrového masa a povzbuzovali ji, když poskakovala, aby je chytila. „Ta má ale hlad!" smála se Oliva a tleskala ručkama, když pták trhal kus vepřového kolena svými pařáty.

      „Tak co, nejsi rád, že jsme je nevyhodili do vzduchu?" pošeptala Bronwyn Enochovi.

      „Ano, připouštím, že jsem," odpověděl.

      Cikánská kapela spustila další písničku. Jedli jsme a tancovali. Přemluvil jsem Emmu, aby si se mnou zatančila okolo ohně, a i když se obvykle styděla tančit před druhými lidmi, tentokrát mě neodmítla. Vykopávali jsme nohy a tleskali rukama do rytmu a na několik rozjásaných minut jsme se v tanci úplně ztratili. Dokázal jsem zapomenout, jaká nebezpečí nám hrozí a jak jsme ten den byli skoro lapeni stvůrami a sežráni netvorem, a naše kosti zbavené masa mohly klouzat z horského úbočí. V tu chvíli jsem byl hluboce vděčný cikánům a animální části svého mozku za to, že teplé jídlo, píseň a úsměv někoho, na kom mi záleží, stačí na to, abych aspoň na okamžik zapomněl na všechny stinné stránky. Pak píseň skončila, my jsme doklopýtali na svá místa a při ukolébavce, která následovala, jsem cítil, jak se nálada změnila. Emma pohlédla na Bekhira: „Mohu se vás na něco zeptat?"

      „Samozřejmě," řekl.

      „Proč jste kvůli nám riskovali své životy?"

      Mávl rukou. „Vy byste udělali to samé."

      „Tím si nejsem tak jistá," řekla Emma. „Chci to jen pochopit. Bylo to proto, že jsme podivní?"

      „Ano," řekl prostě. Uběhl okamžik. Zahleděl se na stromy, které lemovaly mýtinu, na jejich kmeny ozářené ohněm a na temnotu za nimi. Pak řekl: „Chcete vidět mého syna?"

      „Ovšem," řekla Emma.

      Vstala, já také, a s námi i ostatní.

      Bekhir zvedl ruku. „Obávám se, že je stydlivý. Jen vy," řekl a ukázal na Emmu, „a vy" - ukázal na mě -„a ten, kterého je slyšet, ale ne vidět."

      „Působivé," řekl Millard. „A já se snažil být tak nenápadný!"

      Enoch se znovu posadil. „Proč mě vždycky ze všeho vynechají? Copak smrdím?"

      Cikánka v rozevlátých šatech vstoupila do kruhu okolo ohně. „Zatímco budou pryč, budu vám číst budoucnost z dlaně," oznámila. Obrátila se k Horácovi. „Možná, že jednoho dne vylezeš na Kilimandžáro!" Pak k Bronwyn. „Anebo se vdáš za bohatého hezkého muže!"

      Bronwyn si odfrkla. „Můj nejtajnější sen."

      „Budoucnost je moje specialita, madam," řekl Horác. „Dovolte mi, abych vám ukázal, jak se to dělá!"

      Emma, Millard a já jsme je nechali být a vydali jsme se přes tábor za Bekhirem. Přišli jsme k prosté maringotce, Bekhir vystoupal po schůdkách a zaklepal na dveře.

      „Radi?" zavolal něžně. „Pojď ven, prosím. Někdo tě přišel navštívit."

      Dveře se pootevřely a vykoukla z nich žena. „Je vyděšený. Nechce vstát ze židle." Pozorně si nás prohlížela, pak otevřela dveře dokořán a kývnutím hlavy nás pozvala dál. Vyšli jsme po schůdkách a nahrnuli se do přecpaného, ale útulného prostoru, který sloužil jako obývák, ložnice a kuchyň zároveň. Pod úzkým oknem byla postel, stůl a židle, a malá kamínka, jejichž kouřovod vedl do komína ve střeše, všechno, co člověk potřebuje, aby byl soběstačný, když tráví týdny či měsíce na cestách.

      Na jediné židli v místnosti seděl chlapec. Na klíně držel trubku. Uvědomil jsem si, že jsem ho už předtím viděl hrát v dětské cikánské kapele. Byl to Bekhirův syn a ta žena, jak jsem předpokládal, Bekhirova manželka.

      „Zuj si boty, Radi," poručila mu žena.

      Chlapec stále upíral pohled do země. „Musím?" zeptal se.

      „Ano," řekl Bekhir.

      Chlapec si stáhl jednu holínku a pak druhou. Chvíli jsem si nebyl jistý, zda dobře vidím - v těch botách nic nebylo. Zdálo se, že nemá nohy. A přesto mu dalo práci ty holínky sundat, takže v nich něco být muselo. Pak ho Bekhir požádal, aby vstal, a hoch se neochotně posunul na kraj židle a vstal. Vypadal, jako by levitoval, prázdné manžety jeho kalhot se vznášely několik centimetrů nad zemí.

      „Začal mizet před několika měsíci," vysvětlovala žena. „Nejdřív jenom palce u nohou. Pak paty. Nakonec zbytek, obě chodidla. Nic, co jsem mu dala - žádná tinktura, žádný posilující lék -, nemělo na jeho vyléčení sebemenší vliv."

      Takže doopravdy měl chodidla - neviditelná.

      „Nevíme, co si počít," řekl Bekhir. „Ale napadlo mě, že je možná mezi vámi nějaký léčitel..."

      „To, co má, se nedá léčit," řekl Millard a při zvuku jeho hlasu sebou chlapec trhl. „Jsme stejní, on a já. Se mnou to bylo úplně stejné, když jsem byl mladý. Nenarodil jsem se neviditelný, mizel jsem po kouscích."

      „Kdo to mluví?" zeptal se chlapec.

      Millard zvedl šátek, který ležel na kraji postele, a omotal si ho kolem obličeje, takže byl vidět obrys jeho nosu, čela a úst. „Tady jsem," řekl a šel směrem k chlapci. „Neboj se mě."

      Pozorovali jsme, jak chlapec napřáhl ruku a dotkl se Millardovy tváře, pak jeho čela, potom vlasů -jejich barvu a účes jsem si nikdy nedokázal představit - a dokonce ho zatahal jemně za pramínek, jako by chtěl zkusit, zda jsou skutečné.

      „Ty jsi tam," řekl hoch a oči mu zajiskřily údivem. „Ty tam doopravdy jsi!"

      „A ty budeš taky, i když zmizí i zbývající části," řekl Millard. „Uvidíš. Nebolí to."

      Chlapec se usmál, a když to udělal, ženě se podlomila kolena a musela se opřít o Bekhira. „Bůh ti žehnej," řekla Millardovi skoro v slzách. „Bůh ti žehnej."

      Millard se posadil k Radiho zmizelým chodidlům. „Ničeho se neboj, kamaráde. Vlastně až si na neviditelnost zvykneš, myslím, že zjistíš, že má mnoho výhod."

      A když začal Millard vypočítávat výhody, Bekhir šel ke dveřím a kývl na Emmu a na mě. „Necháme je o samotě," řekl. „Myslím, že si mají co říct."

Nechali jsme Millarda s chlapcem a jeho matkou. Když jsme se vrátili k ohni, našli jsme skoro všechny podivné i cikány shromážděné okolo Horáce. Stál na pařezu před užaslou věštkyní, oči měl zavřené a jednu ruku na temeni její hlavy, a zdálo se, že vypráví sen, který právě vidí: „.a vnuk vašeho vnuka bude pilotovat ohromnou kosmickou loď, která bude pendlovat mezi Zemí a Měsícem jako autobus, a na Měsíci bude mít velmi malý dům, opozdí se se splácením hypotéky a bude ho muset pronajímat, a jedním z těch podnájemníků bude krásná žena, do které se velmi hluboce měsíčně zamiluje, což není stejné jako zamilovat se pozemsky, protože je tam rozdíl v gravitaci."

      Pozorovali jsme to z okraje davu. „Myslí to doopravdy?" zeptal jsem se Emmy.

      „Možná," odpověděla. „Anebo si z ní dělá malinko legraci."

      „Proč nemůže předpovědět budoucnost nám?"

      Emma pokrčila rameny. „Horácova schopnost je občas nesnesitelně k ničemu. Odříkává předpovědi na celý život cizím lidem, ale pokud jde o nás, je naprosto zablokovaný. Zdá se, že čím víc mu na někom záleží, tím méně vidí do budoucna. Jeho vizi zamlží emoce."

      „To nám všem," ozval se hlas za námi, otočili jsme se a spatřili Enocha. „A když už jsme u toho, doufám, že toho Američana moc nerozptyluješ, Emmo, miláčku. Je těžké vyhlížet netvora, když má člověk v uchu jazyk mladé dámy."

      „Nebuď nechutný!" okřikla ho Emma.

      „Nemohu ten Pocit ignorovat, i kdybych chtěl," uklidnil jsem ho, i když jsem si přál, abych dokázal ignorovat ten odporný pocit, že na mě Enoch žárlí.

      „Nuže, povězte mi o vaší tajné schůzce," vyzval nás Enoch. „Opravdu nás cikáni chrání kvůli nějakému starému zaprášenému spojenectví, o kterém nikdo z nás ještě neslyšel?"

      „Náčelník a jeho žena mají podivného syna," řekla Emma. „Doufali, že mu dokážeme pomoci."

      „To je šílenství," řekl Enoch. „Nechali se skoro zaživa vykostit těmi vojáky kvůli jednomu klukovi? Povídejte něco o emoci, která zamlžuje vizi! Napadlo mě, že nás chtějí zotročit kvůli našim schopnostem anebo nás přinejmenším prodat v nějaké aukci - ale jako vždycky i tentokrát jsem lidi přecenil."

      „Prosím tě, běž a najdi si nějaké mrtvé zvíře na hraní," řekla Emma.

      „Nikdy nepochopím devadesát devět procent lidí," poznamenal ještě Enoch, odcházel a přitom kroutil hlavou.

      „Občas si myslím, že ten kluk je zčásti stroj," poznamenala Emma. „Zvenku tělo, uvnitř kov."

      Zasmál jsem se, ale v skrytu duše jsem přemítal, zda nemá Enoch pravdu. Bylo to bláznovství, to, co Bekhir riskoval pro svého syna? Protože jestli je blázen Bekhir, pak jsem určitě blázen i já. Čeho všeho

      jsem se vzdal jen pro jednu dívku? Bez ohledu na svou zvědavost, bez ohledu na dědečka, bez ohledu na to, co dlužíme slečně Peregrinové, jsem tu nakonec z jediného důvodu - od toho dne, kdy jsem poznal Emmu, jsem věděl, že chci být součástí jakéhokoliv světa, do kterého patří ona. Jsem proto blázen? Anebo mé srdce podlehlo příliš snadno?

      Možná by se mi hodilo uvnitř trochu železa, pomyslel jsem si. Kdybych své srdce lépe obrnil, kde bych teď byl?

      Jednoduchá odpověď - byl bych doma a bral prášky až do zblbnutí. Utápěl bych své trápení ve videohrách. Dělal bych na směny v drogerii Smart Aid. Den za dnem bych uvnitř umíral žalem.

      Ty zbabělče. Ty slabošské, ubohé děcko. Ty jsi zahodil svoji šanci.

      Ale to jsem neudělal. Chtěl jsem být nablízku Emmě, a proto jsem riskoval všechno - a riskuji to znovu, každý den. Tím jsem ale uchopil svět a vtáhl sám sebe do světa, který jsem si kdysi nedokázal ani představit, ve kterém jsem žil mezi lidmi, co byli více naživu než kdokoliv, koho jsem znal, dělal jsem věci, o kterých bych si ani ve snu nepomyslel, že je dokážu, přežil jsem věci, o kterých se mi ani nesnilo, že bych je dokázal přežít. To všechno jen proto, že jsem něco cítil k jedné podivné dívce.

      Navzdory všem problémům a nebezpečí, ve kterém jsme se ocitli, a navzdory skutečnosti, že se tento prapodivný nový svět začal hroutit zrovna ve chvíli, kdy jsem jej objevil, jsem byl nesmírně rád, že tu jsem. Navzdory všemu byl tento podivný život tím, co jsem vždycky chtěl. Zvláštní, pomyslel jsem si, jak může člověk zároveň prožívat své sny i noční můry.

      „Co je?" zeptala se Emma. „Díváš se na mě."

      „Chtěl jsem ti poděkovat," řekl jsem.

      Nakrčila nos a přimhouřila oči, jako bych řekl něco legračního. „Poděkovat mi za co?" zeptala se.

      „Dodáváš mi sílu, o které jsem ani netušil, že ji mohu mít," odpověděl jsem. „Děláš ze mě lepšího člověka."

      Emmo, bystrá duše. Potřebuji tvůj oheň - ten, který máš v sobě.

      „Nemusíš říkat nic," řekl jsem. A pak mě popadla touha políbit ji, a udělal jsem to.

      * * *

      Ačkoliv jsme byli k smrti unavení, cikáni byli v radostné náladě a vypadalo to, že jsou rozhodnuti pokračovat ve večírku dál, a po několika šálcích čehosi teplého, sladkého a se spoustou kofeinu a po několika dalších písničkách nad námi vyhráli. Byli to rození vypravěči a skvělí zpěváci, okouzlující lidé, kteří s námi jednali jako s dávno ztracenými bratranci a sestřenicemi. Půlku noci jsme zůstali vzhůru a vyprávěli si příběhy. Mladík, který svým hlasem napodobil medvěda, sehrál scénku jako břichomluvec, a byl tak přesvědčivý, až jsem skoro uvěřil, že jeho loutky ožily. Zdálo se, že se trochu zabouchl do Emmy, a hrál vlastně jen pro ni, povzbudivě se na ni usmíval, ale ta předstírala, že si ničeho nevšímá, a okázale mě držela za ruku.

      Později nám vyprávěli o tom, jak jim britská armáda za první světové války zrekvírovala všechny koně a nějaký čas nebylo nikoho, kdo by jim tahal vozy. Setrvávali v lese - v tomto lese -, když tu do jejich tábora jednoho dne zabloudilo stádo koz s dlouhými rohy. Vypadaly divoce, ale byly dost ochočené na to, aby žraly z ruky, a tak někoho napadlo zapřáhnout je do vozu, a jak se ukázalo, tyto kozy byly skoro tak silné jako koně, o které přišli. Tak byli cikáni zase volní a až do konce války tahaly jejich vozy tyhle neobyčejně silné kozy, a proto se cikánům ve Walesu říká kozí lidé. Jako důkaz nechali kolovat fotografii Bekhirova strýce jedoucího na voze taženém kozami. Aniž by to kdokoliv z nás musel vyslovit, my všichni jsme věděli, že jde o ztracené stádo podivných koz, o němž nám vyprávěl Addison. Po válce armáda cikánům koně vrátila a kozy, které už nikdo nepotřeboval, zmizely znovu v lese.

      Konečně, když ohně začaly skomírat, nám rozložili pytle na spaní a zazpívali ukolébavku cizím zpěvavým jazykem a já jsem se cítil příjemně jako děcko. Břichomluvec přišel dát Emmě dobrou noc. Odehnala ho, ale nejdřív jí dal navštívenku. Vzadu byla adresa v Cardiffu, na které si každých pár měsíců vyzvedával poštu, kdykoliv tudy cikáni projížděli. Na přední straně byla jeho fotografie s loutkami a krátký vzkaz pro Emmu. Ukázala mi to a zahihňala se, ale mně bylo toho mládence líto. Provinil se jen tím, že se mu líbila, tak jako mně.

      Stočil jsem se s Emmou do klubíčka ve vaku na spaní na okraji lesa. Zrovna když jsme usínali, zaslechl jsem nedaleko v trávě kroky, otevřel jsem oči a vůbec nikoho neviděl. Byl to Millard, vracel se z večera, který strávil s cikánským chlapcem.

      „Chce jít s námi," řekl Millard.

      „Kdo?" zamumlala Emma vyčerpaně. „Kam?"

      „Ten kluk. S námi."

      „A co jsi mu na to řekl?"

      „Řekl jsem mu, že to není dobrý nápad. Ale neřekl jsem mu ani tak úplně ne."

      „Přece víš, že s sebou už nikoho dalšího vzít nemůžeme," namítla Emma. „Bude nás zdržovat."

      „Já vím, já vím," řekl Millard. „Jenže mizí velmi rychle a je vyděšený. Brzy bude úplně neviditelný a bojí se, že jednoho dne se za svou skupinou opozdí a cikáni si toho nevšimnou a on zůstane navždy ztracený v lese mezi vlky a pavouky."

      Emma zamručela a překulila se, aby viděla Millardovi do tváře. Nedovolil nám spát, dokud se tohle nerozhodne. „Vím, že bude zklamaný," řekla. „Ale opravdu to nejde. Je mi líto, Mille."

      „Dobrá," řekl Millard těžce. „Oznámím mu to."

      Vstal a zmizel.

      Emma si vzdychla a chvíli sebou neklidně házela a vrtěla se.

      „Udělala jsi správnou věc," pošeptal jsem jí. „Není lehké být tím, na koho se všichni se vším obracejí."

      Neřekla nic, ale přivinula se k mé propadlé hrudi. Pomalu jsme odplouvali pryč, šeptání větví, kterými povíval lehký vánek, a dech koní nás něžně uspávaly.

      * * *

      Byla to noc lehkého spánku a zlých snů, strávil jsem ji stejně, jako jsem strávil předchozí den - honila mě smečka zlých psů. Ráno jsem byl utahaný. Končetiny těžké jako z olova, hlava lehká. Asi bych se cítil lépe, kdybych nespal vůbec.

      Bekhir nás probudil za svítání. „Vstávat, syndrigasti!" volal a rozhazoval kusy chleba tvrdého jako kámen. „Ještě se naspíte, až budete mrtví!"

      Enoch poklepal svým krajícem chleba o kámen a znělo to jako dřevo. „Budeme mrtví raz dva, po takovéhle snídani!"

      Bekhir zatahal Enocha za vlasy a u toho se zubil: „Ale, no tak. Kdepak je dnes ráno tvůj podivný duch?"

      „V nedbalkách," řekl Enoch a zakryl si hlavu spacím pytlem.

      Bekhir nám dal deset minut, abychom se připravili na cestu do města. Chtěl dodržet slib a dovézt nás na první ranní vlak. Vstal jsem, dovrávoral ke kbelíku s vodou, pocákal si trochu tvář a vyčistil si prstem zuby. Jak mi jen chyběl kartáček. Jak jsem toužil po své zubní niti a deodorantu s vůní oceánu. Co bych jen dal za to, právě v tu chvíli, kdybych narazil na obchod Smart Aid.

      Království za čisté spodní prádlo!

      Když jsem si prsty vybíral z vlasů kousky sena a ukusoval z bochníku nepoživatelného chleba, cikáni a jejich děti nás smutně pozorovali. Jako kdyby nějak věděli, že to veselí předešlé noci bylo poslední radostí, a teď nás odvedou na šibenici. Snažil jsem se jednoho z nich rozveselit. „To je v pořádku," utěšoval jsem chlapečka s vlasy jako koudel, který měl slzy na krajíčku. „Nic se nám nestane."

      Podíval se na mě, jako bych byl nějaký mluvící duch, oči měl vykulené a pohled nejistý.

Shromáždilo se osm koní a osm cikánských jezdců - každý pro jednoho z nás. Koně nás dopraví do města mnohem rychleji, než by to svedla kolona maringotek. Ale také mě děsili.

      Nikdy jsem na koni nejezdil. Byl jsem zřejmě jediný trochu bohatý kluk v Americe, který to nikdy nezkusil. Ne proto, že bych si nemyslel, že jsou koně nádherná, majestátní stvoření, nejušlechtilejší ze všech tvorů, atd., atd., ale jenom proto, že jsem nevěřil tomu, že by mělo nějaké zvíře sebemenší zájem, aby na ně lezla nebo na něm jezdila lidská bytost. Kromě toho, koně jsou velcí, svaly jim jen hrají a mají veliké skřípající zuby, a připadá mi, že vědí, jak se jich bojím, a doufají, že budou mít šanci nakopnout mě do hlavy. A to už ani nemluvím o tom, že na koni nejsou žádné bezpečnostní pásy -žádné sekundární pojistné systémy - a přitom koně dokážou běžet skoro tak rychle jako auta, jsou jen temperamentnější. Takže mi celá ta námaha připadala nerozumná.

      Samozřejmě, že jsem nic z toho neřekl nahlas. Mlčel jsem, držel pusu a doufal, že se dožiju aspoň toho, abych zemřel mnohem zajímavějším způsobem než pádem z koně.

      Od prvního hyje! jsme letěli tryskem. Okamžitě jsem zapomněl na svou důstojnost a pořádně objal cikána v sedle před sebou, který držel opratě - tak rychle, že jsem ani nemohl zamávat cikánům, kteří se shromáždili, aby nám dali sbohem. Ale to nevadilo - stejně jsem se vždycky nerad loučil a ještě donedávna mi můj život připadal jako souvislá série loučení. Sbohem, sbohem, sbohem.

      Jeli jsme. Necítil jsem stehna, jak jsem tiskl koně. Bekhir celou tlupu vedl, v sedle s ním jel jeho podivný syn. Chlapec seděl s rovnými zády a s rukama po stranách, sebejistý a nebojácný, což bylo v

      přímém protikladu s včerejší nocí. Byl ve svém živlu, tady, mezi cikány. Nepotřeboval nás. Tohle byli jeho lidé.

      Konečně jsme zpomalili do klusu a já jsem sebral odvahu, zvedl hlavu zabořenou do jezdcova kabátu a pozoroval měnící se krajinu. Les zploštěl a změnil se v pole. Klesali jsme do údolí, uprostřed kterého leželo město, jež se odsud nezdálo větší než poštovní známka, obklopená ze všech stran zelení. Ze severu k němu mířila dlouhá elipsa nadýchaných bílých obláčků, kouřový dech vlaku.

      Bekhir zastavil koně těsně před branami města. „Dál nemůžeme," řekl. „Ve městech nejsme příliš vítaní. Nepotřebujete ten druh pozornosti, kterou přitahujeme."

      Bylo těžké představit si, že někdo nemá tyto laskavé lidi rád. Kolovaly o nich předsudky podobné těm, co způsobily, že podivní opustili společnost ostatních lidí. Tak to na tom smutném světě chodí.

      Děti i já jsme seskočili na zem. Stál jsem za ostatními a doufal, že si nikdo nevšimne, jak se mi třesou nohy. Zrovna když jsme se chystali vyrazit, Bekhirův syn pružně seskočil z otcova koně a zvolal: „Počkejte! Vezměte mě s sebou!"

      „Myslela jsem, že jsi s ním mluvil," řekla Emma Millardovi.

      „Taky že ano," odpověděl Millard.

      Chlapec vytáhl z brašny u sedla ruksak a přehodil si ho přes rameno. Byl sbalený a připravený na cestu. „Umím vařit," řekl, „a sekat dříví, jezdit na koni a vázat všechny druhy uzlů!"

      „Dejte mu někdo metál," ozval se Enoch.

      „Obávám se, že to není možné," řekla Emma chlapci něžně.

      „Ale já jsem jako vy - a celou dobu se vám stále víc podobám!" Chlapec si začal rozepínat kalhoty. „Podívejte, co se se mnou děje!"

      Než ho mohl někdo zastavit, spustil kalhoty ke kotníkům. Dívky zadržely dech a odvrátily oči. Hugh zařval: „Okamžitě si natáhni kalhoty, ty perverzní deviante!"

      Ale nebylo na co se dívat - od pasu dolů byl neviditelný. Morbidní zvědavost mě přiměla podívat se na spodní stranu jeho viditelné poloviny, což mi nabídlo křišťálově jasný pohled na vnitřní funkci jeho střev.

      „Podívej, jak jsem se změnil od včerejška," řekl Radi a jeho hlas zněl poplašeně. „Brzy zmizím docela!"

      Cikáni civěli a něco mumlali. I jejich koně se zdáli nesví, plašili se před něčím, co vypadalo jako dítě bez těla.

      „Já se pominu!" ozval se Enoch. „Je ho jen půlka."

      „Ach, chudáček," politovala ho Bronwyn. „Nemůžeme mu nějak pomoct?"

      „Nejsme pojízdný cirkus, ke kterému se můžeš připojit, kdykoliv tě to napadne," řekl Enoch. „Jsme na nebezpečné misi na záchranu naší ymbryny, a rozhodně nemáme čas dělat chůvu nějakému novému podivnému, který nemá o ničem ani páru!"

      Chlapcovy oči se doširoka otevřely a začaly vlhnout, ruksak mu sklouzl z ramena a spadl na zem.

      Emma vzala Enocha stranou. „To bylo moc hrubé," vyplísnila ho. „Běž a omluv se mu."

      „To neudělám. Tohle je absurdní mrhání naším vzácným časem."

      „Tihle lidé nám zachránili život!"

      „Naše životy by nebylo třeba zachraňovat, kdyby nás nenacpali do té podělané klece!"

      Emma to vzdala a otočila se k hochovi. „Za jiných okolností bychom tě přivítali s otevřenou náručí. Ale jak se věci mají, celá naše civilizace a způsob života jsou v nebezpečí, hrozí, že zaniknou. Takže je to dost špatné načasování, víš?"

      „Není to fér," řekl chlapec sklíčeně. „Proč jsem jenom nezačal mizet už dávno? Proč se mi to muselo stát právě teď?"

      „Každá podivná schopnost se projeví v určitém čase," řekl Millard. „Některé v plenkách, jiné až v docela pokročilém věku. Kdysi jsem slyšel o muži, který až do svých devadesáti dvou let nevěděl, že dokáže myslí levitovat předměty."

      „Já jsem byla lehčí než pírko od narození," řekla Oliva hrdě. „Vykoukla jsem z mámy a vznesla se rovnou k nemocničnímu stropu! Jediné, co mi zamezilo v tom, abych nevyletěla oknem a nevystoupala do mraků, byla pupeční šňůra. Doktor z toho prý omdlel!"

      „Jsi stále poněkud šokující, drahoušku," řekla Bronwyn a poplácala ji přátelsky po zádech.

      Millard, viditelný díky kabátu a holínkám, které měl na sobě, šel k chlapci. „Co si o tom všem myslí tvůj otec?"

      zeptal se.

      „Přirozeně, že nechceme, aby odešel," odpověděl Bekhir, „ale jak se máme o syna náležitě starat, když ho ani nevidíme? Chce jít - a já myslím, že by mu možná bylo líp s někým, jako je on."

      „Milujete ho?" zeptal se Millard na rovinu. „Miluje on vás?"

      Bekhir se zamračil. Byl to člověk uctívající tradiční hodnoty a ta otázka ho znepokojila. Ale po chvíli pokašlávání a odkašlávání zabručel: „Samozřejmě že ano. Je to moje dítě."

      „Pak jste vy jeho druhem," řekl Millard. „Ten hoch patří k vám, ne k nám."

      Bekhir nerad dával najevo emoce před svými muži, ale když to Millard vyslovil, všiml jsem si, jak mu v očích zajiskřilo a ztuhly rysy v tváři. Pokýval hlavou, podíval se dolů na syna a řekl: „Tak tedy pojď. Seber si brašnu a pojedeme. Máma už čeká se svačinou."

      „Dobře, tati," řekl chlapec a vypadal trochu zklamaně a zároveň klidně.

      „Budeš v pořádku," ujišťoval hocha Millard. „Víc než jen v pořádku. A až tohle všechno skončí, najdu si tě. Je nás tu takových víc a jednoho dne je společně najdeme."

      „Čestné slovo?" zeptal se chlapec s nadějí v očích.

      „Čestné slovo," přisvědčil Millard.

      S tím chlapec vylezl znovu na otcova koně a my jsme se otočili a prošli branami do města.

      Kapitola 6

      Město se jmenovalo Coal, uhlí. Ne Coaltown nebo Coalville. Jen Coal. Uhlí bylo všude, na hromadách nafoukaných větrem u domovních vrat, stoupalo z komínů jako mastný kouř, muži kráčející do práce měli od něj umazané montérky. Spěchali jsme okolo nich v sevřeném šiku směrem k nádraží.

      „Teď rychle," řekla Emma. „Nemluvit. Sklopit oči."

      Základním pravidlem bylo vyhýbat se zbytečnému očnímu kontaktu s normálními lidmi, protože pohledy mohly vést k rozhovoru a rozhovory k otázkám a pro podivné děti bylo obtížné odpovídat na otázky kladené normálními dospělými tak, aby nevyvolávaly další otázky. Jistě, pokud mohlo něco vyvolat otázky, pak to byla skupinka umolousaných dětí, které v době války cestují samy - a ještě k tomu s velkým ptákem s ostrými pařáty sedícím na rameni jedné z dívek - ale zdálo se, že obyvatelé města si nás nevšímají. Stáli fronty před prádelnami a přede dveřmi hospůdek v klikatých uličkách Coalu, skleslí jako zvadlé květiny, jejich oči těkaly k nám a zase pryč. Měli jiné starosti.

      Nádraží bylo tak malé, až jsem se ptal sám sebe, zda se tu vůbec vlaky obtěžují zastavit. Jedinou zastřešenou částí byla pokladna, malá budka uprostřed nezastřešeného nástupiště. Uvnitř budky spal na židli muž, tlustá bifokální skla mu sklouzla ke špičce nosu.

      Emma rázně zaťukala na okénko a úředník se s leknutím probral. „Osm jízdenek do Londýna!" poručila. „Musíme tam dorazit dnes odpoledne."

      Chlapík na nás zíral přes sklo. Sundal si své bifokály, očistil je a znovu si je nasadil, jen aby se ujistil, že vidí dobře. Jsem si jist, že na nás musel být šokující pohled: šaty jsme měli pokryté blátem, vlasy mastné a rozcuchané tak, že trčely na všechny strany. Nejspíš jsme také páchli.

      „Je mi moc líto," odpověděl úředník. „Vlak je plný."

      Rozhlédl jsem se kolem sebe. Kromě několika lidí, kteří dřímali na lavičkách, bylo nádraží prázdné.

      „Nesmysl!" řekla Emma. „Hned nám ty jízdenky prodejte, nebo si budu stěžovat u železničního úřadu na diskriminaci dětí!"

      Asi bych šel na toho chlápka trochu diplomatičtěji, ale Emma neměla pochopení pro domýšlivost úzkoprsých byrokratů.

      „Pokud by takový úřad existoval," odpověděl úředník s pohrdavě zdviženým nosem, „pak by se jistě nezabýval vámi. Je válka, víme, a je třeba přepravovat po zemi Jejího Veličenstva důležitější věci než děti a zvířata!" Podíval se nevlídně na slečnu Peregrinovou a dodal: „A ta do vlaku stejně nesmí."

      Do stanice vjel supící vlak a se skřípěním zastavil. Průvodčí vystrčil hlavu z okýnka a zavolal: „Osm třicet Londýn! Nastupovat!" Spáči na lavičkách se vzbudili a šinuli se na nástupiště.

      Nějaký muž v šedém obleku nás u pokladny předběhl. Strčil prodavači peníze, výměnou dostal jízdenku a spěchal k vlaku.

      „Říkal jste, že je plný!" řekla Emma a neoblomně ťukala na sklo. „To nesmíte!"

      „Ten pán si koupil první třídu," řekl úředník. „A teď zmizte, vy žebroto otravná! Běžte krást někam jinam!"

      Horác přistoupil k okýnku a řekl: „Žebráci, jak plyne z povahy věci, u sebe nenosí značné sumy peněz." Pak sáhl do kapsy kabátu a položil na pult tlustý svazek bankovek. „Pokud prodáváte jízdenky do první třídy, pak je to přesně to, co chceme!"

      Úředník narovnal záda a s pusou otevřenou zíral na stoh bankovek. My ostatní jsme zírali taky, udivení, kde je Horác vzal. Úředník listoval bankovkami a řekl: „Páni, to stačí na celý vagon první třídy!"

      „Pak nám tedy dejte celý vagon!" řekl Horác. „Tak si aspoň můžete být jistý, že nikomu nevybereme kapsu."

      Úředník zrudl a začal koktat: „A-ano, pane - pardon, pane - a doufám, že chápete mé předchozí poznámky jen jako žert."

      „Dejte nám ty zatracené jízdenky, ať můžeme nastoupit!"

      „Hned to bude, pane!"

      Úředník k nám posunul hromádku jízdenek první třídy. „Šťastnou cestu!" popřál. „A prosím, neříkejte nikomu, že jsem vám to poradil, pánové a dámy, ale na vašem místě bych toho ptáka schoval, ať ho nikdo nevidí. Průvodčím by se to nelíbilo, ať jedete první třídou nebo ne."

      Když jsme kráčeli s jízdenkami v ruce od pokladního okénka, Horác se dmul pýchou jako páv.

      „Kde jsi ksakru vzal tolik peněz?" zeptala se ho Emma.

      „Zachránil jsem je z prádelníku slečny Peregrinové, než začalo v domě hořet," odpověděl Horác. „Ušil jsem si v kabátě tajnou kapsu, aby byly v bezpečí."

      „Horáci, ty jsi génius!" zvolala Bronwyn.

      „Copak by se skutečný génius zbavil našich peněz do posledního centu?" namítl Enoch. „To opravdu potřebujeme celý vagon první třídy?"

      „Ne," řekl Horác, „ale udělat z toho chlápka troubu bylo fajn, že?"

      „Zřejmě ano," řekl Enoch.

      „To proto, že pravým účelem peněz je manipulovat s druhými a vnutit jim pocit, že jsou něco míň než vy."

      „Tím bych si nebyla tak jistá," poznamenala Emma.

      „Dělám si legraci!" řekl Horác. „Dají se za ně koupit šaty, samozřejmě."

      Chystali jsme se nastoupit do vlaku a vtom nás zastavil průvodčí. „Ukažte mi jízdenky!" řekl a sáhl po štosu v Horácově ruce, když si všiml, jak si Bronwyn něco schovává pod kabát. „Co to tam máte?" zeptal se průvodčí a podezíravě ji obcházel.

      „Co, co kde mám?" odpověděla Bronwyn otázkou a snažila se vypadat nenuceně, zatímco držela cípy kabátu u sebe a pod nimi se vrtěla malá hromádka.

      „V kabátě tadyhle!" řekl průvodčí. „Nehraj si se mnou, děvenko."

      „To je, ehm...," Bronwyn se snažila rychle něco vymyslet a nedařilo se jí to. „Pták?"

      Emmě poklesla hlava. Enoch si dal ruku přes oči a zahekal.

      „Do vlaku nesmí žádná zvířata!" vyštěkl průvodčí.

      „Vy to ale nechápete," řekla Bronwyn. „Mám ji od dětství. a my musíme nastoupit do tohoto vlaku. a zaplatili jsme za jízdenky tolik!"

      „Předpis je předpis!" řekl průvodčí a už mu docházela trpělivost. „Nehrajte si se mnou!"

      Emma zvedla hlavu, tvář se jí rozjasnila. „Hračka!" vyhrkla.

      „Prosím?" zeptal se průvodčí.

      „Není to opravdový pták, pane průvodčí. Nikdy by nás ani ve snu nenapadlo takhle porušit pravidla. Je to nejoblíbenější hračka mé sestry, víte, a sestra si myslí, že jí tu věc chcete vzít." Sepjala prosebně ruce. „Přece byste nevzal děcku nejoblíbenější hračku, že ne?"

      Průvodčí si Bronwyn nedůvěřivě prohlížel. „Vypadá trochu stará na hračky, nemyslíš?"

      Bronwyn se při tom zamračila, ale neměla na vybranou, musela v té hře pokračovat. Průvodčí k ní přistoupil. „Tak se na tu hračku podíváme."

      Okamžik pravdy. Ani jsme nedýchali, když Bronwyn rozevřela kabát, sáhla dovnitř a pomalu vytáhla slečnu Peregrinovou. Když jsem toho ptáka spatřil, na hrozivou chvíli jsem si myslel, že je po něm. Slečna Peregrinová absolutně ztuhla a ležela Bronwyn v dlani se zavřenýma očima a nataženýma nohama. Pak jsem si uvědomil, že to taky jenom hraje.

      „Vidíte?" řekla Bronwyn. „Ptáček není opravdický. Je vycpaný."

      „Před chvilkou jsem ho viděl, jak se hýbá!" pochyboval průvodčí.

      „Je. ehm... na klíček," vysvětlovala Bronwyn. „Koukejte."

      Bronwyn si klekla a postavila slečnu Peregrinovou na zem, pak jí sáhla pod křídlo a předstírala, že něčím kroutí. Po chvilce se oči slečny Peregrinové otevřely a začala se batolit dokola, hlava se jí mechanicky otáčela a nožky se pohybovaly, jako by v nich byly pružiny. Nakonec se s trhnutím zastavila a přepadla dopředu, tuhá jako prkno. Herecký výkon hodný Oskara.

      Průvodčí se zdál téměř - ale ne docela - přesvědčený. „No," zakašlal, „jestli je to hračka, určitě ti nebude vadit, když si ji schováš do kufříku." Kývl hlavou směrem k lodnímu kufru, který Bronwyn postavila na peron.

      Bronwyn zaváhala. „Ale to není."

      „Ano, jistě, to není problém," řekla Emma a uvolnila na kufru zámky. „Dej to sem, sestro!"

      „Ale co když tam není vzduch?" sykla Bronwyn na Emmu.

      „Tak na boku uděláme pár zatracených děr!" špitla Emma v odpověď.

      Bronwyn zvedla slečnu Peregrinovou a něžně ji uložila do kufru. „Je mi to moc líto, madam," zašeptala, sklopila víko a zavřela je na zámky.

      Průvodčí si konečně vzal naše jízdenky. „První třída!" řekl překvapeně. „Váš vagon je až tam vpředu." Ukázal na druhý konec nástupiště. „Měli byste si pospíšit!"

      „Ještě že nám to řekl!" prohodila Emma a my jsme se rozběhli po nástupišti.

      Lokomotiva zabafala, vypustila páru a s kovovým rachocením se dal vlak vedle nás do pohybu. Teď se jen sunul, ale s každým otočením kol trochu zrychloval.

      Dostali jsme se na úroveň vagonu první třídy. Bronwyn naskočila otevřenými dveřmi první. Postavila kufr do uličky a napřáhla ruku, aby pomohla Olivě.

      Pak se za námi ozvalo: „Stop! Vypadněte odsud!"

      Hlas nepatřil průvodčímu. Tento byl hlubší, panovačnější.

      „Přísahám," řekl Enoch, „že jestli se nám ještě někdo pokusí zabránit v tom, abychom nastoupili do vlaku."

      Ozval se výstřel a jeho nečekaný náraz mi zamotal nohy. Zakopl jsem ve dveřích a dopadl zpátky na nástupiště.

      „Řekl jsem stop!" zaburácel ten hlas znovu. Ohlédl jsem se a spatřil na nástupišti vojáka v uniformě, kolena pokrčená v palebném postoji, pušku namířenou na nás. Nad hlavami nám zasvištěly další dvě kulky, aby nám dal najevo, že to myslí vážně. „Z vlaku a kleknout!" poručil a kráčel k nám.

      Přemítal jsem, že zkusím naskočit, ale pak jsem zahlédl vojákovy oči a jejich vystouplé bělmo bez panenky mě přesvědčilo, abych to nedělal. Byla to stvůra a bylo mi jasné, že se nebude dvakrát rozmýšlet, jestli někoho z nás zastřelí. Raději mu nezavdat důvod.

      Bronwyn a Oliva si musely myslet totéž, protože vyskočily z vlaku a klesly na kolena vedle nás.

      Tak blízko, pomyslel jsem si. Byli jsme tak blízko.

      Vlak vyjel z nádraží bez nás, naše největší naděje na záchranu slečny Peregrinové mizela v oblaku páry do dálky.

      A slečna Peregrinová s ní, uvědomil jsem si s náhlou bolestí v žaludku. Bronwyn nechala kufr ve vlaku! Bez přemýšlení, instinktivně jsem vyskočil, abych se rozběhl za vlakem - ale pak se jen několik centimetrů od mého obličeje objevila hlaveň pušky a já jsem cítil, jak mi okamžitě vyprchala ze svalů veškerá energie.

      „Už. Ani. Krok," řekl voják.

      Klesl jsem zpět k zemi.

      * * *

      Klečeli jsme s rukama nad hlavou a srdce nám bušila. Voják kroužil strnule okolo nás, s puškou namířenou a prstem na spoušti. Naposledy jsem viděl stvůru tak zblízka a prohlížel si ji tak dlouho, když šlo o doktora Golana. Voják měl na sobě standardní uniformu britské armády - khaki košili zastrčenou do vlněných kalhot, černé holínky, přílbu -, ale měl ji divně oblečenou, nohavice kalhot byly dole ohrnuté a přílbu měl posunutou příliš dozadu, jako by ten úbor nikdy nenosil. Taky se zdál nervózní, hlavu natáčel sem a tam, jak si nás měřil. Byli jsme v přesile, a i když jsme byli jen parta neozbrojených dětí, za poslední tři dny jsme měli na svědomí smrt jedné stvůry a dvou netvorů. Bál se nás, a proto, víc než pro cokoliv jiného, jsem se já bál jeho. Strach z něj dělal nepředvídatelnou bytost.

      Vytáhl zpoza opasku vysílačku a mluvil do ní. Bylo slyšet zapraskání statické elektřiny a za chvíli přišla odpověď. Vše bylo šifrované, nerozuměl jsem ani slovo.

      Poručil nám, abychom se postavili. Vstali jsme.

      „Kam jdeme?" zeptala se Oliva nesměle.

      „Na procházku," odpověděl. „Na pěknou, spořádanou procházku." Mluvil úsečně a podle nízko položených samohlásek se mi zdálo, že je odjinud a britský akcent jen napodobuje, a to ještě ne příliš dobře. O stvůrách se soudí, že jsou mistry převleků, ale tenhle nebyl očividně nejlepším žákem.

      „Nevybočujte z řady," řekl a každému z nás se podíval do očí. „Nebudete utíkat. V zásobníku mám patnáct ran - to stačí na dvě díry pro každého z vás. A nemysli si, že nevidím tvůj kabát, neviditelný kluku. Kdybys snad chtěl utéct, uříznu si dva tvoje neviditelné palce jako suvenýr."

      „Ano, pane," řekl Millard.

      „Žádné mluvení!" zahřímal voják. „A teď pochodem v chod!"

      Pochodovali jsme kolem pokladny, v níž už prodavač nebyl, pak po nástupišti ven z nádraží a do ulic. Ačkoliv se na nás předtím obyvatelé Coalu ani nepodívali, teď na nás vejrali jako sovy, když jsme se kolem nich vlekli v jednom šiku, s hlavní pušky v zádech. Voják nás udržoval v sevřené formaci, štěkal na nás, kdykoliv se někdo odchýlil. Šel jsem vzadu, on za mnou a já slyšel, jak mu při chůzi cinká pás s náboji. Mířili jsme zpět po cestě, kterou jsme přišli, rovnou ven z města.

      Vymyslel jsem deset plánů na útěk. Rozptýlíme se. Ne - zastřelil by přinejmenším několik z nás. Možná by někdo mohl předstírat mdloby, pak by ten za ním zakopl a v tom zmatku - ne, má za sebou příliš dobrý vojenský výcvik, než aby naletěl na něco tak průhledného. Jeden z nás by se musel k němu dostat dost blízko, aby mu dokázal sebrat pušku.

      Já. Já jsem byl nejblíž. Možná kdybych trochu zpomalil, nechal ho, aby mě došel, a pak proti němu vyběhl., ale koho jsem to obelhával? Nejsem žádný akční hrdina. Byl jsem tak vyděšený, že jsem stěží dýchal. Stejně, byl za mnou necelých deset metrů a puškou mi mířil rovnou na záda. Zastřelil by

      mě v okamžiku, kdy bych se otočil, a já bych vykrvácel uprostřed cesty. Byl to hloupý nápad, ne hrdinství.

      Za námi se objevil džíp, dojel nás, zpomalil a doprovázel nás. Seděli v něm další dva vojáci, a i když měli na očích zrcadlovky, věděl jsem, co je za nimi. Stvůra na sedadle spolujezdce kývla na vojáka, který nás zajal, a zasalutovala - Dobrá práce! -, pak se otočila a zírala na nás. Od té chvíle už z nás nespustila oči ani ruce ze své pušky.

      Teď jsme měli doprovod a z jedné stvůry třímající pušku byly naráz tři. Veškeré naděje na útěk, které jsem snad choval, byly pryč.

      Pochodovali jsme a pochodovali, naše boty křupaly po štěrkové cestě, motor džípu předl vedle nás jako levná sekačka na trávu. Město ustoupilo a po obou stranách cesty lemované stromy se objevila zemědělská půda, pole byla neobdělaná a holá. Vojáci spolu nemluvili. Vypadali jako roboti, jako by jim vydlabali mozky a nahradili je dráty. O stvůrách se říkalo, že jsou inteligentní, ale tito chlápci mi připadali jako hlupáci. Pak jsem zaslechl trubce, pohlédl jsem vzhůru a uviděl, jak mi kolem hlavy zakroužila včela a odletěla pryč.

      Hugh, napadlo mě. Co má za lubem? Hledal jsem ho v řadě s obavou, že možná plánuje něco, za co všichni zaplatíme životem - ale neviděl jsem ho.

      Rychle jsem spočítal hlavy. Jedna-dvě-tři-čtyři-pět-šest. Přede mnou šla Emma, pak Enoch, Horác, Oliva, Millard a Bronwyn.

      Kde je Hugh?

      Málem jsem vyskočil. Hugh tady není! To znamená, že spolu s námi nebyl zajat. Je stále na svobodě! Možná v tom zmatku na nádraží vklouzl do mezery mezi vlakem a nástupištěm anebo skočil do vlaku a voják si ho nevšiml. Přemítal jsem, zda jde za námi - přál jsem si, abych se mohl podívat na cestu za sebou, aniž bych ho prozradil.

      Doufal jsem, že za námi nejde, protože to by mohlo znamenat, že je se slečnou Peregrinovou. Jak bychom ji jinak našli? A co když jí dojde vzduch, když je zavřená v tom kufru? A co vůbec dělali v roce 1940 s podezřelými opuštěnými zavazadly?

      Tváře mi hořely a hrdlo se mi stáhlo. Bylo toho příliš mnoho, čeho jsme se děsili, hlavou se mi honila nekonečná řada hororových scénářů.

      „Zpátky do řady!" zařval voják za mnou a já jsem si uvědomil, že to patří mně - že ve svém horečnatém stavu jsem příliš vybočil ze středu cesty. Pospíšil jsem na své místo za Emmou, která se na mě prosebně podívala přes rameno - Nerozčiluj ho! -, a já jsem si slíbil, že se budu držet v zákrytu.

      Kráčeli jsme v dusném tichu, napětí v nás hučelo jako elektrický proud. Pozoroval jsem, jak Emma zatíná a zase rozevírá pěsti, jak Enoch vrtí hlavou a mumlá si něco pro sebe, jak Oliva klopýtá. Zdálo se, že je jen otázkou času, než někdo z nás provede něco zoufalého a začnou létat kulky.

      Pak jsem zaslechl, jak Bronwyn vzdychla, a zvedl jsem hlavu. Před mýma očima se odehrával strašlivý scénář, který jsem si dosud nepředstavoval. Před námi ležela tři mohutná těla, jedno na cestě a další dvě v poli, hned za mělkým příkopem. Hromady černozemě, pomyslel jsem si nejdříve, protože jsem tomu nechtěl věřit.

      Pak jsme přišli blíž a já jsem nemohl předstírat, že je to něco jiného: tři mrtví koně na cestě.

      Oliva vyjekla. Bronwyn ji začala instinktivně utěšovat - „Nedívej se tam, moje maličká!" a voják s brokovnicí vystřelil do vzduchu. Padli jsme na zem a zakryli si hlavy.

      „Ještě jednou a budete ležet v příkopě vedle nich!" zařval.

      Když jsme vstávali, Emma se ke mně pootočila a vydechla slovo cikáni, pak kývla směrem k nejbližšímu koni. Pochopil jsem, co chtěla říct - byli to jejich koně. Dokonce jsem rozeznal znaky na jednom z nich - bílé skvrny na zadních nohou, a uvědomil jsem si, že je to ten kůň, ke kterému jsem se před hodinou tiskl.

      Zdálo se mi, že budu zvracet.

      Všechno to začalo dávat smysl, přehrávalo se to v mé hlavě jako film. Tohle udělaly stvůry, ty, které přepadly náš tábor minulou noc. Cikáni je potkali cestou, když nás vyložili na kraji města. Došlo k potyčce a pak se dali na útěk. Stvůry zastřelily koně, když na nich cikáni ujížděli.

      Věděl jsem, že stvůry zabíjejí lidi, zabíjely podivné děti, jak říkala slečna Tenkozobcová, ale brutalita v podobě těchto zastřelených zvířat překonala i toto zlo. Ještě před hodinou to byla ta nejživější stvoření, jaká jsem kdy viděl, oči zářily inteligencí, v těle jim hrály svaly, vyzařovala teplo, a teď tu zbyly jen hromady studeného masa. Tato hrdá, silná zvířata, zastřelená a ponechaná na cestě jako odpadky.

      Třásl jsem se strachy, vřel vzteky. Také mi bylo líto, že jsem k nim byl tak nespravedlivý. Jaký zkažený a nevděčný spratek to jsem.

      Vzpamatuj se, řekl jsem si. Seber se.

      Kde je teď Bekhir a jeho muži? Kde je jeho syn? Věděl jsem jen to, že stvůry nás zabijí. Teď jsem si tím byl jistý. Tihle podvodníci ve vojenských mundúrech nejsou nic jiného než zvěř, ještě obludnější než netvoři, kterým velí. Stvůry mají přinejmenším mysl, která může uvažovat - jenže ony využívají této kreativní schopnosti k tomu, aby zničily svět. Aby změnily živé tvory v neživé. A proč? Aby ony mohly žít o něco déle. Aby měly trochu více moci nad světem a stvořeními v něm, na kterých jim tak pramálo záleží.

      Plýtvání. Tak nesmyslné plýtvání.

      A teď se chystají oddělat nás. Zavedou nás na nějaké pole, kde se zabíjí, kde nás budou vyšetřovat a pak nás tam nechají ležet. A pokud je Hugh tak hloupý a jde za námi - pokud ta včela, která poletuje nad naší řadou, znamená, že je blízko - pak zabijí i jeho.

      Bůh nám všem pomáhej.       * * *

      Koně zůstali daleko za námi, když nám vojáci nařídili sejít z hlavní cesty na úzkou polní cestičku. Nebyla o moc širší než pěšina, jen několik centimetrů široká, takže vojáci, kteří nás doprovázeli, museli zaparkovat svůj džíp a jít pěšky, jeden vpředu a dva vzadu. Po obou stranách se táhla neobdělaná pole, plevel divoce kvetl a bzučel hmyzem pozdního léta.

      Krásné místo pro smrt.

      Po chvíli se na kraji polí objevila bouda s doškovou střechou. Tam to udělají, pomyslel jsem si. Tam nás zabijí.

      Když jsme se přiblížili, otevřely se dveře a z chatrče vyšel voják. Byl oblečený jinak než ti, co šli s námi, namísto helmy měl důstojnickou čepici s černým kšiltem a namísto pušky držel pouzdro s revolverem.

      Tenhle tomu velel.

      Když jsme se blížili, stál na cestě, pohupoval se na patách a zuby mu zářily v úsměvu jako perly. „Konečně se setkáváme!" zvolal. „Dali jste nám docela zabrat, ale věděl jsem, že vás nakonec dostaneme. Byla to jen otázka času!" Obličej měl chlapecky buclatý, řídké vlasy tak blonďaté, až se zdály bílé, a byl plný zvláštní, čiperné energie, jako nějaký vedoucí skautů, který to přehnal s kofeinem. Ale jediné, na co jsem dokázal myslet, když jsem se na něj díval, bylo: Zvíře. Monstrum. Vrah.

      „Pojďte dál, jen vstupte," řekl důstojník a otevřel dveře dokořán. „Vaši přátelé na vás už čekají."

      Když nás kolem něj vojáci postrkovali, všiml jsem si jména vyšitého na jeho blůze: WHITE. Bílý. Jako jeho barva.

      Pan White. Že by to byl žert? Nic na něm nevypadalo jako pravé a tohle ze všeho nejméně.

      Strčili nás dovnitř a zahnali za hlasitého pobízení do kouta. Jediná místnost chatrče byla holá, bez nábytku, a plná lidí, kteří se mačkali jeden na druhého. Bekhir a jeho muži seděli na zemi zády ke zdi. Zacházeli s nimi špatně - měli podlitiny, krváceli a seděli shrbeně s poraženeckým výrazem. Několik z nich chybělo, mezi nimi Bekhirův chlapec. Na stráži tu stáli další dva vojáci - dohromady jich tedy bylo šest, včetně pana Whitea a našeho doprovodu.

      Bekhir zachytil můj pohled a smutně kývl hlavou. Jeho tváře byly fialové podlitinami. Je mi to líto, šeptaly nehlasně jeho rty.

      Pan White si toho všiml a přešel k Bekhirovi. „Aha! Poznáváš ta děcka?"

      „Ne," odpověděl Bekhir a díval se na zem.

      „Ne?" předstíral pan White překvapení. „Ale tady tomu ses omlouval. Musíš ho znát, pokud teda nemáš ve zvyku omlouvat se každému cizímu člověku."

      „To nejsou ti, které hledáte," řekl Bekhir.

      „A já si myslím, že jsou," řekl pan White. „Myslím, že jsou to právě ty děti, které hledáme. A kromě toho si myslím, že včerejší noc strávily u vás v táboře."

      „Už jsem vám říkal, nikdy předtím jsem je neviděl."

      Pan White zamlaskal jazykem jako učitelka, která nesouhlasí s žákem. „Cikáne, pamatuješ, co jsem slíbil, že ti udělám, když zjistím, že mi lžeš?" Z pochvy na opasku vytasil nůž a opřel jeho ostří o

      Bekhirovu tvář. „Přesně tak. Slíbil jsem, že ti vyříznu ten tvůj prolhaný jazyk a hodím ho svému psovi. A já své sliby vždycky dodržím."

      Bekhir se podíval do prázdných očí pana Whitea a neuhnul pohledem. Sekundy plynuly v nesnesitelném tichu. Upíral jsem oči na nůž. Nakonec se pan White křivě usmál a znovu se napřímil, a tím prolomil pauzu. „Ale," pokračoval vesele, „všechno pěkně popořádku!" Obrátil se čelem k vojákům, kteří nás přivedli. „Kdo z vás má jejich ptáka?"

      Vojáci se podívali jeden na druhého. Jeden zavrtěl hlavou, pak druhý.

      „Neviděli jsme ho," odpověděl ten, který nás zajal na nádraží.

      Úsměv pana Whitea pohasl. Klekl si k Bekhirovi. „Říkal jsi, že s sebou měli ptáka!"

      Bekhir pokrčil rameny. „Ptáci mají křídla. Přiletí a zase odletí."

      Pan White bodl Bekhira do stehna. Prostě jen tak, rychle a bez emocí, čepel zajela dovnitř a zase vyjela ven. Bekhir zavyl překvapením a bolestí a zhroutil se na bok, tiskl si nohu, ze které crčela krev.

      Horác omdlel a sesul se na podlahu. Oliva zavzdychala a zakryla si oči.

      „To je podruhé, cos mi lhal," řekl pan White a utíral čepel do kapesníku.

      My ostatní jsme zaťali čelisti a drželi jazyk za zuby, ale viděl jsem, jak už Emma promýšlí odplatu, sepnula ruce za zády, aby se rozehřály.

      Pan White odhodil zkrvavený kapesník na podlahu, zasunul nůž zpátky do pochvy a postavil se před nás. Téměř jako by se usmíval, oči doširoka otevřené, srostlé obočí zdvižené do tvaru velkého písmene M. „Kde máte ptáka?" zeptal se klidně. Čím víc předstíral laskavost, tím víc jsem se ho děsil.

      „Uletěl," řekla Emma smutně. „Zrovna jak to říkal ten člověk."

      Kéž by nic neříkala, teď jsem se bál, že si ji vybere a bude mučit.

      Pan White přistoupil k Emmě a řekl: „Měl zraněné křídlo. Viděli vás s ním ještě včera. Nemůže být odtud daleko." Odkašlal si. „Zeptám se tě znova."

      „Umřel," vložil jsem se do hovoru. „Hodili jsme ho do řeky."

      Když mu půjdu na nervy víc než Emma, možná zapomene, že vůbec někdy promluvila.

      Pan White si povzdychl. Pravá ruka přejela po pouzdru s revolverem, chvíli otálela na rukojeti nože a nakonec spočinula na mosazné sponě opasku. Ztišil hlas, jako by to, co se chystal říct, bylo určeno jen pro moje uši.

      „Vím, v čem je problém. Myslíte si, že nemáte co získat, když ke mně budete upřímní. Že vás zabijeme, ať uděláte nebo řeknete cokoliv. Musím vám sdělit, že tohle není ten případ. Nicméně, upřímně vám říkám tohle - neměli jste nás přimět k tomu, abychom vás honili. To byla chyba. Mohlo to být všechno mnohem snazší, jenže teď jsou všichni naštvaní, víte, protože jste nás připravili o spoustu času."

      Ukázal prstem na své vojáky. „Tihle muži? Strašně rádi by vám ublížili. Já se ovšem dokážu podívat na věci z vašeho hlediska. My skutečně naháníme strach, to chápu. Naše první setkání, na palubě mé ponorky, bylo politováníhodně nezdvořilé. Kromě toho do vás vaše ymbryny po celé generace vpravují jed dezinformací. Takže je jen přirozené, že jste utíkali. Ve světle toho všeho jsem ochoten učinit vám rozumnou nabídku. Okamžitě nám řeknete, kde je ten pták, a my vám neublížíme. Naopak, pošleme vás do hezkého zařízení, kde o vás bude dobře postaráno. Dostanete každý den najíst, každý bude mít své vlastní lůžko. To místo pro vás nebude znamenat o nic větší omezení než ta směšná časová smyčka, ve které jste se celá ta léta skrývali."

      Pan White pohlédl na své muže a zasmál se. „Věřili byste tomu, že tihleti strávili posledních - kolik to je - sedmdesát let na malém ostrůvku, kde prožívali stále dokola jeden a tentýž den. Horší než všechny zajatecké tábory, které znám. Bylo by mnohem snazší, kdybyste spolupracovali!" Pokrčil rameny a znovu na nás pohlédl. „Jenže pýcha, ta zkažená pýcha, si vzala to lepší z vás. Když si jen pomyslím, že jsme celou tu dobu mohli společně pracovat pro dobro nás všech!" „Společně pracovat?" ozvala se Emma. „Honili jste nás! Posílali bestie, aby nás zabily!"

      Ksakru, pomyslel jsem si. Buď zticha.

      Pan White se zatvářil jako smutné štěně. „Bestie?" opakoval. „To bolí. Mluvíš tu o mně, uvědom si to! O mně a mých předchůdcích, než jsme se vývojem zdokonalili. Ovšem, vynasnažím se nebrat tvoje opovržení osobně. Etapa dospívání není nikdy moc pěkná, bez ohledu na živočišný druh." Náhle tleskl rukama, až jsem nadskočil. „A nyní k věci!"

      Prohlížel si nás jednoho po druhém pomalým, ledově chladným pohledem, jako by odhadoval, kdo z nás je nejslabší. Kdo z nás promluví první? Kdo mu nakonec řekne pravdu o tom, kde je slečna Peregrinová?

      Pan White se zaměřil na Horáce. Probral se z mdlob, ale zůstal skrčený a třásl se na zemi. Pan White k němu rázně vykročil. Horác sebou trhnul.

      „Vstaň, chlapče."

      Horác se ani nepohnul.

      „Zvedněte ho někdo."

      Voják chytil Horáce drsně za paži a škubnutím ho zvedl. Horác se před panem Whitem hrbil, oči upřené na zem.

      „Jak se jmenuješ, hochu?"

      „Hho-hho-Horác..."

      „Nuže, Hho-Horáci, připadáš mi jako někdo, kdo má kus zdravého rozumu. Nechám tě vybrat."

      Pan White vytáhl nůž z pochvy na opasku a namířil jej na cikány. „Kterého z těchto lidí mám zabít nejdřív. Pokud, ovšem, mi nechceš říct, kde je vaše ymbryna. Pak nemusí zemřít nikdo."

      Horác násilím zavřel oči, jako by mohl jednoduše z toho místa zmizet.

      „Nebo," pokračoval pan White, „pokud nechceš vybrat někoho z nich, pak si s radostí vyberu jednoho z vás. Bude to tak lepší?"

      „Ne!"

      „Pak mi to tedy řekni!" zahřímal pan White, sešpulil rty a odhalil zářivě bílé zuby.

      „Nic jim neříkejte, syndrigasti!" zvolal Bekhir - a jeden z vojáků ho kopl do břicha, Bekhir zasténal a ztichl.

      Pan White natáhl ruku a chytil Horáce za bradu, snažil se ho přinutit, aby se díval přímo do jeho hrůzostrašně prázdných očí. „Ty mi to řekneš, vid? Řekneš mi to a já ti nic neudělám."

      „Ano," řekl Horác, stále se zavřenýma očima - pořád si přál zmizet, ale pořád byl tu.

      „Ano co?"

      Horác roztřeseně vydechl. „Ano, řeknu vám to."

      „Nedělej to!" vykřikla Emma.

      Ach bože, pomyslel jsem si. On ji zradí. Je příliš slabý. Měli jsme ho nechat ve zvěřinci.

      „Pššššt," zasyčel mu pan White do ucha. „Neposlouchej je. Nuže, do toho, synu. Řekni mi, kde je ten pták."

      „Je v prádelníku," řekl Horác.

      Srostlé obočí pana Whitea se ještě více spojilo. „V prádelníku. V jakém prádelníku?"

      „V tom, ve kterém je vždycky," řekl Horác.

      Zacloumal Horácovi bradou a zařval: „V jakém prádelníku?!"

      Horác začal něco artikulovat, ale pak zavřel ústa. Těžce polkl. Narovnal záda. Potom otevřel oči a podíval se pevně do očí pana Whitea a řekl: „V tom se spoďárama vaší matky." A plivl Whiteovi rovnou do tváře.

      Pan White udeřil Horáce rukojetí nože do hlavy. Oliva vykřikla a několik z nás sebou trhlo, když Horác padl na podlahu jako pytel brambor a z kapes se mu sypaly drobné a jízdenky na vlak.

      „Co je tohle?" zeptal se pan White a sehnul se, aby se podíval.

      „Chytil jsem je zrovna, když se snažili naskočit do vlaku," vysvětloval voják, který nás zajal.

      „A proč mi tohle říkáte až ted?"

      Voják znejistěl. „Myslel jsem."

      „Nevadí," řekl pan White. „Jděte a zadržte ten vlak. Hned."

      Pan White pohlédl na jízdenku, pak na hodinky. „Vlak do Londýna v osm třicet dlouho stojí v Porthmadogu. Když si pospíšíte, bude tam na vás čekat. Prohledejte ho zepředu dozadu - začněte první třídou."

      Voják zasalutoval a vyběhl ven.

      Pan White se obrátil k ostatním vojákům. „Prohledejte ostatní," poručil. „Podívejte se, jestli u sebe nemají něco dalšího, co by nás mohlo zajímat. Pokud budou klást odpor, zastřelte je."

      Zatímco dva vojáci na nás mířili puškami, třetí šel od jednoho ke druhému a prohledával nám kapsy. Většinou jsme v nich neměli nic než drobky a chuchvalce, ale u Bronwyn našel voják hřeben ze slonoviny. „Prosím, patřil mé matce!" prosila ho úpěnlivě, ale on se jen zasmál a řekl: „Škoda, že tě nenaučila používat ho, ty mužatko!"

      Enoch měl malý batoh hřbitovní hlíny prolezlé červy. Voják ho otevřel, přičichl k němu a znechuceně ho upustil. U mě v kapse našel vybitý mobil. Emma viděla, jak s řinčením padá na podlahu, a zvláštně se na mě podívala, jako by se divila, proč jej mám stále u sebe. Horác ležel bez hnutí na podlaze, buď byl v bezvědomí anebo dělal mrtvého brouka. Pak přišla řada na Emmu, ale ta se s prohlídkou nehodlala smířit. „Jen se mě dotkni rukou a já ti ji upálím!"

      „Prosím, jen ne tak zhurta!" řekl voják a rozesmál se. „Pardon, nemůžu si pomoct."

      „Já nežertuju," řekla Emma a ukázala ruce, které držela až dosud za zády. Planuly rudě, a i když jsem od ní stál asi metr, cítil jsem, jaký žár z nich sálá.

      Voják uskočil. „Horký tělo a temperament jako dělo!" řekl. „To se mi na ženských líbí. Ale zkus mě spálit a tadyhle Clark pokropí zeď zbytky tvého mozku."

      Voják, kterého označil jménem, přiložil hlaveň pušky k Emmině hlavě. Emma zavřela pevně oči, hruď jí rychle klesala a zase stoupala. Pak spustila ruce dolů a sepjala je za zády. Doslova bublala vztekem.

      Já taky.

      „Opatrně," varoval ji voják. „Žádné prudké pohyby."

      Zaťal jsem pěsti, když jsem ho pozoroval, jak rukama klouže nahoru dolů po jejích nohou, pak zajíždí prsty za výstřih jejích šatů, to všechno zbytečně pomalu a s lascivním úsměvem. Nikdy v životě jsem si nepřipadal tak bezmocný, dokonce ani tehdy, když jsme byli uvězněni v té zvířecí kleci.

      „Nic nemá!" zařval jsem. „Nechte ji být!"

      Ignoroval mě.

      „Tahle se mi líbí," řekl voják panu Whiteovi. „Myslím, že bychom si ji měli chvilku nechat. Pro. vědecké účely."

      Pan White se zašklebil. „Jste nechutný exemplář, desátníku. Ale souhlasím s vámi - je na ní cosi fascinujícího. Už jsem o tobě slyšel, víš," řekl Emmě. „Dal bych cokoliv za to, kdybych uměl to co ty. Kdybychom mohli jen tak ty tvoje ruce naložit do láhve."

      Pan White se tajuplně usmál a pak se znovu otočil k vojákovi. „Dokončete to," vyštěkl, „nemáme na to celý den."

      „S radostí," odpověděl voják a pak se postavil, a jak vstával, přejel rukama nahoru po Emmině trupu.

      To, co se stalo potom, se odehrávalo jako ve zpomaleném filmu. Viděl jsem, jak se ten nechutný chlípník chystá Emmu políbit. Také jsem viděl, že Emminy ruce, které měla za zády, lemuje plamen. Věděl jsem, kam to spěje: v momentě, kdy se jeho rty přiblíží k jejím, natáhne ruce a roztaví mu obličej - i když to znamená, že dostane kulku. Dospěla k nejzazší hranici.

      Já také.

      Napjal jsem svaly, připravený bojovat. Byl jsem přesvědčen o tom, že tohle jsou naše poslední okamžiky. Ale my je prožijeme podle svého - a jestliže máme umřít, děj se vůle boží, pak s sebou vezmeme i pár stvůr.

      Voják položil ruce Emmě okolo pasu. Hlaveň pušky druhého vojáka se jí opírala o čelo. Zdálo se, že tlačí proti ní, jako by si přála, aby vystřelila. Viděl jsem, jak za zády začíná roztahovat ruce, okolo každého prstu jí tančily plameny rozžhavené doběla.

      A je to tady.

      Pak PRÁSK! - výstřel z pušky, nečekaný a ostrý.

      Na chvíli jsem přestal existovat, vteřinový black out.

      Když se mi vrátil zrak, Emma tu pořád stála. Hlavu měla nedotčenou. Puška, která se o ni ještě před chvílí opírala, teď mířila dolů a voják, který se ji chystal políbit, vyskočil a otočil se tváří k oknu.

      Ten výstřel přišel zvenku.

      Každičký nerv v mém těle znecitlivěl, celé tělo mi brnělo adrenalinem.

      „Co to bylo?" řekl pan White a spěchal k oknu.

      Přes jeho rameno jsem viděl oknem ven. Voják, kterého poslal, aby chytil vlak, stál venku, po pás v polním kvítí. Zády k nám, puškou mířil do pole.

      Pan White prostrčil ruce mřížemi, které zakrývaly okno, a rozevřel je. „Na co to tam, sakra, střílíte?" volal. „Jak to, že jste ještě tady?"

      Voják se nehýbal ani nemluvil. Pole bzučelo hmyzem a chvíli jsme neslyšeli nic jiného.

      „Desátníku Browne!" zařval pan White.

      Muž se pomalu otočil, nohy ho neposlouchaly. Puška mu vyklouzla z rukou a spadla do vysoké trávy. Udělal několik rozechvělých kroků vpřed.

      Pan White vytáhl z pouzdra revolver a namířil jej oknem na Browna. „Řekněte něco, proklatě!"

      Brown otevřel ústa a snažil se něco říct - ale tam, odkud měl vycházet jeho hlas, se z jeho nitra ozvěnou ozývalo děsivé hučení, jež se podobalo zvukům, které byly všude v polích okolo něj.

      Byl to zvuk včel. Stovek, tisíců včel. Pak se objevily včely samotné: nejprve jich vylétlo z jeho pootevřených rtů jen pár. Pak ovládla jeho tělo nějaká jiná síla: ramena se mu stáhla dozadu, hruď se vyklenula dopředu, čelisti se s klapáním doširoka otevřely a z jeho rozevřených úst se lil tak hustý proud včel, že vypadaly jako jeden pevný objekt - dlouhá silná hadice z hmyzu, která se odvíjela z jeho hrdla.

      Pan White zavrávoral od okna, vyděšený a zmatený.

      Venku v poli se Brown zhroutil v oblaku bodajícího hmyzu. Když jeho tělo padlo k zemi, objevilo se za ním jiné.

      Byl to chlapec.

      Hugh.

      Drze nahlížel oknem dovnitř. Hmyz okolo něj kroužil a vytvářel ohromnou rotující kouli. Pole jich byla plná, včel a čmeláků, vos a sršňů, bodajících tvorů, které jsem ani neznal a neuměl pojmenovat, a zdálo se, že každičký z těch tvorů poslouchá Hugha na slovo.

      Pan White zvedl revolver a vystřelil. Vyprázdnil zásobník.

      Hugh šel k zemi, zmizel v trávě. Nevěděl jsem, zda padl anebo se k zemi vrhl sám. Pak přiběhli k oknu ostatní tři vojáci, a zatímco Bronwyn plakala a křičela, „prosím, nezabíjejte ho!", zkropili pole kulkami a naplnili naše uši hřměním svých pušek.

      Najednou se objevily včely v místnosti. Asi tucet rozzuřených včel, které se vrhaly na vojáky.

      „Zavřete to okno!" řval pan White a máchal rukama ve vzduchu kolem sebe.

      Jeden z vojáků s třísknutím zavřel okno. Všichni se snažili zaplácnout včely, které se dostaly dovnitř. Zatím se venku shromažďovalo stále víc a víc včel - ohromný vířící roj bušil z druhé strany proti sklu. Bylo jich takové množství, že než pan White a jeho muži pozabíjeli včely uvnitř místnosti, ty venku téměř zastínily slunce.

      Vojáci se k sobě mačkali zády uprostřed místnosti, pušky naježené směrem ven jako ostny dikobraza. Byla tma a horko, a to neobvyklé bzučení milionu běsnících včel se šířilo místností jako nějaký noční děs.

      „Ať nás nechají být!" křičel zoufale pan White a hlas mu přeskakoval.

      Jako by to mohl udělat někdo jiný než Hugh - pokud je ještě vůbec naživu.

      „Mám pro vás jinou nabídku," ozval se Bekhir, chytil se okenních mříží a postavil se, jeho kulhající postava se rýsovala proti tmavému sklu. „Odhoďte pušky, nebo otevřu okno."

      Pan White se k němu otočil. „Ani cikán by nebyl tak hloupý, aby to udělal."

      „Máte o nás příliš vysoké mínění," řekl Bekhir a posouval prsty směrem ke klice.

      Vojáci zvedli pušky.

      „Do toho," řekl Bekhir. „Střílejte."

      „Ne! Rozbijete sklo!" vykřikl pan White. „Chytněte ho!"

      Dva vojáci odhodili pušky a vrhli se na Bekhira, ovšem ten ještě předtím stačil pěstí rozbít sklo.

      Okenní tabule se vysypaly. Včely zaplavily místnost. Vypukl zmatek, výkřiky, výstřely z pušek, strkání, a do toho hučení hmyzu, které plnilo nejen moje uši, ale každičký pór mého těla.

      Lidé lezli jeden přes druhého ve snaze dostat se ven. Po pravici jsem zahlédl Bronwyn, jak srazila Olivu na podlahu a zakryla ji vlastním tělem. Emma křičela „K zemi!" a my jsme se skrčili, zatímco včely se valily po naší kůži a zamotávaly se nám do vlasů. Čekal jsem, že zemřu, protože včely pokryjí každičký kousek mého nekrytého těla žihadly, která vyřadí z funkce nervový systém.

      Někdo kopnutím otevřel dveře. Dovnitř proniklo světlo. Po prkenné podlaze dusal tucet vojenských holínek.

      Najednou všechno utichlo. Pomalu jsem si odkryl hlavu.

      Včely byly pryč. Vojáci taky.

      Pak se zvenku ozval sbor vyděšených výkřiků. Vyskočil jsem a spěchal k rozbitému oknu, kde se už tlačili v jednom chumlu cikáni a podivní a dívali se ven.

      Zprvu jsem vojáky vůbec neviděl,jenom ohromnou vířící masu hmyzu, tak hustou, že přes ni nebylo vidět, asi padesát stop dál po cestě.

      Ty výkřiky vycházely z toho oblaku.

      Pak, jeden po druhém, křiklouni zmlkli. Když bylo po všem, mrak včel se začal roztahovat a rozptylovat, až se objevila těla pana Whitea a jeho mužů. Leželi těsně vedle sebe v nízké trávě, mrtví anebo skoro mrtví.

      Dvacet sekund nato byli jejich vrazi pryč, jejich monstrózní bzučení sláblo, jak mizeli v polích. Zůstal po nich zvláštní, skoro idylický klid, jako by to byl jen další z letních dní a nic neobvyklého nestalo.

      Emma spočítala na prstech těla vojáků. „Šest. Všichni," řekla. „Je po všem."

      Objal jsem ji, roztřesený vděčností a ohromením.

      „Je někdo z vás zraněný?" zeptala se Bronwyn a horečně se rozhlížela okolo. Ty poslední chvíle byly šílené - bezpočet včel, výstřely ve tmě. Prohlíželi jsme se a hledali díry po kulkách. Horác byl omráčený, ale při vědomí, ze spánku mu čúrkem tekla krev. Bekhirova rána, kterou mu způsobil nůž, byla hluboká, ale zhojí se. My ostatní jsme byli otřesení, ale nezranění a - což byl zázrak - nikdo z nás nedostal ani jedno žihadlo.

      „Když jsi rozbil to okno," obrátil jsem se k Bekhirovi, „jak jsi věděl, že na nás ty včely nezaútočí?"

      „Nevěděl jsem to," řekl. „Naštěstí váš přítel nad nimi vládne pevnou rukou."

      Náš přítel.

Emma se mi náhle vytrhla. „Ach, můj bože!" vykřikla. „Hugh!"

      V tom všeobecném zmatku jsme na něho úplně zapomněli. Možná že právě teď někde ve vysoké trávě krvácí. Ale zrovna když jsme se chystali, že jej půjdeme hledat, objevil se ve dveřích - urousaný a ušpiněný od trávy, ale s úsměvem na tváři.

      „Hughu!" volala Oliva a utíkala k němu. „Ty žiješ!" „Žiju!" usmál se srdečně. „Vy všichni taky?"

      „Díky tobě ano!" odpověděla Bronwyn. „Třikrát sláva Hughovi!"

      „Ty jsi borec, co nás dostal ze srabu, Hughu!" volal Horác.

      „Nikde nejsem nebezpečnější než v polním kvítí," řekl Hugh. Užíval si tu pozornost.

      „Omlouvám se za všechny ty chvíle, kdy jsem si z tvé podivnosti dělal srandu," řekl Enoch. „Řekl bych, že není tak neužitečná."

      „Navíc," ozval se Millard, „bych rád složil Hughovi poklonu za dokonalé načasování. Vskutku, kdybys přišel jen o pár vteřin později."

      Hugh vysvětloval, jak se na nádraží vyhnul zajetí, protože se mu podařilo vklouznout mezi vlak a nástupiště - přesně, jak jsem si myslel. Jednu z včel poslal za námi, což mu umožnilo následovat nás z bezpečné vzdálenosti. „Pak už šlo jen o to, určit ten nejlepší moment k útoku," řekl hrdě, jako by bylo o vítězství rozhodnuto ve chvíli, kdy se rozhodl nás zachránit.

      „A kdybys náhodou nenarazil na pole plné včel?" ozval se Enoch.

      Hugh vylovil něco z kapsy a zvedl to nad hlavu - vejce podivné slepice. „Plán B," řekl stručně.

      Bekhir se dobelhal k Hughovi a potřásl mu rukou. „Mladý muži," řekl, „vděčíme vám za své životy."

      „Díkybohu, podařilo se mu utéct, spolu s dalšími dvěma. Přišli jsme dnes o tři nádherná zvířata, ale ne o lidi." Bekhir se Hughovi uklonil a chvíli jsem si myslel, že ho snad vezme za ruku a políbí mu ji. „Musíte nám dovolit, abychom se vám odměnili!"

      Hugh zrudl. „To není třeba, ujišťuji vás."

      „Ani není čas," dodala Emma a vystrkovala Hugha ze dveří. „Musíme na vlak!"

      Ti z nás, kteří si ještě neuvědomili, že je slečna Peregrinová pryč, zbledli.

      „Vezmeme si jejich džíp," navrhl Millard. „S trochou štěstí - a pokud měla ta stvůra pravdu - bychom mohli stihnout ten vlak na zastávce v Porthmadogu."

      „Znám zkratku," řekl Bekhir a botou namaloval v prachu jednoduchou mapu.

      Poděkovali jsme cikánům. Řekl jsem Bekhirovi, jak nás mrzí, že jsme jim způsobili tolik problémů, a on se široce a zářivě usmál a vyprovázel nás máváním. „Ještě se uvidíme, syndrigasti," řekl. „Tím jsem si jist!"

      * * *

      Namačkali jsme se do džípu, osm děcek jako sardinky ve vozidle pro tři pasažéry. Protože jsem byl jediný, kdo už někdy řídil auto, chopil jsem se volantu. Příliš mnoho času jsem strávil úvahami nad tím, jak tuhle zpropadenou věc nastartovat - ne klíčkem, jak se ukázalo, ale stlačením knoflíku na podlaze - a pak nastal problém s řazením. Auto s manuálním řazením jsem řídil jen párkrát, a to mi ještě vždycky radil táta na sedadle spolujezdce. Navzdory všemu jsme za minutu či dvě vyrazili -poněkud trhaně a rozpačitě.

      Dupal jsem na plyn a jel, jak nejrychleji přetížený džíp dovolil. Millard vykřikoval informace o směru a všichni se drželi, aby jízdu přežili. Za dvacet minut jsme vjeli do města Porthmadog. Vlak pískal, když jsme se řítili hlavní ulicí k nádraží. Zastavil jsem smykem před nádražní budovou a vyklopýtali jsme z auta. Ani jsem nevypnul motor. Uháněli jsme stanicí jako gepardi za gazelou, naskočili jsme do posledního vagonu soupravy, právě když vlak vyjížděl z nádraží.

      Stáli jsme v uličce ohnutí v pase a snažili se popadnout dech a užaslí cestující předstírali, že na nás nezírají. Upocení, špinaví a rozcuchaní - to musel být tedy pohled.

      „Dokázali jsme to," vydechla Emma. „Nemůžu tomu uvěřit, že jsme to dokázali."

      „Nemůžu uvěřit, že jsem řídil s řadicí pákou," řekl jsem.

      Objevil se průvodčí. „Jste zpátky," řekl utrápeně. „Doufám, že máte stále jízdenky?"

      Horác vylovil z kapsy svazek jízdenek.

      „Tudy do vašeho kupé," řekl průvodčí.

      „Náš kufr!" vydechla Bronwyn a zatahala průvodčího za rukáv. „Je tady?"

      Průvodčí vytrhl ruku z Bronwynina sevření. „Chtěl jsem ho odnést na ztráty a nálezy. Ale nepohnul jsem s tou zpropadenou věcí ani o píď."

      Běželi jsme z vozu do vozu, až jsme se dostali do vagonu první třídy, kde jsme našli Bronwynin lodní kufr přesně na tom místě, kde ho nechala. Spěchala k němu, odemkla zámky a pak zvedla víko.

      Slečna Peregrinová uvnitř nebyla.

      Pokoušel se o mě infarkt.

      „Uklidni se, je přímo tady," řekl průvodčí a ukázal prstem nad naše hlavy. Slečna Peregrinová hřadovala na polici pro zavazadla a tvrdě spala.

      Bronwyn klopýtla dozadu a opřela se o stěnu vagonu. Tak se jí ulevilo, že skoro omdlela. „Jak se dostala tam nahoru?"

      Průvodčí zvedl obočí. „Je to velice realistická hračka." Otočil se a odcházel ke dveřím, pak se zastavil a řekl: „Mimochodem, kde bych takovou dostal? Moje dcerka by měla velkou radost."

      „Obávám se, že je jediná svého druhu," odpověděla Bronwyn, snesla slečnu Peregrinovou dolů a přitiskla si ji na hruď.

      * * *

      Po tom všem, co jsme během posledních dní prožili - a to nemluvím o několika posledních hodinách nás pohodlí kupé první třídy přímo šokovalo. Ve voze byla přepychová kožená sedadla, jídelní stůl a veliká okna. Připomínalo to obývací pokoj nějakého boháče, a my to všechno měli jen pro sebe.

      Jeden po druhém jsme se vystřídali v dřevem vykládané koupelně a pak jsme pročítali jídelní lístek. „Objednejte si, na co máte chuť," řekl Enoch a zvedl sluchátko telefonu, který byl připevněn k opěrce sklápěcího křesla. „Haló, máte paštiku z husích jater? Chtěl bych všechnu, co máte. Ano, všechnu, kterou máte. A opékaný chléb."

      Nikdo nemluvil o tom, co se stalo. Bylo toho příliš mnoho, bylo to příliš strašidelné a my jsme se teď chtěli jen vzpamatovat a zapomenout. Čekalo na nás toho ještě mnoho, mnoho dalších nebezpečí, se kterými se budeme muset nějak vyrovnat.

      Za okny zmizely přikrčené domky Porthmadogu a na obzoru se objevila hora slečny Wrenové vystupující nad kopci. Zatímco ostatní se dali do hovoru, zůstal jsem s nosem přilepeným na skle okna a s nekonečně se odvíjející přítomností roku 1940 za ním. Rok 1940 byl až donedávna maličkým

      místem v mé zkušenosti, ne větším než drobný ostrůvek, a místem, které jsem mohl opustit, kdykoliv se mi zlíbí, tím, že jsem prošel tmavým břichem cairnholmské mohyly. Ovšem od té doby, co jsem opustil ostrov, se to místo stalo světem, celým světem mokřinatých lesů a měst zahalených kouřem a údolí protkaných lesknoucími se řekami, světem lidí a věcí, co vypadají staře, ale přesto staří ještě nejsou, jako rekvizity a kompars v nějakém důkladně inscenovaném dobovém filmu, který ovšem postrádá děj - to všechno probleskuje stále a pořád za mým oknem jako nějaký sen bez konce.

      Usínal jsem a budil se, usínal a budil se, rytmus vlaku mě hypnotizoval a uvedl do jakéhosi mátožného stavu, v němž bylo snadné zapomenout, že jsem víc než jen pasivní pozorovatel, že moje okno je víc než filmové plátno, že tam venku je všechno stejně reálné jako tady uvnitř. Pak, pomalinku, jsem si vzpomněl, jak jsem se stal součástí toho všeho - vzpomněl jsem si na svého dědečka, na ostrov a na děti. Hezká dívka s neústupným výrazem v očích seděla vedle mě, její ruka spočívala na mé.

      „Jsem tu doopravdy?" zeptal jsem se jí.

      „Spi," řekla.

      „Myslíš, že budeme všichni v pořádku?"

      Políbila mě na špičku nosu.

      „Spi ještě."

      Kapitola 7

      Další děsivé sny, všechny spletené dohromady, prolínající se jeden do druhého. Útržky hrůz nedávných dní: ocelové oko hlavně upřeně hledící z bezprostřední blízkosti, mrtví koně na cestě, jazyky netvorů napínající se směrem ke mně přes průrvu ve skále, ta otřesná, šklebící se stvůra a její prázdné oči.

      Pak tohle: jsem znovu doma, ale jako duch. Jdu naší ulicí, projdu vchodovými dveřmi do domu. Můj otec spí s hlavou na kuchyňském stole, bezdrátový telefon přitisknutý k hrudi.

      Nejsem mrtvý, říkám, ale moje slova nemají zvuk.

      Moje matka sedí na kraji postele, stále ještě v noční košili, zírá ven z okna do bledého odpoledne. Je vychrtlá, vyčerpaná pláčem. Natáhnu ruku, abych se dotkl jejího ramene, ale moje ruka jím projde.

      Pak jsem na svém vlastním pohřbu, dívám se ze svého hrobu nahoru na obdélník šedivé oblohy.

      Moji tři strýcové hledí dolů, tlusté zátylky jim přetékají z naškrobených bílých límečků.

      Strýc Les: Jaká škoda. Viďte?

      Strýc Jack: Člověk musí s Frankem a Maryann fakticky soucítit.

      Strýc Les: Jo. Co si asi lidi pomyslej?

      Strýc Bobby: Budou si myslet, že ten kluk měl vo kolečko víc. Což taky měl.

      Strýc Jack: Věděl jsem to. Že jednou vyvede něco takovýho. Měl takovej pohled, víte? Takovej trošku jako...

      Strýc Bobby: Cáklej.

      Strýc Les: Je to ze strany jeho táty, ne z naší.

      Strýc Jack: I tak. Je to hrozný.

      Strýc Bobby: To jo.

      Strýc Jack:...

      Strýc Les:...

      Strýc Bobby: Něco na zub?

      Strejdové se šourají pryč. Přichází Ricky, zelené vlasy má pro tuhle příležitost extra vyčesané.

      Čus, brácho. Hele, když jsi teďka mrtvej, můžu si vzít tvůj bicykl?

      Snažím se zakřičet: Nejsem mrtvý!

      Jsem jenom daleko.

      Je mi to líto.

      Ale slova se mi vracejí ozvěnou, uvězněná v mé hlavě.

      Kněz zírá dolů. Je to Golan, v ruce drží bibli, má na sobě sutanu. Šklebí se.

      Čekáme na tebe, Jacobe.

      Prší na mě lopata hlíny.

      Čekáme.

* * *

      Narovnal jsem se jako pravítko, naráz bdělý, v ústech mi vyschlo. Vedle mě sedí Emma a drží mě za ramena. „Jacobe! Díkybohu - tys nás pořádně vystrašil!"

      „Já?"

      „Měl jsi noční děsy," vysvětloval Millard. Seděl naproti, vypadal jako naaranžovaný prázdný oblek. „Mluvil jsi i ze spaní."

      „Já?"

      Emma mi otřela pot z čela jedním ze svých ubrousků z první třídy. (Skutečná látka!) „Ano," přisvědčila. „Ale znělo to jako nějaká hatmatilka. Nerozuměla jsem ti ani slovo."

      Rozhlédl jsem se rozpačitě okolo, ale zdálo se, že si toho nikdo jiný nevšiml. Ostatní děti zabraly místa po celém vagoně, podřimovaly, dívaly se z okna a snily u toho anebo hrály karty.

      Upřímně jsem doufal, že nezačínám přicházet o rozum.

      „Pronásledují tě noční můry často?" zeptal se mě Millard. „Měl bys je popsat Horácovi. Dokáže odhalit skrytý význam snů, je v tom vážně dobrý."

      Emma mi třela ruku. „Jsi opravdu v pořádku?"

      „Nic mi není," řekl jsem, a protože nemám rád, když kolem mě ostatní skáčou, změnil jsem téma hovoru. Všiml jsem si, že Millard má na klíně Podivné pohádky, a tak jsem se zeptal: „Trošku oddychového čtení?"

      „Studuji," odpověděl. „Když si pomyslím, že jsem je kdysi považoval jen za povídačky pro děti! Ve skutečnosti jsou mimořádně komplexní - skoro mazané - v tom, jak ukrývají tajné informace o podivnosti. Zřejmě mi potrvá roky, než je všechny dešifruji."

      „Ale jak teď slouží nám?" zeptala se Emma. „K čemu jsou časové smyčky, když do nich pronikne netvor? I ty tajné, o kterých se píše v té knize, nakonec najdou."

      „Možná že pronikli jen do té jediné smyčky," řekl jsem s nadějí v hlase. „Možná že netvor ve smyčce slečny Wrenové byl jen souhrou okolností."

      „Podivný netvor!" zvolal Millard. „To je zábavné - ale ne. Nebyla to žádná náhoda. Jsem si jistý, že tihle ,zdokonalení' netvoři jsou nedílnou součástí útoku na naše smyčky."

      „Ale jak?" ptala se Emma. „Jak se netvoři změnili, že se teď dostanou do smyčky?"

      „Přemýšlím o tom už nějakou dobu," řekl Millard. „O netvorech toho mnoho nevíme, protože jsme nikdy neměli příležitost pozorovat je v laboratorním prostředí. Ale soudí se, že podobně jako normální lidé postrádají něco, co máš ty, já a každý v tomto vagoně - jakousi základní podivnost -něco, co nám umožňuje vstupovat do interakce se smyčkami, spojovat se s nimi a nechat se jimi absorbovat."

      „Něco jako klíč," řekl jsem.

      „Něco na ten způsob," souhlasil Millard. „Někteří věří, že podobně jako krev nebo mozkomíšní mok i naše podivnost má fyzickou substanci. Jiní jsou toho názoru, že je to sice v nás, ale nemá to hmotný charakter. Něco jako druhá duše."

      „Hmm," přitakal jsem. Tahle myšlenka se mi zamlouvala - to, že podivnost není nějaká vada, ale bohatství, že to nejsme my, komu chybí něco, co mají obyčejní lidé, ale naopak jsou to oni, kdo postrádají podivnost. Že my jsme víc, ne méně.

      „Nemám ráda tyhlety hlouposti," řekla Emma. „Myšlenka, že můžeš zajmout druhou duši a zavřít ji do zavařovačky? Celá se z toho třesu."

      „A přece během let se objevily pokusy udělat přesně to," řekl Millard. „Co ti řekl ten voják-stvůra, Emmo? ,Kéž bych mohl to, co máte, naložit do láhve,' nebo něco v tom smyslu?"

      Emma se zachvěla. „Ani mi to nepřipomínej."

      „Existuje hypotéza, že kdyby bylo možné naši podivuhodnou podstatu destilovat či zachytit - třeba do láhve, jak to řekl on, anebo spíše do Petriho misky - pak by se možná tato podstata mohla přenášet z jedné bytosti na druhou. Kdyby to bylo možné, dokážete si představit ten černý trh s podivnými dušemi, který by kvetl mezi boháči a lidmi bez skrupulí? Podivné schopnosti, jako tvoje jiskra anebo Bronwynina ohromná síla, by se prodaly tomu, kdo zaplatí nejvíc!"

      „To je nechutné," řekl jsem.

      „Většina podivných s tebou souhlasí," řekl Millard, „a proto byl podobný výzkum zákonem zakázán už před mnoha lety."

      „Jako kdyby stvůry zajímaly naše zákony," poznamenala Emma.

      „Celý ten nápad mi připadá šílený," řekl jsem. „Stejně by to nefungovalo, ne?"

      „To jsem si myslel," pokračoval Millard. „Přinejmenším do včerejška. Teď už si tak jistý nejsem."

      „Kvůli netvorovi ve smyčce se zvěřincem?"

      „Přesně tak. Předvčerejškem jsem si ani nebyl jistý, zda věřím v ,druhou duši'. Z mého hlediska její existenci podporoval jen jeden pádný argument, a to ten, že když nějaký netvor zkonzumuje dostatek podivných, změní se v jiného tvora - takového, který dokáže cestovat časovými smyčkami."

      „Stává se stvůrou," řekl jsem.

      „Ano," přisvědčil. „Ale jen tehdy, pokud konzumuje podivné. Může sežrat tolik obyčejných lidí, kolik se mu zachce, a nikdy se stvůrou nestane. Tudíž musíme mít něco, co obyčejní lidé nemají."

      „Ale ten netvor ve zvěřinci se ve stvůru nezměnil," namítla Emma. „Stal se netvorem, který může vstupovat do časové smyčky."

      „Což mě vede k otázce, zda stvůry nějak nezasahují do přírody," řekl Millard, „v souvislosti s přenosem podivných duší."

      „Nechci na to ani pomyslet," ozvala se Emma. „Můžeme, prosím, prosím, mluvit o něčem jiném?"

      „Ale kde by vůbec ty duše vzaly?" zeptal jsem se. „A jak by se jich zmocnily?"

      „Končím, jdu si sednout někam jinam," řekla Emma a vstala, aby si našla jiné sedadlo.

      Millard a já jsme byli chvíli potichu. Nemohl jsem si pomoct a neustále jsem si představoval, že jsem přikurtovaný ke stolu, zatímco mi tajný spolek zlotřilých doktorů odnímá duši. Jak by to udělali? Jehlou? Nožem?

      Abych se zbavil toho sledu morbidních myšlenek, zkusil jsem znovu změnit téma. „Především by mě zajímalo, jak jsme se my všichni stali podivnými?"

      „Jako například?"

      „Někteří lidé věří, že pocházíme z hrstky podivných lidí, kteří žili před mnoha a mnoha lety," řekl. „Byli velmi mocní - a velcí, jako ten kamenný obr, kterého jsme našli."

      „Proč jsme teď tedy tak malí, když jsme bývali obry?"

      „Říká se, že během let, jak jsme se množili, se naše síla zředila. A jak jsme se stávali méně mocnými, tak jsme se také zmenšili."

      „Zní to dost neuvěřitelně," namítl jsem. „Připadám si asi tak silný jako mravenec."

      „Mravenci jsou docela silní, opravdu, vzhledem ke své velikosti."

      „Víš, jak to myslím," řekl jsem. „To, čemu fakt nerozumím, je, proč já? Nikdy jsem se neprosil o to, abych byl takový. Kdo o tom rozhodl?"

      Byla to rétorická otázka, ve skutečnosti jsem žádnou odpověď nečekal, ale Millard mi ji stejně dal: „Abych citoval jednoho slavného podivného: ,V srdci záhady přírody leží další záhada.'"

      „Kdo to řekl?"

      „Známe ho pod jménem Perplexus Anomalus. Jedná se zřejmě o vymyšlené jméno nějakého velkého myslitele a filozofa. Perplexus byl také kartografem. Nakreslil úplně první Mapu dní, před nějakými více než tisíci lety."

      Uchichtl jsem se. „Občas mluvíš jako učitel. Už ti to někdy někdo řekl?"

      „Říkají mi to pořád," přisvědčil Millard. „Rád bych to s vyučováním zkusil. Kdybych se nenarodil takto."

      „Byl bys v tom určitě skvělý."

      „Děkuji," řekl. Pak ztichl a v tom tichu jsem přímo cítil, jak o tom sní - jak si přehrává scény ze života, jaký mohl být. Po chvíli se ozval: „Nechci, aby sis myslel, že se mi nelíbí být neviditelný. Líbí. Jsem rád, že jsem podivný, Jacobe - je to skutečné jádro toho, kdo jsem. Ale jsou dny, kdy si přeju, abych to mohl změnit."

      „Vím, co máš na mysli," řekl jsem. Ale samozřejmě jsem to nevěděl. Moje podivnost s sebou nesla jisté komplikace, ale přinejmenším jsem se mohl účastnit života společnosti.

      Dveře od našeho kupé se otevřely. Millard si rychle přehodil kapuci svého kabátku a zakryl si tvář - či spíše její ne-existenci.

      Ve dveřích stála mladá žena. Měla na sobě uniformu a držela krabici se zbožím na prodej. „Cigarety?" zeptala se. „Čokoládu?"

      „Ne, díky," odmítl jsem.

      Podívala se na mě. „Jste Američan!"

      „Už to tak bude."

      Soucitně se na mě usmála. „Doufám, že máte příjemnou cestu. K návštěvě Británie jste si nevybral tu správnou dobu."

      Zasmál jsem se. „Taky mi to říkali."

      Odešla. Millard se pohnul, aby ji viděl, jak odchází. „Hezká," konstatoval chladně.

      Napadlo mě, že asi uběhla spousta let od chvíle, kdy viděl jinou dívku než ty, které žily v Cairnholmu. Ale jakou naději měl někdo jako on začít si s normální dívkou?

      Nenapadlo mě, že bych se na něj díval nějakým zvláštním způsobem. „Jak?"

      „Jako bys mě litoval."

      „Nelituju tě," protestoval jsem.

      Ale byla to lež.

      Pak vstal Millard ze sedadla, sundal si kabát a zmizel. Uběhla hodná chvíle, než jsem ho znovu spatřil.

      * * *

      Hodiny ubíhaly a děti si je krátily vyprávěním historek. Vykládaly příběhy o známých podivných a o slečně Peregrinové v těch zvláštních, vzrušujících, raných dnech její smyčky, a nakonec začaly vyprávět o sobě. Něco z toho jsem už slyšel - třeba o tom, jak Enoch probudil v pohřebním ústavu svého mrtvého otce, anebo o tom, jak Bronwyn, tehdy teprve desetiletá, nechtě zlomila vaz svému otčímovi, který ji zneužíval - ale jiné příběhy pro mne byly nové. I když byly staré, tyhle děti se příliš neutápěly v nostalgických vzpomínkách.

      Horácovy sny začaly, když mu bylo pouhých šest let, ale to, že předpovídají budoucnost, zjistil až o dva roky později, když se mu jednou v noci zdálo o potápějící se Lusitanii, a druhý den o tom slyšel v rádiu. Hugh měl odmalička nade vše rád med a v pěti letech začal spolu s medem jíst také plástve -tak vyhladověle, že když poprvé náhodou spolkl včelu, nevšiml si toho, dokud mu nezačala bzučet v žaludku. „Zdálo se, že to té včele ani trochu nevadí," řekl Hugh, „tak jsem pokrčil rameny a jedl dál. Brzy jsem měl tam dole celý úl." Když včely potřebovaly opylovat, našel pole s rozkvetlými květinami a tam potkal Fionu, která mezi těmi květy spala.

      Hugh vyprávěl i její příběh. Fiona patřila k uprchlíkům z Irska, kde pěstovala pro lidi ze své vesnice potraviny během hladomoru ve 40. letech devatenáctého století - dokud ji neobvinili z čarodějnictví a nevyhnali. Tohle Hugh zjistil až po letech delikátní neverbální komunikace s Fionou, která nemluvila proto, „že věci, kterých byla v období hladomoru svědkem, byly tak děsivé, že ji připravily o hlas".

      Pak přišla řada na Emmu, ale té se o sobě vyprávět nechtělo.

      „Proč ne?" škemrala Oliva. „No tak, vyprávěj nám o tom, jak jsi zjistila, že jsi podivná!"

      „Je to obehraná písnička," zamumlala Emma, „nemá žádný význam. A neměli bychom raději přemýšlet o budoucnosti než se vracet do minulosti?"

      „Někdo je netykavka," poznamenala Oliva.

      Emma vstala a odešla, zamířila do zadní části vagonu, kde ji nikdo nebude obtěžovat. Nechal jsem uplynout minutu či dvě a pak jsem šel a posadil se vedle ní. Viděla mě, jak přicházím, schovala se za novinami a předstírala, že čte.

      „Protože o tom nemíním diskutovat," řekla zpoza novin. „Proto!"

      „Já jsem nic neřekl."

      „Ano, ale chystal ses mě zeptat, takže jsem ti ušetřila námahu."

      „Jen aby to bylo fifty fifty," řekl jsem, „nejdřív ti řeknu něco o sobě."

      Zvědavě nakoukla přes horní okraj stránky. „Ale copak už o tobě všechno nevím?"

      „Hmm," řekl jsem. „Ani zdaleka."

      „Dobrá tedy, řekni mi o sobě tři věci, které nevím. Pouze temná tajemství, prosím. Rychle, do toho!"

      Přemýšlel jsem a hledal zajímavá fakta o sobě, ale vzpomínal jsem si jen na ta trapná. „Fajn, první. Když jsem byl malý, už tehdy jsem byl citlivý vůči násilí, které jsem viděl na televizní obrazovce. Nechápal jsem, že to není doopravdy. I když to byla třeba jen kreslená myš boxující do kreslené kočky, začal jsem panikařit a dal se do pláče."

      Její noviny o něco poklesly. „Bůh žehnej tvé jemné duši!" pronesla. „A podívej se na sebe teď -propichuješ monstrózní obludy rovnou skrz jejich vlhké oční bulvy."

      „Za druhé," řekl jsem. „Narodil jsem se na svátek Halloween a až do osmi let jsem věřil tomu, co mi nabulíkovali rodiče - že cukrovinky, které mi lidi dávají, když jim zaklepu na dveře, jsou dárky k mým narozeninám."

      „Hmm," zabručela a spustila noviny ještě níž. „Tohle je jenom středně temné. Nicméně, pokračuj."

      „Za třetí. Když jsme se poprvé potkali, byl jsem přesvědčený, že mě chceš podříznout. A i když jsem byl k smrti vyděšený, v duchu jsem slyšel slabý hlásek říkat: Jestli je tohle poslední tvář, kterou v životě uvidíš, alespoň je krásná."

      Noviny jí spadly do klína. „Jacobe, to je." Pohlédla na podlahu, pak ven z okna, pak znovu na mě. „Tak roztomilé."

      „Je to pravda," řekl jsem a posunul svou ruku po sedadle směrem k její. „Oukej, teď je řada na tobě."

      „Víš, že se nic nepokouším skrývat. Jen se prostě díky těm plesnivým povídačkám cítím zase o deset let starší a nechtěná. Tohle nikdy nezmizí, bez ohledu na to, kolik kouzelných letních dní bylo mezi tím."

      Ta bolest ji stále provázela, byla živá dokonce i po všech těch letech.

      „Chci tě poznat," řekl jsem. „Kdo jsi, odkud přicházíš, to je vše."

      Nervózně se posunula. „Já jsem ti o svých rodičích nikdy nevyprávěla?"

      „Všechno, co vím, jsem slyšel od Golana, tu noc tenkrát v chladírně. Říkal, že tě prodali do kočovného cirkusu?"

      „Ne, ne tak docela." Zabořila se do sedadla, její hlas se změnil v šepot. „Asi bude lepší, když poznáš pravdu, a ne jen klepy a dohady. Takže tady je můj příběh.

      Začala jsem se projevovat už v deseti letech. Ve spaní jsem zapalovala postel, až mi rodiče vzali všechny deky a pokrývky a nutili mě ležet na holém kovovém lůžku v prázdné místnosti, kde nebylo nic hořlavého. Mysleli si, že jsem pyromanka a lhářka, a skutečnost, že já sama jsem se nikdy nepopálila, byla pro ně dostatečným důkazem. Jenže já jsem se nemohla popálit, což jsem zpočátku nevěděla. Bylo mi deset, neměla jsem o ničem ani páru! Je to velmi děsivé, když člověk projevuje nějakou schopnost, aniž by chápal, co se to s ním děje, vlastně je to strach, který zakouší skoro všechny podivné děti, protože jen málo z nás se narodí podivným rodičům."

      „To si dovedu představit," řekl jsem.

      „Jeden den, jak všichni věděli, jsem byla tak obyčejná jako rýžová kaše, a den nato jsem cítila v dlaních podivné svrbění. Ruce mi zčervenaly a otekly, pak byly horké - tak horké, že jsem utíkala do obchodu a strčila je do vitríny s mraženou treskou! Když začala ryba tát a páchnout, prodavač mě vyhnal domů a žádal moji matku, aby zaplatila za všechno, co jsem zničila. Ruce mi tou dobou už hořely, ten led celou situaci jenom zhoršil! Nakonec vzplály plamenem a já jsem si najisto myslela, že jsem naprosto zešílela."

      „Co na to vaši?" zeptal jsem se.

      „Moje matka, která byla velmi pověrčivá, utekla z domu a už se nikdy nevrátila. Myslela si, že jsem ďábel, který přišel na svět rovnou z pekla skrze její dělohu. Starý pán k tomu přistoupil úplně jinak. Bil mě a zavíral v mém pokoji, a když jsem se snažila prohořet skrze dveře, svázal mě mezi azbestové deky. Držel mě tak celé dny, občas mě vlastnoručně nakrmil, protože mi nevěřil natolik, aby mě odvázal. Což bylo pro něj dobré, protože v té chvíli, kdy by mě odvázal, bych ho spálila na uhel."

      „Kéž bys to udělala," řekl jsem.

      „Je to od tebe milé. Ale nepřineslo by to nic dobrého. Moji rodiče byli hrozní lidé - ale kdyby nebyli a kdybych s nimi zůstala mnohem déle, není pochyb o tom, že by mě netvoři našli. Za svůj život vděčím dvěma lidem: své mladší sestře Julii, která mě jednou pozdě v noci osvobodila, takže jsem nakonec mohla utéct, a slečně Peregrinové, která mě našla o měsíc později, když jsem se živila jako polykačka ohně v cirkuse." Emma se melancholicky usmála. „Den, kdy jsem ji potkala, považuji za svoje narozeniny. Toho dne jsem potkala svoji skutečnou mámu."

      Srdce mi trochu roztálo. „Děkuji, že jsi mi to řekla." Když jsem si vyslechl Emmin příběh, cítil jsem se méně osamělý ve svém vlastním zmatku. Každý podivný člověk si prošel obdobím bolestné nejistoty. Každý podivný byl podroben zkouškám.

      Tím nápadným rozdílem mezi námi bylo, že moji rodiče mě stále milovali - a navzdory problémům, které jsem s nimi měl, jsem je také miloval, svým vlastním, neokázalým způsobem. Myšlenka na to, že jim teď ubližuji, mi působila stálou bolest.

      Co jim dlužím? Jak se to může rovnat tomu, co dlužím slečně Peregrinové, či mému závazku dědečkovi - nebo té sladké tíživé věci, kterou cítím k Emmě, jež se zdá být silnější pokaždé, kdy se na ni podívám?

      Jazýčky na vahách se vždy přiklonily k druhé straně. Ale nakonec, pokud to přežiju, budu se muset postavit čelem k rozhodnutí, které jsem učinil, a k bolesti, kterou jsem způsobil.

      Pokud.

      Pokud vždy pohánělo mé myšlenky zpět do přítomnosti, protože pokud velmi záleželo na tom, abych byl stále ve střehu. Kdybych se rozptyloval, nedokázal bych vnímat věci správně. Pokud si vyžadovalo moji plnou účast a podíl na teď.

      Pokud mě děsilo, ale zároveň mě udržovalo při smyslech.

      Blížil se Londýn, vesnice ustoupily městům, která ustoupila souvislým úsekům předměstí. Přemýšlel jsem, co nás tam asi čeká, jaké nové hrůzy nás potkají.

      Letmo jsem pohlédl na titulek v novinách, které stále ležely rozevřené v Emmině klíně: BOMBY OTŘÁSAJÍ HLAVNÍM MĚSTEM, DESÍTKY MRTVÝCH.

      Zavřel jsem oči a snažil se nemyslet vůbec na nic.

ČÁST DRUHÁ

      Kdyby někdo sledoval, jak vlak v osm třicet se syčením vjíždí do stanice a zastavuje a vypouští páru, nevšiml by si ničeho neobvyklého: ničeho neobvyklého na průvodčích a nosičích zavazadel, kteří s námahou uvolňovali petlice a prudce otevírali dveře vlaku, ničeho neobvyklého na mase mužů a žen, z nichž někteří byli ve vojenských uniformách, která se vylila z vlaku a rozptýlila se v hemžícím davu,

      dokonce ani ničeho neobvyklého na osmi vyčerpaných dětech, které těžce vyklopýtaly z jednoho z vagonů první třídy a stály zády k sobě v jakémsi ochranném kruhu a mrkaly v matném světle nástupiště, omráčené tou katedrálou hluku a kouře, uvnitř které se ocitly.

      Kdyby byl běžný den, ke skupince dětí, tak ztracených a zapomenutých jako tato, by přistoupil nějaký laskavý dospělý a zeptal by se, co se děje anebo zda nepotřebují pomoc či kde mají rodiče. Ale dnes bylo nástupiště zaplněno stovkami dětí, které vypadaly ztracené a opuštěné. Proto nikdo nevěnoval zvláštní pozornost dívence s rozcuchanými hnědými vlasy a v botách s knoflíky ani tomu, že se její boty tak docela nedotýkají země. Nikdo si nevšiml chlapce s buclatým obličejem v kšiltovce ani včely, která mu vylétla z úst, vyzkoušela vzduch plný sazí a pak se ponořila zpět tam, odkud přišla.

      Ničí pohled neutkvěl na chlapci s tmavými kruhy pod očima ani nikdo neviděl hliněného človíčka, který mu vykukoval z kapsy košile, aby byl zatlačen zpět chlapcovým prstem. Podobně si ani nevšimli chlapce, který byl vyšňořený v zabláceném, ale pěkně střiženém obleku, na hlavě cylindr, tvář měl vyčerpanou a ztrhanou nedostatkem spánku, který si už celé dny nedopřál, protože se tolik bál svých vlastních snů.

      Lidé sotva pohlédli na rozložitou dívku v kabátě a prostých šatech, která byla pevná jako stavba z cihel a na zádech měla přivázaný lodní kufr skoro stejně velký jako ona. Nikdo by neuhodl, jak nesmírně těžký ten kufr je nebo co v něm je či proč má na boku díry. Zcela bez povšimnutí zůstal mladý muž vedle ní, který byl tak zabalený do šálů a přes hlavu měl kapuci kabátu, že nebyl vidět ani centimetr jeho kůže, i když byl začátek září a počasí bylo stále ještě teplé.

      Pak tu byl Američan, vypadající tak obyčejně, že by stěží upoutal něčí pozornost; byl tak očividně obyčejný, že ho pohledy lidí míjely - i když on je pozoroval, stál na špičkách, otáčel krkem, jeho pohled přejížděl nástupištěm jako pohled strážného. Dívka po jeho boku stála s rukama sepjatýma, skrývala úzký plamínek, který se tvrdohlavě kroutil kolem nehtu jejího malíčku, což se stávalo tehdy, když byla rozčilená. Zkusila prstem zamávat, jako když se člověk snaží zhasnout zápalku, pak na něj foukala. Když ani to nepomáhalo, strčila si prst do pusy a nosem vypustila obláček kouře. Ani to nikdo neviděl.

      Popravdě, nikdo se na děti z vagonu první třídy vlaku v osm třicet nepodíval dost zblízka, aby si na nich všiml vůbec něčeho podivného. Což bylo jenom dobře.

Kapitola 8

      Emma do mě dloubla loktem.

      „Tak co?"

      „Potřebuji ještě chvilku," řekl jsem jí.

      Bronwyn položila svůj kufr na zem a já jsem na něm teď stál, hlavu nad proudícím davem, a vrhal jsem pohledy na plynoucí moře tváří. Dlouhé nástupiště bylo plné dětí. Kroutily se jako měňavky pod mikroskopem, řada za řadou mizela v kouřové mlze. Po obou stranách peronu se zjevovaly syčící černé vlaky připravené je spolknout.

      Cítil jsem v zádech pohledy svých přátel, kteří mě sledovali, jak si prohlížím dav. Předpokládali, že poznám, zda někde v té mohutné vřící mase nejsou zloduši, kteří nás chtějí zabít - a předpokládali, že to zjistím jednoduše pohledem a vyhodnocením nějakého neurčitého pocitu ve svých vnitřnostech. Obvykle šlo o zřetelnou bolest, pokud byl nablízku netvor, ale v takovém ohromném prostoru, jako je tento - mezi stovkami lidí - může být mým varovným signálem jen zašeptání, slabounké píchnutí, které snadno zůstane bez povšimnutí.

      „Vědí stvůry, že přijedeme?" zeptala se Bronwyn, mluvila tiše ze strachu, aby ji neslyšel nikdo z běžných lidí - anebo, což by bylo ještě horší, stvůra. Měly uši všude po celém městě, alespoň nám to tak říkali.

      „Zabili jsme všechny, kdo by mohli vědět, kam máme namířeno," řekl Hugh pyšně. „Lépe řečeno, já je zabil."

      „Což znamená, že nás budou hledat ještě usilovněji," poznamenal Millard. „A teď budou chtít víc než jen ptáka - budou chtít odplatu." „Což je důvod, proč tu nemůžeme stát moc dlouho," dodala Emma a poklepala mi na nohu. „Už jsi skončil?"

      Ztratil jsem koncentraci. Zapomněl jsem, kam jsem se naposledy v tom davu díval. Začal jsem znovu. „Ještě minutku," řekl jsem.

      Osobně mi nedělaly největší starosti stvůry, ale netvoři. Do této chvíle jsem zabil už dva a každé střetnutí mě stálo málem život. Moje štěstí, pokud to bylo to, co mě ještě drželo naživu, musí být pomalu pryč. Proto jsem byl rozhodnutý nenechat se už nikdy dalším netvorem překvapit. Udělal bych cokoliv, co je v mých silách, abych je vycítil na dálku a vyhnul se kontaktu s nimi. Na útěku z boje bylo určitě méně slávy, ale sláva mě nezajímala. Chtěl jsem jenom přežít.

      Skutečné nebezpečí tedy nepředstavovaly postavy na nástupišti, ale stíny, které ležely mezi nimi a za nimi, temnota na okrajích. Tam jsem zaměřoval svou pozornost. Měl jsem pocit, jako bych byl mimo své tělo, když jsem prohledával vzdálené kouty a pátral po nebezpečí. Něčeho takového jsem ještě před několika dny nebyl schopen. Zaměřit vnímání jako reflektor - to bylo nové.

      Přemítal jsem, co ještě o sobě zjistím.

      „V pořádku," oznámil jsem a slezl dolů z kufru. „Žádní netvoři."

      „To bych ti řekl i já," bručel Enoch. „Protože kdyby tu byli, už bychom byli dávno sežraní!"

      Emma mě vzala stranou. „Pokud máme mít nějakou naději na vítězství v boji, pak musíš být rychlejší."

      Bylo to jako požádat někoho, kdo se právě naučil plavat, aby šel závodit na olympiádu. „Dělám, co můžu," ujistil jsem ji.

      Emma přikývla. „Vím, že děláš." Obrátila se k ostatním a luskla prsty, aby upoutala jejich pozornost. „Pojďme támhle k té telefonní budce," řekla a ukázala prstem na vysokou červenou budku na druhém konci nástupiště, kterou bylo ve vlnícím se davu stěží vidět.

      „Ten podivný pes říkal, že všechny londýnské smyčky byly napadeny a jejich ymbryny unesli," vysvětlovala Emma, „ale nemůžeme si tím být jistí, ne?"

      „Copak můžeš zavolat do smyčky?" zeptal jsem se nevěřícně. „Telefonem?"

      Millard vysvětlil, že členky Rady ymbryn si telefonují, i když je to možné jen v rámci města. „Docela geniální, jak to funguje, vezmeme-li v úvahu všechny časové rozdíly," řekl. „To, že žijeme v časových smyčkách, ještě neznamená, že jsme zkysli v době kamennné!"

      Emma mě vzala za ruku a řekla ostatním, aby udělali totéž. „Je nesmírně důležité, abychom zůstali spolu," vysvětlovala. „Londýn je obrovský a neexistují tu žádné ztráty a nálezy podivných dětí."

      Vpluli jsme do davu, ruce spojené, náš had připomínal parabolu v místě, kde se Oliva nesla jako astronaut kráčející po Měsíci.

      „Ztrácíš váhu?" zeptala se jí Bronwyn. „Potřebuješ těžší boty, maličká."

      „Vážím jako pírko, když nemám pořádné jídlo," hlesla Oliva.

      „Pořádné jídlo? Vždyť jsme právě královsky pojedli!"

      „Já ne," řekla Oliva. „Neměli masové pirožky."

      „Na uprchlíka jsi neskutečně vybíravá," řekl Enoch. „V každém případě Horác vyhodil všechny naše peníze, a tak jediný způsob, jak si opatříme další jídlo, je, že ho buď ukradneme anebo najdeme nějakou neunesenou ymbrynu, která nám uvaří." „Máme peníze," řekl Horác nejistě a zacinkal mincemi v kapse. „I když ne dost na masové pirožky. Možná to bude stačit na pečenou bramboru."

      „Pokud dostanu ještě jeden pečený brambor, změním se v pečený brambor," vzdychla Oliva.

      „To není možné, drahoušku," řekla Bronwyn.

      „Proč ne? Slečna Peregrinová se dokáže proměnit v ptáka!"

      Kluk, kolem kterého jsme procházeli, se otočil a zíral na nás. Bronwyn na Olivu nahněvaně sykla. Hovořit o našich tajemstvích před obyčejnými lidmi bylo přísně zakázáno, i když zněla tak fantasticky, že jim nikdo nevěřil.

      Proráželi jsme si cestu posledním klubkem dětí a dospěli k telefonní budce. Vešli se do ní jen tři, a tak dovnitř vklouzli Emma, Millard a Horác a my ostatní jsme se namačkali kolem dveří. Emma držela sluchátko, Horác vylovil z kapsy pár posledních mincí a Millard listoval tlustým telefonním seznamem zavěšeným na šňůře.

      „Děláš si srandu?" řekl jsem a naklonil se do budky. „V telefonním seznamu jsou ymbryny?"

      „Udané adresy jsou falešné," řekl Millard, „a hovor se nespojí, pokud nezahvízdáš správné heslo." Vytrhl seznam a podal jej Emmě. „Zkus to s touhle. Millicent Drozdová."

      Horác strčil minci do otvoru a Emma vytočila číslo. Millard vzal sluchátko, zahvízdal do něj ptačí melodii a podal je zpátky Emmě. Ta chvíli poslouchala, pak se zamračila. „Jen to vyzvání," řekla. „Nikdo to nebere."

      „Nic se neděje!" ujistil ji Millard. „Je to jen jedna z mnoha. Najdu další."

      Dav, který plul kolem nás, před budkou zpomalil a zastavil, někde se asi vytvořila zácpa. Nástupiště bylo úplně plné. Všude kolem nás byly normální děti, klábosily spolu, křičely, pošťuchovaly se - a holčička, která stála hned vedle Olivy, hořce plakala. Měla copánky a oteklé zarudlé oči, v jedné ruce

      držela deku a v druhé ošuntělý lepenkový kufřík. K blůzce měla přišpendlený lístek s velkými slovy a číslicemi namalovanými podle šablony:

      115-201

      Londýn > Sheffield

      Oliva pozorovala holčičku, jak pláče, až se její vlastní oči zalily slzami. Nakonec to už nemohla snést a zeptala se jí, co se stalo. Dívenka odvrátila zrak, předstírala, že otázku neslyšela.

      Olivě to nedošlo. „Co se ti stalo?" opakovala. „Brečíš, protože tě prodali?" Ukázala prstem na visačku na dívčině blůzce. „Tohle je cena?"

      Dívka se snažila utéct, ale překážela jí hradba lidí.

      „Já bych tě koupila a osvobodila," pokračovala Oliva, „ale obávám se, že jsme všechny peníze utratili za jízdenky a nemáme ani na masové pirožky, natož na otroka. Je mi to strašně líto."

      Dívenka se otočila tváří k Olivě. „Já nejsem na prodej!" řekla a dupla si u toho nožkou.

      „Víš to jistě?"

      „Ano!" vykřikla holčička a v záchvatu zuřivosti strhla visačku a zahodila ji. „Jenom nechci žít na nějakém pitomém venkově, to je všechno."

      „Ani já jsem nechtěla odejít z domova, ale museli jsme," řekla Oliva. „Zničila ho bomba."

      Dívčina tvář zjihla. „Můj taky." Položila kufřík na zem a napřáhla ruku. „Promiň, že jsem byla tak naštvaná. Jmenuji se Jessica."

      Dvě dívenky si potřásly rukama jako gentlemani.

      „Líbí se mi tvoje halenka," řekla Oliva.

      „Díky," řekla Jessica. „A mně se zase líbí tvoje. to... to něco, co máš na hlavě."

      „Moje čelenka!" Oliva se jí dotkla rukou. „Není to pravé stříbro."

      „To nevadí. Je hezká."

      Oliva se usmála tak, jak jsem ji ještě nikdy neviděl, pak se ozvalo hlasité zapískání a tlampačem se rozezněl praskající hlas. „Všechny děti do vlaků!" poroučel. „Hezky pěkně popořádku!"

      Dav okolo nás začal znovu proudit. Tu a tam popoháněli děti dospělí a zaslechl jsem, jak jeden z nich říká: „Nemějte strach, brzy zase uvidíte svoje maminky a tatínky!"

      Tehdy jsem si uvědomil, proč je tu tolik dětí. Evakuovali je. Ze všech těch stovek dětí na nádraží toho dne ráno jsme byli já a moji přátelé jediní, kteří přijížděli. Ostatní děti odjížděly z města pryč, nebylo tu pro ně bezpečno - a podle zimních kabátů a nacpaných kufrů, které měly některé z nich, možná na dlouho.

      „Musím jít," řekla Jessica a Oliva ani nestačila říct sbohem, když její novou přítelkyni odnesl dav směrem k čekajícímu vlaku. Právě tak rychle Oliva našla a ztratila jedinou normální kamarádku, jakou kdy měla.

      Jessica se ohlédla, když nastupovala do vlaku. Její smutný výraz jako by říkal: Co se mnou bude?

      Pozorovali jsme ji, jak odjíždí, a kladli si stejnou otázku - co s námi bude.

* * *

V telefonní budce se Emma mračila na sluchátko. „Nikdo to nebere," oznámila. „Všechna čísla jenom vyzvánějí a vyzvánějí."

      „Poslední," řekl Millard a podal jí další vytrženou stránku. „Držte palce."

      Soustředil jsem se na Emmu, jak vytáčí číslo, ale pak za mnou vypukl nějaký zmatek, otočil jsem se a spatřil muže se zarudlou tváří, jak na nás mává deštníkem. „Co tady lelkujete?" volal na nás. „Okamžitě uvolněte telefonní budku a nastupte do svého vlaku!"

      „Právě jsme z jednoho vystoupili," namítl Hugh. „Nemáme v úmyslu nastupovat do dalšího!"

      „A kde máte visačky s čísly?" křičel ten muž a ze rtů mu létaly sliny. „Okamžitě si je připněte, nebo vás přísámbohu pošlu na nějaké mnohem méně příjemné místo, než je Wales!"

      „Vodprejskni," ozval se Enoch, „anebo tebe pošlem rovnou do pekla!"

      Tvář toho muže tak zbrunátněla, až jsem si myslel, že mu praskla nějaká céva v krku. Bylo jasné, že není zvyklý na to, aby s ním takhle mluvily děti.

      „Řekl jsem, vypadněte z tý budky!" řval, zvedl deštník nad hlavu jako kat sekeru, udeřil s ním do káblu, který byl natažený mezi stříškou budky a stěnou, a s hlasitým cvaknutím ho přeťal.

      Telefon oněměl. Emma hněvivě zvedla oči od sluchátka. „Jestli tak moc potřebuje telefonovat," řekla, „pak mu to podejte."

      Jak Emma, Millard a Horác vylézali z budky, Bronwyn popadla muže za ruce a přidržela mu je za zády. „Stop!" ječel. „Pusť mě!"

      „Jasně, já tě pustím," řekla Bronwyn, zvedla ho, nacpala hlavou napřed do budky a zastrčila za dveře deštník jako závoru. Muž ječel a bušil na sklo, skákal nahoru dolů jako masařka uvězněná v láhvi. Byla by sice legrace chvíli se zdržet a vysmívat se mu, ten muž však přitahoval příliš mnoho pozornosti, takže se k nám teď sbíhali dospělí ze všech koutů nádraží. Bylo na čase zmizet.

      Vzali jsme se za ruce a utíkali pryč směrem k turniketům, za sebou jsme zanechali shromáždění obyčejných lidí, klopýtajících a máchajících rukama. Zavřeštěla píšťala vlaku a její ozvěna se ozvala zevnitř Bronwynina kufru, v němž to házelo se slečnou Peregrinovou jako s prádlem v pračce. Oliva byla příliš lehká, aby mohla běžet, a proto se přitiskla Bronwyn kolem krku a vlála za ní jako zpola vypuštěný balonek na šňůrce.

      Několik dospělých bylo blíž východu než my, a než abychom je obíhali, rozhodli jsme se prorazit si jimi cestu.

      Nešlo to.

      První, kdo se nás pokusil chytit, byla mohutná žena, která praštila Enocha do hlavy kabelkou a začala se s ním prát. Když se ji Emma pokoušela odtrhnout, chytili ji za ruce dva muži a složili ji na zem. Už jsem se chystal do toho vložit a pomoci jí, když třetí chlap chytil za ruku mě.

      „Udělejte někdo něco!" zařvala Bronwyn. Věděli jsme, co má na mysli, ale nebylo jasné, kdo z nás je volný a může jednat. Pak Enochovi okolo nosu probzučela včela a zabodla své žihadlo do hýždí ženě, která na něm seděla obkročmo jako na koni, ta zakvičela a vyskočila.

      „Ano!" volal Enoch. „Víc včel!"

      „Jsou unavené!" vykřikl Hugh. „Právě usnuly potom, co vám zachránily život posledně!" Ale viděl, že není jiná možnost - Emmu drželi za ruce, Bronwyn měla co dělat, aby uchránila svůj kufr a Olivu před trojicí rozzuřených průvodčích, a přibíhali další dospělí. Hugh se tedy začal bít do prsou, jako by chtěl vyplivnout kousek jídla, který se mu vzepřel v hrdle. Chvíli nato si pořádně říhl a z úst mu vylétlo asi deset včel. Zakroužily mu nad hlavou, pak se zorientovaly a začaly píchat všechny dospělé, co byli na dohled.

      Muži, kteří drželi Emmu, ji pustili a utekli. Ten, který držel za ruku mě, dostal žihadlo rovnou do špičky nosu, ječel a plácal rukama jako posedlý ďáblem. Ve chvíli všichni dospělí utíkali, snažili se ochránit před maličkými bodajícími útočníky křečovitými tanečními pohyby, a to k potěšení všech dětí na peroně, které se smály a halasily a vyhazovaly ruce do vzduchu, jak napodobovaly komické počínání dospělých.

      Když jsme takto od sebe odpoutali pozornost, sebrali jsme se, vyrazili k turniketům a vyběhli do rušného londýnského odpoledne.

* * *

      Ztratili jsme se ve změti ulic. Připadali jsme si, jako by nás někdo hodil do sklenice zčeřené kapaliny, ve které vířily nejrůznější částice - pánové, dámy, dělníci, vojáci, děti ulice a žebráci -, které spěchají cílevědomě všemi možnými směry, kličkují mezi malými prskajícími auty a pouličními prodavači vychvalujícími své zboží a kolem pouličních hudebníků foukajících do trumpet a troubících autobusů, kodrcajících na zastávky, aby tam vychrlily na přeplněné chodníky další lidi. To vše bylo obklopeno kaňonem vysokých budov se sloupovím vepředu, které se táhly donekonečna ulicí ponořenou napolo ve stínu, odpolední slunce bylo nízko a tlumené, redukované kouřem Londýna v mdlý svit, jako by to byla pouliční lampa problikávající mlhou.

      Unavilo mě to, přivřel jsem oči a Emma mě táhla, zatímco jsem zasunul volnou ruku do kapsy a dotkl se chladného displeje svého telefonu. Přinášelo mi to zvláštní klid. Můj telefon byl nepotřebným reliktem z budoucnosti, nicméně to byla ale věc, která si uchovávala jistou moc - sílu dlouhého tenkého vlákna, které spojovalo tento záhadný svět s logickým a poznatelným světem, do nějž jsem kdysi patřil. Věc, která mi, když jsem se jí dotýkal, říkala: Jsi tady a tohle je skutečné a ty nesníš a jsi to stále ty. A to jaksi vše okolo mě trochu uklidňovalo.

      Enoch prožil léta svého dospívání v Londýně a tvrdil, že si ještě pamatuje zdejší ulice, a proto nás vedl. Drželi jsme se většinou v méně rušných ulicích a zadních uličkách, takže nám to město zprvu připadalo jako spleť šedých zdí a odpadového potrubí a jeho majestátnost jsme vnímali jen útržkovitě, když jsme spěchali širokými bulváry zpět do bezpečí stínů. Udělali jsme si z toho hru, smáli jsme se a honili se navzájem ulicemi. Horác předstíral, že zakopl o okraj chodníku, pak se mrštně odrazil a ukláněl se jako tanečník, zlehka si poklepával na klobouk. Smáli jsme se jako blázni v podivné euforii, napolo nevěřící tomu, že jsme se dostali až tak daleko - přes vodu, přes lesy, okolo vrčících netvorů a zabijáckých oddílů stvůr, až do Londýna.

      Urazili jsme kus cesty od nádraží a pak jsme se zastavili v jedné ulici u popelnic, abychom popadli dech. Bronwyn postavila kufr na zem, vytáhla z něj slečnu Peregrinovou a ta se opilecky kolébala přes kočičí hlavy. Horác a Millard se rozchechtali.

      „Co je na tom k smíchu?" řekla Bronwyn. „Slečna P. nemůže za to, že je tak malátná."

      Horác rozpřáhl paže ve vznešeném gestu. „Vítejte v krásném Londýně!" řekl. „Je mnohem impozantnější, než jak jsi ho popisoval, Enochu. A že jsi ho sakra mockrát popsal! Pětasedmdesát let -Londýn, Londýn, Londýn! Největší město na celé zeměkouli!"

      Millard nadzvedl poklop popelnice. „Londýn! Nejlepší odpad, jaký můžete sehnat!"

      Horác smekl svůj klobouk. „Londýn! Místo, kde i krysy nosí cylindr!"

      „Ha, zas tak moc jsem nepřeháněl," namítl Enoch.

      „Ale ano!" ozvala se Oliva. „,Hm, takhle to v Londýně nedělají,' říkával jsi. Anebo: ,V Londýně mají mnohem chutnější jídlo!'"

      „Je jasné, že momentálně nejsme na vyhlídkové jízdě městem!" řekl Enoch na svou obranu. „Chcete raději procházet uličkami anebo chcete, aby vás zpozorovaly stvůry?"

      Horác ho ignoroval. „Londýn, město, kde je každý den svátkem., pro ty, kdo se hrabou v odpadcích!"

      Rozesmál se a jeho smích byl nakažlivý. Brzy jsme se chechtali skoro všichni - dokonce i Enoch. „Možná jsem to vyprávění trošku přikrášlil," připustil.

      „Nevím, co je na Londýnu tak zábavného," řekla Oliva zasmušile. „Je špinavý a páchne a je tu plno krutých, zlých lidí, kteří dokážou rozplakat děti, a to já nesnáším!" Svraštila tvářičku a dodala: „A začínám mít docela hlad!" - což nás rozesmálo ještě víc.

      „Ti lidé na nádraží byli zlí," řekl Millard. „Ale dostali, co si zasloužili! Nikdy nezapomenu na výraz toho chlapa, když ho Bronwyn cpala do telefonní budky."

      „Anebo ta hrozná ženská, když dostala žihadlo do zadnice!" řekl Enoch. „Dal bych všechny prachy za to, kdybych to mohl vidět znovu."

      Pohlédl jsem na Hugha, čekal jsem, že se přidá, ale otočil se k nám zády a ramena se mu třásla.

      „Hughu!" oslovil jsem ho. „Jsi v pořádku?"

      Odtáhl se. „Nikoho to nezajímá, ani co by se za nehet vešlo," řekl. „Neobtěžujte se se starým Hughem, je tady jenom proto, aby zachraňoval vaše zadky bez toho, aby se od někoho dočkal jen slůvka díků!"

      Zastyděli jsme se a začali mu děkovat a omlouvat se.

      „Promiň, Hughu."

      „Ještě jednou díky, Hughu."

      „Jsi náš člověk, na kterého je spolehnutí, Hughu."

      Otočil se k nám. „Byli to mí přátelé, víte."

      „To přece pořád jsme!" řekla Oliva.

      „Ne vy - moje včely! Mohou dát žihadlo jen jednou, a pak je po všem, jen velký úl v nebi. A teď mám už jenom Henryho, a ten nemůže létat, protože mu chybí křídlo." Natáhl ruku a pomalu roztáhl prsty, a tady, v jeho dlani, seděl Henry a mával na nás svým zbylým křídlem.

      „No tak, kámo," zašeptal mu Hugh. „Je čas jít domů." Vyplázl jazyk, položil na něj včelu a zavřel ústa.

      Enoch mu poklepal na rameno. „Já ti je oživím, ale nevím jistě, jestli to s tak malými tvory dokážu."

      „I tak dík," řekl Hugh, odkašlal si a otřel si drsně tváře, jako by se zlobil, že ho jeho slzy prozradily.

      „Najdeme ti další, jen co dáme do pořádku slečnu P.," řekla Bronwyn.

      „Když o tom mluvíme," obrátil se Enoch na Emmu, „podařilo se vám telefonicky spojit s některou z ymbryn?"

      „Ani s jednou," odpověděla Emma, pak se posadila na převrácenou popelnici a ramena jí poklesla. „Opravdu jsem doufala, že bychom mohli mít pro jednou aspoň trochu štěstí. Ale nic."

      „Pak to vypadá, že ten pes měl pravdu," řekl Horác. „Velké smyčky Londýna jsou v rukou našich nepřátel." Vážně pokýval hlavou. „Došlo na nejhorší. Všechny naše ymbryny unesli."

      Sklonili jsme hlavy, naše rozpustilá nálada byla naráz ta tam.

      „V tom případě," řekl Enoch, „bys nám měl, Millarde, raději říct všechno, co víš o trestných smyčkách. Pokud jsou ymbryny tam, musíme vymyslet, jak je zachránit."

      „Ne," odmítl Millard. „Ne, ne, ne."

      „Co myslíš tím ne?" zeptala se Emma.

      Millard vydal zvuk, jako by se dusil, a začal divně dýchat. „Myslím tím., že nemůžeme."

      Zdálo se, že ta slova ze sebe nemůže vypravit.

      „Co je s ním?" zeptala se Bronwyn. „Mille, co ti je?"

      „Radši nám rovnou vysvětli, cos myslel tím ,ne'," pohrozila mu Emma.

      „Protože všichni umřeme, proto!" řekl Millard a hlas se mu zlomil.

      „Ale tam ve zvěřinci jsi povídal, jak to není snadné!" řekl jsem. „Jako bychom prostě mohli vtančit do trestné smyčky."

      Millard zrychleně dýchal, byl hysterický - a to mě vyděsilo. Bronwyn našla nějaký zmuchlaný papírový pytlík a dala mu ho, aby do něj dýchal. Když se mu trochu ulevilo, odpověděl.

      „Dostat se do takové smyčky je docela snadné," mluvil pomalu a snažil se kontrolovat své dýchání. „Dostat se z ní zase ven je mnohem složitější. Tedy dostat se ven živí, měl bych dodat. Trestné smyčky jsou přesně takové, jak je popsal ten pes, a ještě horší. Ohnivé řeky., Vikingové lačnící po krvi., zamoření takové, že nemůžete dýchat., a k tomu všemu, jako nějaká ďábelská bujabéza, mnoho stvůr a netvorů!"

      „Teda, to zní fantasticky!" vydechl Horác a pohazoval rukama. „Mohl jsi nám to říct dřív, víš - třeba v tom zvěřinci, když jsme tohle všechno plánovali!"

      „Byl by v tom nějaký rozdíl, Horáci?" Znovu se několikrát nadechl z pytlíku. „Kdybych to řekl strašlivěji, dovolili byste, aby ze slečny Peregrinové vyprchala její lidskost?"

      „Ovšem že ne," řekl Horác. „Ale měl jsi nám říct pravdu."

      Millard upustil pytlík. Síla se mu vracela a s ní i jeho odhodlání. „Přiznávám, že jsem nebezpečí trestných smyček poněkud bagatelizoval. Ale nenapadlo mě, že do nich budeme muset doopravdy vlézt! Navzdory všemu tomu iritujícímu prorokování toho psa, jak to v Londýně vypadá, jsem si byl jistý, že tu najdeme alespoň jednu svobodnou smyčku se spolehlivou ymbrynou. A pokud víme, stále je tu šance! Jak si můžeme být jisti, že unesli všechny? Viděli jsme napadené smyčky na vlastní oči? Co když mají ymbryny prostě jenom, odpojené telefony?"

      „Všechny?" řekl s úsměškem Enoch.

      Dokonce i Oliva, věčně optimistická Oliva, při tom zavrtěla hlavou.

      „Co tedy, Millarde, navrhuješ?" zeptala se Emma. „Abychom procházeli londýnské smyčky v naději, že najdeme nějakou ymbrynu ještě doma? A jaká si myslíš, že je šance, že ti zlosyni, kteří nás hledají, nechali všechny ty smyčky bez ostrahy?"

      „Řekl bych, že máme větší šanci přežít noc, když budeme hrát ruskou ruletu," poznamenal Enoch.

      „Chci jen říct," pokračoval Millard, „že nemáme žádný důkaz..."

      „Jaké důkazy ještě potřebuješ?" řekla Emma. „Kaluže krve? Hromadu peří oškubaného z ymbryn? Slečna Tenkozobcová nám říkala, že ten ničivý útok tu začal už před mnoha týdny. Slečna Wrenová byla jasně přesvědčená o tom, že všechny londýnské ymbryny jsou v zajetí - víš to snad líp než slečna Wrenová, než ymbryna? A teď jsme tady a v žádné smyčce neberou telefon. Tak mi, prosím tě, vysvětli, proč by obcházení smyček mělo být něčím jiným než sebevražedným plýtváním času?"

      „Počkej chvíli - už to mám!" vykřikl Millard. „A co slečna Wrenová?"

      „Co je s ní?" zeptala se Emma.

      „Copak si nepamatuješ, co nám říkal ten pes? Slečna Wrenová odjela do Londýna před pár dny, když se doslechla, že její sestry ymbryny byly uneseny."

      „No a?"

      „Co když je ještě pořád tady?"

      „Pak byla už nejspíš taky zajata!" řekl Enoch.

      „A když ne?" Millardův hlas rozjasnila naděje. „Mohla by pomoci slečně Peregrinové - a pak bychom se nemuseli k trestným smyčkám ani přiblížit!"

      „A máš nějaký návrh, jak ji máme hledat?" zeptal se Enoch ostře. „Vyvolávat její jméno ze střech? Tady nejsme v Cairnholmu, tohle je milionové město!"

      „Její holubi," řekl Millard.

      „Co s nimi?"

      „Slečně Wrenové přece řekli její podivní holubi, kam odvedli ymbryny. Když věděli, kde jsou všechny ostatní ymbryny, pak by taky měli vědět, kde je slečna Wrenová. Koneckonců jí patří."

      „Ha!" vydechl Enoch. „Jediné, čeho je tu víc než tuctových žen ve středním věku, jsou hejna holubů. A ty chceš prohledávat celý Londýn kvůli jednomu hejnu?"

      „Zní to trochu bláznivě," připustila Emma. „Je mi líto, Mille, já prostě nevidím, jak by to mohlo fungovat."

      „Pak máš štěstí, že jsem cestu vlakem trávil studiem a ne jalovým klábosením. Podejte mi někdo Pohádky!"

      Bronwyn vylovila z kufru knihu a podala mu ji. Millard se do ní ihned ponořil, rychle listoval stránkami. „Najdete tu spoustu odpovědí," poznamenal, „jen když víte, co hledat." Zastavil se na určité stránce a zapíchl do ní prst. „Aha!" řekl a otočil knihu, aby všem ukázal, co našel.

      Název povídky zněl „Holubi od svatého Pavla".

      „Bůh mě neopouštěj," řekla Bronwyn. „Můžou to být ti samí holubi, o kterých mluvíme?"

      „Jestliže se o nich píše v Pohádkách, pak jsou to skoro určitě podivní holubi," řekl Millard, „a kolik hejn podivných holubů tam může asi tak být?"

      Oliva zatleskala a zvolala: „Millarde, ty jsi skvělý!"

      „Děkuji ti, ano, jsem si toho vědom."

      „Moment, nechápu," řekl jsem. „Co je to Svatý Pavel?"

      „To vím dokonce i já," řekla Oliva. „Katedrála!" A šla na konec ulice a ukázala vzhůru na ohromnou kupoli zvedající se v dálce.

      „Je to největší a nejskvostnější katedrála v Londýně," řekl Millard, „a pokud mě mé tušení neklame, je to také hnízdiště holubů slečny Wrenové."

      „Doufejme, že jsou doma," řekla Emma. „A že pro nás mají dobré zprávy. Poslední dobou zažíváme v tomto směru půst."

      * * *

      Jak jsme proplouvali labyrintem úzkých uliček směrem ke katedrále, obklopilo nás skličující ticho. Dlouhé úseky cesty nikdo nepromluvil, byl slyšet jen klapot našich bot na chodníku a zvuky města: letadla, všudypřítomný šum dopravy, kvílející vysoké tóny sirén okolo nás.

      Čím dále jsme byli od nádraží, tím jsme nacházeli více stop po dešti bomb, který se snášel na Londýn. Čelní zdi budov pokryté důlky po střepinách. Rozbitá okna. Ulice třpytící se polevou z vysypaného skla. Obloha byla tečkovaná stříbrnými aerostaty uvázanými k zemi dlouhými sítěmi kabelů. „Krycí balony," vysvětlovala Emma, když si všimla, jak natahuji k jednomu krk. „Německé bombardéry se v noci zachytí v jejich kabelech a zřítí se."

      Potom jsme narazili na katastrofickou scénu, která byla tak bizarní, že jsem musel zastavit a zíral jsem na ni - ne z nějakého morbidního voyeurismu, ale protože to můj mozek nedokázal bez bližšího pozorování zpracovat. Kráter po bombě zel přes celou šířku ulice jako nějaká monstrózní ústa s chodníkem místo zubů. Na jednom okraji strhl výbuch přední stěnu budovy, ale to, co bylo uvnitř, zůstalo téměř nedotčeno. Vypadalo to jako dům pro panenky, místnosti byly otevřeny do ulice: jídelna s prostřeným stolem, rodinné fotografie v hale stále visící na zdi, i když poněkud nakřivo, rulička toaletního papíru povívala ve vánku jako dlouhá bílá vlajka.

      „Zapomněli to dostavět?" zeptala se Oliva.

      „Ne, hlupáčku," řekl Enoch. „Budova dostala zásah."

      Chvíli se zdálo, že se Oliva rozpláče, ale pak jí tvář ztvrdla, namířila pěst k nebi a zaječela: „Ty hnusný Hitlere! Zastav tuhle hroznou válku a vypadni odsud!"

      Bronwyn ji poklepala na ruku. „Pšššt. Nemůže tě slyšet, miláčku!"

      „To není fér," řekla Oliva. „Už mě ta letadla a bomby ani válka nebaví!"

      „To nikoho z nás," řekl Enoch. „Ani mě."

      Pak jsem uslyšel vykřiknout Horáce, otočil jsem se a uviděl ho, jak ukazuje něco na cestě. Utíkal jsem se podívat, co to je, a pak jsem to spatřil a zastavil jsem se a zůstal stát jako přikovaný, mozek křičel Uteč!, ale moje nohy ho odmítaly poslechnout.

      Byla to pyramida hlav. Byly zčernalé a duté, s ústy dokořán, s očima zavřenýma, rozpuštěné a slité v jednu louži ve škarpě jako nějaká hydra z hororu. Pak se přišla podívat Emma, zalapala po dechu a odvrátila se, přišla Bronwyn a začala naříkat, Hughovi se obrátil žaludek a rukama si zakryl oči, a nakonec Enoch, který vypadal naprosto nevzrušeně, klidně šťouchl do jedné hlavy botou a vysvětlil nám, že jsou to jen voskové figuríny, které vypadly z výlohy vybombardovaného obchodu s parukami. Cítili jsme se trochu zahanbeně, ale o nic míň vyděšeně, a i když ty hlavy nebyly skutečné, představovaly něco, co skutečně bylo skryté pod hromadami trosek okolo nás.

      „Pojďme," vybídla nás Emma. „Tohle místo je jako hřbitov."

      Šli jsme dál. Snažil jsem se dívat pod nohy, ale před těmi hroznými věcmi, kolem kterých jsme procházeli, se oči zavřít nedaly. Z poničené zříceniny se valil kouř, jediný hasič, který se snažil oheň uhasit, se hrbil porážkou, plný puchýřů a vyčerpaný, jeho hadice vyschla. Přesto tu stál a pozoroval to místo, jako by se teď, kdy byl bez vody, musel stát svědkem jeho konce.

      Plačící dítě v chodítku, opuštěné na ulici.

      Bronwyn zpomalila, přemožena neštěstím. „Nemůžeme jim nějak pomoci?"

      „Nemělo by to smysl," řekl Millard. „Tihle lidé patří do minulosti a minulost nelze změnit."

      Bronwyn smutně přikývla. Věděla, že je to pravda, ale potřebovala ji slyšet. Jako bychom tam ani nebyli, duchové bez moci.

      Zvedl se oblak prachu a skryl hasiče i dítě. Šli jsme dál, dusili se vírem prachu z trosek a prach z rozdrceného betonu nám obarvil šaty i tváře na bílo.

* * *

      Pospíchali jsme okolo zřícených bloků co nejrychleji a pak jsme žasli nad tím, jak se ulice okolo nás vracejí k životu. Jen pár kroků pěšky od toho Pekla a lidé si šli po svém, vykračovali po chodnících, bydleli v domech, ve kterých fungovala elektřina a které měly okna i zdi. Pak jsme zahnuli za roh a před námi se objevila kupole katedrály, hrdá a impozantní navzdory skvrnám na kameni zčernalém ohněm a několika drolícím se obloukům. Stejně jako ke zničení ducha samotného města i k zániku katedrály Svatého Pavla by bylo třeba více než jen několika bomb.

      Naše pátrání začalo na náměstí poblíž katedrály, kde starší muži posedávali na lavičkách a krmili holuby. Nejprve zavládl zmatek; vpadli jsme tam a divoce chňapali ve vzduchu, když holubi vzlétli. Staříci nadávali a my jsme se stáhli a čekali, až se holubi vrátí. To také nakonec udělali, nejsou to zrovna nejchytřejší stvoření na zemi. Po jednom jsme nenuceně brouzdali hejnem a snažili se je překvapit, chytit je na zemi. Myslel jsem si, že Oliva, malá a rychlá, anebo Hugh, který měl tak podivný vztah s jinými okřídlenými tvory, by mohli mít štěstí, ale ani oni nepochodili. Millardovi se nedařilo o nic lépe, a to ho ani neviděli.

      Než přišla řada na mě, museli už být na nás holubi naštvaní, protože ve chvíli, kdy jsem vpochodoval na náměstí, všichni vzlétli a společně na mě shodili jednu tříštivou bombu exkrementů, takže jsem kolem sebe mával rukama a běžel si k nejbližší kašně umýt hlavu.

      Nakonec jednoho chytil Horác. Sedl si vedle staříků a házel jim drobky, dokud kolem něj ptáci nevytvořili kruh. Pak se pomalu naklonil kupředu, natáhl ruku a s klidem Angličana jednoho z nich lapil za nohu.

      „A mám tě!" zvolal.

Holub zatřepotal křídly a snažil se utéct, ale Horác ho držel pevně.

Přinesl ho k nám. „Jak zjistíme, jestli je podivný?" zeptal se a obracel ptáka, aby si prohlédl jeho břicho, jako by čekal, že tam najde nějaký štítek.

      „Ukaž ho slečně Peregrinové," navrhla Emma. „Ta bude vědět."

      Otevřeli jsme tedy Bronwynin kufr, strčili holuba dovnitř k slečně Peregrinové a zaklapli víko. Holub vřískal, jako by ho na nože brali.

      Škubl jsem sebou a zakřičel: „Buďte na něj hodná, slečno P.!"

      Když Bronwyn kufr znovu otevřela, vyletělo do vzduchu prachové peří, ale holuba nebylo nikde vidět.

      „Ach, ne! Ona ho sežrala!" křičela Bronwyn.

      „Ne, nesežrala," řekla Emma. „Podívej se pod ni!"

      Slečna Peregrinová se zvedla a ukročila stranou a tam, pod ní, byl holub, živý, ale omráčený.

      „Nuže?" řekl Enoch. „Je to, nebo není jeden z holubů slečny Wrenové?"

      Slečna Peregrinová šťouchla do ptáka zobákem a ten uletěl. Pak vyskočila z kufru, vhopkala na náměstí a jediným hlasitým zaskřehotáním rozprášila zbylé holuby. Její poselství bylo jasné: nejen že Horácův holub nebyl podivný, podivný nebyl žádný z nich. Musíme hledat dál.

      Slečna Peregrinová hopkala směrem ke katedrále a nervózně třepala křídlem. Dohnali jsme ji na schodech katedrály. Budova se nad námi tyčila, vysoké zvonice lemovaly její obrovskou kupoli. Z mramorových reliéfů na nás shlížela armáda andělů ušpiněných od sazí.

      „Jak vůbec dokážeme prohledat celé toto místo?" přemýšlel jsem nahlas.

      „Jednu místnost po druhé," řekla Emma.

      Ve dveřích nás zastavil podivný hluk. Znělo to jako vzdálený autoalarm, tóny stoupaly vzhůru a zase klesaly v dlouhých, pomalých obloucích. Jenže v roce 1940 žádné auto-alarmy neexistovaly. Byla to siréna oznamující nálet.

      Horác se zarazil. „Němci jsou tady!" křičel. „Smrt z nebe!"

      „Nevíme, co to znamená," uklidňovala ho Emma. „Může to být falešný poplach anebo jenom zkouška sirén."

      Jenže ulice i náměstí se rychle vylidňovaly, staříci složili noviny a opustili lavičky.

      „Nezdá se, že by si oni mysleli, že jde o zkoušku," řekl Horác.

      „Odkdy se bojíme několika bomb?" ozval se Enoch. „Přestaň se chovat zženštile!"

      „Asi ti musím připomenout," řekl Millard, „že tohle není ten druh bomb, na jaký jsme zvyklí. Na rozdíl od těch, které dopadaly na Cairnholm, nevíme, kde přistanou tyhle!"

      „Další důvod pro to, abychom dostali, pro co jsme sem přišli, a to rychle!" řekla Emma a vedla nás dovnitř.

* * *

Katedrály Interiér bol masívny, ako sa zdalo, neskutočne, ešte väčší než vonku, a keď poškodený, len pár skalných veriacich tu a tam pokľakol v tichej modlitbe. Oltár bol pochovaný pod smetisku trosiek. Tam, kde sa bomba prerazil strechu, slnečné svetlo spadol v širokých trámov. Osamelý vojak sedel na padlý piliere, díval sa na oblohu cez rozbité stropom.

      Procházeli jsme s hlavami zakloněnými, kousky betonu a rozbitých dlaždic nám křupaly pod nohama.

      „Nic nevidím," postěžoval si Horác. „Je tu dost místa, aby se tu ukrylo deset tisíc holubů!"

      „Nedívej se," řekl mu Hugh. „Poslouchej."

      Zastavili jsme se a napínali uši, jestli nezaslechneme vrkání holubů, které by je prozradilo. Bylo tu však slyšet jen neúnavné kvílení varovných sirén podbarvené řadou dutých úderů, jako když hřmí. Snažil jsem se zůstat klidný, ale srdce mi bušilo jako automatický bubeník.

      Padaly bomby.

      „Musíme jít," ozval jsem se, zachvátil mě panický strach. „Někde poblíž tu musí být kryt. Nějaké bezpečné místo, kam se schováme."

      „Ale jsme tak blízko!" namítla Bronwyn. „Přece to teď nevzdáme!"

      Ozvala se další rána, tentokrát blíž, a ostatní také znervózněli.

      „Jacob má možná pravdu," řekl Horác. „Najděme si nějaký bezpečný úkryt, než skončí nálet. Až bude po něm, budeme hledat dál."

      „Nikde není opravdu bezpečno," prohlásil Enoch. „Tyhle bomby dokážou proniknout i krytem v hloubce."

      „Neproniknou do smyčky," řekla Emma. „A jestliže o téhle katedrále existuje pohádka, pak tu bude nejspíš taky vchod do smyčky."

      „Možná," řekl Millard, „možná, snad. Podejte mi tu knihu, budu zkoumat."

      Bronwyn otevřela kufr a podala Millardovi knihu.

      „Malý moment," řekl a otáčel stránky, dokud nenalistoval „Holuby od Svatého Pavla".

      Kolem padají bomby a my si tu čteme pohádky, pomyslel jsem si. Vstoupil jsem do říše šílenců.

      „Poslouchejte pozorně!" vyzval Millard. „Jestliže je někde tady nablízku vchod do smyčky, tahle pohádka nám možná napoví, jak jej hledat. Naštěstí je krátká."

      Venku před katedrálou dopadla bomba. Podlaha se otřásla a ze stropu pršela omítka. Zaťal jsem zuby a snažil se soustředit na svůj dech.

      Neohrožený Millard si odkašlal. „Holubi od Svatého Pavla!" začal číst mohutným, zvučným hlasem.

      „Název jsme už slyšeli!" rýpl si Enoch.

      „Čti rychleji, prosím!" požádala Bronwyn.

      „Když mě nepřestanete přerušovat, budeme tu do noci," řekl Millard a pokračoval.

      „Byla jednou jedna podivná doba, dávno předtím, než byly v Londýně věže či věžičky a jiné vysoké budovy, kdy ve městě žilo hejno holubů, kteří si vzali do hlavy, že chtějí hřadovat na pěkném místě někde vysoko, mimo lidský shon a hádky. Také dobře věděli, jak si takové hřadlo postavit, protože holubi jsou od přírody stavitelé a jsou mnohem inteligentnější, než se obecně soudí. Jenže obyvatelé starodávného Londýna neměli zájem stavět vysoké budovy, a tak se jednou v noci vloudili do ložnice nejpracovitějšího člověka, jakého znali, a šeptali mu do ucha plány na velkolepou věž.

      Ráno se ten muž probudil celý nadšený. Zdálo se mu - anebo si to alespoň myslel - o nádherném kostele s vysokou věžičkou, který se postaví na nejvyšším vršku města. O několik let později byla věž za ohromných lidských obětí postavena. Byl to velice věžovitý druh věže a uvnitř měla všechny možné druhy škvír a skulin, ve kterých mohli hnízdit holubi, a ti byli se sebou velmi spokojeni.

      Pak jednoho dne vpadli do města Vikingové a nechali věž vyhořet až do základů. Holubi proto museli vyhledat jiného architekta, zašeptat mu do ucha a trpělivě čekat, až vybuduje novou kostelní věž -tentokrát ještě majestátnější a vyšší, než byla ta první. A tak se stalo, a byla velmi majestátní a velmi vysoká. A pak také vyhořela.

      Věci se takto opakovaly stovky let, věže hořely a holubi šeptali plány na stále majestátnější a vyšší věže celým generacím architektů, k nimž přicházela inspirace v noci. Ačkoliv si tito architekti nikdy neuvědomili, co holubům dluží a za co jim vděčí, nakládali s nimi hezky a dovolovali jim potloukat se, kdekoliv se jim zlíbilo, v lodích a zvonicích, jako by to byli maskoti a strážci toho místa. Což také skutečně byli."

      „Tohle není k ničemu," přerušil ho Enoch. „Přejdi k části o vchodu do smyčky!"

      „Přecházím k tomu, k čemu přecházím!" odsekl Millard. „Nakonec poté, co bylo postaveno a zase zbouráno mnoho kostelních věží, byly plány holubů natolik ambiciózní, že trvalo nesmírně dlouho, než se podařilo najít člověka dost inteligentního na to, aby je mohl uskutečnit. Když ho konečně našli, ten muž to odmítal přijmout, byl přesvědčen, že je ten vrch prokletý, protože zde v minulosti vyhořelo tolik kostelů. I když se snažil tu myšlenku vypudit z mysli, holubi se vraceli a noc co noc mu šeptali do ucha. Muž se stále neměl k činu. Proto za ním přišli ve dne, což nikdy předtím neudělali, a řekli mu svým zvláštním legračním jazykem, že je jediný člověk na světě schopný postavit jim věž a že to prostě udělat musí. On to však odmítl a vyhnal je ze svého domu s výkřiky: ,Kšá, táhněte, vy hnusné kreatury!'

      Holubi, uražení a plní touhy po pomstě, toho muže pronásledovali, až se z toho skoro pomátl - byli mu v patách, ať šel kamkoliv, tahali ho za šaty, vískali mu vlasy, dělali mu do jídla, ťukali v noci do oken, takže nemohl spát -, a jednoho dne padl na kolena a zvolal: ,Ó, holubi! Postavím vám, cokoliv si přejete, pokud tu stavbu budete hlídat a uchráníte ji před ohněm!'

      Holubi nad tím dumali. Probírali to mezi sebou a nakonec dospěli k závěru, že možná mohli být lepšími strážci minulých věží, kdyby si tolik neužívali jejich stavění, a přísahali, že udělají vše, co je v jejich silách, aby věže v budoucnosti ochránili. A tak ji ten muž postavil - katedrálu tyčící se k nebi, se dvěma věžemi a kupolí. Byla tak ohromná a muž i holubi měli takovou radost z toho, co postavili, že se z nich stali velcí přátelé. Po zbytek svého života ten muž nikdy nikam nešel, aniž by měl nablízku holuba, který by mu poradil. A když ve zralém a vysokém věku zemřel, holubi ho tu a tam navštěvovali, tam dole. A dodnes najdete katedrálu na nejvyšším vršku Londýna, jak ji hlídají holubi."

      Millard zavřel knihu. „Konec."

      Emma si podrážděně odkašlala. „Ano, ale hlídají ji odkud?"

      „Nic nemohlo naší současné situaci asi pomoci méně," poznamenal Enoch. „Mohla to být klidně pohádka o kočkách na Měsíci."

      „Nějak mi to nedochází," přiznala Bronwyn. „Můžete mi to někdo vysvětlit?"

      Skoro bych mohl - něco mě napadlo k tomu „tam dole", ale napadlo mě pouze, Ti holubi jsou v Pekle?

      Pak dopadla další bomba, otřásla celou budovou a odněkud shora se náhle ozvalo tleskání křídel. Podívali jsme se nahoru a uviděli tři vyděšené holuby, kteří vylétli z nějakého úkrytu v krovu. Slečna Peregrinová zaskřehotala nadšením - jako by chtěla říct To jsou oni! - a Bronwyn ji vzala do dlaní a všichni jsme se vydali za těmi ptáky. Prolétli lodí kostela, prudce zatočili a zmizeli za vraty.

      Doběhli jsme k vratům jen o pár sekund později. K mé úlevě nevedly ven, kde bychom už neměli nejmenší naději holuby chytit, ale do schodišťové šachty, jíž vedly spirálovitě schody.

      „Cha!" vydechl Enoch a zastleskal buclatýma rukama. „Udělali to sami , jsou ve sklepě jako v pasti!"

      Běželi jsme dolů po schodech. Ve sklepě byla velká, matně osvětlená místnost, jejíž zdi i podlaha byly z kamene. Bylo tu chladno a vlhko a skoro úplná tma, protože elektřina nefungovala, a tak Emma zažehla plamen v dlani a svítila jím, dokud jsme si neuvědomili, jakému účelu tyto prostory slouží.

      Pod našima nohama, ode zdi ke zdi, byly mramorové desky s vytesanými nápisy. Na té pod mýma nohama stálo:

      Biskup Eldridge Thornbrush, zesnul roku 1721

      „Tohle není sklep," řekla Emma. „Tohle je krypta."

      Přeběhl mi trochu mráz po zádech a přistoupil jsem blíž ke světlu a teplu Emmina plamene.

      „Chceš tím říct, že pod podlahou jsou tu pohřbeni lidé?" zeptala se Oliva rozechvělým hláskem.

      „A co na tom?" řekl Enoch. „Chytněme toho zpropadeného holuba, než jedna z těch bomb pohřbí pod podlahu nás."

      Emma se otáčela dokola a vrhala světlo na zdi. „Musí být někde tady dole. Nevede odtud jiná cesta než po schodišti."

      Pak jsme zaslechli tlesknutí křídla. Byl jsem napjatý. Emma rozjasnila svůj plamen a namířila jej směrem k tomu zvuku. Třepotavé světlo dopadlo na plochou desku hrobky, která vyčnívala několik centimetrů nad podlahu. Mezi hrobkou a zdí byla mezera, kterou jsme z místa, kde jsme stáli, nemohli vidět. Dokonalá ptačí skrýš.

      Emma si přiložila prst ke rtům a pokynula nám, abychom šli za ní. Plížili jsme se místností. Když jsme se přiblížili k hrobce, rozdělili jsme se a obklopili ji ze tří stran.

      Připraveni? zeptala se Emma, aniž by promluvila.

      Ostatní přikývli. Já jsem zvedl palec. Emma mířila po špičkách k hrobu, aby za něj nahlédla - a pak jí tvář pohasla. „Nic!" řekla a kopla zklamaně do dlažby.

      „To nechápu!" ozval se Enoch. „Vždyť byli přímo tady!"

      Šli jsme blíž, abychom se podívali. Pak se ozval Millard: „Emmo! Posviť prosím na tu hrobku!"

      Emma ho poslechla a Millard přečetl nahlas nápis na náhrobku:

      Zde leží sir Christopher Wren, stavitel této katedrály

      „Wren!" vykřikla Emma. „Jaká zvláštní shoda okolností!"

      „Neřekl bych, že je to shoda okolností," ozval se Millard. „Musí být příbuzný se slečnou Wrenovou. Možná je to její otec!"

      „Velmi zajímavé," řekl Enoch, „ale jak nám to pomůže při hledání slečny Wrenové anebo jejích holubů?"

      „Tomu se právě snažím přijít na kloub." Millard si něco brblal pod vousy, chodil chvíli sem a tam a citoval úryvek z pohádky: „Holubi ho tu a tam navštěvovali, tam dole."

      Pak se mi zdálo, že slyším vrkání. „Pšššt!" řekl jsem a všichni poslouchali. Ozvalo se to po pár sekundách znovu, od zadního rohu hrobky. Obešel jsem ji a klekl si, a v tu chvíli jsem si všiml malého otvoru v podlaze u základů hrobky, ne většího než pěst - velkého právě tak, aby se tudy protáhl holub.

      „Pojďte sem!" zavolal jsem na ostatní.

      „Asi puknu!" řekla Emma a držela plamen nad otvorem. „Že by tohle bylo ,tam dole'?"

      „Ale ten otvor je tak malý," povzdychla si Oliva. „Jak odtud ty ptáky asi dostaneme?"

      „Můžeme počkat, až odtud vyletí," řekl Horác a pak dopadla bomba tak blízko, až se mi zatmělo před očima a rozdrkotaly se mi zuby.

      „To není třeba!" řekl Millard. „Bronwyn, mohla bys, prosím, otevřít hrobku sira Wrena?"

      „Ne!" vykřikla Oliva. „Nechci vidět jeho ztrouchnivělé kosti!"

      „Bez obav, drahoušku," uklidňovala ji Bronwyn, „Millard ví, co dělá." Položila ruce na okraje náhrobního kamene, zatlačila a pomalu s řezavým rachotem hrobku otevřela.

      Zápach, který jsem ucítil, mě překvapil - nebyl to pach mrtvoly, ale plísně a staré hlíny. Seskupili jsme se okolo a podívali se dovnitř.

      „Asi fakt puknu," řekla Emma.

      Kapitola 9

      Tam, kde byste čekali rakev, byl žebřík vedoucí do temnoty. Zírali jsme do otevřené hrobky.

      „Tam nevlezu ani za nic!" konstatoval Horác. Jenže pak budovou otřásly tři bomby za sebou, na naše hlavy pršely úlomky betonu a Horác se naráz objevil přede mnou a sápal se po žebříku. „Pardon, z cesty prosím, nejlépe oblečení mají přednost!"

      Emma ho chytila za rukáv. „Já mám světlo, takže já půjdu jako první. Za mnou pak Jacob, pro případ, že tam dole jsou... nějaké věci."

      Chabě jsem se usmál, při té myšlence se mi rozklepala kolena.

      Enoch řekl: „Myslíš tím jiné věci kromě potkanů a cholery a všelijakých zlých skřetů, kteří žijí pod kryptami?"

      „Na tom, co je tam dole, nesejde," řekl Millard pochmurně. „Musíme se tomu postavit čelem, to je všecko."

      „Prima," řekl Enoch. „Jen doufám, že je tam dole i slečna Wrenová, protože kousance od krys se nehojí snadno."

      „Kousance od netvorů ještě hůř," dodala Emma a vstoupila na žebřík.

      „Opatrně," řekl jsem. „Jsem hned nad tebou."

      Zasalutovala mi planoucí rukou. „Znovu do neznáma," řekla a začala sestupovat dolů.

      Pak jsem byl na řadě já.

      „Už jste někdy lezli do otevřeného hrobu během náletu," řekl jsem, „a přáli jste si, abyste raději zůstali v posteli?"

      Enoch mi kopl do boty. „Nezdržuj!"

      Zachytil jsem se okraje desky a položil nohu na šprušli žebříku. Na okamžik jsem pomyslel na všechny ty příjemné a nudné věci, kterým bych se mohl v létě věnovat, kdyby se můj život ubíral jinak. Tenisový kemp. Lekce plachtění. Doplňování zboží do regálů. A pak, jakousi herkulovskou silou vůle, jsem se donutil sestoupit.

      Žebřík klesal do podzemní chodby, která byla na jedné straně slepá a na druhé se ztrácela kdesi v černotě. Vzduch tu byl chladný a naplněný zvláštním pachem, jako když v zaplaveném sklepě plesnivějí šaty. Na hrubých zdech z kamene se tvořily krůpěje záhadného původu a kapalo z nich.

      Čekal jsem s Emmou na ostatní, až slezou za námi, a ten chlad se do mě postupně vplížil. I ostatní jej cítili. Když došlápla na zem Bronwyn, otevřela kufr a vyndala z něj svetry z vlny podivných ovcí, které jsme dostali ve zvěřinci. Natáhl jsem si jeden přes hlavu. Padl mi asi jako nějaký pytel, rukávy mi překrývaly prsty a spodní okraj sahal skoro ke kolenům, ale bylo v něm alespoň teplo.

      Bronwynin kufr byl teď už prázdný, a tak ho nechala být. Slečna Peregrinová cestovala uvnitř jejího kabátu, kde si prakticky udělala hnízdo. Millard trval na tom, že ponese Pohádky, i když to byla těžká a objemná kniha, protože, jak říkal, ji může kdykoliv potřebovat. Ale já jsem si myslel, že ta kniha se pro něj stala jakýmsi ochranným závojem, který mu zaručoval bezpečí, a on ji pokládal za knihu kouzel, ve které uměl číst jenom on.

      Tvořili jsme nezvyklou partu.

      Šoural jsem se dopředu, abych ve tmě zjistil, zda tu nejsou nějací netvoři. Tentokrát mě bodalo ve vnitřnostech jinak, velmi nepatrně, jako by tu netvor byl, ale už zmizel, a já jsem vnímal jen jeho reziduum. Samozřejmě že jsem se o tom nikomu nezmínil, protože nebyl důvod ostatní zbytečně znepokojovat.

      Kráčeli jsme. Zvuk našich chodidel pleskajících po vlhkých dlaždicích se odrážel v chodbě nekonečnou ozvěnou. Ať na nás čekalo cokoliv, nemohli jsme to zastihnout nepřipravené.

      Občas jsme nahoře před námi zaslechli třepot křídel anebo holubí zavrkání, a trochu jsme přidali do kroku. Měl jsem stísněný pocit, že se blížíme k nějakému nepěknému překvapení. Ve zdech byly zasazeny kamenné desky podobné těm, které jsme viděli v kryptě, jen starší a písmo na nich bylo skoro nečitelné. Pak jsme prošli okolo rakve bez hrobu - a potom kolem celé hromady rakví, které byly opřené o zeď jako prázdné bedny od stěhování.

      „Co je tohle za místo?" zašeptal Hugh.

      „Přeplněné pohřebiště," vysvětloval Enoch. „Když potřebují místo pro nové zákazníky, vykopou ty staré a šoupnou je tam dolů." „Jak strašný vchod do smyčky," poznamenal jsem. „Představte si, že byste tudy museli procházet, kdykoliv byste potřebovali dovnitř nebo ven!"

      „Od naší mohyly se to až tolik neliší," namítl Millard. „Nepříjemné vstupy do smyčky mají svůj účel -normální lidé se jim většinou vyhýbají, takže my podivní je máme jen pro sebe."

      Jak rozumné. Jak moudré. Myslel jsem si jen: Jsou tu všude mrtví lidé, všichni jsou shnilí, holé kosti, a jsou mrtví, ach bože...

      „Ach," vydechla Emma a náhle zastavila, což způsobilo, že jsem do ní vrazil a všichni ostatní za mnou do sebe navzájem taky.

      Držela plamen na jedné straně. Ve zdi se objevily obloukové dveře. Byly trochu pootevřené, ale škvírou bylo vidět jenom tmu.

      Poslouchali jsme. Dlouhou chvíli se nic neozývalo, jen náš dech a kapání vody někde v dálce. Pak jsme zaslechli hluk, ale ne takový, jaký jsme čekali - ne třepotání křídel nebo škrábání ptačích drápků, ale něco lidského.

      Někdo velmi tiše plakal.

      „Haló?" zavolala Emma. „Je tam někdo?"

      „Prosím, neubližujte mi," zazněl jakoby ozvěnou hlas.

      Anebo to byly hlasy dva?

      Emma rozjasnila svůj plamen. Bronwyn se připlížila ke dveřím a šťouchla do nich nohou. Rozevřely se a za nimi se objevila malá komora plná kostí. Stehenní kosti, holenní kosti, lebky - kousky fosilií mnoha stovek lidí nahrnutých bez ladu a skladu na hromadu.

      „Haló?" zavolala Emma. „Kdo to mluví? Ukažte se!"

      Zprvu jsem tam neviděl nic než kosti, ale pak jsem zaslechl, jak někdo posmrkává, a sledoval jsem ten zvuk až na vrchol hromady, odkud na nás z šera zadní části komory mrkaly dva páry očí.

      „Tady nikdo není," ozval se hlásek.

      „Běžte pryč," přidal se druhý. „Jsme mrtví."

      „Ne, nejste," řekl Enoch, „a já to musím vědět!"

      „Vylezte tam odsud," pobízela je Emma laskavě. „Nic vám neuděláme."

      Oba hlasy se ozvaly naráz: „Slibujete?"

      „Slibujeme," odpověděla Emma.

      Kosti se začaly sesouvat. Z hromady vypadla lebka a skutálela se na podlahu, dopadla až k mým chodidlům, zastavila se a zírala na mě.

      Vítej, budoucnosti, pomyslel jsem si.

      Pak se ve světle objevili dva chlapci, stáli na čtyřech nahoře na hromadě kostí. Měli smrtelně bledou pokožku a hleděli na nás černě lemovanýma očima, které se jim překotně otáčely v důlcích.

      „Já jsem Emma, tohle je Jacob a toto jsou naši přátelé," představila nás Emma. „Jsme podivní a nechceme vám ublížit."

      Chlapci se krčili jako vystrašená zvířata, nic neříkali, jejich oči se pohybovaly, takže se zdálo, že se dívají všude a nikam.

      „Co je to s nimi?" zašeptala Oliva.

      Bronwyn ji umlčela. „Nebuď neslušná."

      „Řeknete mi, jak se jmenujete?" vyzvala chlapce Emma, její hlas zněl laskavě a povzbudivě.

      „Já jsem Joel a Peter," odpověděl větší z chlapců.

      „Kdo jsi ty?" zeptala se Emma. „Joel, nebo Peter?"

      „Já jsem Peter a Joel," řekl ten menší.

      „Nemáme čas na blbosti," ozval se Enoch. „Jsou tam s vámi nějací ptáci? Viděli jste nějaké letět okolo?" „Holubi se rádi schovávají," řekl větší chlapec.

      „Na půdě," dodal menší.

      „Na jaké půdě?" zeptala se Emma. „Kde?"

      „V našem domě," řekli společně, zvedli paže a oba ukázali směrem do tmavé chodby. Zdálo se, že při mluvení jaksi spolupracují, a pokud byla věta delší než několik slov, jeden ji začal a druhý dokončil, aniž by mezi těmi dvěma částmi udělali nějakou pauzu. Také jsem si všiml, že kdykoliv jeden z nich mluvil a druhý ne, ten mlčící naprosto synchronně otvíral potichu ústa - jako by měli společnou mysl.

      „Mohli byste nám ukázat, jak se dostaneme do vašeho domu?" poprosila Emma. „Zavedete nás na půdu?"

      Joel a Peter zavrtěli odmítavě hlavami a stáhli se zpátky do tmy.

      „O co jde?" zeptala se Bronwyn. „Proč tam nechcete jít?"

      „Smrt a krev!" vykřikl jeden hoch.

      „Krev a křik!" vykřikl druhý.

      „Křik a krev a stíny, které koušou!" vykřikli společně.

      „Nazdar!" řekl Horác a otočil se na patě. „Uvidíme se v kryptě. Doufám, že mě nerozmašíruje bomba."

      Emma ho chytila za rukáv. „To přece nemůžeš! Jsi jediný z nás, kdo dokáže chytit nějakého z těch proklatých holubů."

      „Copak jsi je neslyšela?" řekl Horác. „Smyčka je plná stínů, které koušou - což znamená jen jedinou věc. Netvory!"

      „Byla jich plná," řekl jsem. „Ale to může být už dávno."

      Jejich smyčka byla napadena, vysvětlovali svým zvláštním rozkouskovaným způsobem, ale jim se podařilo utéct do katakomb a ukrýt se mezi kostmi. Jak je to dlouho, to nedokázali říct. Dva dny? Tři? Tady dole, ve tmě, ztratili veškerý pojem o čase.

      „Ach, chudáci!" řekla Bronwyn. „Jaké hrůzy jste museli přetrpět!"

      „Nemůžete tady zůstat navždycky," řekla Emma. „Zestárnete, pokud co nejdřív nenajdete další smyčku. Pomůžeme vám - ale nejdřív musíme chytit holuba."

      Chlapci se dívali navzájem do svých točících se očí a zdálo se, že hovoří beze slov. Jednohlasně řekli: „Pojďte za námi."

      Sjeli dolů z hromady kostí a vydali se chodbou.

      Následovali jsme je. Nemohl jsem od nich odtrhnout oči, byli zvláštní fascinujícím způsobem. Pořád se drželi za ruce a každých několik kroků hlasitě zamlaskali jazyky.

      „Co to dělají?" zašeptal jsem.

      „Myslím, že tohle je způsob, jakým vidí," řekl Millard. „Je to stejné jako u netopýrů. Zvuky, které vydávají, se odrážejí od objektů k nim, a tak se v jejich mozku vytváří obraz."

      „Jsme echolokátory," řekli Joel-a-Peter.

      Měli také očividně vynikající sluch.

      Chodba se stále a stále rozdvojovala. V jednu chvíli jsem najednou ucítil v uších tlak a musel jsem si je promnout, abych se ho zbavil. V tom okamžiku jsem věděl, že jsme opustili rok 1940 a vstoupili do smyčky. Konečně jsme došli ke zdi, do níž byly vytesány strmé schody. Joel-a-Peter se zastavili u stěny a ukázali nahoru na kousíček denního světla nad našimi hlavami.

      „Náš dům...," řekl starší.

      „Je tam nahoře," dokončil mladší.

      A s tím zmizeli v šeru.

      * * *

      Schody byly porostlé mechem a těžko se po nich šplhalo, musel jsem jít pomalu, abych nespadl. Stoupaly nahoru po zdi až ke kruhovým dveřím ve stropu, kterými mohla prolézt dospělá osoba a kterými procházel jediný třpytivý paprsek světla. Zaklínil jsem prsty do škvíry a zatlačil stranou a dveře se otevřely jako závěrka fotoaparátu. Za nimi se objevil válec z cihel, který stoupal asi dvacet nebo třicet stop ke kruhové výseči oblohy. Byl jsem na falešném dně falešné studny.

      Protáhl jsem se do studny a lezl vzhůru. V půli cesty jsem se musel zastavit, abych si odpočinul, zády jsem se opíral o protilehlou stěnu šachty. Když pichlavá bolest v mých bicepsech ustoupila, urazil jsem zbytek cesty, překulil se přes okraj studny a dopadl do trávy.

      Ocitl jsem se na dvoře zchátralého domu. Obloha byla zbarvená do žluta, ale nebyl tu žádný kouř ani hučení motorů. Dostali jsme se do nějaké starší doby, před válkou - dokonce před automobily. Vzduch byl mrazivý a nezbedné sněhové vločky padaly dolů a na zemi tály. Emma vylezla jako druhá, za ní Horác. Emma rozhodla, že dům prozkoumáme jen my tři. Netušili jsme, co tam můžeme najít, a kdybychom museli narychlo utíkat, malá skupinka je výhodnější, protože se pohybuje rychleji. Nikdo z těch, kdo zůstali dole, nic nenamítal. Varování Joela-a-Petra před krví a stíny je vyděsilo. Jen Horác byl nespokojený a mumlal si pod vousy něco v tom smyslu, že lituje, že na tom náměstí toho holuba chytil.

      Bronwyn na nás zdola zamávala a pak zavřela kruhové dveře dna studny. Jejich horní strana byla pomalovaná tak, aby vypadala jako vodní hladina - tmavá, špinavá voda, do které byste nikdy neponořili kbelík. Velice chytré.

      My tři jsme se přitiskli k sobě a rozhlíželi se okolo. Dvůr i dům byly velice zanedbané. Tráva okolo studny byla udusaná, ale jinde rostla v divokých houštinách, kterými zarůstala okna v přízemí. V rohu stála psí bouda, shnilá a napolo rozpadlá, a vedle ní křoviny postupně požíraly prádelní šňůry.

      Stáli jsme a čekali, poslouchali, zda nezaslechneme holuby. Za zdmi domu jsem slyšel klapot koňských kopyt na dlažbě. Ne, tohle určitě nebyl Londýn okolo roku 1940.

      Pak jsem zahlédl, jak se v jednom z oken v poschodí pohnula záclona. „Tam, nahoře!" sykl jsem a ukázal prstem.       Nevěděl jsem, zda to udělal pták nebo člověk, ale stálo to za ověření. Vyrazil jsem ke dveřím domu a pokynul ostatním, aby mě následovali - a pak jsem o něco zakopnul. Na podlaze leželo tělo zahalené od kotníků až po hlavu černou celtou. Na jednom konci vyčnívaly obnošené boty, které ukazovaly k obloze.

      Do popraskané podrážky byl zastrčený bílý lístek, na němž bylo úhledným písmem napsáno:

      Pan A. F. Crumbley,

      původem z venkova

      Raději rychle zestárl, než aby ho dostali živého.

      Laskavě žádá, aby byly jeho ostatky vsypány do řeky Temže.

      „Chudák stará," šeptal Horác. „Přišel sem z venkova, pravděpodobně když napadli jeho smyčku - jen aby se dostal do smyčky, kterou napadli taky."

      „Ale proč by nechali nebohého pana Crumbleyho takhle venku?" zašeptala Emma.

      „Protože museli odejít ve spěchu," řekl jsem.

      Emma se sklonila a vzala do ruky okraj černé celtoviny. Nechtěl jsem se dívat, ale nemohl jsem si pomoci, zpola jsem se odvrátil, ale nakukoval jsem přes prsty. Čekal jsem, že uvidím scvrklou kostru, ale pan Crumbley vypadal naprosto nedotčeně a překvapivě mladě, snad mu bylo jen něco mezi čtyřiceti a padesáti, černé vlasy mu šedivěly jen kolem spánků. Oči měl mírumilovně zavřené, jako by jen spal. Mohl skutečně stárnout rychleji, jako to kožovité jablko, které jsem odnesl ze smyčky slečny Peregrinové?

      „Haló, jste mrtvý, nebo spíte?" zavolala Emma. Šťouchla do mužova ucha botou, bok jeho hlavy se propadl a rozdrolil se v prach.

      Emma zalapala po dechu a nechala celtu spadnout zpět. Crumbley se změnil ve vyschlý odlitek sama sebe, tak křehký, že by ho dokázal rozfoukat silný vítr.

      Nechali jsme chudáka rozpadajícího se pana Crumbleyho za sebou a šli ke dveřím. Uchopil jsem kulovou kliku a otočil jí. Dveře se otevřely a vstoupili jsme do prádelny. V koši bylo svěže vypadající prádlo, nad dřezem úhledně visela valcha. Toto místo nebylo dlouho opuštěné.

      Můj Pocit zde byl silnější, ale stále šlo jen o reziduum. Otevřeli jsme další dveře a vešli jsme do obývacího pokoje. Hruď se mi sevřela. Byly tu jasné známky boje: nábytek byl rozházený a převrácený, z krbové římsy někdo shodil obrázky, kusy tapet byly roztrhané na proužky.

      Pak Horác zamumlal „ach, ne" a já jsem sledoval jeho pohled upřený nahoru, na tmavou skvrnu, která zbarvila kruhovou výseč stropu. Nahoře se muselo stát něco hrozného.

      Emma přitiskla víčka k sobě. „Jen poslouchejte," řekla. „Poslouchejte, jestli neuslyšíte holuby, a na nic jiného nemyslete."

      Zavřeli jsme oči a naslouchali. Uplynula minuta. Pak, konečně, rozechvělé holubí zavrkání. Otevřel jsem oči, abych se podíval, odkud přichází.

      Schodiště.

      Stoupali jsme opatrně po schodech, snažili jsme se, aby nám pod nohama nevrzaly. Cítil jsem, jak mi srdce buší v hrdle, ve spáncích. Dokázal jsem se vyrovnat s pohledem na staré, křehké mrtvoly. Nebyl jsem si jist, zda zvládnu pohled na místo vraždy.

      Hala ve druhém poschodí byla pokryta sutí. Ležely tu dveře vytržené z pantů a rozštípané na kusy. V dveřním prostoru byla zřícená věž z kufrů a prádelníků; barikáda, která selhala.

      Ve vedlejším pokoji byl bílý koberec nasáklý krví - to byla ta skvrna, kterou jsme sledovali na stropě dole. Ale ten, komu ta krev patřila, byl dávno pryč.

      Na posledních dveřích v hale nebylo vidět žádné stopy násilí. Opatrně jsem je otevřel. Očima jsem přejížděl po pokoji: byla tu šatní skříň, komoda s pečlivě naaranžovanými figurkami, krajkové záclony se třepotaly na okně. Koberec byl čistý. Všechno vypadalo nedotčeně.

      Pak mé oči zabloudily na postel a k tomu, co bylo v ní. Ucukl jsem a opřel se o zárubeň. Pod čistými bílými přikrývkami se tulili dva muži, zdánlivě spící - a mezi nimi dvě kostry.

      „Zestárli rychleji," řekl Horác a chvějícíma se rukama se držel za krk. „Dva z nich podstatně rychleji než ostatní."

      Dva muži, kteří vypadali, jako by spali, byli mrtví jako pan Crumbley v přízemí, konstatoval Horác, a jestli se jich dotkneme, rozdrolí se úplně stejně.

      „Vzdali to," šeptala Emma. „Už je unavovalo pořád utíkat, a tak to vzdali." Dívala se na ně se směsí lítosti a pohrdání.

      Myslela si, že byli slabí a zbabělí - že si vybrali tu jednodušší cestu. Já si ovšem nedokázal pomoci a přemítal jsem o tom, zda tito podivní jednoduše nevěděli víc než my o tom, co dělají stvůry se svými zajatci. Možná kdybychom to věděli, zvolili bychom si také smrt.

      Vešli jsme do haly. Bylo mi mdlo a na zvracení a přál jsem si zmizet z toho domu - ale nemohli jsme ještě odejít. Zbývalo nám poslední schodiště.

      Nahoře jsme našli odpočívadlo poničené ohněm. Představoval jsem si podivné, kteří přežili první útok na dům, jak se tu shromažďují k poslednímu zastavení. Možná se snažili se zlotřilci bojovat ohněm -anebo se je možná zlotřilci pokusili kouřem vyhnat. Tak či onak, domu zřejmě hrozilo, že vyhoří do základů.

      Sehnuli jsme se a prošli nízkými dveřmi na úzkou půdu se šikmými stěnami. Vše tu bylo spáleno na uhel. Plameny vytvořily ve střeše rozšklebené otvory.

      Emma dloubla do Horáce. „Musí být někde tady," řekla tiše. „Zkus svá kouzla, ptáčníku."

      Horác vešel po špičkách doprostřed místnosti a zazpíval: „Naaa, holub, holub, holub..."

      Pak se za námi ozvalo zamávání křídel a přidušené zacvrlikání. Otočili jsme se, ale nespatřili jsme holuba, nýbrž dívku v černých šatech, napolo skrytou v přítmí.

      „Po tomhle jdete?" zeptala se a zvedla jednu ruku v pruhu slunečního světla. Zmítal se v ní holub a snažil se osvobodit.

      „Ano!" vyhrkla Emma. „Díkybohu, žes ho chytla!" Udělala krok směrem k dívce s rukama napřaženýma k holubovi, ale dívka vykřikla: „Zůstaň, kde jsi!" a luskla prsty. Pod Emminýma nohama vylétl zuhelnatělý běhoun, podtrhl jí nohy, takže spadla na podlahu.

      Spěchal jsem k ní. „Jsi v pořádku?"

      „Na kolena!" vyštěkla na mě dívka. „Ruce za hlavu!"

      „Jsem v pořádku," odpověděla Emma. „Poslechni ji. Je telekinetička a je jasné, že je nervově labilní."

      Klekl jsem si vedle Emmy a spojil prsty za hlavou. Emma udělala totéž. Horác, rozklepaný a tichý, si těžce sedl a opřel se dlaněmi o podlahu.

      „Nechceme ti ublížit," řekla Emma. „Jde nám jen o toho holuba."

      „Ach, já vím moc dobře, o co vám jde," řekla dívčina ironicky. „Váš druh to prostě nikdy nevzdá, co?"

      „Náš druh?" opakoval jsem.

      „Položte zbraně na zem a šoupněte mi je sem!" pokračovala dívka.

      „Žádné nemáme," řekla Emma klidně, snažila se, aby dívku ještě víc nenaštvala.

      „Bude pro vás lepší, když mě nebudete považovat za hlupáka!" křičela dívka. „Jste slabí a nemáte žádnou vlastní sílu, takže se spoléháte na pušky a tak. Takže je položte na podlahu!"

      Emma otočila hlavu a zašeptala: „Myslí si, že jsme stvůry!"

      Málem jsem se nahlas rozesmál. „My nejsme stvůry. Jsme podivní!"

      „Nejste první s prázdným pohledem, co sem přišli lovit holuby," řekla, „ani první, kdo se snaží vydávat za podivné děti. A nebudete ani první, koho zabiju! Takže dejte zbraně na zem, než tomu holubovi zakroutím krkem,a pak vám!"

      „Ale my nejsme stvůry!" trval jsem na svém. „Podívej se na naše zornice, když nám nevěříš!"

      „Vaše oči nic neznamenají!" řekla dívka. „Falešné čočky jsou tím nejstarším trikem na divadle, a věřte mi, já je znám všecky."

      Dívka pokročila směrem k nám, do světla. V očích jí blýskal hněv. Vypadala klukovsky, až na holčičí šaty, měla krátké vlasy a pevnou svalnatou čelist. Měla skelný pohled člověka, který už mnoho dní nespal a který fungoval jen díky instinktu a adrenalinu. Nikdo v takovém stavu by k nám nebyl laskavý, natož trpělivý.

      „Ale my jsme podivní, přísahám!" řekla Emma. „Počkej - něco ti ukážu!" Zvedla jednu ruku zpoza hlavy a chtěla předvést plamen, když jsem ji z náhlého popudu chytil za zápěstí.

      „Jestli jsou tu nablízku netvoři, ucítí to," řekl jsem. „Myslím, že nás cítí podobně, jako já cítím je - ale je to pro ně mnohem lehčí, když využíváme svou sílu. Je to jako spustit alarm."

      „Ale ty využíváš svoji sílu," řekla podrážděně. „A ona využívá svou."

      „Ta moje je pasivní," vysvětloval jsem. „Nemohu ji vypnout, takže po ní nezůstává moc stop. A pokud jde o ni - možná už vědí, že tu je. Třeba jim o ni nejde."

      „Jak praktické!" obrátila se dívka na mě. „A tohle má být tvoje schopnost? Vnímat tvory ve stínu?"

      „On je i vidí," řekla Emma. „A dokáže je zabít."

      „Měli byste si vymyslet něco lepšího," řekla dívka. „Tohle vám nesežere ani poloviční blb."

      Zrovna když jsme o tom mluvili, začal ve mně bolestivě růst nový Pocit. Už jsem nevnímal zbylé reziduum netvora, ale jeho aktivní přítomnost.

      „Je tu někde blízko," řekl jsem Emmě. „Musíme odtud zmizet."

      „Ne bez ptáka," zamumlala.

      Děvče se vydalo místností k nám. „Je načase s tím skoncovat," řekla. „Dala jsem vám víc než jednu šanci, abyste se nějak projevili. Stejně se mi začíná zabíjení líbit. Po tom, co jste udělali mým kamarádům, se mi zdá, že mě to už nikdy neomrzí!"

      Zastavila se několik stop od nás a zvedla volnou ruku - možná se chystala na naše hlavy spustit to, co ještě zbylo ze střechy. Pokud se máme pohnout, pak to musíme udělat teď.

      Vyskočil jsem, natáhl paže před sebe a vrazil do dívky, která upadla na podlahu. Překvapeně a rozzlobeně vykřikla. Strčil jsem jí pěst do dlaně volné ruky, aby nemohla znovu lusknout prsty. Pustila holuba a Emma ho chytila.

      Pak jsme s Emmou vstali a běželi k otevřeným dveřím. Horác stále seděl na podlaze jako omráčený. „Vstaň a utíkej!" volala na něj Emma.

      Tahal jsem Horáce za ruce, když se mi dveře zabouchly před nosem, a ohořelá komoda, která stála v rohu, se zvedla a přeletěla místností. Okrajem mě zasáhla do hlavy a já jsem se natáhl jak široký, tak dlouhý a strhl jsem Emmu s sebou.

      Dívka zuřila a ječela. Byl jsem si jist, že nám zbývají poslední sekundy života. Pak Horác vstal a zařval z plných plic:

      „Melina Manonová!"

      Dívka ztuhla. „Cos to říkal?"

      „Jmenuješ se Melina Manonová," odpověděl. „Narodila ses v Lucemburku roku 1899. Od šestnácti let jsi žila u slečny Drozdové a od té doby jsi tady."

      Horác ji překvapil. Zamračila se, pak opsala rukou oblouk. Komoda, která mě málem poslala do bezvědomí, plula vzduchem a pak se zastavila a zůstala viset přímo nad Horácem. Jestli ji pustí, rozmačká ho to. „Připravil ses," řekla dívka, „ale každá stvůra může znát mé jméno i rodiště. K vaší smůle mě už takové podvody přestávají zajímat."

      A přesto se nezdálo, že by byla zcela rozhodnutá Horáce zabít.

      „Tvůj otec byl bankovní úředník," pokračoval Horác a mluvil rychle. „Tvoje matka byla velmi krásná, ale silně páchla cibulí, což byl její celoživotní problém, se kterým nemohla nic dělat."

      Komoda se pohupovala nad Horácem. Dívka na něj hleděla, mračila se, až se jí obočí slilo v jedno, ruku držela ve vzduchu.

      „Když ti bylo sedm, strašně sis přála arabského koně," mluvil dál Horác. „Tvoji rodiče si tak extravagantní zvíře nemohli dovolit, a proto ti namísto koně koupili oslíka. Pojmenovala jsi ho Habib, což znamená milovaný. A opravdu jsi ho milovala."

      Dívčina ústa se v údivu otevřela.

      Horác pokračoval.

      „Bylo ti třináct, když sis uvědomila, že dokážeš pohybovat objekty pomocí své mysli. Začala jsi s malými věcmi, sponkami na papír a s mincemi, pak jsi přidávala větší a větší. Ale nikdy se ti nepodařilo svou myslí zvednout Habiba, protože tvoje schopnost se netýkala živých tvorů. Když se tvoje rodina přestěhovala, myslela sis, že jsi o svou schopnost přišla úplně, protože jsi nemohla s ničím pohnout. Ale bylo to jen proto, že jsi ještě tak úplně neznala váš nový dům. Jakmile ses s ním seznámila, zmapovala sis ho ve své mysli a mohla jsi hýbat objekty i v jeho zdech."

      „Jak to, že tohle všechno víš?" zeptala se Melina a hleděla na něho s otevřenou pusou.

      „Protože se mi o tobě zdálo," řekl Horác. „Tohle dokážu zase já."

      „Můj bože," vydechla dívka, „ty jsi ale podivný."

      A komoda se pomalu snesla na zem.

      * * *

      Roztřeseně jsem se postavil na nohy, v hlavě mi hučelo.

      „Ty krvácíš!" vykřikla Emma a vyskočila, aby si prohlédla moje zranění.

      „To nic není, nic to není," ujišťoval jsem ji a snažil se jí uhnout. Pocit ve mně se hýbal, a tím, že jsem dostal ránu, bylo těžší jej interpretovat. Jako by se nějak přerušil.

      „Mrzí mě ta hlava," řekla Melina Manonová. „Myslela jsem si, že jsem jediná podivná, která tu ještě zbyla!"

      „Je nás tu celá parta, tam dole ve studni, v katakombách," řekla Emma.

      „Vážně?" Melinina tvář se rozzářila. „Pak je ještě stále naděje!"

      „Byla," řekl Horác. „Ale právě uletěla dírou ve střeše."

      „Cože - máš na mysli Winnifred?" Melina si strčila do pusy dva prsty a zahvízdala. Za chvíli se objevil holub, prolétl dírou ve střeše a usadil se jí na rameni.

      „Úžasné!" volal Horác a tleskal rukama. „Jak jsi to udělala?"

      „Winnie je moje kamarádka," řekla Melina. „Krotká jako kočka."

      Otřel jsem si hřbetem ruky krev z čela a rozhodl jsem se bolest ignorovat. Na bolest nebyl čas. Obrátil jsem se k dívce: „Zmínila ses, že tu byly stvůry a honily holuby."

      Melina kývnutím přisvědčila. „Stvůry a ty jejich neviditelné bestie tu byly před třemi večery. Obklíčili místo, sebrali slečnu Drozdovou a polovinu našich chráněnců a pak zapálili dům. Schovala jsem se na střeše. Od té doby se sem stvůry vracejí každý den, v malých skupinkách. Hledají Winnifred a její kamarády."

      „A tys je zabila?" zeptala se Emma. Melina sklopila oči. „Říkala jsem to, ne?"

      Byla příliš hrdá na to, aby přiznala, že lže. Nezáleželo na tom.

      „Takže nejsme jediní, kdo hledá slečnu Wrenovou," konstatovala Emma.

      „To znamená, že je stále na svobodě," řekl jsem.

      „Snad," řekla Emma. „Doufejme."

      „Myslíme, že nám ten holub může pomoci," řekl jsem. „Musíme najít slečnu Wrenovou a myslíme si, že ten pták ví jak."

      „Nikdy jsem o žádné slečně Wrenové neslyšela," řekla Melina. „Jenom krmím Winnie, když přiletí na náš dvůr. Jsme kamarádky, ona a já. Viď, Winnie?"

      Pták na jejím rameni radostně zaštěbetal.

      Emma přistoupila blíž k Melině a oslovila holuba. „Znáš slečnu Wrenovou?" řekla a pečlivě artikulovala. „Pomůžeš nám ji najít? Slečnu Wrenovou?"

      Holub seskočil Melině z ramena a kolébal se místností ke dveřím. Zaklokotal a natřásl si peří a pak přiletěl zpátky.

      Tudy, jako by říkal.

      To mi jako důkaz stačilo. „Musíme vzít toho ptáka s sebou," řekl jsem.

      „Ne beze mě," řekla Melina. „Jestliže Winnie ví, jak najít tuhle ymbrynu, pak jdu také."

      „To není dobrý nápad," řekl Horác. „Máme nebezpečné poslání, víš..."

      Emma ho přerušila. „Dej nám toho ptáka. Vrátíme se pro tebe, slibuju."

      Silný nápor bolesti mě donutil zalapat po dechu a musel jsem se předklonit.

      Emma spěchala za mnou. „Jacobe! Jsi v pořádku?"

      Nemohl jsem mluvit. Místo toho jsem se došoural k oknu, silou vůle jsem se narovnal a nasměroval jsem svůj Pocit ke kupoli chrámu zvedající se nad střechami domů jen o pár bloků dál - pak dolů na ulici, kde rachotily kočáry tažené koňmi.

      Ano, tam. Cítil jsem je, jak se blíží z postranní uličky, docela blízko.

      Oni. Ne jeden netvor, ale dva.

      „Musíme jít," řekl jsem. „Hned."

      „Prosím," žadonil Horác. „My toho holuba musíme mít!"

      Melina luskla prsty a komoda, která mě málem zabila, se znovu odlepila od podlahy. „To nedovolím," řekla, přimhouřila oči a pohlédla směrem ke komodě, aby se ujistila, že si rozumíme. „Ale když mě vezmete s sebou, získáte tím Winnie. Jinak..."

      Komoda udělala piruetu na dřevěné nožce, převrátila se a spadla na bok.

      „Dobrá tedy," procedila Emma skrz zuby. „Ale když nás budeš zdržovat, vezmeme si ptáka a necháme tě být."

      Melina se zašklebila a mávnutím ruky otevřela dveře.

      * * *

      Běželi jsme po schodech tak rychle, že se naše chodidla sotva dotýkala země. Ve dvaceti sekundách jsme byli zpátky na dvoře, přeskočili mrtvého pana Crumbleyho a vlezli do vyschlé studny. Šel jsem první a kopl do dveří na dně, neztrácel jsem čas jejich otevíráním. Vylomily se z pantů a rozletěly se na kusy. „Pozor tam dole!" zavolal jsem, pak jsem uklouzl na vlhkých kamenných schodech a padal jsem, mávaje rukama, do tmy.

      Chytily mě dvě silné ruce, Bronwyniny, a postavily mě na podlahu. Poděkoval jsem jí s tlukoucím srdcem.

      „Co se stalo tam nahoře?" ptala se Bronwyn. „Chytili jste holuba?"

      „Máme ho," řekl jsem, když dorazili Emma a Horác, a mezi našimi přáteli zavládla radost. „Tohle je Melina," řekl jsem a ukázal na ni, a tím veškeré představování skončilo. Melina byla ještě nahoře na schodech, něco tam vyváděla. „No tak!" zavolal jsem na ni. „Co tam děláš?"

      „Získávám pro nás čas!" zavolala nazpět a pak zamkla dřevěné víko, které uzavíralo studnu, a zabránila tak průchodu posledních paprsků světla. Když lezla potmě dolů, vysvětlil jsem, že nás honí netvoři. Byl jsem vyplašený, a tak to znělo jako UTÍKEJTE, NETVOŘI TADY, což splnilo svůj účel, i když to nebylo zrovna srozumitelné a u všech to vyvolalo paniku.

      „Jak máme utíkat, když nic nevidíme?!" ječel Enoch. „Rozžehni plamen, Emmo!"

      Nespěchala, protože jsem ji varoval už na půdě. Teď se zdálo, že nastal vhodný čas to zopakovat, tak jsem ji popadl za ruku a řekl: „Nedělej to! Dozvědí se o nás příliš brzy!" Myslel jsem si, že naše největší naděje je, když se ztratíme v labyrintu podzemních chodeb.

      „Nemůžeme běžet ve tmě poslepu!" řekla Emma.

      „Samozřejmě," řekl mladší echolokátor.

      „Že můžeme," řekl starší.

      Melina klopýtala směrem k jejich hlasům. „Kluci! Vy žijete! To jsem já - Melina!"

      Joel a Peter řekli:

      „Mysleli jsme, že jste..."

      „Mrtví do posledního..."

      „Z vás."

      „Vezměte se všichni za ruce!" vyzvala Melina. „Chlapci nás povedou!"

      Tak jsem vzal potmě za ruku Melinu a Emma mě, pak sáhla po Bronwynině ruce, a tak dál, dokud jsme nevytvořili lidský řetěz se slepými bratry v čele. Pak Emma odpočítala a chlapci vystartovali a táhli nás do tmy.

      Na rozcestí jsme se dali doleva. Běželi jsme kalužemi stojaté vody. Pak se z tunelu za námi ozval ohlušující úder, který mohl znamenat jen jediné: netvoři vtrhli dovnitř skrze otvor studny.

      „Jsou uvnitř!" zvolal jsem.

      Téměř jsem cítil, jak zužují svá těla a protahují se dolů šachtou. Jakmile se tam dostanou a budou moci běžet, brzy nás dostihnou. Prošli jsme zatím jen jednou křižovatkou , což bylo málo na to, abychom se jich zbavili. Zdaleka ne dost.

      Proto mi to, co řekl Millard, připadalo jako čiré šílenství: „Zastavte! Všichni zastavte!"

      Slepí hoši ho poslechli. Naskládali jsme se za nimi, zakopávali jsme a klouzali, až jsme se zastavili.

      „Co je to sakra s váma?!" zařval jsem. „Utíkejte!"

      „Je mi to moc líto," řekl Millard, „ale právě mě napadlo, jeden z nás musí projít východem ze smyčky před echolokátory a tou dívkou, jinak přejdou do současnosti a my do roku 1940 a rozdělíme se. Aby mohli cestovat do roku 1940 s námi, jeden z nás musí jít první a otevřít cestu."

      „Vy nepřicházíte ze současnosti?" zeptala se Melina zmateně.

      „Jsme z roku 1940, jak říkal," odpověděla Emma. „Venku padají bomby. Možná budeš chtít zůstat v minulosti."

      „Slušný pokus," řekla Melina, „mě se ale tak snadno nezbavíš. V přítomnosti bude hůř, stvůry budou všude! Proto jsem ze smyčky slečny Drozdové nikdy neodešla."

      Emma vykročila vpřed a táhla mě za sebou. „Dobrá! Půjdeme první!"

      Napřáhl jsem volnou ruku dopředu a slepě hmatal ve tmě. „Ale já nic nevidím!"

      Starší echolokátor řekl: „Je to jen dvacet kroků dopředu, nemůžeš..."

      „To minout," řekl mladší.

      Tak jsme se plahočili vpřed a tápali před sebou rukama. O něco jsem zakopl a trhl sebou. Levým ramenem jsem se otřel o zeď.

      Žaludek jsem měl jako na vodě. Cítil jsem to: netvoři prolezli šachtou studny. Teď, i když nás nemohou cítit, je padesátiprocentní šance, že si zvolí v tunelu správný směr a najdou nás.

      Nebyl čas otálet. Museli jsme utíkat.

      „Do hajzlu," řekl jsem. „Emmo, dej mi světlo!"

      „S radostí!" Pustila mou ruku a vytvořila plamen tak velký, až jsem cítil, jak mi na pravé straně ožehl vlasy.

      Okamžitě jsem spatřil přechodový bod. Byl přímo před námi, označený svislou čárou namalovanou na zdi chodby. Běželi jsme k němu jako o život.

      Ve chvíli, kdy jsme tím bodem prošli, jsem ucítil v uších tlak. Byli jsme zpět v roce 1940.

      Proletěli jsme katakombami, Emmin oheň vrhal po stěnách šílené obrazce, slepí hoši nahlas mlaskali jazyky a volali „Doleva!" nebo „Doprava!", když jsme se dostali v chodbě na rozcestí.

      Prošli jsme okolo hromady rakví a sesutých kostí. Konečně jsme dospěli na konec a k žebříku vedoucímu do krypty. Vystrčil jsem Horáce před sebou, pak Enocha a pak si Oliva sundala boty a vystoupala vzhůru.

      „Trvá nám to moc dlouho!" pobízel jsem je.

      Cítil jsem, jak přicházejí dolů chodbou. Slyšel jsem, jak se jejich jazyky odrážejí od kamenné podlahy a vystřelují vpřed. Dokázal jsem si představit, jak jim z čelistí kape černé bahno v touze zabíjet.

      Pak jsem je spatřil. Temnou skvrnu pohybující se v dálce.

      Zaječel jsem Běžte! a vyskočil na žebřík jako poslední ze všech. Když jsem byl skoro nahoře, Bronwyn natáhla ruku a vytáhla mě po několika posledních příčkách, a pak jsem se ocitl v kryptě s ostatními.

      Bronwyn nahlas zasténala a zvedla kamennou desku, která ležela na hrobce Christophera Wrena, a zasunula ji zpět na místo. Ani ne za dvě sekundy začalo něco zespoda do desky zuřivě bušit, až nadskakovala, i když byla těžká. Netvory dlouho nezadrží - ne dva.

      Byli velice blízko. Poplašná zařízení ve mně troubila, žaludek mě bolel, jako bych vypil nějakou kyselinu. Spěchali jsme po točitém schodišti do chrámové lodi. V katedrále teď byla tma, jediným osvětlením byla podivná oranžová záře prostupující barevným sklem oken. Na okamžik jsem si myslel, že jsou to poslední zbytky soumraku, ale pak, když jsme spěchali k východu, jsem zahlédl rozbitou střechou kousek oblohy.

Byla noc. Bomby stále padaly, duněly jako nepravidelně tlukoucí srdce.

Vyběhli jsme ven.

      Kapitola 10

      Z místa na schodech katedrály, kde jsme stáli znehybnělí úžasem, to vypadalo, jako by hořelo celé město. Oblohu tvořilo panoráma oranžových plamenů dost jasných na to, aby se při nich dalo číst. Náměstí, kde jsme honili holuby, se změnilo v kouřící kráter mezi kočičími hlavami. Sirény houkaly jako sopránový kontrapunkt k neumdlévajícím basům bomb, jejich tón byl tak tajemně lidský, že to znělo, jako by všechny živé duše v Londýně vylezly na střechy, aby vyzpívaly své kolektivní zoufalství. Pak úžas ustoupil strachu a pudu sebezáchovy a my jsme spěchali po schodech posetých sutí dolů a na ulici. Běželi jsme okolo zničeného náměstí, kolem poschoďového autobusu, který vypadal, jako by ho rozmačkal nějaký rozhněvaný obr. Utíkali jsme, nevím kam, a bylo mi to jedno, hlavně že to bylo pryč od toho Pocitu, který ve mně s každým okamžikem sílil.

      Ohlédl jsem se na telekinetickou dívku, která za sebou vlekla za ruce slepé bratry, a ti zatím neustále mlaskali. Napadlo mě, že jí řeknu, aby holuba pustila a my šli za ním - ale k čemu by nám bylo najít slečnu Wrenovou teď, když nás honí netvoři? Našli bychom ji, jen aby nás zabili na prahu jejího bytu, a ohrozili bychom i ji samotnou. Ne, nejprve se musíme zbavit netvorů. Či ještě lépe, zabít je.

      Nějaký muž v plechové přílbě vystrčil hlavu ze dveří. „Radím vám, schovejte se!" zavolal a zalezl zpátky.

      Jasně, pomyslel jsem si, ale kam? Možná bychom se mohli ukrýt v sutinách a v takovém hluku, zmatku a shonu okolo by nás netvoři možná minuli. Ale byli stále velmi blízko, naše stopa byla příliš čerstvá. Varoval jsem přátele, aby nepoužívali své schopnosti, ať se děje cokoliv, a s Emmou jsme je vedli křížem krážem ulicemi v naději, že bude obtížnější nás tak vystopovat.

      Přesto jsem stále cítil, že se blíží. Byli teď na volném prostranství, opustili katedrálu, slídili po nás, kromě mě pro všechny neviditelní. Přemítal jsem, zda je uvidím tady, ve tmě - šedivá stvoření v zšeřelém městě.

      Běželi jsme, až mě plíce bolely. Až nám Oliva přestala stačit a Bronwyn ji musela vzít do náručí. Dolů dlouhými bloky se zatemněnými okny, která vypadala jako oči bez víček. Kolem rozbombardované knihovny, ze které sněžil popel a hořící papír. Přes rozbombardovaný hřbitov, kde byli dávno zapomenutí Londýňané vyrváni ze země a vrženi do korun stromů, rozšklebení v plesnivějících svátečních šatech. Pokroucená houpačka uprostřed kráteru místo dětského hřiště. Ty hororové výjevy se kupily, nesrozumitelné, bombardéry sem a tam vypouštěly světlice, aby vše ozářily čistým třpytivým světlem tisíců fotografických blesků. Jako by říkaly: Podívej. Podívej se, co jsme udělali.

      Noční můry ožily, všechny. Stejně jako netvoři sami.

      Nedívej se, nedívej se, nedívej se...

      Záviděl jsem slepým bratrům, kteří se řídili svou topografií milosrdně postrádající detaily; svět jako drátěný 3D model. Na chvíli mě napadlo, jak asi vypadají jejich sny - a jestli vůbec sní.

      Emma běžela vedle mě, její vlnité vlasy pokryté prachem za ní vlály. „Všichni jsou zchvácení," řekla. „Nemůžeme tak dál!"

      Měla pravdu. I ti nejzdatnější z nás nyní zpomalili a netvoři nás brzy doženou a my se jim budeme muset postavit uprostřed ulice. A to by byla jatka. Musíme najít nějaký úkryt.

      Zamířil jsem k řadě domů. Protože piloti bombardérů spíše zaměřili světlem zalitý dům než nějakou šmouhu ve tmě, všechny domy měly zatemnění - všechna vchodová světla pohasla, všechna okna byla temná. Nejlepší by pro nás byl prázdný dům, ale když byly domy takto zatemněné, nedalo se říct, které domy jsou obydlené a které ne. Musíme si jeden vybrat náhodně.

      Zastavil jsem na cestě.

      „Co to děláš?" zeptala se Emma a prudce oddechovala. „Zbláznil ses?"

      „Možná," řekl jsem a pak jsem popadl Horáce za ruku, ukázal směrem k řadě domů a řekl mu: „Vyber jeden."

      „Cože?" zeptal se. „Proč já?"

      „Protože důvěřuji tvému úsudku víc než sobě."

      „Ale o tomhle se mi nikdy nezdálo!" protestoval.

      „Možná se ti zdálo, ale nepamatuješ si to," trval jsem na svém. „Vyber jeden."

      Horác si uvědomil, že se z toho nevymluví, těžce polkl, zavřel na okamžik oči, pak se otočil a ukázal na dům za námi. „Tenhle."

      „Protože jsi mě donutil, abych jeden vybral!" odpověděl Horác rozčíleně.

      To bude muset stačit.

      * * *

      Vstupní dveře byly zamčené. Žádný problém - Bronwyn vykroutila knoflík a odhodila jej na ulici a dveře se samy od sebe se skřípěním otevřely. Vpochodovali jsme do tmavé chodby lemované rodinnými fotografiemi, na nichž nebylo možné rozeznat tváře. Bronwyn zavřela dveře a zatarasila je stolem, který našla v hale.

      „Kdo je tam?" ozval se hlas odkudsi z hloubi domu.

      K čertu. Nejsme tu sami. „Měl jsi vybrat prázdný dům," řekl jsem Horácovi.

      „Brzy tě asi pořádně praštím," zamumlal Horác.

      Nebyl čas na to hledat jiný dům. Musíme se představit těm, kdo tu bydlí, a doufat, že se k nám budou chovat přátelsky.

      „Kdo je tam?" naléhal hlas.

      „Nejsme zloději ani Němci, nic takového!" řekla Emma. „Chceme se tu jenom schovat."

      Žádná reakce.

      „Zůstaňte tady," poručila Emma ostatním a pak už mě táhla chodbou za sebou. „Jdeme vás pozdravit!" volala nahlas přátelsky. „Prosím, nestřílejte!"

      Došli jsme na konec chodby, zahnuli za roh a tam stála ve dveřích dívka. V jedné ruce držela svítilnu se staženým knotem a v druhé nožík na dopisy a její tvrdé, černé oči těkaly neklidně ze mě na Emmu a zase zpátky. „Není tu nic cenného!" řekla. „Tenhle dům už vykradli."

      „Říkala jsem, že nejsme zloději!" připomněla Emma uraženě.

      „A já jsem vám řekla, abyste zmizeli. Jinak začnu křičet a... a můj otec přiběhne s... puškou a dalšími věcmi!"

      Dívka vypadala současně dětinsky i předčasně dospěle. Měla krátké vlasy sčesané do mikáda a na sobě dívčí šaty s velkými bílými knoflíky od brady až dolů, ale něco v jejím kamenném výrazu ji dělalo starší, opotřebovanou světem už ve dvanácti nebo třinácti letech.

      „Prosím, nekřič," řekl jsem, ale nemyslel jsem při tom na jejího nejspíš vymyšleného otce, ale na jiné tvory, kteří by mohli přiběhnout.

      Pak za ní pípnul nesmělý hlásek, ze dveří, které se snažila nenápadně schovávat za sebou. „Kdo je to, Sam?"

      Na tváři se jí objevil zklamaný výraz. „Jenom nějaké děti," odpověděla. „Prosila jsem tě, abys byla zticha, Esme."

      „Jsou milé? Chci je poznat!"

      „Jsou právě na odchodu."

      „Nás je tu spousta a vy jste jenom dvě," řekla Emma věcně. „Chvíli tu zůstaneme a hotovo. Nebudeš ječet a my tu nic neukradneme."

      Dívčiny oči zaplály hněvem, ale pak pohasly. Věděla, že prohrála. „Dobře," řekla, „ale pokuste se o něco a já budu křičet a tohle vám bodnu do břicha." Zamávala nepatrně nožíkem na dopisy, pak jej dala dolů, do výše pasu.

      „Dobrá," řekl jsem.

      „Sam?" ozval se ten hlásek. „Co se teď děje?"

      Dívka ustoupila neochotně stranou a odhalila pohled do koupelny zalité světlem svíček. Bylo tu umyvadlo, záchod a vana a ve vaně asi pětileté děvčátko. Sledovalo nás zvědavě přes okraj vany. „To je moje sestra Esme," řekla Sam.

      „Ahoj!" pozdravila Esme a zamávala na nás gumovou kačenkou. „Bomby na vás nemůžou, když jste ve vaně, věděli jste to?"

      „Ne," odpověděla Emma.

      „Je to místo, kde se cítí v bezpečí," zašeptala Sam. „Trávíme tu všechny nálety."

      „Nebyly byste ve větším bezpečí v krytu?" zeptal jsem se.

      „Jsou to hrozná místa," řekla Sam.

      Ostatní unavilo čekání a začali přicházet halou k nám. Bronwyn se naklonila do dveří a zamávala na pozdrav.

      „Pojď dál!" vyzvala ji potěšená Esme.

      „Jsi moc důvěřivá," plísnila ji Sam. „Jednou narazíš na někoho zlého a pak budeš litovat."

      „Jen tak na pohled to nepoznáš."

      Pak se ve dveřích objevily obličeje Hugha a Horáce. Byli zvědaví, koho jsme to našli, Oliva jim proletěla mezi nohama a sedla si doprostřed na podlahu, brzy jsme byli všichni namačkaní v koupelně, dokonce i Melina a slepí bratři, kteří stáli obráceni čelem do rohu. Když Sam viděla tolik lidí, nohy se jí rozklepaly a těžce dosedla na záchodovou mísu, přemožena tím vším - ale její sestra byla nadšená z každého, kdo vešel, a ptala se, jak se jmenuje.

      „Kde máte rodiče?" zeptala se Bronwyn.

      „Táta je ve válce a střílí nehodné lidi," pronesla hrdě Esme. Předstírala, že drží pušku a vykřikla bum. Emma se podívala na Sam. „Říkala jsi, že váš otec je nahoře," řekla monotónně.

      „Vloupali jste se nám do domu," odpověděla Sam.

      „To je pravda."

      „A vaše máma?" zeptala se Bronwyn. „Kde je?"

      „Umřela, už dávno," řekla Sam, aniž by dala najevo nějaké city. „Takže když otec narukoval do války, snažili se nás odsunout někam pryč, k příbuzným - a protože tátova sestra, co žije v Devonu, je děsně divná a vzala by k sobě jen jednu z nás, snažili se poslat Esme a mě na různá místa. Ale vyskočily jsme z vlaku a vrátily se sem."

      „Nás nerozdělí," prohlásila Esme. „Jsme sestry."

      „A vy se bojíte, že kdybyste šly do protileteckého krytu, tak vás najdou?" řekla Emma. „A pošlou pryč?"

      Sam přikývla. „To nedovolím."

      „Ve vaně jsem v bezpečí," řekla Esme. „Možná byste si sem taky měli vlézt. Tak budeme v bezpečí všichni."

      Bronwyn si položila ruku na srdce. „Díky, drahoušku, ale tam bychom se nevešli!"

      Zatímco ostatní hovořili, snažil jsem se soustředit a vnímat netvory. Už neběželi. Pocit se ustálil, což znamenalo, že se nepřibližují ani nevzdalují, ale pravděpodobně čmuchají někde poblíž. Pochopil jsem to jako dobré znamení. Kdyby věděli, kde jsme, přišli by si rovnou pro nás. Naše stopa vychladla. Teď nám nezbývalo než se chvíli skrývat a pak se vydat za holubem, který nás dovede ke slečně Wrenové.

      Krčili jsme se na podlaze v koupelně a poslouchali, jak bomby dopadají v jiných částech města. Emma našla v lékárničce nějaký etylalkohol a trvala na tom, že mi vyčistí a zaváže ránu na hlavě. Pak si Sam začala broukat nějakou melodii, kterou jsem znal, ale nevzpomínal si, jak se jmenuje, Esme si hrála s kačenkou ve vaně a Pocit se začal pomalinku vytrácet. Na pouhých pár minut se ta koupelna s blikajícími svíčkami stala světem sama pro sebe, jakousi kuklou na hony vzdálenou nepříjemnostem a válce.

      Jenže válka tam venku nám nedovolila, abychom ji ignorovali příliš dlouho. V dálce zarachotila protiletadlová děla. Střechou projel šrapnel jako drápy. Bomby se přiblížily, jejich výbuchy následovaly hlubší, mnohem zlověstnější zvuky - tlumené dunění padajících zdí. Oliva objímala samu sebe. Horác si strčil prsty do uší. Slepí chlapci naříkali a pohupovali se. Slečna Peregrinová se zavrtala hlouběji do záhybů Bronwynina kabátu a holub se třepotal Melině na klíně.

      „Do jakého šílenství jste nás to zavedli?" zeptala se Melina.

      S každým výbuchem se voda ve vaně zčeřila. Esme sevřela gumovou kačenku a rozplakala se. Její vzlyky zaplnily malou místnost. Sam zabroukala melodii hlasitěji a pak mezi jednotlivými částmi melodie zašeptala: „Tady jsi v bezpečí, Esme, jsi tu v bezpečí." Ale Esme se jen víc rozplakala. Horác si vyndal prsty z uší a snažil se Esme uklidnit tím, že na zdi předváděl stíny zvířat - krokodýl klapal čelistmi, pták letěl -, ale děvčátko si jich ani nevšimlo. Pak se k vaně přihnal ten poslední člověk, od kterého bych očekával, že se bude snažit malou holčičku rozveselit.

      „Koukej," řekl Enoch, „mám tu malého chlapíka, který by se rád projel na tvé kačence, je na to akorát tak veliký." Vytáhl z kapsy asi deseticentimetrovou hliněnou figurku homunkula, poslední z těch, které vyrobil v Cairnholmu. Esme přestala vzlykat a pozorovala, jak ohýbá panáčkovi nohy a ten sedí na okraji vany. Pak Enoch zatlačil palcem na jeho drobnou hruď a panáček ožil. Esmina tvář se rozzářila radostí, když hliněný panáček vyskočil na nohy a pochodoval po okraji vany.

      „Jen do toho," pobízel ho Enoch. „Ukaž jí, co umíš."

      Hliněný chlapík vyskočil a srazil paty, pak se přehnaně uklonil. Esme se smála a tleskala ručkama, a když chvíli nato někde hodně blízko dopadla bomba, takže chlapík ztratil rovnováhu a spadl do vany, smála se ještě víc.

      Po zádech mi náhle přejel mráz a zježil mi vlasy na hlavě a Pocit se mě zmocnil tak rychle a prudce, až jsem zasténal a předklonil se. Ostatní mě viděli a okamžitě jim bylo jasné, co to znamená.

      Blížili se. Blížili se velmi rychle.

      Samozřejmě, že se blížili: Enoch využil svou sílu a mě ani nenapadlo ho zastavit. Stejně dobře jsme mohli vyslat kouřový signál.

      Zavrávoral jsem a vstal, bolest přicházela ve vlnách, které mě oslabovaly. Snažil jsem se vykřiknout -Utíkejte! Utíkejte zadem! -, ale nedokázal jsem ze sebe dostat ani slovo. Emma mi položila ruce na ramena. „Seber se, lásko, potřebujeme tě!"

      Pak se ozvaly rány na vchodové dveře, každé zabušení se neslo ozvěnou celým domem. „Jsou tady!" vypravil jsem nakonec ze sebe, ale zvuk dveří, které se třásly v pantech, to řekl za mě.

      Vstali jsme a vyděšení v jednom chumlu proklouzli do haly. Jen Sam a Esme zůstaly na místě, zmatené a vystrašené. Museli jsme s Emmou odtáhnout Bronwyn od vany. „Nemůžeme je tu takhle nechat!" plakala, když jsme ji vlekli ke dveřím.

      „Ano, můžeme!" řekla Emma. „Nic se jim nestane - po nich netvoři nejdou!"

      Věděl jsem, že má pravdu, ale také jsem věděl, že netvoři roztrhají na kusy všechno, co jim stojí v cestě, včetně dvojice normálních děvčat.

      Bronwyn udeřila do zdi a nechala v ní otvor velikosti pěsti. „Je mi líto," řekla dívkám a pak se nechala Emmou vystrčit do chodby.

      Belhal jsem se za nimi, žaludek se mi svíral. „Zavřete ty dveře a nikomu neotvírejte!" zařval jsem a ohlédl se, abych naposled uviděl Saminu tvář s velkýma, vyděšenýma očima za zavírajícími se dveřmi.

      Slyšel jsem, jak se v přední hale rozbilo okno. Jakási sebevražedná zvědavost mě přiměla nahlédnout za roh. Roletami zatemnění bylo vidět kroutící se masu chapadel.

      Pak mě Emma chytila za ruku a vlekla pryč - další chodbou - do kuchyně - zadním vchodem ven - do prachem pokryté zahrady - uličkou, kde už ostatní běželi ve skupině. Pak někdo řekl: „Podívejte, podívejte se!" V běhu jsem se otočil a spatřil velkého bílého ptáka poletujícího vysoko nad ulicí.

      Enoch zvolal: „Mina, to je mina!" A to, co vypadalo jako pavučinová křídla, se naráz rozvinulo v padák, pod nímž viselo tlusté stříbrné tělo plné výbušnin. Anděl smrti snášející se klidně k zemi.

      Netvoři se vyřítili ven. Viděl jsem je v dálce, jak běží dlouhými skoky zahradou, jazyky divoce mávali ve vzduchu.

      Mina přistála u domu s jemným cvak.

      „K zemi!" vykřikl jsem.

      Neměli jsme šanci skrýt se. Právě když jsem dopadl na zem, objevil se oslepující záblesk a zvuk, jako by se roztrhla země, a nárazová vlna neskutečně horkého vzduchu mi vyrazila dech z plic. Pak mi na záda dopadlo černé krupobití trosek a já jsem si jen přitáhl kolena k hrudi, abych držel co nejvíc pohromadě.

      Pak už tu byl jen vítr a sirény a zvonilo mi v uších. Zalapal jsem po dechu a dusil se vířícím prachem. Přetáhl jsem si rolák svetru přes nos a ústa, abych prach odfiltroval, a snažil jsem se popadnout dech.

      Spočítal jsem si končetiny: dvě paže, dvě nohy.

      Dobře.

      Pomalu jsem se posadil a rozhlížel se okolo. Přes prach jsem toho moc neviděl, ale slyšel jsem své přátele, jak jeden na druhého volají. Ozval se Horácův hlas a Bronwynin také. Hughův. Millardův.

      Kde je Emma?

      Volal jsem její jméno. Pokusil jsem se vstát, ale znovu jsem upadl. Nohám se nic nestalo, ale třásly se mi, nedokázaly unést mou váhu.

      Znovu jsem zavolal. „Emmo!"

      „Tady jsem!"

      Hlava se mi otočila za jejím hlasem. Vycházel z kouře.

      „Jacobe! Ach bože! Díkybohu!"

      Oba jsme se třásli. Objal jsem ji a rukama jí přejížděl po těle, abych se ujistil, že je celá.

      „Ano. A ty?"

      Uši mě bolely, plíce mi hořely a v zádech mě píchalo tam, kde mě zasypala suť, ale bolest v žaludku zmizela. Ve chvíli, kdy došlo k výbuchu, jako by ve mně někdo otočil vypínačem, a právě tak ten Pocit zhasl.

      Netvoři se vypařili.

      „Nic mi není," řekl jsem. „Nic mi není."

      Až na několik škrábanců a řezných ran byli v pořádku i ostatní. Stáli jsme v hloučku a porovnávali svá zranění. Byly to drobnosti. „Je to jako nějaký zázrak," řekla Emma a nevěřícně vrtěla hlavou. Vypadalo to jako ještě větší zázrak, když jsme si uvědomili, že všude okolo nás jsou hřebíky a kousky betonu a třísky ostré jako nůž, většina z toho byla výbuchem zaražena několik centimetrů do země.

      Enoch se vydal kolébavým krokem k nedaleko stojícímu autu. Mělo rozbitá okénka a karoserii tak pokrytou důlky od šrapnelů, že vypadalo, jako by je někdo zkropil kulometem. „Měli bychom být mrtví," žasl jsem a dloubal prstem do jednoho z otvorů. „Proč nemáme v sobě díry my?"

      „Tvoje košile, kámo," ozval se Hugh, šel k Enochovi a vyškubl mu ze zadní části svetru obaleného štěrkem pokroucený hřebík.

      „A tvoje," řekl Enoch a vytáhl z Hughova svetru zubatý kovový trn.

      Pak jsme si všichni prohlédli své svetry. V každém byly podlouhlé úlomky skla a kousky kovu, které měly projít našimi těly - jenže neprošly. Naše kousavé, špatně padnoucí podivné svetry nebyly žáruvzdorné ani voděodolné, jak si myslela emurafa. Byly neprůstřelné. A zachránily nám život.

      „Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že budu vděčit za svůj život tak nevyhovujícímu kusu oděvu," řekl Horác a mezi prsty zkoušel vlnu. „Přemýšlím, jestli by se z toho nedalo ušít sako ke smokingu."

      Pak se objevila Melina s holubem na rameni, po jejím boku slepí bratři. Bratři objevili nízkou zídku z železobetonu - zněla pevně - a stáhli pod ni Melinu zrovna ve chvíli, kdy bomba explodovala. Takže jsme pohřešovali jen dvě normální dívky. Ale když se usadil prach a objevil se jejich dům - či spíše to, co z něj zbylo , zdálo se, že jakékoliv naděje na to, že jsou ještě naživu, zmizely. Horní patro se zřítilo do přízemí jako nějaký lívanec. Zůstala jen kostra z nosných trámů a hromada kouřících trosek.

      Bronwyn tam přesto uháněla a vykřikovala jména obou sester. Ohromeně jsem ji pozoroval.

      „Mohli jsme jim pomoct a neudělali jsme to," řekla Emma zkroušeně. „Nechali jsme je umřít."

      „Nic by se tím nezměnilo," řekl Millard. „Jejich smrt byla vepsána do historie. I kdybychom jim zachránili život dneska, něco by jim ho vzalo zítra. Jiná bomba. Bouračka autobusu. Patřily do minulosti a minulost se vždycky sama napraví, ať se ji snažíme jakkoliv změnit."

      „Což je důvod, proč se nemůžeš vrátit a zabít miminko Hitlera, aby nedošlo k válce," řekl Enoch. „Historie se léčí sama. Není to zajímavé?"

      „Ne," vyštěkla Emma, „a ty jsi bezcitný bastard, když v takovéhle době mluvíš o zabíjení miminek. Nebo vůbec o zabíjení miminek."

      „Miminko Hitler," řekl Enoch. „A mluvit o teorii časové smyčky je lepší než propadat bezdůvodné hysterii." Díval se na Bronwyn, jak šplhá po hromadě suti, šmátrá v troskách, odhazuje rumisko tam i onde.

      Otočila se a zamávala na nás. „Pojďte sem!" zvolala.

      Enoch zavrtěl hlavou. „Přiveďte ji někdo zpátky. Musíme najít ymbrynu."

      „Tady!" volala Bronwyn, tentokrát hlasitěji. „Jednu z nich slyším!"

      Ale to už jsme všichni běželi k ní.

      * * *

      Holčičku jsme našli pod kusem zříceného stropu. Panel spadl napříč přes vanu, která praskla, ale nerozbila se celá. Uvnitř se krčila Esme - mokrá, špinavá a v šoku, ale živá. Vana ji ochránila, přesně jak jí to slíbila sestra.

      Bronwyn nadzvedla panel, aby tam Emma mohla natáhnout ruku a vytáhnout Esme ven. Dívenka se přivinula k Emmě, roztřesená a plačící. „Kde je moje sestra?" štkala. „Kde je Sam?"

      „Pššt, děťátko, pšššt," utěšovala ji Emma a houpala ji v náručí. „Zaneseme tě do nemocnice. Sam za tebou přijde později." Byla to lež, samozřejmě, a viděl jsem, jak Emmě krvácí srdce, když to říkala. To, že jsme přežili a že přežila i ta malá, to byly dva zázraky za jednu noc. Očekávat, že se stane ještě třetí, vypadalo trochu nenasytně.

      Ale pak se třetí zázrak stal či něco podobného zázraku: její sestra odpověděla.

      „Já jsem tady, Esme!" ozval se hlas shora.

      „Sam!" vykřiklo děvčátko a my všichni jsme zvedli hlavy.

      Sam visela na dřevěném trámu krovu. Trám byl zlomený a visel v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. Sam byla u jeho nižšího konce, ale pořád moc vysoko, abychom na ni dosáhli.

      „Pusť se!" zavolala Emma. „Chytíme tě!"

      „Nemůžu!"

      Pak jsem se podíval blíž a viděl jsem, proč se nemůže pustit, a málem jsem omdlel.

      Ruce a nohy se Sam volně houpaly. Nevisela na trámu, ale z něj. Projel jí středem těla. A přesto měla oči otevřené a čile na nás mrkala.

      „Asi jsem tu nějak zaseklá," řekla klidně.

      Byl jsem si jist, že Sam každou chvílí umře. Byla v šoku, takže necítila bolest, ale ten adrenalin, který teď pumpoval jejím systémem, brzy vyprchá a ona zeslábne a zemře.

      „Sundejte někdo moji sestru dolů!" křičela Esme.

      Bronwyn šla pro ni. Šplhala po drolícím se schodišti ke zřícenému stropu, pak se chytila trámu. Tahala a tahala a svou obrovskou silou ohýbala nosník dolů, dokud se ulomeným koncem téměř nedotýkal suti pod ním. Enoch a Hugh teď mohli chytit Saminy kymácející se nohy a velmi jemně ji táhli k sobě, dokud nebyla volná a s jemným plesknutím se nepostavila na zem.

      Sam si netečně prohlížela otvor ve své hrudi. Měl skoro patnáct centimetrů v průměru a byl dokonale kulatý, stejně jako trám, který ji propíchl, a přesto se nezdálo, že by ji to nějak zajímalo.

      Esme se vytrhla Emmě a běžela k sestře. „Sam!" volala a rukama objala raněnou dívku okolo pasu. „Díkybohu jsi v pořádku!"

      „To si nemyslím!" hlesla Oliva. „To si vůbec nemyslím!"

      Ale Sam si dělala starosti jen o Esme, ne o sebe. Jakmile se zbavila trámu, klekla si a prohlížela děvčátko na délku své paže, hledala řezné rány a podlitiny. „Řekni mi, kde to bolí."

      „Zvoní mi v uších. Poškrábala jsem si kolena. A nějaká špína se mi dostala do oka..."

      Pak se Esme roztřásla a rozplakala, znovu ji přemohl šok z toho, co se právě odehrálo. Sam ji přivinula blíž k sobě. „No tak, malá..."

      To, že Samino tělo vůbec fungovalo, nedávalo žádný smysl. Ještě podivnější bylo, že z rány vůbec nekrvácela, nebyla tam ani žádná zaschlá krev a z rány nevisely žádné vnitřnosti, jak jsem to znal z hororů. Namísto toho vypadala Sam jako nějaká papírová panenka, kterou procvikla obří děrovačka.

      I když jsme všichni s napětím čekali na vysvětlení, rozhodli jsme se nechat dívky chvíli o samotě a užasle jsme na ně zírali z úctyhodné vzdálenosti.

      Ovšem Enoch jim tolik ohleduplnosti nevěnoval. „Pardon," řekl a nacpal se k nim, „ale mohla bys nám, prosím tě, vysvětlit, jak je možné, že jsi naživu?"

      „To není nic vážného," odpověděla Sam. „I když moje šaty to asi nevydržely."

      „Nic vážného?!" divil se Enoch. „Vždyť skrz tebe vidím!"

      „Trošku to štípe," připustila, „ale to se za den nebo za dva zaplní. S těmito věcmi je to vždycky tak."

      Enoch se pomateně smál. „S těmito věcmi?"

      „Ve jménu všeho podivného," řekl tiše Millard. „Ty víš, co to znamená, ne?"

      „Je jedna z nás," řekl jsem.

      Měli jsme otázky. Spoustu otázek. A jak začal Esmin pláč slábnout, sebrali jsme odvahu a položili je.

      Uvědomuje si Sam, že je podivná?

      Věděla, že je jiná, ale nikdy neslyšela termín podivná. Žila někdy v časové smyčce?

      Ne („V čem to?"), což znamenalo, že je jí právě tolik let, na kolik vypadá. Dvanáct, řekla.

      Hledala ji někdy nějaká ymbryna?

      „Někdo sem jednou přišel," odpověděla. „Byli tu i další jako já, jenže připojit se k nim znamenalo nechat tu Esme."

      „Esme neumí... nic?" zeptal jsem se.

      „Umím počítat pozpátku od sta kačením hlasem," ozvala se Esme a posmrkávala při tom, a pak nám to předvedla a káchala: „Jedno sto, devadesát devět, devadesát osm..."

      Než se dostala dál, přerušila ji siréna, vysoký tón se rychle šířil naším směrem. Do uličky se přiřítila sanitka a spěchala k nám, měla začerněné reflektory, kterými prosvítaly jen úzké proužky světla. Smykem zastavila kousek od nás, vypnula sirénu a vyskočil z ní řidič.

      „Je tu někdo zraněný?" zeptal se a spěchal k nám. Měl na sobě zmuchlanou šedou uniformu a promáčknutou přílbu, a i když se zdál plný energie, jeho tvář byla ztrhaná jako tvář člověka, který už celé dny nespal.

      Všiml si otvoru v Samině hrudi a okamžitě se zastavil. „No to mě podrž!"

      Sam vstala. „To nic není, opravdu!" ujišťovala ho. „Jsem v pořádku!" A aby dokázala, že tomu tak opravdu je, prostrčila několikrát pěst otvorem tam a zase zpátky, poskočila a tleskla rukama nad hlavou.

      Saniťák omdlel.

      „Hmm," řekl Hugh a šťouchl do muže na zemi nohou. „Člověk by řekl, že tihle chlápci vydrží víc."

      „Protože je prokazatelně neschopný služby, navrhuju, abychom si půjčili jeho sanitku," ozval se Enoch. „Nevíme, kam nás ten holub zavede. Pokud je to daleko, může nám trvat celou noc, než dojdeme ke slečně Wrenové pěšky."

      Horác, který až dosud seděl na kusu zdi, seskočil. „Dobrý nápad!" řekl.

      „Hanebný nápad!" namítla Bronwyn. „Nemůžete ukrást sanitku - zranění ji potřebují!"

      „Ale my jsme zranění," zakňoural Horác. „My ji potřebujeme!"

      „To není totéž!"

      „Svatá Bronwyn!" poznamenal Enoch sarkasticky. „Tolik tě zajímá blaho obyčejných lidí, že bys riskovala život slečny Peregrinové, jen abys zachránila život několika z nich? Tisíc obyčejných lidí se nevyrovná jednomu životu slečny Peregrinové! Či někoho z nás, když už jsme u toho!"

      Bronwyn těžce dýchala. „Co to říkáš před..."

      Sam popošla k Enochovi a ve tváři neměla ani trochu veselý výraz. „Poslyš, hochu," řekla, „jestli chceš znovu naznačit, že život mé sestry nemá cenu, zmlátím tě."

      „Vím přesně, co jsi myslel. A zmlátím tě, jestli to řekneš ještě jednou."

      „Mrzí mě, pokud jsem se dotkl tvého choulostivého jemnocitu," řekl Enoch podrážděným hlasem, „ale tys nikdy neměla ymbrynu a nikdy jsi nežila ve smyčce, a tak nemůžeš dost dobře chápat, že tohle - právě teď - není, přesně řečeno, reálné. Je to minulost. Život každého obyčejného člověka v tomhle městě už byl prožit. Jejich osudy jsou předurčeny, bez ohledu na to, kolik sanitek ukradneme! Takže na tom sakra vůbec nezáleží, víme?"

      Sam vypadala trošku zmateně a nic neříkala, ale stále se dívala na Enocha podezřívavě.

      „I tak," vložila se do toho Bronwyn. „Není správné nechat lidi zbytečně trpět. My si tu sanitku prostě vzít nemůžeme!"

      „To je sice všechno pravda, ale nezapomínej na slečnu Peregrinovou!" připomněl Millard. „Nezbývá jí víc než den."

      Zdálo se, že je naše skupina rozdělena rovným dílem mezi ty, kdo jsou pro zabrání sanitky, a ty, kdo chtějí jít pěšky, a tak jsme hlasovali. Já sám jsem byl proti tomu, abychom sanitku ukradli, ale hlavně proto, že silnice byly tak posety dírami, které nadělaly bomby, že jsem nevěděl, jak bychom tu věc vůbec řídili.

      Emma se ujala hlasování. „Kdo je pro, abychom sanitku zabrali?"

      Několik rukou vyletělo nahoru.

      „A proti?"

      Najednou se od sanitky ozvala hlasitá rána a my se otočili a spatřili vedle ní slečnu Peregrinovou, zatímco z jedné zadní pneumatiky ucházel se syčením vzduch. Slečna Peregrinová hlasovala svým zobákem - propíchla pneumatiku sanitky. Teď ji nemohl použít nikdo - ani my, ani zranění - a nemělo smysl se dál hádat ani zdržovat.

      „Inu, tím se věci zjednodušily," řekl Millard. „Půjdeme pěšky."

      „Slečno Peregrinová!" vykřikla Bronwyn. „Jak jste mohla?"

      Slečna Peregrinová ignorovala Bronwynino rozhořčení a odhopkala k Melině, podívala se na holuba na jejím rameni a zapištěla. Zpráva byla jasná: Vzhůru na cestu!

      Co jsme měli dělat? Čas plynul.

      „Pojďte s námi," řekla Emma Sam. „Pokud je na světě nějaká spravedlnost, budeme někde v bezpečí dřív, než skončí noc."

      „Už jsem vám říkala, že tu sestru nenechám," odpověděla Sam. „Jdete na jedno z těch míst, kam ona nesmí vstoupit, je to tak?"

      „Já... já nevím," koktala Emma. „Je možné..."

      „A je mi to stejně jedno," řekla Sam chladně. „Potom, co jsem právě viděla, bych s vámi stejně nechtěla jít."

      Emma poodstoupila a mírně zbledla. Tichým hlasem se zeptala: „Proč?"

      „Když ani vyděděnci a utiskovaní lidé jako vy v sobě nenajdou trochu soucitu s ostatními," řekla Sam, „pak tenhle svět nemá naději." A odvrátila se a nesla Esme k sanitce.

      Emma reagovala, jako by dostala facku, tváře jí zrudly. Utíkala za Sam. „My všichni nesmýšlíme stejně jako Enoch! A pokud jde o naši ymbrynu, jsem si jistá, že nechtěla udělat to, co udělala!"

      Sam se obrátila a pohlédla jí do tváře. „To nebyla žádná náhoda! Jsem ráda, že moje sestra není jako vy. Bůh ví, že si přeju, abych ani já nebyla."

      Znovu se odvrátila, ale tentokrát už za ní Emma nešla. Dotčeným pohledem sledovala, jak Sam odchází, pak svěsila hlavu a připojila se k ostatním. Ta olivová větvička, kterou podávala, se jaksi změnila v hada, který ji uštkl.

      Bronwyn si svlékla svetr a položila ho na hromadu suti. „Až budou příště padat bomby, obleč ho sestře," zavolala na Sam. „Bude v něm víc v bezpečí než ve vaně."

      Sam nic neřekla ani se nepodívala. Skláněla se nad řidičem sanitky, který se posadil a něco mumlal. „Měl jsem prapodivný sen..."

      „To byla pěkná blbost," řekl Enoch Bronwyn. „Teď nemáš svetr ty."

      „Zavři už tu svoji tlustou hubu," odsekla Bronwyn. „Kdybys někdy udělal něco dobrého pro jiného člověka, možná bys pochopil."

      „Ale já jsem přece udělal něco hezkého pro jiného člověka," řekl Enoch, „a skoro nás kvůli tomu sežrali netvoři!"

      Zamumlali jsme pozdravy na rozloučenou, které se nám vrátily bez odpovědi, a tiše jsme vklouzli do tmy. Melina vzala z ramene holuba a vyhodila ho do vzduchu. Uletěl krátkou vzdálenost, než se provázek, který mu uvázala okolo nožky, trhnutím napjal a holub se vznášel na místě ve vzduchu jako pes, který tahá za vodítko. „Slečna Wrenová tudy," řekla Melina a kývla směrem, kterým letěl pták, a my jsme kráčeli uličkou za dívkou a její holubí přítelkyní.

      Právě jsem se chystal znovu pátrat po netvorech a zaujal jsem svou teď již obvyklou pozici téměř v čele skupiny, když mě něco přimělo, abych se ohlédl na sestry. Otočil jsem se právě včas, abych viděl, jak Sam zvedá Esme do sanitky, pak se sklání a líbá jí poškrábaná kolena. Přemýšlel jsem, co s nimi bude. Později mi Millard vysvětlil, že fakt, že nikdo z nich nikdy o Sam neslyšel - a někdo s tak jedinečnou podivuhodností by byl jistě známý - znamená, že pravděpodobně nepřežila válku.

      Celá ta epizoda se Emmy skutečně dotkla. Nevím, proč pro ni bylo tak důležité dokázat neznámému člověku, že jsme dobrosrdeční, když jsme to my sami věděli - ale to pomyšlení, že nejsme andělé kráčející po zemi, že naše povahy jsou mnohem složitější a mají stinné stránky, ji očividně trápilo. „Oni to nechápou," opakovala stále.

      Na druhou stranu, pomyslel jsem si, možná to chápou.

      Kapitola 11

      Sem jsme dospěli: všechno záviselo na jednom holubovi. Jestli skončíme tuhle noc v bezpečí u nějaké ymbryny anebo napolo strávení v rozčeřené temnotě vnitřností netvora, jestli bude slečna Peregrinová zachráněna anebo budeme bloudit ztracení v tomhle pekle, dokud její čas nevyprší, jestli se dožiju toho, abych znovu viděl svůj domov a rodiče - to všechno záviselo na jednom podivném vychrtlém holubovi.

      Kráčel jsem vpředu, vyhledával netvory, ale ve skutečnosti nás vedl holub, který tahal za vodítko jako barvář na stopě. Odbočili jsme doleva, když letěl pták doleva, a doprava, když sebou trhnul doprava, poslušní jako ovce, i když to znamenalo tápat ulicemi plnými děr po bombách, kde hrozilo, že si člověk zlomí kotník anebo se zraní mezi rozježenými základy zřícených budov, jejichž zubaté železné hroty číhaly v mihotavé záři ohně a mířily nám na hrdla.

      Po všech těch strastiplných událostech onoho večera jsem pocítil nový příliv nevýslovné únavy. V hlavě mi divně zvonilo. Nohy jsem sotva vlekl. Dunění bomb utichlo a sirény nakonec také odezněly, napadlo mě, jestli mě nedrží v bdělém stavu právě ten apokalyptický hluk. Vzduch plný dýmu teď ožíval nenápadnějšími zvuky: z poškozeného hlavního řadu vytékala voda, odněkud bylo slyšet kňučení psa uvězněného v nějaké pasti, ochraptělé hlasy bědovaly a prosily o pomoc. Občas se ze tmy zjevili naši kolegové - poutníci, přízračná zjevení, která uprchla z nějakého pekla, oči jim planuly strachem a nedůvěrou, v pažích svírali věci, které někde sebrali náhodou - rádio, nakradené stříbro, pozlacenou krabičku, pohřební urnu. Mrtví nesoucí mrtvé.

      Došli jsme na křižovatku ve tvaru T a zastavili se, holub se rozhodoval, zda se dá doprava či doleva. Melina ho povzbuzovala: „No tak, Winnie. Hodný holoubek. Ukaž nám cestu."

      Enoch se naklonil a zašeptal: „Pokud nenajdeš slečnu Wrenovou, osobně tě upeču na rožni."

      Holub vyskočil do vzduchu a dal se doleva.

      Melina vrhla na Enocha zamračený pohled. „Ty jsi ale vůl," pronesla.

      „Ale mám výsledky," odpověděl jí.

      Konečně jsme došli na stanici metra. Holub nás vedl obloukovým vchodem do haly, kde se prodávají jízdenky, právě jsem se chystal říct, Pojedeme podzemkou - to je ale chytrý ptáček, když jsem si uvědomil, že hala je prázdná a prodejní okénka mají zatažené rolety. I když to nevypadalo, že by někdy v blízké době měly do stanice vjet nějaké vlaky, razili jsme si cestu kupředu odemčenou bránou, halou lemovanou odlepujícími se plakáty a otlučenými bílými obkladačkami, až ke schodišti, které směřovalo ve spirálách dolů a ještě níž, do hučícího, elektrickým světlem zalitého břicha velkoměsta.

      Na každém odpočívadle jsme museli opatrně obcházet spící lidi zabalené v dekách: nejprve osamělé spáče, pak skupinky ležící jako poházené zápalky a potom, když jsme dorazili až dolů, jednolitou lidskou vlnu, která se přelila přes nástupiště - stovky lidí namačkaných mezi zdi a koleje, schoulených na zemi, roztažených na lavičkách, zhroucených ve skládacích křesílkách. Ti, kteří nespali, houpali v náručí nemluvňata, četli knížky, hráli karty, modlili se. Nečekali na vlak, žádné vlaky nejezdily. Prchali před bombami a toto bylo jejich útočiště.

      Snažil jsem se vycítit netvory, ale bylo tu příliš mnoho tváří, příliš mnoho stínů. Pokud nám zbývá ještě nějaké štěstí, musí se o nás chvíli postarat.

      Potřebovali jsme instrukce od holuba, ale ten vypadal trochu zmateně - stejně jako mě i jeho nejspíš ohromil ten dav -, a tak jsme stáli a čekali, kolem nás se nesly prapodivné zvuky dýchání, chrápání a mumlání spáčů.

      Asi po minutě čekání se holub napjal a rozletěl se směrem ke kolejišti, dospěl až na konec svého vodítka a vrátil se zpátky do Melininy ruky jako jojo.

      Po špičkách jsme obešli těla až na kraj peronu a pak jsme skočili do jámy, kterou vedly koleje. Mizely v tunelech po obou stranách stanice. Měl jsem takový skličující pocit, že naše budoucnost leží někde uvnitř těchto temných, rozevřených úst.

      „Ach, doufám, že se nebudeme muset špinit tudy," řekla Oliva.

      „Samozřejmě, že musíme," řekl Enoch. „Nebyla by to ta pravá legrace, kdybychom neprošli všemi dostupnými kanály."

      Holub mířil doprava. Vyrazili jsme po kolejích.

      Přeskákal jsem panáka v podobě kaluže oleje a vyplašil jsem rotu krys, které se pod mýma nohama rozutekly, což mělo za následek, že Oliva skočila s ječením Bronwyn do náruče. Před námi se rozevíral tunel, černý a hrozivý. Napadlo mě, že tohle je velmi nevhodné místo na setkání s netvorem. Nejsou tu žádné stěny, po kterých se dá šplhat, žádné domy, do kterých se lze schovat, žádné náhrobní desky, které se dají za námi zavřít. Tunel byl dlouhý a rovný a osvícený jen několika červenými žárovkami, které slabě pableskovaly v dlouhých intervalech.

      Přidal jsem do kroku.

      Temnota kolem nás se uzavřela. Obklopila nás tma.

      * * *

      Když jsem byl malý kluk, hrával jsem si s tátou na schovávanou. Já jsem se vždycky schovával a on mě hledal. Byl jsem v tom opravdu dobrý, hlavně proto, že jsem na rozdíl od většiny čtyřletých či pětiletých dětí měl tu podivnou schopnost zůstat po dlouhý čas úplně zticha, a také proto, že jsem netrpěl ničím, co by třeba jen vzdáleně připomínalo klaustrofobii - dokázal jsem se vklínit do nejmenších skrýší ve skříni a zůstat tam i dvacet nebo třicet minut -, ani jsem nedutal a hrozně jsem si to užíval.

      Mohli byste si tedy myslet, že nebudu mít problém s tmavými, uzavřenými prostorami. Anebo byste si přinejmenším mohli myslet, že v tunelu, kde mají být vlaky a koleje a nic jiného, to zvládnu snáze než tam, kde je v podstatě hřbitov, ze kterého vylézají všechna možná stvoření připomínající Halloween. A přece, čím dále jsme kráčeli do tunelu, tím víc mě přemáhal plíživý strach - pocit zcela rozdílný od toho, který jsem vnímal, když se blížili netvoři. Tohle byl prostě špatný pocit. Proto jsem hnal všechny tak rychle, jak dokázal jít ten nejpomalejší z nás, postrkoval jsem Melinu před sebou, až na mě štěkla, ať toho nechám, neustálý příliv adrenalinu potlačoval moje vyčerpání.

      Po dlouhé chůzi a několika křižovatkách ve tvaru Y nás holub zavedl do nepoužívané části kolejiště, kde hnily zdeformované pražce a na zemi byly tůňky stojaté vody. Tlak vlaků projíždějících vzdálenými tunely sem vháněl vzduch, jako by procházel hltanem nějakého obrovitého tvora.

      Pak zablikal kus cesty dál před námi světelný bod, malý, ale rychle se zvětšoval. Emma vykřikla „Vlak!" a my jsme se rozdělili a zády se přitiskli ke zdi. Zacpal jsem si uši, protože jsem očekával ohlušující hřmění těsně projíždějícího vlaku, ale ten nikdy nepřijel - slyšel jsem jen tenké, vysoké skučení, které, jak jsem si byl téměř jist, vycházelo z mé vlastní hlavy. Právě když to světlo zaplnilo tunel a jeho bílá záře nás obklopila, ucítil jsem náhle v uších tlak a světlo zmizelo.

      Odklopýtali jsme od zdi tunelu jako omráčení. Koleje a pražce pod našima nohama byly teď nové, jako by je právě někdo položil. Tunel jaksi méně páchl močí. Žárovky na jeho zdech byly jasnější, ale jejich světlo nebylo nehybné, naopak blikalo - protože to nebyly vůbec elektrické žárovky, nýbrž plynové lampy.

      „Co se to stalo?" zeptal jsem se.

      „Vstoupili jsme do smyčky," řekla Emma. „Ale co bylo to světlo? Nikdy jsem nic podobného neviděla." „Ví někdo, do jaké doby jsme vstoupili?" zeptal jsem se.

      „Řekl bych, že do druhé poloviny devatenáctého století," řekl Millard. „Do roku 1863 neměl Londýn podzemní dráhu."

      Pak se za námi objevilo další světlo - tentokrát je provázel závan horkého vzduchu a ohlušující hřmot. „Vlak!" vykřikla Emma znovu a tentokrát to byla pravda. Opřeli jsme se o stěny, jak okolo projížděl ve smršti hluku, světla a valícího se kouře. Spíše než moderní soupravě se podobal miniaturní lokomotivě. Měl dokonce služební vagon, ze kterého na nás nevěřícně zíral muž s hustým černým plnovousem a s blikající svítilnou v ruce, když vlak mizel v další zatáčce.

      Hughovi vzal vítr čapku z hlavy a ta ležela zmuchlaná na zemi. Šel pro ni, zjistil, že je roztrhaná, a tak ji opět rozhněvaně zahodil. „Tahle smyčka mě nezajímá," řekl. „Jsme tu teprve deset sekund a už se nás snaží zabít. Udělejme, co je třeba, a pojďme odtud."

      „Naprostý souhlas," ozval se Enoch.

      Holub nás vedl dál kolejištěm. Asi po deseti minutách se zastavil a zatáhl nás k místu, které vypadalo jako bezbarvá slepá stěna. Nechápali jsme to, dokud jsem se nepodíval nahoru a nevšiml si částečně zamaskovaných dveří v místě, kde se stěna stýká se stropem, asi dvacet stop nad našimi hlavami. Protože se zdálo, že se tam jinak nedostaneme, Oliva si zula boty a vznesla se, aby se podívala blíž. „Je tu zámek," řekla. „Zámek na heslo."

      V dolním rohu dveří byl také zrezavělý otvor o velikosti holuba, ale to nám nijak nepomohlo, potřebovali jsme to heslo.

      „Má někdo nápad, co by to mohlo být?" zeptala se Emma všech.

      Odpovídala jí jen pokrčená ramena a prázdné pohledy.

      „Budeme muset hádat," řekla.

      „Třeba jsou to moje narozeniny," navrhl Enoch. „Zkus tři-dvanáct-devadesát-dva."

      „Proč by někdo znal datum tvého narození?" zeptal se Hugh.

      Enoch se zamračil. „Jen to zkus."

      Oliva vytáčela čísla a pak zkusila zámek. „Je mi líto, Enochu."

      „A co takhle den naší smyčky?" navrhl Horác. „Devět-tři-čtyřicet."

      Ani to nefungovalo.

      „Nebude to nic lehkého na uhodnutí, jako třeba datum," řekl Millard. „Pak by zámek neplnil svůj účel."

      Oliva začala zkoušet náhodné kombinace. Postávali jsme na místě a pozorovali ji, s každým neúspěšným pokusem jsme byli stále nervóznější. Mezitím slečna Peregrinová tiše vyklouzla z Bronwynina kabátu a odhopkala k holubovi, který poletoval na konci svého vodítka a kloval do země. Když spatřil slečnu Peregrinovou, snažil se uskočit, ale paní ředitelka se vrhla za ním a z hrdla vydala hluboké, varovné zaklokotání.

      Holub zatřepetal křídly a letěl na Melinino rameno, pryč od slečny Peregrinové. Slečna Peregrinová stála Melině u nohou a skřehotala na ptáka. Zdálo se, že holub je z toho silně nervózní.

      „Slečno P., o co vám jde?" zeptala se Emma.

      „Jestliže zná holub cestu," řekl Millard, „možná že zná i číselnou kombinaci."

      Slečna Peregrinová se na něj otočila a zaskřehotala, pak se obrátila znovu k holubovi a zaskřehotala hlasitěji. Holub se snažil schovat Melině za krkem.

      „Možná, že holub zná kombinaci, ale neví, jak nám ji sdělit," napadlo Bronwyn, „ale mohl by ji říct slečně Peregrinové, protože oba mluví ptačím jazykem a slečna Peregrinová by pak tu kombinaci mohla říct nám."

      „Ať si ten holub promluví s naším ptákem," řekl Enoch.

      „Váš pták je dvakrát větší než Winnie a pořádně nabroušený," řekla Melina a o krok ustoupila. „Winnie se bojí a já jí to nemám za zlé."

      „Nemá se proč bát," řekla Emma. „Slečna P. by nikdy neublížila jinému ptákovi. Je to v rozporu s kodexem ymbryny."

      Melininy oči se rozšířily a pak se zase zúžily. „Ten pták je ymbryna?"

      „Je to naše ředitelka!" řekla Bronwyn. „Alma LeFay Peregrinová."

      „Jste plní překvapení, co?" řekla Melina, rozesmála se a neznělo to zrovna přátelsky. „Když máte ymbrynu rovnou tady, proč byste hledali další?"

      „To je na dlouhé povídání," řekl Millard. „Pro tuto chvíli stačí, že naše ymbryna potřebuje pomoc, kterou jí může poskytnout jen jiná ymbryna."

      „Jenom dej toho pitomého holuba na zem, ať si s ním může slečna P. promluvit!" poroučel Enoch.

      Nakonec Melina neochotně souhlasila. „No tak, Winnie, buď hodná holka." Vzala holuba z ramene a postavila ho něžně na nohy, pak si dala provázek pod botu, aby nemohl uletět.

      Všichni je obestoupili a pozorovali, jak se slečna Peregrinová blíží k holubici. Winnie se pokusila utéct, ale byla na provázku. Slečna Peregrinová se postavila přímo proti ní, klokotala a nesouhlasně mlaskala. Bylo to jako pozorovat nějaké vyšetřování. Holubice si schovala hlavu pod křídlo a roztřásla se.

      Pak ji slečna Peregrinová klovla do hlavy.

      „Hej!" zakřičela Melina. „Nechej toho!"

      Holubice držela hlavu stále pod křídlem a nereagovala, a tak ji slečna Peregrinová klovla znovu, tentokrát silněji.

      „To stačí!" vykřikla Melina, zvedla botu z provázku a shýbla se pro holubici. Než ji však mohla vzít do dlaní, slečna Peregrinová přetrhla provázek rychlým seknutím svých pařátů, sevřela zobákem jednu z tenkých nožek holubice a zamířila pryč, zatímco Winnie vřeštěla a mlátila kolem sebe křídly.

      Melina zpanikařila. „Vraťte se!" křičela rozčilená a právě se chystala běžet za ptáky, když ji Bronwyn popadla za ramena.

      „Počkej!" řekla Bronwyn. „Jsem si jistá, že slečna Peregrinová ví, co dělá..."

      Slečna Peregrinová se zastavila o kousek dál v kolejišti. Holubice, kterou držela v zobáku, s ní bojovala, a Melina bojovala s Bronwyn, a obě bojovaly marně. Zdálo se, že slečna Peregrinová čeká, až se pták unaví, ale pak ztratila trpělivost, držela ptáka za nohu a točila jím ve vzduchu.

      „Prosím, slečno P.!" volala Oliva. „Vždyť ji zabijete!"

      Už jsem chtěl vyběhnout a ukončit to sám, ale ptáci tvořili jednu změť pařátů a zobáků a nikdo se k nim nemohl dostat dost blízko na to, aby je oddělil. Ječeli jsme a prosili slečnu Peregrinovou, aby přestala.

      Nakonec poslechla. Holubice jí vypadla ze zobáku a belhala se na nožkách, příliš šokovaná, než aby utekla. Slečna Peregrinová na ni zaklokotala stejně jako předtím a tentokrát jí holubice zaštěbetala v odpověď. Pak slečna Peregrinová poklepala zobákem na zem třikrát, pak desetkrát a potom pětkrát.

      Tři-deset-pět. Oliva zkusila kombinaci čísel. Zámek se s cvaknutím odemkl, dveře se rozlétly dovnitř a z nich se odmotal provazový žebřík až na zem.

      Výslech slečny Peregrinové přinesl ovoce. Udělala, co bylo třeba, aby pomohla nám všem, a za těchto okolností bychom dokázali její chování přehlédnout, nebýt toho, co se stalo pak. Chytila omámenou holubici za nohu a zdánlivě jen tak ze zlomyslnosti jí udeřila o stěnu.

      Vyděšeně jsme zalapali po dechu. Byl jsem tak šokovaný, že jsem ztratil řeč.

      Melina se vytrhla Bronwyn a utíkala pro holubici. Visela jí bezvládně v ruce, měla zlomený vaz. „Ach, pro ptáka, vždyť ona ji zabila!" vykřikla Bronwyn.

      „Čím vším jsme museli projít, abychom toho tvora chytili," řekl Hugh, „a teď tohle."

      „Rozdupu vaší ymbryně hlavu!" ječela Melina šílená vzteky.

      Bronwyn ji znovu chytila za ruce. „Ne, to neuděláš! Nechej toho!"

      „Vaše ymbryna je surovec! Pokud se chová takhle, bude nám líp mezi stvůrami!"

      „To odvoláš!" zařval Hugh.

      Zazněla další ostrá slova. Tak tak že nedošlo na pěstní souboj. Bronwyn držela Melinu a Emma a já jsme drželi Hugha, dokud z nich bojovnost nevyprchala.

      Nikdo nedokázal uvěřit tomu, co slečna Peregrinová udělala.

      „Proč kolem toho děláte takový rozruch?" zeptal se Enoch. „Vždyť to byl jenom blbej holub."

      „Ne, nebyl," řekla Emma a přímo vyčinila slečně Peregrinové. „Ten pták byl osobním přítelem slečny Wrenové. Měl stovky let. Psali o něm v Pohádkách. A teď je mrtvý."

      „Zavražděný," upřesnila Melina a odplivla si na zem. „Tak se říká tomu, když někoho bezdůvodně zabijete."

      Slečna Peregrinová si bezstarostně vybírala zpod křídla roztoče, jako by nic z toho neslyšela.

      „Vstoupilo do ní něco zlolajného," řekla Oliva. „Vůbec se nechová jako slečna Peregrinová."

      „Mění se," řekl Hugh. „Stává se víc zvířetem."

      „Doufám, že v ní zůstalo ještě něco lidského, co se dá zachránit," řekl Millard ponuře.

      Doufali jsme v totéž.

      Vyšli jsme ven z tunelu, každý pohroužen do svých vlastních neklidných myšlenek.

      * * *

      Za dveřmi byl průchod k rovnému schodišti, jež vedlo do další chodby a k dalším dveřím, které se otevíraly do místnosti zalité denním světlem a až po strop plné šatů - regály, šatníky a skříně jimi přetékaly. Byly tu také dva dřevěné paravány, za kterými bylo možno se převléct, několik volně stojících zrcadel a pracovní stůl s šicími stroji a štůčky látek. Byl to napůl boutique a napůl dílna, a učiněný ráj pro Horáce, který prakticky vtančil dovnitř a zvolal: „Jsem v nebi!"

      Melina se držela vzadu a s nikým nemluvila.

      „Co je to za místo?" zeptal jsem se.

      „Převlékárna," odpověděl Millard, „která má napomoci tomu, aby se návštěvníci z řad podivných ztratili mezi normálními obyvateli smyčky." Poklepal prstem na zarámovaný obrázek, který ukazoval, jaké šaty se v daném období nosily.

      „Splynout s davem!" řekl Horác a zamířil ke stojanu s oděvy.

      Emma všechny požádala, aby se převlékli. Kromě toho, že nám tyto šaty pomohou splynout s davem, zbaví nás možná také všech stvůr, které nás sledovaly. „Ale nechte si pod šaty svetry, pro případ, že by nás čekaly další problémy."

      Bronwyn a Oliva si za paravánem oblékly jednoduché šaty. Já jsem vyměnil své prachem pokryté a propocené kalhoty a bundu za trochu nepodařený, ale relativně čistý oblek. Okamžitě jsem se cítil nepohodlně a přemýšlel jsem, jak mohli po tolik století lidé nosit takové nepoddajné a formální oblečení.

      Millard si vzal módně vyhlížející oblek a posadil se před zrcadlo. „Jak vypadám?" zeptal se.

      „Jako neviditelný kluk v obleku," odpověděl mu Horác.

      Millard si povzdychl, ještě chvíli otálel před zrcadlem, pak se svlékl a znovu zmizel.

      Horácovo prvotní nadšení opadlo. „Výběr je tu mizerný," stěžoval si. „Pokud ty šaty nejsou prožrané od molů, tak jsou záplatované materiálem, který se k nim vůbec nehodí! Jsem hrozně otrávený z pomyšlení, že budu vypadat jako nějaký pouliční spratek."

      „Pouliční spratci se ztratí v davu," ozvala se Emma za paravánem, kde se převlékala. „Malí gentlemani s cylindrem na hlavě ne." Objevila se v lesklých červených botách bez podpatku a v modrých šatech s krátkými rukávy, které ji končily právě pod koleny. „Co na to říkáte?" zeptala se a zatočila se, aby se šaty rozevlály.

      Vypadala jako Dorotka z Čaroděje ze země Oz, jen byla roztomilejší. Nevěděl jsem, jak jí to přede všemi říct, a tak jsem se na ni jen zašklebil a zvedl palec.

      Zasmála se. „Líbí se ti? No, tak to je moc špatné," řekla a usmála se. „Budu moc nápadná." Pak jí po obličeji přelétl výraz bolesti, jako by se cítila provinile za to, že se smála - za to, že si dělala legraci po všem, co se nám přihodilo a co nás ještě čeká - a znovu se schovala za paraván.

      Také jsem to cítil: ten děs, tu tíhu hrůz, kterých jsme byli svědky a které se mi v duchu přehrávaly v nekonečné odpudivé smyčce. Jenže člověk se nemůže cítit zle každou vteřinu. Smíchem se špatné věci nezhorší, stejně jako se pláčem nezlepší. Neznamená to, že je to člověku jedno anebo že zapomněl. Znamená to jen, že je pořád člověk. Ale nevěděl jsem, jak jí to říct.

      Když znovu vyšla ven, měla na sobě pytlovitou blůzu s roztrhanými rukávy a sukni, ve které vypadala jako pometlo a kterou měla skoro až po zem. (Vypadala mnohem víc jako uličnice.) Nechala si ale červené boty. Emma nikdy nedokázala odolat troše třpytu.

      „A co tohle?" ozval se Horác a mával rozcuchanou oranžovou parukou, kterou někde vyhrabal. „Jak tohle někomu pomůže ,splynout s davem'?"

      „Protože to vypadá, že půjdeme na karneval," řekl Hugh a pohlédl na zeď, kde visel plakát, který na jeden karneval upozorňoval.

      „Moment!" zvolal Horác a připojil se k Hughovi, který stál u plakátu. „Už jsem o tom místě slyšel! Je to stará turistická smyčka."

      „Co je to turistická smyčka?" zeptal jsem se.

      „Kdysi jste je mohli najít všude možně v rámci říše podivných," vysvětloval Millard, „umístěné strategicky v historicky významných časech a místech. Vytvářely jakousi Grand Tour, která bývala považována za nezbytnou součást vzdělání každého slušného podivného. To bylo ovšem před mnoha lety, kdy bylo ještě relativně bezpečné cestovat do zahraničí. Nevěděl jsem, že ještě nějaké zbyly."

      Pak ztichl, zabrán do vzpomínek na lepší časy.

      Když jsme se všichni převlékli, nechali jsme své šaty z dvacátého století na hromadě a vyšli za Emmou dalšími dveřmi, ven do uličky mezi domy přecpané odpadky a prázdnými krabicemi. V dálce jsem rozpoznal zvuky karnevalu: nepravidelné sípání kolovrátku, monotónní hučení davu. Navzdory nervozitě a vyčerpání jsem pocítil jisté vzrušení. Kdysi sem přijížděli podivní ze široka daleka, aby to viděli. Moji rodiče mě nikdy nevzali ani do Disneylandu.

      Emma udílela obvyklé instrukce: „Držte se pohromadě. Sledujte Jacoba a mě kvůli znamením. S nikým nemluvte a nikomu se nedívejte do očí."

      „Jak budeme vědět, kam jít?" zeptala se Oliva.

      „Musíme myslet jako ymbryny," řekla Emma. „Kdybyste byli slečnou Wrenovou, kde byste se skrývali?"

      „Kdekoliv, jen ne v Londýně?" řekl Enoch.

      „Kdyby jen někdo nezavraždil toho holuba," řekla Bronwyn a zadívala se trpce na slečnu Peregrinovou.

      Ředitelka stála na kočičích hlavách a dívala se na nás, ale nikdo se jí nechtěl dotknout. Museli jsme ji ale schovat, a tak se Horác vrátil zpátky do převlékárny a donesl keprový pytel. Slečna Peregrinová z toho nebyla nadšená, ale když bylo jasné, že ji nikdo nezvedne - a ze všech nejméně Bronwyn, která se tvářila naprosto znechuceně -, vlezla si dovnitř a Horác zavázal pytel proužkem kůže.

      * * *

      Šli jsme za halasem karnevalu spletí přecpaných uliček, kde prodavači s dřevěnými dvoukoláky nabízeli zeleninu, uprášené sáčky pšenice a čerstvě zabité králíky, kde se choulily a plížily děti a vyhublé kočky s hladovýma očima a kde ženy s hrdými ušpiněnými obličeji klečely u škarpy, škrábaly brambory a tvořily hromady odhozených slupek. I když jsme se snažili proklouznout bez povšimnutí, zdálo se, že se každý obrací a hledí na nás, jak procházíme okolo: prodavači, děti, ženy, kočky, mrtví králíci s mléčnýma očima visící za nohy hlavou dolů.

      Dokonce i ve svých nových šatech jsem se cítil jaksi nepatřičně. Uvědomil jsem si, že splynout s davem se týkalo nejen oděvu, ale i chování, a mí přátelé ani já jsme nekráčeli s ohnutými rameny a neuhýbali jsme pohledem jako tito lidé. V budoucnu, pokud se budu chtít přestrojit stejně dobře jako stvůry, budu muset vypilovat své herecké umění.

      Jak jsme kráčeli, karneval byl hlučnější a vůně silnější - rozvařené maso, pražené ořechy, kobylince, lidská lejna a kouř z dřevěného uhlí, to všechno se mísilo v něco tak odporně sladkého, že to zahustilo samotný vzduch. Nakonec jsme došli na velké náměstí, kde byl karneval v plném proudu, byla tu spousta lidí a zářivě barevných stanů a dělo se tu tolik věcí, že jsem je nebyl schopen zachytit očima najednou. Celý ten výjev byl útokem na mé smysly. Byli tu akrobaté a provazochodci, vrhači nožů a polykači ohně a pouliční umělci všeho druhu. Mastičkář vytahoval ze svého vozu medikamenty: „Vzácný nápoj ochraňující vnitřnosti proti nakažlivým parazitům, nezdravé plynatosti a zhoubným výparům!" Na vedlejší scéně s ním soutěžil o pozornost chvástavý showman v šosatém kabátě a velké, prehistoricky vyhlížející stvoření, jemuž šedá kůže visela na kostře a tvořila kaskádu záhybů. Trvalo mi celých deset sekund, když jsme procházeli davem okolo jeviště, než jsem poznal, že je to medvěd. Byl oholený a uvázaný na židli a oblékli mu ženské šaty, a jak poulil oči, showman se šklebil a předstíral, že mu podává čaj, a u toho vykřikoval: „Dámy a pánové! Zde vidíte nejkrásnější dámu z celého Walesu!" - za což si vysloužil od okolostojících bouřlivý smích. Napolo jsem doufal, že medvěd roztrhne řetězy a toho chlapa sežere, rovnou tady a přede všemi.

      Abych potlačil závrať z toho snového šílenství, strčil jsem ruku do kapsy a pohladil dlaní hladké sklo svého telefonu, na okamžik jsem zavřel oči a zašeptal si pro sebe „Jsem poutník v čase. Tohle je skutečné. Já, Jacob Portman, cestuji v čase."

      Bylo to dost úžasné samo o sobě. Možná ještě úžasnější byl fakt, že mi cestování v čase nezničilo mozek, že jsem se nějakým zázrakem ještě nezměnil v breptajícího blázna pokřikujícího někde na nároží. Lidská psychika je mnohem flexibilnější, než jsem si představoval, dokáže se roztáhnout a pojmout nejrůznější protimluvy a zdánlivé nemožnosti. Naštěstí pro mě.

      „Olivo!" zvolala Bronwyn. „Běž tamodtud!" Zvedl jsem hlavu a viděl ji, jak táhne Olivu pryč od klauna, který se sehnul, aby si s ní promluvil. „Kolikrát jsem ti říkala, abys nikdy nemluvila s normálními lidmi!"

      Naše skupina byla dost velká, tak bylo těžké udržet ji pohromadě, zejména na místě plném atrakcí pro děti. Bronwyn jednala jako ochránkyně skupiny, sháněla nás dohromady pokaždé, kdy se někdo vzdálil, aby se podíval zblízka na stánek se zářivě zbarvenými květinami anebo s čerstvě upečeným cukrovím. Olivina pozornost byla nejsnáze ovlivnitelná, zdálo se, že často zapomíná, v jak vážném nebezpečí se nacházíme. Udržet tolik dětí pohromadě bylo možné jen proto, že to ve skutečnosti děti nebyly - protože v sobě měly trochu starší povahu, která soupeřila s jejich dětskou spontánností a vyrovnávala ji. Jsem si jist, že se skutečnými dětmi by to bylo beznadějné.

      Chvíli jsme se bezcílně potulovali, hledali někoho, kdo by připomínal slečnu Wrenovou, anebo nějaké místo, kde by se mohli ukrývat podivní. Jenže tady vypadalo podivně všechno - celá smyčka, se vší svou chaotickou neobvyklostí, byla pro podivné dokonalou kamufláží. A přesto i tady si nás lidé všímali a jejich hlavy se za námi malinko otáčely, když jsme procházeli okolo. Začal jsem být paranoidní. Kolik z těch lidí kolem nás pracuje jako špioni pro stvůry - anebo kolik z nich jsou samotné stvůry? Zejména jsem si dával pozor na toho klauna, od kterého Bronwyn odtáhla Olivu. Pořád se někde objevoval. Museli jsme kolem něho projít snad pětkrát během pěti minut: okouněl u vstupu do uličky, hleděl na nás z okna, sledoval nás ze stanu fotografa, jeho rozcuchané vlasy a šílené nalíčení vypadaly bizarně na pozadí obrazu s bukolickým výjevem. Zdálo se, že je všude najednou.

      „Není dobré, že jsme takhle na veřejnosti," řekl jsem Emmě. „Nemůžeme tu kroužit donekonečna. Lidé si nás všímají. Klauni."

      „Klauni?" řekla. „V každém případě s tebou ale souhlasím - je ovšem těžké rozhodnout se, odkud v tomto blázinci začít."

      „Měli bychom začít tam, kde je vždycky nejpodivnější část každého karnevalu," vetřel se mezi nás Enoch. „U panoptika." Ukázal na vysokou křiklavou fasádu na kraji náměstí. „Cirkus a podivní patří k sobě jako mlíko a sušenky. Anebo netvoři a stvůry."

      „Obvykle ano," souhlasila Emma, „ale stvůry to vědí taky. Jsem si jistá, že slečna Wrenová by se neudržela na svobodě tak dlouho, kdyby se ukrývala na tak nápadných místech."

      „Máte snad lepší nápad?" zeptal se Enoch.

      Neměli jsme, a proto jsme se přesunuli směrem k panoptiku. Ohlédl jsem se po klaunovi, ale ten zmizel někde v davu.       

U stanu panoptika vyřvával do megafonu otrhaný pouťový vyvolávač, sliboval pohledy na „nejvíce šokující omyly přírody, které zákon umožňuje ukázat", a to za směšné vstupné. Celé se to jmenovalo Sbírka lidských rarit.

      „Připomíná mi to večírky, na které jsem chodíval," poznamenal Horác.

      „Některé z těchto ,rarit' by mohly být podivné," připojil se Millard, „a v tom případě by mohly něco vědět o slečně Wrenové. Tvrdím, že to za to vstupné stojí."

      „Jenže my na to vstupné nemáme," řekl Horác a vytáhl z kapsy jedinou minci, pokrytou chuchvalci.

      „Odkdy platíme za to, abychom se dostali na pouťovou atrakci?" podivil se Enoch.

      Šli jsme za Enochem do zákulisí panoptika, kde fasáda připomínající zeď ustupovala velkému chatrnému stanu. Hledali jsme otvory, kudy se dostat dovnitř, když vtom se jeden záhyb roztáhl a ven vyběhli dobře oblečení muž a žena, muž vedl dámu, která se ovívala vějířem.

      „Uhněte stranou!" vyštěkl muž. „Dáma potřebuje na vzduch!"

      Nad záhybem stanu stálo: JEN PRO ÚČINKUJÍCÍ.

      Vklouzli jsme dovnitř a tam nás okamžitě zastavili. U vchodu seděl na stoličce ozdobené střapci nehezký chlapec, zřejmě pověřený nějakou funkcí. „Jste účinkující?" zeptal se. „Dovnitř můžou akorát účinkující."

      Emma předstírala, že se urazila, a řekla: „Samo sebou, že jsme účinkující," a aby to doložila, udělala na konečku jednoho z prstů drobný plamínek a típla ho o oko.

      Chlapec pokrčil rameny, nezdál se nijak zvlášť ohromený. „Tak teda běžte."

      Protáhli jsme se kolem něho a mrkali jsme, jak se naše oči pomalu přizpůsobovaly tmě. Panoptikum tvořil labyrint stanů s nízkým stropem - jediná ulička osvětlená loučemi, která každých dvacet či třicet stop prudce zahýbala, takže za každým rohem jsme byli vystaveni nějaké nové „hříčce přírody". Opačným směrem se kolem nás trousila šňůra diváků. Někteří se smáli, jiní byli bledí a roztřesení.

      Prvních pár abnormalit bylo pro podobný podnik typických a nebyly nijak podivné: „ilustrovaný" muž pokrytý tetováním, vousatá dáma, která si hladila dlouhé licousy a chichotala se u toho; lidský jehelníček, který si propichoval tvář jehlami a do nosních dírek si zatloukal kladivem hřebíky. Zatímco mně to připadalo docela působivé, mí přátelé, z nichž někteří procestovali Evropu v cirkuse se slečnou Peregrinovou, jen stěží potlačovali zívání.

      Pod nápisem ÚŽASNÍ ZÁPALKOVÍ MUŽI plácal gentleman se stovkami krabiček od zápalek přilepených k obleku jiného podobně oblečeného muže, a tak se jednotlivé sirky na mužově hrudi zapalovaly, zatímco on předstíral, že kolem sebe jen mlátí v hrůze rukama.

      „Amatéři," zamumlala pohrdavě Emma, když nás vedla k další atrakci.

      Zvláštnosti byly stále zvláštnější. Byla tu dívka v dlouhých šatech s třásněmi, která měla kolem těla obrovského hada škrtiče, a ten se kroutil a tancoval, jak mu poroučela. Emma uznala, že tohle je aspoň okrajově podivné, protože schopnost očarovat hady měli jen syndrigasti. Ale když Emma dívce řekla jméno slečny Wrenové, ta se na nás jenom přísně podívala, její had zasyčel a vycenil dlouhé zuby, a my jsme šli dál.       „Tohle je ztráta času," řekl Enoch. „Čas slečny Peregrinové rychle ubíhá a my si tu prohlížíme nějaké atrakce! Proč si rovnou nekoupit nějaké sladkosti a neužít si to?"

      Zbývalo ještě jedno monstrum, a tak jsme pokračovali dál. Poslední pódium bylo prázdné až na obyčejné pozadí, stolek s květinami a stojan s nápisem: SVĚTOZNÁMÝ HADÍ MUŽ.

      Na pódium vešel kulisák a táhl za sebou kufr. Položil ho na zem a odešel.

      Shromáždil se dav. Kufr stál uprostřed scény. Lidé začali pokřikovat „Začněte s představením!" a „Přiveďte tu zrůdu!"

      Kufr se zavrtěl. Pak se začal třást, kymácel se dozadu dopředu, až se převrátil na bok. Dav se natlačil k jevišti, oči upřené na kufr.

      Jeho petlice se uvolnily a kufr se začal velmi pomalu otvírat. Zevnitř vykoukl pár vybledlých očí a potom se kufr pootevřel trochu víc a ukázal se obličej - tvář dospělého muže s úhledně zastřiženým knírkem a malými kulatými brejličkami, který se nějak dokázal poskládat do kufru, jenž nebyl větší než můj trup.

      Dav propukl v jásot, který narůstal s tím, jak se ten člověk dále rozbaloval, úd po údu, a pak vystoupil z nepředstavitelně malého prostoru. Muž byl velmi vysoký a hubený jako tyčka na fazole - ve skutečnosti byl tak děsivě štíhlý, až se zdálo, že mu kosti protrhnou kůži. Vypadal jako lidský vykřičník, ale nesl se tak důstojně, že jsem se mu nemohl smát. Zarputile si prohlížel řičící dav a pak se hluboce uklonil

      Pak minutu předváděl, jak dokáže zdeformovat své končetiny všemi možnými neobvyklými způsoby -ohnul koleno tak, že se špičkou chodidla dotýkal kyčle, pak složil kyčle tak, že se koleno dotýkalo jeho hrudi - a po dalším potlesku a poklonách představení skončilo.

      Dav se pomalu trousil, zatímco my jsme se zdrželi. Hadí muž se chystal odejít z jeviště, když ho Emma oslovila: „Jste podivný, že?"

      Muž se zastavil. Pomalu se otočil, aby se na ni poněkud znechuceně podíval. „Pardon?" řekl se silným ruským přízvukem.

      „Omlouvám se, že vás takhle zdržujeme, ale musíme najít slečnu Wrenovou," pokračovala Emma. „Víme, že tu někde je."

      „Pchá!" řekl muž odmítavě a znělo to napůl jako výsměch a napůl jako útočné zaprskání.

      „Je to naléhavý případ!" prosila Bronwyn.

      Hadí muž překřížil paže do kostnatého X a řekl: „U mě není páry o tom, co vy říkáte." A pak odešel z pódia.

      „Co teď?" zeptala se Bronwyn.

      „Budeme hledat dál," ucedila Emma skz zuby. „Rozuměli všichni?"

      Všichni rozuměli dokonale. Neměli jsme na vybranou. Pokud tohle nevyjde - pokud tady slečna Wrenová není anebo pokud ji nenajdeme včas -, pak přijdou všechny naše snahy vniveč a slečna Peregrinová bude navždy ztracena, stejně jako kdybychom do Londýna nikdy nejeli.

      Kráčeli jsme celí skleslí stejnou cestou, jakou jsme přišli, okolo teď už prázdných pódií, kolem nevzhledného hocha ven na denní světlo. Stáli jsme před východem a přemýšleli, co si počít dál, když se ten nepěkný hoch vyklonil zpoza závěsu: „Ňákej problém?" zeptal se. „Show se nelíbila?"

      „Bylo to... prima," řekl jsem, neměl jsem zájem se s ním bavit.

      „Nepřipadala vám dost podivná?" pokračoval.

      To vzbudilo naši pozornost. „Cos to říkal?" zeptala se Emma.

      „Wakeling a Rookery," řekl a ukázal prstem za nás k opačnému konci náměstí. „Tam je skutečná show." Pak na nás mrkl a zmizel opět ve stanu.

      „To bylo zvláštní," poznamenal Hugh.

      „Nějaké místo," odpověděl Horác. „Asi někde tady ve smyčce."

      „Možná je to křižovatka dvou ulic," přemýšlela nahlas Emma a zatahala za záhyb stanu, aby se hocha zeptala, jestli měl na mysli právě tohle - ale už tam nebyl.

      Prodírali jsme se tedy davem na opačný konec náměstí, tam, kam ukazoval prstem, naše poslední chabá naděje se upírala k dvojici ulic zvláštních jmen, o kterých jsme ani nevěděli jistě, zda existují.

      * * *

      Několik bloků od náměstí halas slábl a nahradil ho průmyslový hluk a řinčení. Pach opékaného masa a zvířecích výkalů vystřídal nepopsatelný smrad. Když jsme přešli přes blátivou řeku Styx obehnanou zdí, vstoupili jsme do oblasti továren a dílen, komínů chrlících do nebe černý kouř a tam jsme našli Wakeling Street. Šli jsme jedním směrem a hledali Rookery, dokud Wakeling Street nekončila jako slepá ulice velkou otevřenou stokou, o níž Enoch prohlásil, že je to řeka Fleet, pak jsme se obrátili a vydali se zpět opačným směrem. Když jsme míjeli místo ve Wakeling Street, odkud jsme vyšli, ulice se začala stáčet a kroutit, továrny a dílny se zmenšily v kanceláře a skromné budovy s prázdnými průčelími a bez vývěsních štítů, jako by ta čtvrť byla schválně postavena tak, aby zůstala anonymní.

      Cítil jsem se čím dál mizerněji. Co když jsme byli podvedeni - co když nás poslali do téhle opuštěné části města, aby nás tu přepadli beze svědků?

      Ulice se klikatila a pak se zase narovnala, potom jsem vrazil do Emmy, která kráčela přede mnou a náhle se zastavila.

      „Co se děje?" zeptal jsem se.

      Namísto odpovědi jen ukázala prstem. Před námi, na křižovatce ve tvaru písmene T, se shromáždil dav. I když na karnevalu bylo horko, mnozí lidé v davu byli zabaleni v kabátech a šálách. Shromáždili se kolem jedné budovy, stáli a zírali na ni v němém úžasu - tak jako my teď. Na budově samotné nebylo nic zvláštního - čtyři poschodí, tři horní tvořily jen řady úzkých kulatých oken, jako u starých budov nějakého úřadu. Ve skutečnosti byla skoro stejná jako všechny budovy okolo, s jedinou výjimkou: byla úplně zalitá v ledu. Led pokryl její okna i dveře. Rampouchy visely jako tesáky z každého parapetu a římsy. Z prostoru před vchodem se vysypal sníh a vytvářel na chodníku ohromné hromady. Vypadalo to, jako by na budovu udeřil blizzard - zevnitř.

      Pohlédl jsem na sněhem zasypaný název ulice: R--KERY STRE--.

      „Znám to místo," řekla Melina. „Je to podivný archiv, kde se uchovávají všechny naše úřední záznamy."

      „Jak to víš?" zeptala se Emma.

      „Slečna Drozdová mě připravovala na místo druhé asistentky ombudsmanky. Zkouška je velmi těžká. Studovala jsem na ni jednadvacet let."

      „Má to být takto pokryto ledem?" zeptala se Bronwyn.

      „Pokud vím, tak ne," řekla Melina.

      „Je to také místo, kde se schází Rada ymbryn ke každoročnímu posouzení Stanov," dodal Millard.

      „Rada ymbryn se schází tady?" podivil se Horác. „Je to neobyčejně skromné místo. Čekal jsem zámek nebo něco na ten způsob."

      „Nemá to být nápadné místo," řekla Melina. „Člověk by si ho neměl vůbec všimnout."

      „Pak tedy odvádějí špatnou práci, když chtějí, aby to místo bylo nenápadné," poznamenal Enoch.

      „Jak jsem řekla, obvykle ta budova není zalitá v ledu."

      „Nic dobrého," řekl Millard. „Vůbec nic dobrého."

      Nebylo sporu o tom, že se musíme dostat blíž a místo prozkoumat, ale to neznamená, že tam vpadneme jako nějací blázni. Drželi jsme se vzadu a pozorovali vše zpovzdálí. Lidé přicházeli a odcházeli. Někdo zkusil vzít za kliku, ale dveře byly přimrzlé. Dav se trochu ztenčil.

      „Tik, tik, tik," dělal Enoch. „Marníme čas."

      Prorazili jsme si cestu zbytkem davu a vstoupili na zledovatělý chodník. Z budovy vycházel chlad, třásli jsme se zimou a strčili ruce do kapes, aby nás nezábly. Bronwyn využila svou sílu, aby otevřela dveře. Ty se rozevřely a vyletěly z pantů. Ale chodba, do které vedly, byla úplně zablokovaná ledem. Sahal od zdi ke zdi, od podlahy ke stropu a dovnitř budovy jako modrá mlha. Totéž platilo o oknech: setřel jsem námrazu z jedné okenní tabule a pak z další, ale oběma jsem viděl jenom led. Jako by se v srdci té budovy zrodil ledovec a jeho zmrzlé jazyky se natlačily do každičkého otvoru.

      Vyzkoušeli jsme všechny způsoby, které nás napadly, abychom se dostali dovnitř. Obešli jsme budovu a hledali nějaké dveře nebo okno, které by nebyly zatarasené, ale každý myslitelný vstup do domu byl zaplněn ledem. Vzali jsme kameny a volné cihly a zkoušeli jsme do ledu sekat, ale byl až nadpřirozeně tvrdý - dokonce ani Bronwyn nedokázala vysekat otvor větší než několik centimetrů. Millard pročítal Pohádky, jestli nenajde někde nějakou zmínku o této budově, ale nenašel nic, žádná tajemství, která by mohl rozluštit.

      Nakonec jsme se rozhodli riskovat. Utvořili jsme půlkruh kolem Emmy, aby na ni nebylo vidět. Emma si zahřála ruce a položila je na ledovou stěnu, která vyplňovala chodbu. Za minutu se ruce začaly nořit do ledu, voda z tajícího ledu stékala po kapkách dolů a tvořila okolo našich nohou kaluž. Šlo to však neskutečně pomalu a po pěti minutách se dostala Emma do ledu pouze po lokty.

      „Při téhle rychlosti nám bude trvat zbytek týdne, jen abychom se dostali do chodby," řekla a vytáhla paže z ledu.

      „Doopravdy si myslíš, že slečna Wrenová může být uvnitř?" zeptala se Bronwyn.

      „Musí tam být," řekla Emma rozhodně.

      „Shledávám tuto nákazu optimismem jednoznačně neopodstatněnou," prohlásil Enoch. „Pokud tam slečna Wrenová je, pak musí být zmrzlá na kost."

      Emma vybuchla: „Zkáza a beznaděj! Úpadek a ztroskotání! Mám dojem, že bys byl nejšťastnější, kdyby zítra nastal konec světa, jenom abys mohl konstatovat: Já jsem vám to říkal!"

      Enoch na ni překvapeně zamrkal a pak velmi klidně řekl: „Můžeš si vybrat život ve světě fantazie, když se ti to líbí, moje milá, ale já jsem realista."

      „Kdybys alespoň někdy přišel s něčím jiným než s malichernou kritikou," vyčetla mu Emma, „kdybys během nějaké krize někdy navrhl aspoň něco užitečného namísto krčení ramen, když hrozí neúspěch a smrt, pak bych možná dokázala tolerovat tvoje nekonečné pochmurné nálady! Ale jak se věci mají..."

      „Už jsme zkusili všechno!" přerušil ji Enoch. „Co bych tak mohl ještě navrhnout?"

      „Je tu ještě jedna věc, kterou jsme nezkusili," špitla Oliva, jež stála na kraji skupiny.

      „A to je co?" zeptala se Emma.

      Oliva se nám to rozhodla raději ukázat než vysvětlovat slovy. Sešla z chodníku, vstoupila do davu, otočila se tváří k budově a z plných plic zavolala: „Haló, slečno Wrenová! Pokud jste tam, prosím, vyjděte ven! Potřebujeme vaši..."

      Než mohla svůj projev dokončit, Bronwyn se na ni vrhla, takže zbytek věty dořekla do dívčiny podpažní jamky. „Zbláznila ses?" řekla Bronwyn a donesla pod paží Olivu zpět k nám. „Vždyť nás všechny prozradíš!"

      Postavila Olivu na chodník a chystala se jí dále vyčinit, když po dívčině tváři začaly téct slzy proudem. „Co na tom záleží, když nás objeví?" řekla Oliva. „Když nenajdeme slečnu Wrenovou a nezachráníme slečnu Peregrinovou, co na tom záleží, když se na nás vrhne rovnou celá armáda stvůr?"

      Z davu vystoupila nějaká dáma a kráčela k nám. Byla starší, sehnutá věkem, tvář měla zčásti zakrytou kapucí pláštěnky. „Je v pořádku?" zeptala se.

      „Je v pořádku, díky," odpověděla Emma přezíravě.

      „Nejsem!" řekla Oliva. „Nic není v pořádku! Nikdy jsme si nepřáli nic jiného než žít v klidu na našem ostrově, a pak se přihodily hrozné věci a naše ředitelka byla zraněna. Teď jí chceme za každou cenu pomoct - a nemůžeme ani to!"

      Oliva svěsila hlavu a začala žalostně vzlykat.

      „Dobrá tedy," řekla ta žena, „pak je moc dobře, že jste mě přišli navštívit."

      Oliva zvedla hlavu, popotáhla a zeptala se: „A proč?"

      A pak ta žena zmizela.

      Prostě jen tak.

      Zmizela přímo ze svých šatů a její pláštěnka, najednou prázdná, se zhroutila na chodník s lehounkým žuchnutím. Všichni jsme byli příliš šokovaní, než abychom se zmohli na slovo - dokud ze záhybů pláštěnky nevyhopkal malý ptáček.

      Nemohl jsem se ani hnout, nevěděl jsem, zda se mám pokusit ho chytit.

      „Ví někdo, jaký je to druh?" zeptal se Horác.

      „Domnívám se, že je to střízlík," řekl Millard.

      Ptáček zamával křídly, vyskočil do vzduchu a ulétl, zmizel někde za rohem budovy.

      „Neztraťte ji!" zvolala Emma a my všichni jsme se dali do běhu, klouzali jsme a ujížděli na ledu, běželi jsme za roh, do uličky plné sněhu, která vedla mezi budovou pokrytou ledem a tou, která stála vedle ní.

      Pták byl pryč.

      „K čertu!" vyhrkla Emma. „Kam zmizela?"

      Pak se nám pod nohama ozvala celá série zvláštních zvuků, řinčení kovu, hlasy a zvuk, jako když teče voda. Odkopali jsme sníh a mezi cihlami našli dřevěná vrata, vchod do sklepa na uhlí.

      Dveře nebyly na petlici. Otevřeli jsme je. Uvnitř jsme zahlédli schody vedoucí do tmy, pokryté rychle tajícím ledem, voda z něj hlasitě vtékala do stoky, kterou nebylo vidět.

      Emma se skrčila a zavolala do tmy: „Haló! Je tam někdo?"

      „Pokud chcete dál," ozval se vzdálený hlas, „pojďte rychle!"

      Emma překvapeně vstala. Pak zavolala: „Kdo jste?"

      „Na co čekáme?" řekla Oliva. „To je slečna Wrenová!"

      „To nevíme," řekl Millard. „Nevíme, co se tu stalo."

      „Tak já to zjistím," řekla Oliva, a než ji mohl někdo zastavit, šla ke dveřím do sklepa, skočila jimi a snesla se na dno. „Žiju!" její hlas se nám vysmíval ze tmy.

      A tak jsme ji zahanbeně následovali a slezli po schodech do chodby vysekané v silném ledu. Ze stropu kapala ledová voda a ustavičně stékala po stěnách. Nebyla tu ani úplná tma - ze zatáčky v chodbě před námi bylo vidět záři mdlého světla.

      Zaslechli jsme kroky, které mířily k nám. Po stěně před námi šplhal stín. Pak se v ohybu chodby objevila postava v pláštěnce, spíše její obrys ve světle.

      „Ahoj, děti," řekla ta postava. „Jsem Balenciaga Wrenová a jsem moc ráda, že jste tady."

      Kapitola 12

      Jsem Balenciaga Wrenová.

      Slyšet ta slova bylo jako odzátkovat natlakovanou láhev. Nejprve se ozvaly první projevy úlevy, vzdechy, nadšený smích - a pak citový výlev radosti: Emma a já jsme skákali a objímali se, Horác padl na kolena, vyhodil paže do vzduchu v němém aleluja!, Oliva byla tak rozrušená, že se vznesla do vzduchu i ve svých těžkých botách a koktala: „My...my...my... mysleli jsme si, že už nikdy... nikdy neuvidíme žádnou ymbrynu!"

      Tohle, konečně, byla slečna Wrenová. Ještě před několika dny pro nás neznamenala víc než tajemnou ymbrynu ze skoro neznámé smyčky, ale od té doby narostla do přímo mytických rozměrů: pokud jsme věděli, byla poslední svobodnou a zcela zosobněnou ymbrynou, živý symbol naděje, něco, po čem jsme nesmírně toužili. A teď stála tady, přímo před námi, tak lidská a tak křehká. Poznal jsem ji podle Addisonovy fotografie, jen teď už v jejích stříbrných vlasech nezůstala po černé barvě ani stopa. Nad obočím se jí vyhloubily hluboké čáry a její ústa vypadala jako z vrásek, ramena měla shrbená, nejen stářím, ale i nějakým nezměrným břemenem. Navršila se na ni tíha všech našich zoufalých nadějí.

      Ymbryna si stáhla kapuci dozadu a řekla: „Jsem také moc ráda, že vás poznávám, drahoušci, ale musíte okamžitě dovnitř, tady není bezpečno."

      Otočila se a belhala se chodbou. Vytvořili jsme řadu a kolébali se za ní ledovým tunelem jako housata za svou matkou, šoupali jsme nohama a máchali nemotorně rukama, abychom neuklouzli. Takovou moc měla ymbryna nad podivnými dětmi: samotná přítomnost ymbryny - dokonce i té, kterou jsme právě poznali - na nás měla okamžitý zklidňující účinek.

      Chodba vedla nahoru, procházeli jsme kolem ztichlých kotlů obalených jinovatkou, do velké místnosti zanesené od podlahy až do stropu a od zdi ke zdi ledem, až na tunel, ve kterém jsme byli a který byl vytesaný přímo jejím středem. Led byl silný, ale čirý a na některých místech jsem do něj viděl až na dvacet či třicet stop bez sebemenšího zkreslení. Místnost vypadala jako přijímací pokoj s řadami židlí s rovnými zády u masivního stolu a s několika kartotékami, to vše bylo uvězněno pod tunami ledu. Namodralé denní světlo sem vcházelo řadou nepřístupných oken, za nimiž vypadala ulice jako šedivá skvrna.

      Sto netvorů by mohlo týden rozbíjet ten led a nedostali by se k nám. Kdyby nebylo tohoto vchodu ve formě tunelu, bylo by toto místo dokonalou pevností. Buď to, anebo dokonalým vězením.

      Na stěnách visely desítky hodin, jejich nehybné ručičky mířily různými směry. (Sledovaly snad čas v různých smyčkách?) Nad nimi ukazovaly směrové tabule cestu do kanceláří:

<-- Zástupce tajemnice pro záležitosti času

      <-- Kustod grafických záznamů

      Nespecifické naléhavé případy-- >

      Odd. zatemnění a odkladu-- >

      Dveřmi kanceláře pro Záležitosti času jsem zahlédl muže uvězněného v ledu. Zmrzl nahrbený, jako by se snažil uvolnit chodidla, když se zbytku jeho těla chopil led. Byl tu už dlouho. Zachvěl jsem se a odvrátil zrak.

      Tunel končil u zdobného schodiště s balustrádou, které nebylo pokryto ledem, ale kusy papíru. Na jednom z dolních schodů stála dívka a odevzdaně pozorovala, jak se k ní opatrně a klouzavě blížíme. Dlouhé vlasy uprostřed rozdělené přísnou pěšinkou jí sahaly až pod pás, měla malé kulaté brýle, které si neustále upravovala, a tenké rty, které vypadaly, že se snad nikdy nepřiměly k úsměvu.

      „Altheo!" zvolala slečna Wrenová ostře. „Nesmíš se tu jen tak potulovat, když je průchod otevřený -může se sem dostat cokoliv!"

      „Ano, slečno," řekla dívka a pak mírně vztyčila hlavu. „Kdo to je, slečno?"

      „To jsou chráněnci slečny Peregrinové. Ti, o kterých jsem ti vyprávěla."

      „Donesli s sebou nějaké jídlo? Nebo léky? Anebo cokoliv užitečného?" Dívka mluvila nesnesitelně pomalu a její hlas byl stejně toporný jako její výraz.

      „Žádné další otázky, dokud nezavřeš," řekla slečna Wrenová. „No tak, rychle!"

      „Ano, slečno," řekla dívka, loudala se tunelem a rukama se přitom dotýkala stěn.

      „Omlouvám se," řekla slečna Wrenová. „Althea nechce být paličatá, je jen přirozeně umíněná. Ale drží vlky v bezpečné vzdálenosti a my ji nutně potřebujeme. Počkáme tu, než se vrátí."

      Slečna Wrenová si sedla na poslední schod, a když se skláněla, skoro jsem slyšel, jak její staré kosti vržou. Nechápal jsem, co myslela tím, že drží vlky v bezpečné vzdálenosti, ale měli jsme tolik otázek, že tato musí počkat.

      „Slečno Wrenová, jak jste věděla, kdo jsme?" zeptala se Emma. „Neřekli jsme vám to."

      „To je práce ymbryny, aby toto věděla," odpověděla slečna Wrenová. „Mám na stromech pozorovatele odtud až po Irské moře. A kromě toho, jste slavní! Je jen jedna ymbryna, jejíž svěřenci dokázali celí a nezranění uniknout ze spárů zlotřilců, a to je slečna Peregrinová. Ale nemám ani potuchy, jak jste se dokázali dostat tak daleko, aniž by vás lapili - ani jak jste mě, u vší podivnosti, našli!"

      „Jeden kluk na pouti nás sem poslal," řekl Enoch. Zvedl ruku do úrovně své brady. „Asi tákhle velkej?

      V takové směšné čepici?"

      „Jeden z našich pozorovatelů," řekla slečna Wrenová pokyvujíc hlavou. „Ale jak jste našli jeho?"

      „Chytili jsme jednoho z vašich špionážních holubů," řekla Emma hrdě, „a ta holubice nás zavedla do této smyčky." (Vypustila část o tom, že ji slečna Peregrinová zabila.)

      „Mí holubi!" vykřikla slečna Wrenová. „Ale jak jste se o nich dozvěděli? A jak jste vůbec jednoho z nich chytili?"

      Pak vystoupil vpřed Millard. Půjčil si Horácův kabát z převlékárny, aby mu nebyla zima, a i když se slečna Wrenová nezdála být překvapená, že vidí kabát vznášející se ve vzduchu, byla ohromena, když

      neviditelný chlapec pronesl: „Vydedukoval jsem polohu vašich holubů z Podivných pohádek, ale ještě předtím jsme o nich slyšeli v horském zvěřinci, od jednoho snobského psa."

      „Ale nikdo neví, kde je můj zvěřinec!"

      Slečna Wrenová teď byla natolik vyvedená z míry, že nemohla mluvit, a protože každá odpověď, kterou jsme jí dali, vzbudila jen další otázky, odvyprávěli jsme jí co nejrychleji celý náš příběh, od chvíle, kdy jsme utekli z ostrova v malých loďkách.

      „Málem jsme se utopili!" řekla Oliva.

      „A málem nás zastřelili, málem nás zasáhly bomby a sežrali netvoři," dodala Bronwyn.

      „A skoro nás přejel vlak v podzemce," dodal Enoch.

      „A málem nás rozmačkala komoda," řekl Horác a zamračil se na dívku s telekinetickými schopnostmi.

      „Urazili jsme dlouhou cestu nebezpečnou krajinou," řekla Emma, „jen abychom našli někoho, kdo by dokázal pomoci slečně Peregrinové. Velmi jsme doufali, že tou osobou budete vy, slečno Wrenová."

      „Vlastně jsme na to spoléhali," dodal Millard.

      Slečně Wrenové chvíli trvalo, než se jí vrátil hlas, a když se tak stalo, zněl chraplavě dojetím. „Vy statečné, úžasné děti. Jste zázrak, jeden každý z vás, a každá ymbryna by byla šťastná, kdyby vás mohla nazvat svými chráněnci." Otřela si slzu rukávem pláštěnky. „Bylo mi tak líto, když jsem se dozvěděla, co se stalo vaší slečně Peregrinové. Moc dobře jsem ji neznala, protože jsem už v důchodu, ale tohle vám slibuji: dostaneme ji zpět. Ji i všechny naše sestry!"

      Dostaneme ji zpět?

      V tu chvíli jsem si uvědomil, že slečna Peregrinová je stále ukrytá v pytli, který nesl Horác. Slečna Wrenová ji dosud neviděla!

      Horác řekl: „Ale ona je přímo tady!" Položil pytel na zem a rozvázal ho.

      Po chvíli z něj vratkým krokem vyšla slečna Peregrinová, hlava se jí točila z toho, že byla tak dlouho potmě.

      „U všech Starších!" vykřikla slečna Wrenová. „Ale... já jsem slyšela, že ji unesly stvůry!"

      „Unesly," řekla Emma, „ale my jsme ji osvobodili!"

      Slečna Wrenová byla tak rozrušená, že vyskočila i bez hole, a já jsem ji musel zachytit za loket, aby nespadla. „Almo, jsi to opravdu ty?" řekla slečna Wrenová bez dechu, a jakmile znovu získala rovnováhu, spěchala, aby zvedla slečnu Peregrinovou ze země. „Haló, Almo? Jsi tam?"

      „Je to ona!" ujistila ji Emma. „To je slečna Peregrinová!"

      Slečna Wrenová držela ptáka v natažené ruce, natáčela ji jedním směrem a pak zase jiným, zatímco se slečna Peregrinová vrtěla. „Hmm, hmm, hmm," bručela si slečna Wrenová pro sebe, mhouřila oči a svírala rty. „S vaší ředitelkou není něco v pořádku."

      „Je zraněná," vysvětlovala Oliva. „Je zraněná uvnitř."

      „Nedokáže se proměnit v člověka," řekla Emma.

      Slečna Wrenová zasmušile pokývala hlavou, jako by už na to sama přišla. „Jak je to dlouho?"

      „Tři dny," řekla Emma. „Od té chvíle, co jsme ji vzali stvůrám."

      „Váš pes nám prozradil, že pokud se slečna Peregrinová co nejdřív znovu nepromění v člověka, už to nikdy nedokáže," řekl jsem.

      „Ano," souhlasila slečna Wrenová. „V tom měl Addison naprostou pravdu."

      „Taky říkal, že pomoc, jakou potřebuje, může dostat jen od jiné ymbryny," dodala Emma.

      „To je taky pravda."

      „Změnila se," řekla Bronwyn. „Už není sama sebou. Potřebujeme zpět starou slečnu Peregrinovou!"

      „Nesmíme dovolit, aby se jí něco takového stalo!" řekl Horác.

      „Takže?" ozvala se Oliva. „Můžete ji teď proměnit v člověka, prosím?"

      Obklopili jsme slečnu Wrenovou a tlačili se na ni, naše zoufalství bylo přímo hmatatelné.

      Slečna Wrenová sepjala ruce v prosbě o ticho. „Kéž by to bylo tak jednoduché," řekla, „nebo tak rychlé. Když zůstane ymbryna v ptačí podobě příliš dlouho, ztuhne, jako studený sval. Kdybyste se snažili dostat ji do formy moc rychle, zkolabovala by. Musí být jemně vymasírována do své skutečné podoby, musí se formovat a hníst jako jíl. Když se jí budu věnovat celou noc, možná s ní budu do rána hotová."

      „Pokud jí zbývá tolik času," řekla Emma.

      „Modlete se, aby jí ho tolik zbývalo," řekla slečna Wrenová.

      Dlouhovlasá dívka se vrátila, pomalu kráčela k nám a rukama se dotýkala stěn tunelu. Na každém místě, kterého se dotkla, vyrostla nová vrstva ledu. Tunel za ní už se zúžil jen na několik stop, brzy se uzavře úplně a my tu budeme uvězněni.

      Slečna Wrenová na dívku mávla. „Altheo! Utíkej nahoru před námi a popros sestru, ať připraví vyšetřovnu. Budu potřebovat všechny své léčivé prostředky!"

      „Když říkáte prostředky, myslíte tím vaše roztoky, vaše infúze, anebo vaše suspenze?"

      „Všechno!" vykřikla slečna Wrenová. „A rychle - jde o naléhavý případ!"

      Viděl jsem, že si dívka všimla slečny Peregrinové a oči se jí trochu rozšířily - to byla nejvzrušenější reakce, jakou jsem u ní kdy zažil - a vyrazila po schodech nahoru.

      Tentokrát běžela.

      * * *

      Držel jsem slečnu Wrenovou za paži a podpíral ji při chůzi do schodů. Budova měla čtyři podlaží a my jsme mířili až nahoru. Kromě schodišťové šachty to byla jediná dosud přístupná část domu, ostatní poschodí uzavřel mráz, ledové stěny vyplnily místnosti i chodby. Vlastně jsme stoupali dutým středem gigantické kostky ledu.

      Do několika zamrzlých místností jsem rychle nahlédl, když jsme pospíchali okolo. Rozpínavé jazyky ledu vyvrátily dveře z pantů a jejich roztříštěnými zárubněmi jsem viděl stopy po přepadení: převrácený nábytek, otevřené zásuvky skříní, podlahy zasněžené stohy papírů. O stůl se opíral kulomet, jeho majitel v mžiku zmrzl. Nějaký podivný se krčil v koutě pod otvory po kulkách. Jako oběti v Pompejích, uvězněné v ledu místo v sopečném popelu.

      Bylo těžké uvěřit, že tohle všecko má na svědomí jedna dívka. Kromě ymbryn musí být Althea jedna z nejmocnějších podivných, jaké jsem kdy poznal. Podíval jsem se, právě když zmizela za podestou nad námi, nekonečná hříva vlasů za ní vlála jako přetrvávající vjem.

      Odlomil jsem ze stěny rampouch. „Tohle všecko udělala opravdu ona?" zeptal jsem se a otáčel ho v ruce.

      „Ano, ovšem," řekla slečna Wrenová a prudce oddechovala. „Je, vlastně bych měla říct, byla, v učení u ministra zatemnění a odkladu a plnila tam své povinnosti toho dne, když budovu přepadli zlotřilci. V té době nevěděla o své schopnosti nic víc, než že z jejích rukou vyzařuje nepřirozený chlad. Ta schopnost byla užitečná během horkých letních dnů, ale nikdy na ni nemyslela jako na obranný systém, dokud dva netvoři nezačali přímo před ní pojídat ministra. Ve smrtelném strachu vyvolala sílu, o níž předtím neměla tušení, zmrazila místnost, a netvory, a pak celou budovu, to vše během několika málo minut."

      „Minut!" zvolala Emma. „Tomu nevěřím."

      „Skoro bych si přála být u toho," řekla slečna Wrenová, „i když by mě nejspíš unesli spolu s dalšími ymbrynami, které tam v tu chvíli byly, se slečnou Lelkovou, slečnou Pěnkavovou a slečnou Vránovou."

      „Její led stvůry nezastavil?" zeptal jsem se.

      „Zastavil jich mnoho," řekla slečna Wrenová. „Některé z nich tu myslím stále jsou, zmrzlé v zákoutích domu. Ale i přes tyto ztráty stvůry nakonec dostaly, pro co si přišly. Než celá budova zamrzla, podařilo se jim vytáhnout ymbryny střechou ven." Slečna Wrenová smutně pokývala hlavou. „Přísahám na svůj život, že jednoho dne osobně vyprovodím do Pekla všechny, kdo ublížili mým sestrám."

      „Všechna ta moc, kterou má, tedy nakonec nebyla k ničemu," ozval se Enoch.

      „Althea nemohla ymbryny zachránit," řekla slečna Wrenová, „ale vytvořila toto místo, a to je dostatečný dar. Bez toho bychom neměli žádné útočiště. Posledních několik dní tuto budovu využívám jako vojenskou základnu, zachraňuji ty, kdo přežili v napadených smyčkách, když na ně narazím. Tohle je naše pevnost, jediné bezpečné místo podivných v celém Londýně."

      „A co vaše úsilí, madam?" zeptal se Millard. „Pes nám říkal, že jste sem přišla pomoci svým sestrám. Podařilo se?"

      Slečna Wrenová se na mě po očku podívala. „Opravdu? A v čem spočívá váš talent, mladý muži?"

      „Dokážu vidět netvory," řekl jsem a cítil se trochu trapně. „A vycítit je."

      „A někdy je i zabít," dodala Bronwyn. „Kdybychom nenašli vás, slečno Wrenová, Jacob se nám chystal pomoci proklouznout kolem netvorů, kteří hlídají trestné smyčky, abychom mohli osvobodit jednu z ymbryn, které tam drží. Vlastně, možná by mohl pomoci vám..."

      „To je od vás laskavé," řekla slečna Wrenová, „ale moje sestry nedrží v trestných smyčkách ani nikde poblíž Londýna, tím jsem si jistá."

      „Ne?" podivil jsem se.

      „Ne a nikdy tam ani nebyly. Ta věc o trestných smyčkách je jenom lest, jak dostat do osidel ty ymbryny, které zlotřilci nedokázali zajmout při svých vpádech. Jmenovitě mě. A skoro jim to vyšlo. Jako blázen jsem vlétla přímo do jejich pasti - trestné smyčky jsou koneckonců vězením! Mám štěstí, že se mi podařilo vyváznout jen s několika šrámy."

      „Tak kam potom tedy unesené ymbryny odvedli?" zeptala se Emma.

      „Neřekla bych vám to, ani kdybych to věděla, protože to není vaše starost," řekla slečna Wrenová. „Podivné děti nejsou povinny obávat se o blaho ymbryn - to my se máme starat a pečovat o vaše blaho."

      „Ale, slečno Wrenová, to není ani trochu fér," spustil Millard, ale ona ho zastavila úsečným „Už o tom nechci ani slyšet!" A bylo.

      To náhlé odmítnutí mě šokovalo, zvlášť vezmeme-li v úvahu, že kdybychom si nedělali starost o blaho slečny Peregrinové ,a neriskovali své životy, abychom ji přinesli sem ! , byla by odsouzena k tomu, strávit zbytek svého života v podobě ptáka. Takže to byla naše povinnost starat se, protože ymbryny jednoznačně neodvedly dost dobrou práci, pokud jde o ochranu jejich smyček před přepadením. Nelíbí se mi, když moji snahu někdo takto bagatelizuje, a soudě podle Emmina obočí, jí se to také nelíbilo - ale kdybych to řekl, bylo by to nepředstavitelně neomalené, a tak jsme dokončili náš výstup po schodišti v rozpačitém tichu.

      Došli jsme na vrchol schodiště. Na tomto poschodí bylo pod ledem jen několikero dveří. Slečna Wrenová si vzala od Horáce slečnu Peregrinovou a řekla: „Nuže, Almo, podíváme se, co pro tebe mohu udělat."

      V otevřených dveřích se objevila Althea, tváře červené, hruď se jí rychle zvedala. „Váš pokoj je připraven, slečno. Všechno, oč jste žádala."

      „Dobře, dobře," děkovala slečna Wrenová.

      „Jestli vám můžeme nějak pomoci," řekla Bronwyn, „jakkoliv..."

      „Všechno, co potřebuji, je čas a klid," odpověděla slečna Wrenová. „Zachráním vaši ymbrynu, mládeži. Přísahám na svůj život, že ji zachráním." Otočila se a spolu s Altheou vzala slečnu Peregrinovou do místnosti.

      Nevěděli jsme, co si o samotě počít, a tak jsme uháněli za ní a shromáždili se okolo dveří, které zůstaly malinko pootevřené. Jeden po druhém jsme nakukovali dovnitř. V útulném pokoji mdle osvětleném petrolejovými lampami seděla v houpacím křesle slečna Wrenová a chovala na klíně slečnu Peregrinovou. Althea stála u laboratorního stolu a míchala lahvičky s tekutinami. Každou chvíli zvedla nějakou lahvičku a zatřepala s ní, pak přistoupila ke slečně Peregrinové a strčila jí lahvičku pod zobák - podobně jako strkají pod nos vonné soli někomu, kdo omdlel. Po celou dobu se slečna Wrenová houpala v křesle, hladila peří slečny Peregrinové a zpívala jí něžnou melodickou ukolébavku:

      „Eft kaa vangan soorken, eft ka vangan soorken, malaaya..."

      „To je starý jazyk podivných," zašeptal Millard. „Pojď domů, pojď domů..., vzpomeň si na své pravé já..., něco v tom smyslu."

      Slečna Wrenová ho zaslechla, zvedla hlavu a pak nás mávnutím ruky zahnala. Althea přešla na druhý konec místnosti a zavřela dveře.

      „No, tak," řekl Enoch. „Vidím, že tu nejsme vítaní."

      Po třech dnech, kdy na nás byla ředitelka ve všem závislá, jsme si najednou připadali zbyteční. I když jsme byli slečně Wrenové vděční, vyvolala v nás pocit, jako bychom byli dětmi, kterým nařídili jít spát.

      „Slečna Wrenová ví, co dělat," ozval se za námi hlas se silným ruským přízvukem. „Nejlíp nechat to na ní."

      Otočili jsme se a spatřili hadího muže z pouti, hubeného jako tyčka, jak stojí se zkříženýma kostnatýma rukama.

      „Vy!" vykřikla Emma.

      „Znovu my potkáváme," řekl hadí muž hlasem hlubokým jako mořský příkop. „Jmenuji se Sergej Andropov a jsem kapitán armády odporu podivných. Pojďte, já ukážu vám to tady."

      * * *

      „Já jsem věděla, že je podivný!" řekla Oliva.

      „Ne, nevědělas to," řekl Enoch. „Jenom sis to myslela."

      „Věděl jsem, že vy podivní, v ten moment, kdy já vás spatřil," řekl hadí muž. „Jak to, že vás už dávno nechytili?"

      „Protože jsme mazaní," řekl Hugh.

      „Ale především hlad," řekl Enoch. „Máte tu něco k snědku? Snědl bych i emurafu."

      Při zmínce o jídle můj žaludek zavyl jako divoké zvíře. Nikdo z nás nic nejedl od chvíle, kdy jsme přijeli vlakem do Londýna, což se zdálo jako věčnost.

      „Samozřejmě," řekl hadí muž. „Tudy."

      Šli jsme chodbou za ním.

      „Řekněte nám něco o té vaší podivné armádě," poprosila Emma.

      „Rozdrtíme stvůry a vezmeme si zpět, co patří nám. Potrestáme je za to, že oni unesli naše ymbryny." Otevřel dveře, které vedly z chodby ven, a provedl nás zničenou kanceláří, kde spali na podlaze a pod stoly nějací lidé. Když jsme kolem nich procházeli, poznal jsem několik tváří, které jsme zahlédli na pouti: nevzhledný hoch, kudrnatá dívka, která očarovala hada.

      „Ti všichni jsou podivní?" zeptal jsem se.

      Hadí muž souhlasně pokýval hlavou. „Zachránění z jiných smyček," dodal a podržel nám otevřené dveře.

      „A vy?" zeptal se Millard. „Odkud jste přišel vy?"

      Hadí muž nás zavedl do vestibulu, kde jsme mohli hovořit, aniž bychom vyrušovali spáče. Místnosti vévodily dvoje velké dřevěné dveře zdobené desítkami ptačích insignií. „Pocházím z kraje zmrzlé pouště za Ledovou pustinou," řekl. „Před sto lety, když se poprvé objevili netvoři, oni napadli nejprve můj domov. Zničili všechno. Všechno živé ve vesnici zabili. Stařenu. Novorozeně. Všechny."

      Napodobil rukou ve vzduchu sekání. „Já schoval se v máselnici, dýchal skrz stéblo slámy, zatímco ve stejném domě zabíjeli oni mého vlastního bratra. Potom já přišel do Londýna, utéct netvorům. Jenže oni přišli i sem."

      „To je hrozné," řekla Bronwyn. „Je mi vás líto."

      „Jednoho dne my pomstíme," řekl a tvář mu potemněla.

      „To jste říkal," ozval se Enoch. „Kolik vás v té armádě je?"

      „Zrovna teď šest," řekl a gestikuloval směrem k místnosti, odkud jsme právě odešli.

      „Šest lidí?!" řekla Emma. „Myslíte tím... tamty?"

      Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo plakat.

      „S váma sedmnáct. Rozrůstáme se rychle."

      „No tak to prr," řekl jsem. „Nepřišli jsme sem, abychom vstoupili do armády."

      Věnoval mi pohled, který by zmrazil samo Peklo, pak se otočil a otevřel obě křídla dveří.

      Vešli jsme za ním do veliké místnosti, které dominoval masivní oválný stůl, naleštěný tak, že vypadal jako zrcadlo. „Tady scházet se Rada ymbryn," řekl hadí muž.

      Všude kolem nás visely portréty slavných starých podivných. Nebyly zarámované, ale namalované olejem, uhlem a tužkou přímo na zeď. Nejblíž byla tvář s velkýma očima a otevřenými ústy, ve kterých byla skutečná a funkční vodní fontánka. Okolo úst bylo dánsky napsáno motto, které Millard, stojící vedle mě, přeložil: „Z úst našich starších vychází pramen moudrosti."

      O kousek dál byl další nápis, tentokrát v latině. „Ardet nec consomitur," přečetla Melina. „Spálení, ale ne zničení."

      „Jak trefné," poznamenal Enoch.

      „Nemůžu uvěřit tomu, že jsem doopravdy zde," řekla Melina. „Četla jsem o tomto místě a snila o něm tolik let."

      „Je to jenom pokoj," řekl Enoch.

      „Možná pro tebe. Pro mě je to srdce celého světa podivných."

      „Srdce, které bylo vyrváno," řekl někdo nový. Podíval jsem se a spatřil, jak k nám přichází klaun, ten, který nás pronásledoval na pouti. „Slečna Kavková stála přímo tam kde vy, když ji zajali. Na podlaze jsme našli celou hromadu jejího peří." Měl americký přízvuk. Zastavil několik stop od nás, stál, žvýkal, jednu ruku v bok. „To jsou oni?" zeptal se hadího muže a ukázal na nás krocaní nohou. „Potřebujeme vojáky, ne malé děti."

      „Je mi sto a dvanáct!" protestovala Melina.

      „Jasně, jasně, tohle všechno jsem už slyšel," řekl klaun. „Mimochodem, toho, že jste podivní, jsem si všiml, i když jste byli na opačné straně tržiště. Jste ta nejnápadnější podivná parta podivných, jakou jsem kdy spatřil."

      „Řekl já jim to samé," přitakal hadí muž.

      „Jak se dostali z Walesu až sem, aniž je nikdo nezajal, to je mimo moje chápání," řekl klaun. „Vlastně je to podezřelé. Určitě není někdo z vás stvůra?"

      „Jak se opovažuješ!" řekla Emma.

      „Byli jsme zajati," pronesl Hugh pyšně, „ale stvůry, které nás chytily, už nejsou naživu, aby vám o tom povyprávěly."

      „Aha, a já jsem král Bolívie," řekl klaun.

      „Je to pravda!" zahřměl Hugh a tvář mu zbrunátněla.

      Klaun rozhodil rukama. „Oukej, oukej, uklidni se, kámo! Wrenová by vás určitě nepustila dovnitř, kdybyste sem nepatřili. No tak, buďme kamarádi, dejte si krocaní nohu."

      Nemusel nás dvakrát pobízet. Měli jsme příliš velký hlad na to, abychom byli uražení moc dlouho.

      Klaun nás uvedl ke stolu, který doslova přetékal jídlem - stejné pražené oříšky a pečená masa, která nás sváděla na pouti. Natlačili jsme se okolo stolu a nestydatě se cpali. Hadí muž snědl pět třešní a malý kousek chleba a pak prohlásil, že se v životě tolik nenajedl. Bronwyn chodila okolo zdi, okusovala si nehty, příliš ustaraná, než aby mohla jíst.

      Když jsme dojedli a stůl se změnil v bitevní pole okousaných kostí a mastných fleků, klaun se zaklonil v židli a řekl: „Tak co, podivné děti, jaký je ten váš příběh? Proč jste sem přišli z té dálky až z Walesu?"

      Emma si otřela ústa a řekla: „Abychom pomohli naší ymbryně."

      Zaměstnával jsem se vytíráním šťávy z krocana posledním kouskem chleba, ale teď jsem zvedl hlavu. Ta otázka byla tak přímá, tak jednoduchá - tak jasná -, že jsem nemohl uvěřit tomu, že ji někdo z nás už nepoložil.

      „Takhle nemluv," řekl Horác. „Přinese nám to smůlu."

„Wrenová dokáže zázraky," uklidňoval ho klaun. „Nemáte se čeho bát."

      „Doufám, že máte pravdu," řekla Emma.

      „Ovšemže mám. Tak jaké máte plány? Zůstanete a pomůžete nám bojovat, to je jasné, ale kde budete spát? Se mnou ne, mám pokoj jen pro jednoho. Výjimky skoro nikdy nedělám." Podíval se na Emmu a zvedl významně obočí. „Všimněte si, že jsem řekl skoro nikdy."

      Najednou se všichni dívali na obrazy na stěnách nebo si povolovali límečky - až na Emmu, jejíž obličej nabýval určitého odstínu zeleně. Možná jsme byli přirození pesimisté a naše naděje na úspěch se zdály tak mizivé, že jsme ani neuvažovali o tom, co budeme dělat, když dáme slečnu Peregrinovou skutečně dohromady - anebo byly kritické situace několika posledních dní tak nepřetržité a stresující, že jsme neměli ani šanci o tom přemýšlet. Ať tak či onak, klaunova otázka nás zastihla nepřipravené.

      Co když to vážně dokážeme? Co bychom dělali, kdyby zrovna teď vešla do pokoje slečna Peregrinová, navrácená do svého starého já?

      Nakonec odpověděl Millard. „Předpokládám, že zamíříme znovu na západ a vrátíme se tam, odkud jsme přišli. Slečna Peregrinová pro nás může vytvořit novou smyčku. Takovou, kde nás nikdy nenajdou."

      „To je všecko?" zeptal se klaun. „Schováte se? A co všechny ty další ymbryny, ty, které neměly tolik štěstí? A co já?"

      „Není naším úkolem spasit celý svět," řekl Horác.

      „My se nesnažíme spasit celý svět. Jen svět podivných."

      „No, ale to taky není naše věc." Horácův hlas zněl slabě a defenzivně, styděl se, že se nechal zahnat do úzkých, a řekl to.

      Klaun se naklonil na židli dopředu a hleděl na nás. „Tak čí je to teda věc?"

      „Musí tu být ještě někdo jiný," ozval se Enoch. „Lidi, kteří mají lepší vybavení, kteří jsou na tyhle věci trénovaní... "

      „První, co před třemi týdny zlotřilci udělali, bylo, že za-útočili na Domobranu podivných. Ani ne za jeden den byla rozprášena do všech světových stran. Když jsou pryč, a teď i naše ymbryny, kdo bude bránit říši podivných, hmm? Lidé jako vy a já, nikdo jiný." Klaun odhodil krocaní nohu na zem. „Vy zbabělci jste mě znechutili. Úplně jsem ztratil apetýt."

      „Oni unavení po dlouhé cestě," řekl hadí muž. „Dej čas jim."

      Klaun zapíchl prst do vzduchu jako učitel. „Hmm. Nikdo se neveze zadarmo. Nezajímá mě, jestli tu budete hodinu nebo měsíc, dokud jste tady, musíte bojovat. Jste teď sice kost a kůže, ale jste podivní, takže vím, že každý z vás má nějaké skryté nadání. Ukažte mi, co umíte!"

      Vstal a zamířil k Enochovi, jednu ruku nataženou, jako by chtěl Enochovi prohledat kapsy, jestli v nich není nějaká podivná schopnost. „Ty tam," poručil klaun. „Ukaž, co umíš!"

      „K tomu, abych to mohl předvést, potřebuji mrtvolu," řekl Enoch. „Můžeš jí být klidně ty, jestli se mě dotkneš třeba jen prstem."

      Klaun přesměroval svůj zájem na Emmu. „A co ty, beruško," řekl a Emma zvedla jeden prst a nechala na jeho špičce zatancovat plamínek jako svíčku na narozeninovém dortu. Klaun se zasmál. „Máš smysl pro humor! To se mi líbí," a přesunul se ke slepým bratrům.

      „Jsou spojeni myslí," řekla Melina a vstoupila mezi bratry a klauna. „Vidí ušima a vědí, co si myslí ostatní."

      Klaun zatleskal. „Konečně něco užitečného! Budou fungovat jako naše hlídka - jednoho pošleme na karneval a druhého si necháme tady. Když se venku něco pokazí, budeme to hned vědět!"

      Odsunul Melinu. Bratři před ním bázlivě couvali.

      „Nemůžete je rozdělit!" řekla Melina. „Joel-a-Peter nejsou rádi jeden bez druhého."

      „A já zas nejsem rád, když mě honí neviditelné bestie," řekl klaun a začal páčit staršího bratra od mladšího. Chlapci se drželi pod pažemi a nahlas naříkali, mlaskali jazyky a divoce kroutili očima. Chystal jsem se zasáhnout, když vtom se bratři oddělili a vydali dvojitý skřek, tak hlasitý a pronikavý, až jsem se bál, že se mi rozskočí hlava. Nádobí na stole se rozletělo na kusy, všichni se skrčili a zakryli si uši dlaněmi, zdálo se mi, že ze zamrzlých poschodí pod námi slyším, jak se v ledu tvoří praskliny.

      Když ozvěna dozněla, Joel-a-Peter se na podlaze tiskli v náručí a třásli se.

      „Podívej, cos udělal!" křičela Melina na klauna.

      „Dobrý bože, tohle je tedy impozantní!" vydechl klaun.

      Bronwyn zvedla jednou rukou klauna za krk. „Jestli nás budeš ještě dál obtěžovat," řekla klidně, „prostrčím ti hlavu zdí."

      „Je mi... to... líto," sípal klaun sevřeným hrdlem. „Dáte... mě... dolů?" „No tak, Wyn," přimluvila se Oliva. „Řekl, že je mu to líto."

      Bronwyn ho neochotně postavila na zem. Klaun se rozkašlal a rovnal si kostým. „Vypadá to, že jsem vás neodhadl správně," řekl. „Budete skvělým přírůstkem do naší armády."

      „Už jsem vám říkal, že se k vaší pitomé armádě přidat nechceme," namítl jsem.

      „Jaký smysl má bojovat?" řekla Emma. „Ani nevíte, kde ymbryny jsou."

      Hadí muž se rozložil, vstal ze své židle a vztyčil se nad námi. „Vtip v tom," řekl, „že jestli zkažení dostanou zbylé ymbryny, budou k nezastavení."

      „Zdá se, že jsou dost k nezastavení už teď," poznamenal jsem.

      „Jestli si myslíš, že tohle je k nezastavení, pak jsi ještě nic neviděl," řekl klaun. „A jestli si myslíš, že když bude vaše ymbryna na svobodě, tak vás přestanou honit, pak jsi blbější, než vypadáš."

      Horác také vstal a odkašlal si. „Právě jste předložili ten nejhorší možný scénář," řekl. „V poslední době jsem slyšel až příliš mnoho nejhorších možných scénářů. Ale ještě jsem neslyšel ani jediný argument ve prospěch nejlepšího možného scénáře."

      „Ach, tohle bude asi zajímavé," řekl klaun. „Do toho, fešáku, poslechněme si to."

      Horác se zhluboka nadechl a sbíral odvahu. „Stvůry chtěly ymbryny a teď je mají, anebo alespoň většinu. Řekněme, čistě teoreticky, že je to všechno, co stvůry potřebují, a teď mohou pokračovat se svými ďábelskými plány. A to dělají - stanou se superstvůrami či polobohy nebo o co jim vlastně jde. A pak už pro ně nebudou mít ymbryny žádný užitek, ani podivné děti pro ně nemají užitek, ani časové smyčky pro ně nemají význam, takže odejdou a budou polobohy někde jinde a nás nechají být. A věci se pak nejen vrátí do normálu, ale budou lepší než předtím, protože nikdo se už nebude pokoušet nás sežrat anebo unést naše ymbryny. A pak možná, jednou, pojedeme na dovolenou do zahraničí, jak jsme byli zvyklí, uvidíme kousek světa a vstoupíme do písku někde, kde není chladno a pošmourno tři sta dní v roce. A jaký má v tom případě smysl zůstat tady a bojovat? Vrhali bychom se na jejich meče, když se může všechno obrátit v dobré i bez naší intervence."

      Chvíli nikdo nic neříkal. Pak se klaun rozesmál. Smál se a smál, jeho kdákavý smích se odrážel od stěn, až nakonec spadl ze židle.

      Pak promluvil Enoch. „Já jednoduše nemám slov. Počkat - ne - mám! Horáci, to je to nejnaivnější a nejzbabělejší zbožné přání, jaké jsem kdy slyšel."

      „Ale je to možné," trval na svém Horác.

      „Ano. Taky je možné, že měsíc je vyroben ze sýra. To je prostě sakra nepravděpodobné."

      „Mohu ukončit hádku hned teď," řekl hadí muž. „Chcete vědět, co s námi stvůry udělají, jakmile budou moci udělat cokoliv? Pojďte, ukážu vám."

      „Jen pro silné žaludky," dodal klaun a pohlédl na Olivu.

      „Když to zvládnou oni, pak já taky," řekla.

      „Já jsem tě varoval," pokrčil rameny klaun. „Následujte nás."

      „Nešla bych za vámi ani z potápějící se lodě," řekla Melina, která pomáhala roztřeseným slepým bratrům postavit se znova na nohy.

      „Tak tedy zůstaň," řekl klaun. „Každý, kdo se nechce potopit s lodí, ať jde za námi."

      * * *

      Zranění leželi v nevyhovujících postelích v provizorním nemocničním pokoji, dohlížela na ně sestra s vypouleným skleněným okem. Byli tu tři pacienti, pokud je tak lze nazvat - jeden muž a dvě ženy.

      Muž ležel na boku, napolo katatonický, něco šeptal a tekly mu sliny. Jedna z žen zírala tupě do stropu, druhá se svíjela pod pokrývkami, tiše naříkala pod vlivem nějaké noční můry. Některé děti to pozorovaly ze dveří, držely si odstup pro případ, že by to, čím tito lidé trpěli, bylo nakažlivé.

      „Je jim hůř," odpověděla, pobíhajíc od lůžka k lůžku. „Udržuji je teď po celou dobu pod sedativy. Jinak by křičeli."

      Neměli žádná viditelná zranění. Nebyly tu žádné zkrvavené obvazy, žádné končetiny obalené v sádře, žádné nádoby naplněné načervenalou tekutinou. Pokoj vypadal spíše jako přistýlka k psychiatrickému oddělení než jako nemocnice.

      „Co jim je?" zeptal jsem se. „Byli zraněni při útoku?"

      „Ne, přivedla je sem slečna Wrenová," odpověděla sestra. „Našla je opuštěné v nemocnici, kterou stvůry přeměnily na jakousi lékařskou laboratoř. Tato ubohá stvoření používaly jako pokusné králíky pro své příšerné experimenty. To, co vidíte, je výsledek."

      „Našli jsme jejich staré záznamy," řekl klaun. „Před lety je unesly stvůry. Dlouho se myslelo, že už nežijí."

      Sestra vzala ze zdi u lůžka šeptajícího muže blok. „Tento chlapík, Benteret, by měl plynule hovořit stovkou jazyků, ale teď řekne jen jedno slovo, a to opakuje stále dokola."

      Přikradl jsem se blíž a odečítal mu ze rtů. Volej, volej, volej, pohyboval rty. Volej, volej, volej.

      Nesmysl. Přišel o rozum.

      „Tady ta," řekla sestra a ukazovala na tabulku se záznamy u lůžka vzlykající dívky. „Píše se tu, že umí létat, ale nikdy jsem ji neviděla nadzvednout se na posteli víc než o pár centimetrů. A ta druhá má být údajně neviditelná. Ale je viditelná jako den."

      „To je zřejmé - mučili je, až přišli o rozum!" řekl klaun. „Mučili je tak dlouho, až zapomněli, jak být podivnými!"

      „Mohli byste mě mučit celý den," řekl Millard. „Nikdy bych nezapomněl, jak být neviditelným."

      „Ukažte jim jizvy," požádal klaun sestru.

      Sestra přešla k nehybné ženě a odhrnula deky. Přes břicho, po straně krku a pod bradou se táhly tenké červené jizvy, každá o délce cigarety.

      „To bych stěží nazval známkami mučení," řekl Millard.

      „A jak byste to tedy nazval?" zeptala se sestra nahněvaně.

      Millard nevěnoval její otázce pozornost. „Má ještě nějaké jizvy, nebo je to všecko?"

      „Ani zdaleka," řekla sestra, odhodila deky, odhalila ženiny nohy a ukazovala na jizvy na zadní straně kolena, na vnitřním stehně a na chodidle.

      Millard se sklonil a prohlížel si chodidlo. „To je divné místo, nemyslíte?"

      „O co ti jde, Mille?" řekla Emma.

      „Pššt," okřikl ji Enoch. „Jen ho nechej, ať si hraje na Sherlocka, když chce. Docela se bavím."

      „Proč nepořežeme jeho na deseti místech?" navrhl klaun. „Pak uvidíme, zda to bude považovat za mučení!"

      Millard přešel místností k posteli šeptajícího muže. „Mohu ho prohlédnout?"

      „Jsem si jistá, že nebude nic namítat," řekla sestra.

      Millard nadzvedl deku nad mužovýma nohama. Na bosém chodidle měl stejnou jizvu jako nehybná žena.

      Sestra gestikulovala směrem ke svíjející se ženě. „Má ji také, jestli je to ta věc, kterou hledáte."

      „To stačilo," řekl hadí muž. „Pokud to nebýt mučení, co to tedy je?"

      „Výzkum," odpověděl Millard. „Ty řezy jsou přesné a chirurgické. Neměly působit bolest - zřejmě byly provedeny v anestezii. Stvůry něco hledaly."

      „A co to bylo?" zeptala se Emma, ačkoliv se zdálo, že se bojí odpovědi.

      „O chodidle podivné osoby existuje jedno staré rčení," řekl Millard. „Pamatuje si ho někdo z vás?"

      „Podivného chodidla kůže je brána do jeho duše," zarecitoval Horác. „Říká se to jen dětem, aby si obouvaly boty, když si hrají venku."

      „Možná to je jen říkanka a možná není," řekl Millard.

      „Nebuď blázen! Ty si myslíš, že hledaly..."

      „Jejich duše. A našly je."

      Klaun se nahlas rozesmál. „Co je tohle za blbost? Jen proto, že ztratili své schopnosti, si myslíte, že jim odstranili jejich druhé duše?"

      „Částečně. Víme, že stvůry se o druhé duše zajímají už léta."

      Pak jsem si vzpomněl na rozhovor, který jsem vedl s Millardem ve vlaku, a řekl jsem: „Ale ty sám jsi mi řekl, že podivná duše je to, co nám umožňuje vstupovat do smyček. Takže, jestli tihle lidé nemají své duše, jak je možné, že jsou tady?"

      „No, oni tady nejsou doopravdy, víme?" řekl Millard. „Čímž myslím, že jejich mysl je zcela jistě někde jinde."

      „Teď se chytáš stébla," řekla Emma. „Řekla bych, že jsi s tímhle zašel už moc daleko, Millarde."

      „Vydržte to se mnou ještě chvíli," zaprosil Millard. Přecházel po pokoji celý rozrušený. „Předpokládám, že jste neslyšeli o tom, aby obyčejný člověk skutečně vstoupil do smyčky?"

      „Ne, protože každý ví, že to není možné," namítl Enoch.

      „Je to skoro nemožné," řekl Millard. „Není to snadné a není to příjemné, ale stalo se to - jednou. Šlo

      o ilegální experiment prováděný vlastním bratrem slečny Peregrinové, pokud vím tak předtím, než se pomátl a vytvořil frakci, z níž se posléze rekrutovaly stvůry."

      „A proč jsem o tom tedy nikdy neslyšel?" podivil se Enoch.

      „Protože to bylo nesmírně kontroverzní a výsledky byly okamžitě utajeny, aby se to nikdo nepokusil zopakovat. Na každý pád se ukazuje, že můžeš přivést normálního člověka do smyčky, ale musí do ní být vtlačen násilím, a to dokáže jen někdo, kdo je mocný jako ymbryna. Ale protože normální nemají druhou duši, nedokážou se vyrovnat s neodmyslitelnými paradoxy časové smyčky a jejich mozek zkašovatí. Ve chvíli, kdy do smyčky vstoupí, stane se z nich slintající, katatonický salát. Ne nepodobný těmto nebohým lidem před námi."

      Nastala chvíle ticha, kdy nám docházela Millardova slova. Pak si Emma dala ruce přes ústa a tiše řekla: „A kruci. On má pravdu."

      „Nuže," řekl klaun. „V tom případě se věci mají ještě hůř, než jsme si mysleli."

      Cítil jsem, jak se z pokoje vytrácí vzduch.

      „Nejsem si jistý, jestli tomu rozumím," řekl Horác.

      „Řekl, že ta monstra jim ukradla duše!" vykřikla plačtivě Oliva a pak se rozběhla k Bronwyn a zabořila tvář do jejího kabátu.

      „Tihle podivní své schopnosti neztratili," řekl Millard. „Byly jim ukradeny - extrahovány společně s jejich dušemi, kterými pak nakrmili netvory. To umožnilo, aby se netvoři vyvinuli dostatečně na to, aby mohli vstupovat do smyček, a tento vývoj umožnil jejich nedávné útoky na říši podivných. A stvůry tak mohou unést ještě více podivných a vytáhnout z nich jejich duše, a tak se vyvine ještě více netvorů a tak dále, jako v začarovaném kruhu."

      „Pak tedy nechtějí jen ymbryny," řekla Emma. „Chtějí také nás - a naše duše."

      Hugh stál v nohách lůžka šeptajícího muže, jeho poslední včela rozčileně kroužila kolem. „Všechny ty podivné děti unesené během těch let..., tohle jim dělali? Myslel jsem, že byly jen potravou pro netvory. Ale tohle... tohle je úplně jiná kategorie zla."

      „Kdoví, jestli nechtějí extrahovat duše i z ymbryn?" řekl Enoch.

      Z toho nás obzvlášť zamrazilo. Klaun se obrátil k Horácovi: „Jak vypadá tvůj nejlepší možný scénář teď, chlape?"

      „Všichni ven!" poručila sestra. „Duše neduše, tihle lidé jsou nemocní. Tohle není místo na hašteření."

      Rozmrzele jsme jeden za druhým vyšli do chodby.

      „Dobrá, tak jste nám předvedli horor," řekla Emma klaunovi a hadímu muži, „a jsme náležitě zděšení. Teď nám řekněte, co od nás chcete."

      „To prosté," řekl hadí muž. „Chceme, aby vy tu zůstali a bojovali s námi."

      „Myslíme, že jsme vám právě ukázali, že je to i ve vašem vlastním zájmu," řekl klaun. Poklepal Millardovi po zádech. „Ale tady váš kamarád v tom odvedl lepší práci, než jakou bychom kdy dokázali odvést my."

      „Zůstat tady a bojovat za co?" zeptal se Enoch. „Vždyť ymbryny ani v Londýně nejsou - to říkala slečna Wrenová."

      „Zapomeňte na Londýn! Londýn je kaput!" řekl klaun. „Válka tady skončila. Prohráli jsme. Jen co Wrenová zachrání z těch zničených smyček každého z podivných, kterého zachránit může, pak vytvoříme oddíl a vyrazíme - do jiných krajů, do jiných smyček. Tam venku muselo přežít víc lidí, podivných jako my, ve kterých stále plane bojový duch!"

      „Vybudujeme armádu," řekl hadí muž. „Skutečnou armádu."

      „A pokud jde o to, zjistit, kde jsou ymbryny," řekl klaun, „to není problém. Chytíme nějakou stvůru a mučením to z ní dostaneme. Přinutíme ji, aby nám to ukázala na Mapě dní."

„Vy máte Mapu dní?" zeptal se Millard.

      „Máme dvě. Archiv podivných je v přízemí, jak víte." „To je zajisté dobrá zpráva," řekl Millard a v jeho hlase zaznělo nadšení.

      „Chytit stvůru, to se lehko řekne, ale těžší je udělat to," řekla Emma. „A taky lžou, samozřejmě. Lhaní jim jde ze všeho nejlíp."

      „Tak chytneme dvě a srovnáme si jejich lži," řekl klaun. „Chodí a čmuchají okolo velmi často, takže až je příště uvidíme - bum! Chytíme je."

      „Není třeba čekat," řekl Enoch. „Neříkala snad slečna Wrenová, že stvůry jsou přímo tady, v této budově?"

      „To ano," souhlasil klaun, „ale jsou zmrzlé. Dočista mrtvé."

      „To neznamená, že je nemůžeme vyšetřit," řekl Enoch a zazubil se od ucha k uchu.

      Klaun se otočil na hadího muže. „Vážně začínám mít ty podivíny rád."

      „Vy tedy s námi?" zeptal se hadí muž. „Zůstanete a budete bojovat?"

      „To jsem neřekla," odpověděla Emma. „Dejte nám chvilku, abychom to probrali."

      „Co je tu k probírání?" divil se klaun.

      „Samozřejmě, vemte tolik času, kolik vy potřebujete," řekl hadí muž a odvedl s sebou klauna do chodby. „Pojď, udělám trochu kávy."

      „Tak dobrá," souhlasil neochotně klaun.

      Namačkali jsme se k sobě, tak jak jsme to udělali už mnohokrát od chvíle, kdy začaly naše trable, jen tentokrát jsme se navzájem nepřekřikovali, ale hovořili podle toho, jak na každého přišla řada. Vážnost celé situace nás donutila jednat formálně.

      „Myslím, že bychom měli bojovat," řekl Hugh. „Teď když víme, co nám stvůry dělají, nemohl bych s tím žít, kdybych se vrátil k dřívějšímu způsobu života a snažil se předstírat, že se nic z toho nestalo. Boj je jediná čestná možnost."

      „Čest je i přežít," řekl Millard. „Náš druh přežil dvacáté století díky tomu, že se skrýval, ne tím, že bojoval - takže možná se potřebujeme jen lépe skrývat."

      Pak se Bronwyn obrátila na Emmu a řekla: „Chci vědět, co si myslíš ty."

      „Jo, chci vědět, co si myslí Emma," přidala se Oliva.

      „Já taky," překvapil mě Enoch.

      Emma se zhluboka nadechla a pak řekla: „Cítím se mizerně vůči ostatním ymbrynám. To, co se jim stalo, je zločin a budoucnost našeho druhu možná závisí na jejich záchraně. Ale když vezmu v úvahu všechno, moje loajalita se netýká těch ostatních ymbryn ani ostatních podivných dětí. Náleží ženě, které vděčím za svůj život - slečně Peregrinové a jen jí." Odmlčela se a pokývala hlavou - jako by si potvrzovala platnost svých vlastních slov - a pak pokračovala. „A pokud se stane znovu sama sebou, děj se vůle ptačí, udělám cokoliv, co ode mě bude potřebovat. Když řekne bojuj, budu bojovat. Když nás bude chtít ukrýt někde v nějaké časové smyčce, budu souhlasit i s tím. Ať je to jakkoliv, moje přesvědčení se nikdy nezměnilo: slečna Peregrinová ví nejlíp."

      Ostatní nad tím přemýšleli. Nakonec to zhodnotil Millard: „Velmi moudře řečeno, slečno Bloomová."

      „Slečna Peregrinová ví nejlíp!" volala radostně Oliva.

      „Slečna Peregrinová ví nejlíp!" opakoval Hugh.

      „Je mi jedno, co říká slečna Peregrinová," ozval se Horác. „Já budu bojovat."

      Enoch v sobě zadržel smích. „Ty?"

      „Všichni si myslí, že jsem zbabělec. Tohle je moje šance ukázat jim, že se mýlí."

      „Nezahazuj svůj život kvůli několika žertům na tvůj účet," řekl Hugh. „Koho zajímá, co si myslí ostatní?"

      „Není to jenom to," pokračoval Horác. „Vzpomínáte si na tu vizi, kterou jsem měl v Cairnholmu? Zahlédl jsem, kde ymbryny drží v zajetí. Nedokázal jsem vám to ukázat na mapě, ale jedním jsem si jistý - poznám to místo, když ho uvidím." Zaťukal si na čelo ukazovákem. „To, co mám tady, možná ušetří těm chlápkům hromadu potíží. A zachrání i ostatní ymbryny."

      „Jestliže někteří půjdou bojovat a někteří zůstanou," řekla Bronwyn, „ochráním všechny, kteří zůstanou. Ochraňovat druhé bylo vždycky mým posláním."

      A pak se ke mně otočil Hugh a řekl „A co ty, Jacobe?" a v ústech mi okamžitě vyschlo.

      „Jasně," přidal se Enoch. „A co ty?"

      „No," spustil jsem, „já..."

      „Pojďme se projít," přerušila mě Emma a zavěsila se do mě. „Musíme si spolu promluvit."

      * * *

      Sestupovali jsme pomalu po schodech, nikdo z nás nepromluvil, dokud jsme nesešli až dolů k zakřivené stěně ledu, kde Althea nechala zamrznout vchod do tunelu. Seděli jsme a hleděli dlouhou chvíli do ledu, na tvary v něm obsažené, rozmazané a zkreslené v ubývajícím světle, vznášející se jako nějaká pradávná vejce v modrém jantaru. Seděli jsme a podle ticha mezi námi bylo jasné, že tohle bude těžký rozhovor - takový, do kterého se nikomu z nás nechtělo.

      Nakonec řekla Emma: „Nuže?"

      „Jsem jako ostatní, chci vědět, co si myslíš ty," řekl jsem.

      Zasmála se, jako se smějí lidé, když je jim něco, co je mělo pobavit, nepříjemné, a řekla: „Nejsem si tak úplně jistá, že to opravdu chceš."

      Měla pravdu, ale stejně jsem ji pobídl, aby mluvila. „No tak."

      Emma mi položila ruku na koleno, pak ji odtáhla. Byla neklidná. Hruď se mi sevřela.

      „Myslím, že je načase, abys šel domů," řekla konečně.

      Zamrkal jsem. Chvíli mi trvalo, než jsem přesvědčil sám sebe, že to opravdu řekla. „Nerozumím," zamumlal jsem.

      „Sám jsi říkal, že jsi sem byl poslán z nějakého důvodu," řekla rychle a sklopila oči do klína, „a tím byla pomoc slečně Peregrinové. Teď to vypadá, že bude nejspíš zachráněna. Pokud jsi jí něco dlužil, teď je to splaceno. Pomohl jsi nám víc, než si vůbec uvědomuješ. A teď nastal čas, abys šel domů." Sypala ze sebe slova překotně, jako by to byla bolest, kterou v sobě nosí už dlouho, a je úleva, když se jí může konečně zbavit.

      „Tohle je můj domov," řekl jsem.

      „Ne, není," trvala na svém a teď se na mě dívala. „Říše podivných umírá, Jacobe. Je to ztracený sen. A

      i kdybychom nějak, nějakým zázrakem, postavili armádu proti zkaženým a zvítězili, zůstal by nám jen stín toho, co jsme mívali kdysi, neskutečný chaos. Ty máš domov - domov, který existuje - a rodiče, kteří jsou naživu a svým způsobem tě milují."

      „Dal jsi slovo a to jsi dodržel. A teď, když je po všem, je čas jít domů."

      „Přestaň s tím!" zvolal jsem. „Proč mě odháníš?"

      „Protože máš skutečný domov a skutečnou rodinu, a jestli si myslíš, že by někdo z nás dal přednost tomuto světu před těmi věcmi - že by se už dávno nevzdal našich smyček a dlouhověkosti a podivných schopností, jen aby ochutnal to, co máš ty -, pak doopravdy žiješ ve světě iluzí. Cítím se absolutně zle, když si pomyslím, že bys mohl tohle všechno zahodit - a kvůli čemu?"

      „Kvůli tobě, ty hlupáčku! Já tě miluju!"

      Nemohl jsem uvěřit, že jsem to řekl. Ani Emma - překvapením otevřela ústa. „Ne," řekla a vrtěla hlavou, jako by tak mohla moje slova vymazat. „Ne, tohle ničemu nepomůže."

      „Ale je to pravda!" řekl jsem. „Proč si myslíš, že jsem zůstal, místo abych se vrátil domů? Nebylo to kvůli mému dědečkovi ani kvůli nějakému přiblblému smyslu pro povinnost - ne doopravdy - ani proto, že bych nenáviděl svoje rodiče anebo si nevážil svého domova a všech těch hezkých věcí, které máme. Zůstal jsem kvůli tobě!"

      Chvíli nic neříkala, jen pokyvovala hlavou, pak odvrátila zrak a projížděla si rukama ve vlasech, až se ukázal proužek bílého prášku z betonu, kterého jsem si předtím nevšiml. Najednou vypadala starší. „Je to moje vina," promluvila konečně. „Nikdy jsem tě neměla políbit. Možná jsem tě tak přiměla k tomu, abys uvěřil něčemu, co není pravda."

      To mě ohromilo a instinktivně jsem se odtáhl, jako bych se chtěl chránit. „Neříkej mi to, pokud to nemyslíš vážně," řekl jsem. „Možná nemám moc zkušeností s randěním, ale nejednej se mnou jako s nějakou ubohou nulou, která je tváří v tvář hezké dívce bezmocná. Tys mě nepřiměla, abych zůstal. Zůstal jsem, protože jsem zůstat chtěl - a protože to, co k tobě cítím, je skutečnější než cokoliv, co jsem kdy cítil." Nechal jsem ta slova, aby se chvíli vznášela mezi námi, a vnímal jejich pravdu. „Cítíš to taky," pokračoval jsem. „Vím, že to cítíš."

      „Je mi líto," řekla. „Je mi líto, bylo to kruté a neměla jsem to říkat." Oči jí trochu zvlhly a otřela si je rukou. Snažila se být tvrdá, ale teď se ta fasáda rozpadala. „Máš pravdu," řekla. „Moc mi na tobě záleží. Proto se nemohu dívat, jak zahazuješ svůj život kvůli ničemu."

      „Nezahodím ho!"

      „Sakra, Jacobe, ano, zahodíš!" Byla tak rozzlobená, že nechtě zapálila v dlani oheň. Tleskla rukama, zadusila plamen a pak vstala. Ukázala na led a řekla: „Vidíš tu kytku v květináči tam na tom stole?"

      Viděl jsem ji. Kývl jsem.

      „Teď je zelená, uchovaná v ledu. Ale uvnitř je mrtvá. A v momentě, kdy led roztaje, zhnědne a zvadne." Upřela na mě své oči. „Já jsem jako ta kytka."

      „Nejsi," řekl jsem. „Jsi... dokonalá."

      Tvář jí ztuhla ve výrazu nucené trpělivosti, jako by něco vysvětlovala natvrdlému děcku. Znovu si sedla, vzala mě za ruku a zvedla si ji ke své hladké tváři. „Tohle," řekla, „je lež. To nejsem doopravdy já. Kdybys mě viděl takovou, jaká doopravdy jsem, už bys mě nechtěl."

      „Mě tyhle věci nezajímají..."

      „Jsem stará žena!" zvolala. „Myslíš si, že jsme stejně staří, ale nejsme. Ta osoba, o které říkáš, že ji miluješ, je ve skutečnosti stará bába, čarodějnice ukrytá v těle dívky. Ty jsi mladý muž - chlapec - ve srovnání se mnou dítě. Nikdy nepochopíš, jaké to je, být neustále tak blízko smrti. A neměl bys. Nepřeji si to. Máš před sebou celý život, Jacobe. Já jsem ten svůj už prožila. A jednoho dne - možná, že brzo - umřu a obrátím se v prach."

      Řekla to s tak chladnou definitivností, až mi bylo jasné, že je o tom přesvědčená. Zraňovalo ji říkat tyhle věci, tak jako mě zraňovalo je poslouchat, ale chápal jsem, proč to dělá. Snažila se mě svým vlastním způsobem zachránit.

      Ale i tak to strašně bolelo. Částečně proto, že jsem věděl, že má pravdu. Pokud se slečna Peregrinová zotaví, pak jsem splnil to, co jsem měl udělat: vyřešil jsem záhadu svého dědečka, splatil slečně Peregrinové dluh své rodiny, prožil neobvyklý život, o jakém jsem vždycky snil - anebo aspoň jeho část. Takže jediná další povinnost se týkala mých rodičů. Pokud jde o Emmu, bylo mi úplně jedno, jestli je starší než já nebo jiná než já. Jenže ona se rozhodla, že by mi to jedno být nemělo, a zdálo se, že ji o opaku nepřesvědčím.

      „Možná, až tohle všechno skončí," řekla, „napíšu ti dopis a ty mi odepíšeš. A možná, že jednoho dne mě přijedeš znovu navštívit."

      Dopis. Vzpomněl jsem si na zaprášenou krabici s dopisy od mého dědečka, kterou jsem našel u ní v pokoji. Je tohle všechno, čím pro ni budu? Starým mužem za oceánem? Vzpomínkou? A vtom jsem si uvědomil, že půjdu v dědečkových stopách tak, jak jsem si nikdy nemyslel, že je to možné. V mnoha ohledech jsem žil jeho život. A nejspíš jednoho dne nebudu dost ostražitý, budu starý, pomalý a nesoustředěný, a zemřu jako on. A Emma bude žít dál beze mě, bez nás obou, a jednoho dne možná někdo najde v její skříni moje dopisy, v krabici vedle dopisů mého děda, a bude přemýšlet, čím jsme pro ni my dva byli.

      „Co když mě budete potřebovat?" napadlo mě. „Co když se netvoři vrátí?"

      V očích se jí leskly slzy. „Nějak to zvládneme," řekla. „Podívej, už o tom nemůžu dál mluvit. Upřímně si myslím, že moje srdce už to nevydrží. Půjdeme nahoru a sdělíme ostatním tvé rozhodnutí?"

      Zaťal jsem zuby, najednou rozčílený tím, jak na mě tlačí. „Já jsem se ještě nijak nerozhodl," řekl jsem. „Ty ses rozhodla."

      „Jacobe, právě jsem ti řekla... "

      „Správně, tys řekla mně. Ale já jsem se ještě nerozhodl."

      Zkřížila ruce na prsou. „Pak mohu počkat."

      „Ne," řekl jsem a vstal. „Musím být chvíli sám." A vyšel jsem nahoru po schodech bez ní.

Kapitola 13

      Procházel jsem tiše chodbami. Chvíli jsem zůstal stát před zasedací místností ymbryn, poslouchal jsem přes dveře tlumené hlasy, ale dovnitř jsem nevešel. Nahlédl jsem do nemocničního pokoje a viděl sestru, jak dřímá na stoličce mezi jedno-duchými podivnými. Pootevřel jsem dveře od pokoje slečny Wrenové a zahlédl jsem ji, jak houpá na klíně slečnu Peregrinovou a jemně jí masíruje peří. Nic jsem nikomu neřekl.

      Když jsem tak procházel prázdnými chodbami a vypleněnými kancelářemi, snažil jsem si představit, jaké by to bylo, kdybych byl doma, kdybych se po tom všem rozhodl vrátit. Co bych řekl rodičům. Nejspíš bych jim neřekl nic. Stejně by mi nevěřili. Řekl bych, že jsem se pomátl, napsal tátovi dopis plný bláznivých historek, pak jsem nasedl na loď jedoucí na pevninu a utekl. Nazvali by to stresovou reakcí. Připsali by to nějaké vymyšlené duševní poruše a podle toho by přizpůsobili medikaci. Doktoru Golanovi by dávali za vinu, že mi navrhl cestu do Walesu. Doktoru Golanovi, který se jim už samozřejmě nikdy neozval. Vypařil se z města, vysvětlovali by, protože to byl podvodník, mastičkář, kterému jsme nikdy neměli důvěřovat. A já bych byl znovu Jacobem, tím ubohým, traumatizovaným, mentálně narušeným bohatým spratkem.

      Znělo to jako trest odnětí svobody. Ale přesto, pokud mě můj největší důvod pro to, abych zůstal v říši podivných, už nechce, nesnížím se k tomu, abych se doprošoval. Mám svoji hrdost.

      Jak dlouho bych snesl Floridu, teď když jsem ochutnal tento podivný život? Nebyl jsem ani trochu tak obyčejný, jak jsem býval - anebo, pokud je pravda, že jsem nikdy nebyl obyčejný, teď to vím. Změnil jsem se. A to mi přinejmenším dávalo nějakou naději: že dokonce i v obyčejných podmínkách mohu najít způsob, jak prožít mimořádný život.

      Ano, nejlépe bude odejít. Bude to opravdu to nejlepší. Jestliže tento svět umírá a nedá se pro něj nic udělat, co mi tu zbývá? Utíkat a schovávat se, až už nebude žádné bezpečné místo, žádná smyčka, která by zachovala umělé mládí mých přátel. Dívat se, jak umírají. Držet Emmu, až se bude drolit a rozpadne se mi v náručí.

      Zabilo by mě to rychleji než jakýkoliv netvor.

      Dobrá tedy, půjdu. Zachráním, co zbylo z mého starého života. Sbohem, podivní. Sbohem, podivnosti.

      Tak to bude nejlepší.

      Procházel jsem se, až jsem došel na místo, kde byly místnosti zamrzlé jen zpola, led vystoupal do poloviny vzdálenosti ke stropu jako voda v potápějící se lodi a pak se zastavil, takže desky stolů a cylindry lamp z něj vystupovaly jako bázliví plavci. Za zamrzlými okny zvolna zapadalo slunce. Na stěny padaly stíny a násobily se ve schodišťových šachtách, a jak světla ubývalo, byly modřejší a barvily všechno okolo mě do kobaltové modři mořské hlubiny.

      Napadlo mě, že tohle je pravděpodobně moje poslední noc v říši podivných. Moje poslední noc s nejlepšími přáteli, jaké jsem kdy měl. Moje poslední noc s Emmou.

      Proč ji trávím sám? Protože jsem smutný a Emma ranila mou pýchu a já potřebuji mít špatnou náladu.

      Dost už toho.

      Zrovna když jsem se otočil a chystal se vyjít z místnosti, pocítil jsem to - tu starou známou bodavou bolest ve střevech.

      Netvor.

      Zastavil jsem se a čekal na další bodnutí bolesti. Potřeboval jsem víc informací. Intenzita bolesti odpovídala blízkosti netvora a frekvence píchnutí korespondovala s jeho silou. Když nás honili dva silní netvoři, Pocit byl jednou dlouhou, nepřerušovanou křečí, ale teď uběhla skoro minuta, než jsem pocítil další nápor bolesti — a když se dostavil, byl tak slabý, že jsem si nebyl ani jistý, zda jsem ho opravdu cítil.

      Vykradl jsem se pomalu z pokoje a šel chodbou. Jak jsem procházel kolem vedlejších dveří, ucítil jsem třetí píchnutí, teď trochu silnější, ale stále jen takové zašeptání.

      Snažil jsem se otevřít dveře opatrně a tiše, ale byly zamrzlé. Musel jsem s nimi trhnout, pak zatřást, potom do nich kopnout, než se konečně rozletěly a ukázal se pokoj vyplněný ledem do výše pasu. Opatrně jsem se přiblížil k ledu a rozhlížel se, a dokonce i ve slabém světle jsem okamžitě rozpoznal netvora. Ležel skrčený na podlaze, zalitý v ledu až po inkoustově černé bulvy. Jen temeno hlavy mu vyčnívalo nad ledem, zbytek, nebezpečné části, otevřené čelisti a všechny zuby a jazyky byly uvězněny v ledu.

      Tvor byl sotva naživu, srdce mu bilo pomalu, snad jednou za minutu. S každým mdlým úderem srdce jsem pocítil bolestné píchnutí.

      Stál jsem ve dveřích do místnosti a zíral na netvora, fascinovaný a současně znechucený. Byl v bezvědomí, nehybný, naprosto zranitelný. Bylo by snadné vylézt na ten led a zapíchnout špičku rampouchu do netvorovy lebky - a kdyby kdokoliv jiný věděl, že tu netvor je, jsem si jistý, že by udělal právě to. Ale cosi mě zarazilo. Tohle stvoření teď nepředstavovalo pro nikoho žádnou hrozbu. Každý netvor, se kterým jsem přišel do styku, mě nějak poznamenal. Ve svých snech jsem vídal jejich rozpadající se tváře. Brzy půjdu domů, kde už nebudu Jacob, zabiják netvorů. Nechtěl jsem si tady toho vzít s sebou. Už to nebyla moje věc.

      Vycouval jsem z pokoje a zavřel dveře.

      * * *

      Když jsem se vrátil do zasedací místnosti, venku už se skoro setmělo a v pokoji bylo černo jako v noci. Protože slečna Wrenová zakázala používat plynové lampy z obavy, aby nebyly vidět z ulice, všichni se shromáždili okolo několika svíček na velkém oválném stole, někteří seděli na židlích a jiní se zkříženýma nohama přímo na stole, mluvili tiše a hleděli na něco před sebou.

      Když vrzly těžké dveře, všichni se otočili a podívali se na mě. „Slečna Wrenová?" řekla Bronwyn s nadějí v hlase, narovnala se na židli a přimhouřila oči.

      „To je jenom Jacob," řekl další stín.

      Když dozněl sbor zklamaných povzdechnutí, Bronwyn řekla: „Promiň - ahoj, Jacobe," a znovu zaměřila svoji pozornost na stůl.

      Když jsem k nim kráčel, zachytil jsem Emmin pohled a zadíval se jí upřeně do očí. Viděl jsem v nich něco rozbolavělého a nestřeženého - strach, napadlo mě, že jsem se doopravdy rozhodl udělat to, do čeho mě tlačila. Pak její oči pohasly a znovu je sklopila dolů.

      Napolovic jsem doufal, že se nade mnou Emma slitovala a řekla ostatním, že odcházím. Jenže to samozřejmě neudělala - ještě jsem neoznámil své rozhodnutí jí. Zdálo se však, že ho zná, že ho vyčetla z mojí tváře, když jsem procházel místností.

      Bylo jasné, že ostatní vůbec nic netuší. Tak si zvykli na mou přítomnost, že zapomněli, že by něco takového vůbec mohlo přicházet v úvahu. Sebral jsem odvahu a všechny požádal, aby mi věnovali pozornost.

      „Počkej chvilku," ozval se hlas se silným cizím přízvukem a ve světle svíček jsem spatřil dívku a jejího hada škrtiče, jak se na mě dívají. „Tady ten kluk právě vychrlil spoustu nesmyslů o místě, ze kterého pocházím." Obrátila se k jediné židli u stolu, která byla prázdná, a řekla: „Mí lidé ho nazývají Simhaladvipa - bydliště lvů."

      Millard ze židle odpověděl: „Je mi líto, ale tady stojí krasopisně. Země Serendip. Podivní kartografové, kteří tuhle mapu vyrobili, neměli zájem věci překrucovat!"

      Popošel jsem trochu blíž a viděl jsem, nad čím se dohadují. Byla to Mapa dní, i když mnohem větší vydání než to, o které jsme přišli na moři. Tohle pokrývalo prakticky celý stůl a bylo tlusté jako postavená cihla. „Znám svůj vlastní domov a jmenuje se Simhaladvipa!" trvala na svém dívka s hadem, škrtič se jí odvinul z krku a vystřelil přes stůl, aby zabořil nos do Mapy a ukázal ostrov ve tvaru kapky kousek od indického pobřeží. Na této mapě se ovšem Indie jmenovala Malabar a ostrov, který jsem znal jako Srí Lanku, byl pokryt pěkným písmem, které říkalo Země Serendip.

      „Nemá smysl se hádat," řekl Millard. „Některá místa mají tolik jmen, kolik jim dají jejich vlastní obyvatelé. A prosím popros svého hada, aby se stáhl, jinak nám pomačká stránky."

      Dívka si odkašlala a něco zamumlala, škrtič se vrátil a znovu se jí omotal kolem krku. Celou tu dobu jsem nedokázal odtrhnout oči od knihy. Ta, kterou jsme ztratili, byla dost impozantní, i když jsem ji viděl otevřenou jen jednou, v noci, v plápolavém světle oranžových plamenů, když hořel domov podivných dětí. Tahle byla úplně jiná třída. Nejen že byla několikanásobně větší, ale byla tak zdobná, že ta druhá vedle ní vypadala jako toaletní papír vázaný v kůži. Stránky se zlatou ořízkou, vyrobené z něčeho silnějšího než z papíru, možná z teletiny, byly plné barevných map. Po stranách je zdobila spousta ilustrací, popisky a odstavce vysvětlujícího textu.

      Millard si všiml mého obdivu a řekl: „Není to úžasné? Snad s výjimkou Codex Peculiaris je tohle vydání Map nejkrásnější knihou v celé říši podivných. Tým kartografů, umělců a knihařů jí věnoval celý život a říká se, že některé z map nakreslil sám Perplexus Anomalus. Odmalička jsem si ji přál spatřit na vlastní oči. Mám takovou radost!"

      „Je to fakt něco," řekl jsem a byla to pravda.

      „Millard nám právě ukazoval některé z jeho nejoblíbenějších částí," řekla Oliva. „Mně se nejvíc líbí ty obrázky!"

      „Abych je trochu rozptýlil," vysvětloval Millard, „a zkrátil jim čekání. Jacobe, prosím tě, pomoz mi obracet stránky."

      Nechtěl jsem Millardovi kazit jeho chvíli smutným oznámením, a proto jsem se rozhodl, že to ještě počká. Přinejmenším do rána bych tu mohl zůstat a chtěl jsem si užít ještě několik minut se svými přáteli. Přisunul jsem se k Millardovi a vložil prsty pod stránku, která byla tak veliká, že jsem potřeboval obě ruce, abych ji společně s Millardem dokázal otočit.

      Pozorně jsme si Mapu prohlíželi. Úplně mě to pohltilo - hlavně vzdálené a méně známé části. Přirozeně, Evropa a řada jejích smyček byly popsány dobře, ale čím byla místa vzdálenější, tím byl jejich popis povrchnější. Rozlehlá pásma Afriky byla jednoduše prázdná. Terra incognita. Totéž se týkalo i Sibiře, ačkoliv Mapa dní měla pro ruský Dálný východ svůj vlastní název: Velká dalekosáhlá samota.

      „Jsou v těch místech smyčky?" zeptala se Oliva a ukázala na prázdnotu, která zaujímala větší část Číny. „Jsou tam podivní jako my?"

      „Určitě ano," řekl Millard. „Podivnost je dána geny, ne geografií. Ale velké části podivného světa dosud nebyly prozkoumány."

      „Proč ne?"

      „Asi jsme měli moc práce s tím, abychom přežili."

      Napadlo mě, že úsilí spojené se snahou přežít brání spoustě věcí, nejen bádání a lásce.

      Obraceli jsme stránky a hledali čistá, nepopsaná místa. Bylo jich tu hodně a všechna měla bizarní jména. Truchlivé království písku. Země vytvořená v hněvu. Vysoké místo plné hvězd. Vyslovoval jsem tiše ta slova jen pro sebe, líbila se mi jejich významová vrstevnatost.

      Na okrajích číhala hrůzostrašná místa, kterým se v Mapě říkalo Pustiny. Dálný sever Skandinávie byl Ledovou pustinou. Střed Bornea Dusnou pustinou. Většina arabského poloostrova Nelítostnou pustinou. Jižní cíp Patagonie Neradostnou pustinou. Určitá místa tu nebyla zachycena vůbec. Nový Zéland. Havaj. Florida, která byla jen zarůstající bulkou na chodidle Ameriky, skoro nepovšimnutou.

      Když jsem si tak prohlížel Mapu dní, dokonce i místa, jejichž název zněl velmi odpudivě, ve mně vzbuzovala podivný stesk. Připomněla mi dávná odpoledne, která jsem trávil s dědečkem prohlížením historických map v National Geographic - map nakreslených dávno předtím, než se objevila letadla a satelity, kdy fotoaparáty s vysokým rozlišením nemohly nahlédnout do každičkého koutu světa. Kdy známé obrysy pobřeží byly pouhým odhadem. Kdy hloubka a rozměry ledových oceánů a hrozivých džunglí byly vypočteny na základě dohadů, legend a divokých, neuspořádaných zpráv vůdců expedic, kteří na svých výpravách přišli o polovinu mužstva.

      Zatímco Millard sáhodlouze vyprávěl o historii Map, putoval jsem prstem rozlehlou a neprobádanou pouští Asie. Kde okřídlený tvor nekončí svůj let. Ležel tu celý svět, který teprve čeká, až bude objeven, a já jsem se jen dotkl jeho povrchu. Ta myšlenka mě naplnila lítostí - ale zároveň i ostudnou úlevou. Koneckonců uvidím znovu svůj domov a své rodiče. A možná je tohle staré nutkání objevovat něco pro objevování samotné dětinské. V neznámu se skrývala romantika, ale jakmile je místo objeveno, zapsáno do katalogu a zmapováno, jako by ztratilo na významu, stane se jen dalším zaprášeným faktem v nějaké knize zbavené tajemství. Možná je proto lepší nechat na mapě pár míst prázdných. Nechat svět, aby si zachoval aspoň něco ze svých záhad, nenutit ho, aby odhalil i to nejposlednější tajemství.

      Možná je lepší se občas divit.

      A pak jsem jim to řekl. Už nemělo smysl déle otálet. Prostě jsem to vyhrkl: „Odcházím. Až tohle všecko skončí, vrátím se domů."

      Nastal okamžik šokovaného ticha. Emma se konečně setkala s mým pohledem a já jsem viděl, jak se jí v očích lesknou slzy.

      Pak se Bronwyn zvedla od stolu a objala mě. „Bratře, budeš nám chybět."

      „Taky mi budete chybět," řekl jsem. „Víc než dokážu říct."

      „Ale proč?" zeptala se Oliva a vznesla se, aby se mi podívala do očí. „Byla jsem moc otravná?"

      Položil jsem jí ruku na hlavu a zatlačil ji zpátky na podlahu. „Ne, ne, s tebou to nemá nic společného," řekl jsem. „Byla jsi skvělá, Olivo."

      Emma udělala krok dopředu. „Jacob sem přišel, aby nám pomohl," řekla. „Ale musí se vrátit do svého bývalého života, dokud na něj ještě čeká."

      Zdálo se, že děti rozumí. Nikdo se nehněval. Většina z nich vypadala, že se upřímně raduje z mého štěstí.

      Slečna Wrenová nakoukla do pokoje, aby nás rychle informovala o aktuální situaci - všechno probíhá skvěle. Slečna Peregrinová je na dobré cestě ke svému uzdravení. Do rána bude připravená. A pak slečna Wrenová zase odešla.

      „Díky bohům," řekl Horác.

      „Díky ptákům," řekl Hugh.

      „Díky bohům a ptákům," řekla Bronwyn. „Všem ptákům na všech stromech a ve všech lesích."

      „Díky i Jacobovi," řekl Millard. „Bez něho bychom se nikdy tak daleko nedostali."

      „Nedostali bychom se ani z ostrova," řekla Bronwyn. „Udělal jsi toho pro nás tolik, Jacobe."

      Všichni mě začali objímat, jeden po druhém. Pak odběhli a zůstala jen Emma, objala mě jako poslední

      - dlouhé, hořce sladké objetí, které příliš připomínalo loučení.

      „Požádat tě, abys odešel, byla ta nejtěžší věc, jakou jsem kdy musela udělat," řekla. „Jsem ráda, že jsi tu byl. Myslím, že už bych neměla sílu požádat tě o to znovu."

      „Mrzí mě to," řekl jsem. „Přál bych si, aby existoval svět, kde bychom spolu mohli žít v klidu a míru."

      „Já vím," řekla. „Já vím, já to vím."

      „Přál bych si...," začal jsem.

      „Stop," zastavila mě.

      Stejně jsem to řekl. „Přál bych si, abys mohla jít domů se mnou."

      „Já vím."

      Emma nesnášela dlouhé loučení. Cítil jsem, jak sbírá odvahu, snaží se zatlačit tu bolest někam do sebe. „Takže," řekla věcně. „Logistika. Až se slečna Peregrinová změní v člověka, vyvede tě zpět karnevalem do podzemky, a když projdeš přechodem, budeš zpátky v současnosti. Myslíš, že odtud to už zvládneš?"

      „Myslím, že jo," řekl jsem. „Zavolám našim. Nebo zajdu na policejní stanici nebo tak něco. Vsadím se, že na každé policejní stanici v Británii už mají moji fotografii, znám svého tátu." Trochu jsem se zasmál, protože kdybych to neudělal, mohl bych se rozplakat.

      „Tak fajn," řekla.

      „Tak fajn," řekl jsem.

      Podívali jsme se na sebe, ne tak docela připraveni jít, ne tak docela jisti tím, co ještě udělat. Instinkt mi velel políbit ji, ale sám sebe jsem zastavil. Tohle už není dovoleno.

      „Jdi," řekla. „Když o nás už nikdy neuslyšíš, hmm, jednoho dne budeš moci vyprávět náš příběh. Můžeš o nás vyprávět svým dětem. Anebo vnoučatům. A tak nebudeme úplně zapomenuti."

      Věděl jsem, že od této chvíle bude bolet každé slovo, které si vyměníme, bude obaleno a poznamenáno bolestí toho okamžiku, a že se musím odtrhnout teď, protože jinak to nikdy neskončí. Smutně jsem tedy pokýval hlavou, ještě jednou ji stiskl v náručí a odešel někam do rohu vyspat se, protože jsem byl velmi, velmi unavený.

      Po chvíli přitáhli ostatní do pokoje matrace a deky a udělali okolo mě jakési hnízdo, lehli jsme si k sobě, abychom se udrželi v teple před pronikajícím chladem. Ale když si ostatní stlali, zjistil jsem, že navzdory vyčerpání nemohu spát, a tak jsem vstal a procházel se chvíli po místnosti a pozoroval děti z dálky.

      Od chvíle, kdy začala naše cesta, jsem cítil už mnoho věcí - radost, strach, naději, hrůzu -, ale až do této chvíle jsem se ani jednou necítil osamělý. Bronwyn mě nazvala svým bratrem, ale už to neznělo pravdivě. Přinejlepším jsem byl jejich bratranec z druhého kolena. Emma měla pravdu: nikdy nepochopím. Byli tak staří, zažili toho už tolik. A já jsem přišel z jiného světa. Teď nastal čas vrátit se tam.

      * * *

      Konečně jsem za zvuku ledu, který sténal a praskal v poschodích pod námi a na půdě, usnul. Budova jako by ledem ožila.

      Tu noc mě pronásledovaly divné a dotěrné sny.

      Jsem znovu doma, dělám věci, které jsem dělával. Pouštím se do hamburgeru z fastfoodu - velkého, hnědého a mastného. Sedím na místě spolujezdce v Rickyho fordce, nekvalitní rádio řve. Jsem s rodiči v obchodě s potravinami, klouzám se dlouhými, nepříjemně osvětlenými uličkami, a je tam Emma, chladí si ruce v pultu s rybami, všude teče voda z tajícího ledu. Nepoznává mě.

      Pak jsem v herně, kde jsem slavil dvanácté narozeniny, a střílím z plastové pušky. Těla se rozprskávají jako balonky naplněné krví.

      Jacobe kde jsi

      Pak škola. Učitelka píše něco na tabuli, ale ta písmena nedávají smysl. Pak jsou všichni na nohou a spěchají ven. Něco se děje. Hlasitý hluk stoupá a klesá. Všichni stojí tiše, hlavy obrácené k obloze.

      Nálet.

      Jacobe Jacobe kde jsi

      Ruka na mém rameni. Je to nějaký stařec. Muž bez očí. Přišel mi ukrást ty moje. Není to člověk - je to tvor - příšera.

      Teď utíkám. Hledám svoji starou fenku. Před lety se mi vytrhla a utekla i s vodítkem, které se obtočilo kolem větve, když se snažila ulovit na stromě veverku. Oběsila se. Dva týdny jsme pročesávali okolí a volali její jméno. Našli jsme ji po třech týdnech. Chudák stará.

      Teď je tu ohlušující siréna. Běžím a vedle mě jede auto a bere mě dovnitř. Uvnitř sedí rodiče ve slavnostním. Ani se na mě nepodívají. Dveře se zavřou. Jedeme a venku je dusno k zalknutí, ale topení jede naplno a okýnka jsou zavřená, rádio hraje nahlas, ale je naladěno na šum mezi stanicemi.

      Mami kam jedeme

      Neodpoví.

      Tati proč tu zastavujeme

      Pak jsme venku, jdeme pěšky a já zas mohu dýchat. Pěkně zelené místo. Vůně čerstvě posečené trávy. Lidé v černém shromáždění kolem díry v zemi.

      Na katafalku leží otevřená rakev. Nahlížím dovnitř. Je prázdná až na mastnou skvrnu, která se pomalu šíří po dně. Začerňuje bílý satén. Rychle, zavřete víko! Černý asfalt probublává ven z prasklinek a žlábků a kape dolů do trávy a vpíjí se do země.

      Jacobe kde jsi řekni něco

      Náhrobní kámen hlásá: ABRAHAM EZRA PORTMAN. A já padám do jeho otevřeného hrobu, temnota zrychluje své otáčení, aby mě spolkla, a já stále padám, hrob je bezedný, a pak jsem někde pod zemí, sám bloudím tisícem propojených tunelů a bloumám a je zima, taková zima, až mám strach, že mi zmrzne pokožka a kosti se mi roztříští, a všude okolo mě z temnoty sledují žluté oči.

      Jdu za jeho hlasem. Jákobe, pojď sem. Neboj se.

      Tunel se stáčí nahoru a na jeho konci je světlo, u ústí tunelu stojí mladý muž a čte si klidně nějakou knihu. A vypadá přesně jako já, nebo skoro jako já, a možná, že on je já, myslím si, ale pak promluví a je to hlas mého dědečka. Něco ti musím ukázat.

      Na chvíli jsem se s trhnutím probudil ve tmě a věděl jsem, že se mi to zdálo, ale nevěděl jsem, kde jsem, jen to, že už nejsem v posteli ani v zasedací místnosti s ostatními. Někam jsem zašel a ta místnost, ve které jsem byl, byla celá černá, pode mnou je led a žaludek se mi svírá...

      Jacobe pojď sem kde jsi

      Hlas přicházel zvenku, odněkud z chodby - skutečný hlas, ne něco ze snu.

      A pak zase sním, jsem za provazy boxerského ringu a na plachtě, v lehkém oparu z kouře a ve světlech, bojuje můj dědeček s netvorem.

      Krouží kolem sebe. Můj dědeček je mladý a tančí na nohou, do pasu nahý, v jedné ruce nůž. Netvor je shrbený a pokroucený, jazyky mává ve vzduchu, z otevřených čelistí kape na podlahu čerň. Vymrští jazyk a dědeček uskočí.

      Nepřemáhej bolest, to je klíč, říká dědeček. Něco ti říká. Přivítej ji, nech ji, ať k tobě promluví. Ta bolest říká: Ahoj, nejsem jiná než ty; patřím k netvorovi, ale jsem také ty.

      Netvor po něm znovu šlehne. Dědeček to očekává a ustoupí, než dojde k úderu. Pak netvor udeří potřetí, dědeček se rozmáchne nožem a špička netvorova černého jazyka dopadne na zem a škube sebou.

      Jsou to hloupá stvoření. Dají se snadno oblafnout. Mluv na ně, Jákobe. A můj dědeček začíná hovořit, ale ne anglicky ani polsky, žádným jazykem, který jsem kdy slyšel mimo své sny. Je to jako nějaké hrdelní říhání, zvuky tvořené někde jinde než v krku či v ústech.

      A netvor se přestane hýbat, jen se kymácí na místě, zhypnotizovaný, jak se zdá. Dědeček drmolí něco, co nahání hrůzu, dá nůž níž a plíží se k netvorovi. Čím je blíž, tím je to stvoření poddajnější, nakonec

      se složí na žíněnku, na kolena. Myslím, že se chystá zavřít oči a usíná, když tu se náhle netvor osvobodí z kouzla, které na něj dědeček seslal, švihne všemi svými jazyky a dědečka propíchne. Když padá, přeskočím provazy a běžím k němu, a netvor se odkrade pryč. Dědeček leží na zádech na žíněnce a já u něj klečím, ruku na jeho tváři, a on mi něco šeptá, na rtech mu bublá krev, a tak se skloním blíž, abych ho slyšel. Ty jsi víc než já, Jákobe, říká. Ty jsi víc, než já jsem kdy byl.

      Cítím, jak se jeho srdce zpomaluje. Poslouchám, až mezi jednotlivými údery ubíhají celé sekundy. Pak desítky sekund. A pak...

      Jacobe kde jsi

      Znovu jsem se s trhnutím vzbudil. V pokoji teď bylo světlo. Je ráno, jeho modrý začátek. Klečím na ledě ve zpola zamrzlém pokoji a moje ruka není na dědečkově tváři, ale spočívá na lebce uvězněného netvora, na jeho pomalém, plazím mozku. Oči má otevřené a hledí na mě, a já hledím na něho. Vidím tě.

      „Jacobe! Co to děláš? Všude tě hledám!"

      To byla Emma v chodbě, šílená strachy. „Co to děláš?" Nemohla vidět netvora. Nevěděla, že tam je.

      Zvedl jsem ruku z jeho hlavy a odtáhl se od něj. „Nevím," řekl jsem. „Asi jsem byl náměsíčný."

      „Na tom nesejde," řekla. „Pospěš si - slečna Peregrinová se každou chvíli promění!"

      V malém pokojíku byly všechny děti a všichni z panoptika, bledí a nervózní, natlačení u zdi a na podlaze okolo dvou ymbryn, jako sázkaři na zadním dvorku při kohoutích zápasech. Vklouzli jsme s Emmou mezi ně a schoulili se v rohu, oči přilepené na začínající podívanou. V pokoji byl nepořádek: houpací křeslo, ve kterém seděla celou noc slečna Wrenová se slečnou Peregrinovou, leželo převrácené na boku, stolek s lahvičkami a kádinkami byl odsunut ke zdi. Na něm stála Althea a svírala síť na tyči, připravená kdykoli ji použít. Uprostřed podlahy byly slečna Wrenová a slečna Peregrinová. Slečna Wrenová klečela, přitiskla slečnu Peregrinovou vlastníma rukama k prkenné podlaze, na rukou měla tlusté sokolnické rukavice, potila se a odříkávala něco ve staré podivínštině, zatímco slečna Peregrinová skřehotala a bušila kolem sebe pařáty. Ale ať slečna Peregrinová vyváděla, jak chtěla, slečna Wrenová ji nepustila.

      V noci se v jednu chvíli jemné masírování slečny Wrenové změnilo v cosi, co připomínalo profesionální mezidruhový wrestlingový zápas kombinovaný s exorcismem. Ptačí polovina slečny Peregrinové natolik ovládla její přirozenost, že se své podoby odmítala vzdát bez boje. Obě ymbryny utrpěly lehčí zranění: peří slečny Peregrinové bylo všude a slečna Wrenová měla na tváři dlouhou krvavou jizvu. Byl to znepokojující pohled a mnoho dětí na to nevěřícně zíralo s otevřenými ústy. Toho ptáka, krutého a s divokýma očima, kterého slečna Wrenová tiskla k podlaze, jsme stěží poznávali. Zdálo se ne-uvěřitelné, že by se z této násilnické podoby mohla stát slečna Peregrinová, jakou jsme znávali. Ale Althea se usmívala a povzbudivě na nás kývala, jako by říkala: Už to skoro je, jen ještě trošku podrápat podlahu!

      Na to, jaká to byla křehká stará dáma, dávala slečna Wrenová slečně Peregrinové pořádně zabrat. Ale pak pták klovl slečnu Wrenovou zobákem a stisk slečny Wrenové povolil, a s ohromným mávnutím křídel jí slečna Peregrinová téměř unikla z rukou. Děti reagovaly výkřiky a vzdycháním. Ale slečna Wrenová byla rychlá, vyskočila a podařilo se jí chytit slečnu Peregrinovou za nohu a udeřit s ní znovu

      o podlahu, což přimělo děti zavzdychat ještě hlasitěji. Nebyli jsme zvyklí, aby se s naší ymbrynou takto jednalo, a Bronwyn opravdu musela zastavit Hugha, který se už už chtěl pustit do boje a ochránit ji.

      Obě ymbryny se nyní zdály hodně vyčerpané, ale slečna Peregrinová víc. Viděl jsem, jak ji opouštějí síly. Zdálo se, že její lidská povaha začíná vítězit nad ptačí.

      „Do toho, slečno Wrenová!" volala Bronwyn.

      „Vy to dokážete, slečno Wrenová!" křičel Horác. „Přiveďte nám ji zpátky!"

      „Prosím!" ozvala se Althea. „Potřebujeme naprosté ticho."

      Po dlouhé době slečna Peregrinová vzdala boj a ležela na podlaze s roztaženými křídly, těžce dýchala, opeřená hruď se jí rychle zvedala a klesala. Slečna Wrenová zvedla ruce z ptáka a klekla si.

      „Už to bude," řekla, „a až se to stane, nechci, aby někdo z vás přiběhl sem a sahal na ni. Vaše ymbryna bude nejspíš velmi zmatená a já si přeji, aby první tvář, kterou uvidí, a první hlas, který uslyší, patřily mně. Budu jí muset vysvětlit, co se stalo." A pak sepjala ruce na prsou a mumlala: „Vrať se k nám, Almo. Pospěš, sestro. Vrať se k nám."

      Althea sestoupila ze stolku a zvedla prostěradlo, které roztáhla a držela před slečnou Peregrinovou, aby na ni nebylo vidět. Když se ymbryny mění z ptačí podoby do lidské, jsou nahé, a tohle jí poskytne určité soukromí.

      Čekali jsme napjatě bez dechu, zatímco se za prostěradlem ozývala série divných zvuků: rázné vydechnutí, zvuk, jako když někdo jednou tleskne rukama, prudce - a pak slečna Wrenová vyskočila a udělala roztřeseně krok dozadu.

      Vypadala vyděšeně - ústa měla otevřená a Althea taky. A pak slečna Wrenová vydechla: „Ne, to nemůže být..." A Althea zavrávorala, omdlela a upustila prostěradlo. A tam na podlaze jsme spatřili lidskou postavu, ale ne ženskou.

      Byl nahý, stočený do klubíčka, zády k nám. Začal se vrtět, narovnávat, až se nakonec postavil.

      „Tohle že je slečna Peregrinová?" řekla Oliva. „Vypadá nějak legračně."

      Bylo jasné, že to slečna Peregrinová není. Osoba před námi se jí ani trochu nepodobala. Byl to zakrslý mužíček se sukovitými koleny, plešatějící hlavou a nosem jako použitá guma na tužce, a byl úplně nahý a od hlavy až po paty pokrytý slizkým, lepkavým průhledným gelem. Zatímco na něj slečna Wrenová zírala s pusou dokořán a snažila se něčeho zachytit, aby získala rovnováhu, ostatní začali šokovaně a zlostně vykřikovat: „Kdo jsi? Kdo jsi? Co jsi udělal slečně Peregrinové?"

      Pomalu, pomaličku zvedl muž ruce k obličeji a protřel si oči. Pak je poprvé otevřel.

      Zornice byly prázdné a bílé.

      Zaslechl jsem, jak někdo vykřikl.

      Pak, velmi klidně, ten mužík řekl: „Jmenuji se Caul. A vy všichni jste teď mými zajatci."

      * * *

      „Zajatci!" řekl se smíchem hadí muž. „Co tím myslí, že my zajatci?"

      Emma se rozkřikla na slečnu Wrenovou: „Kde je slečna Peregrinová? Kdo je ten chlap a co jste udělali slečně Peregrinové?"

      Zdálo se, že slečna Wrenová ztratila řeč.

      Jak se náš zmatek změnil v šok a hněv, zasypávali jsme mužíčka otázkami. Odolával jim s mírně znuděným výrazem, stál uprostřed pokoje s rukama stydlivě složenýma přes genitálie.

      „Až mi skutečně dovolíte promluvit, všechno vám vysvětlím," řekl.

      „Kde je slečna Peregrinová?" vykřikla Emma znovu a třásla se vztekem.

      „Bez obav," řekl Caul, „je v bezpečí v naší vazbě. Unesli jsme ji před několika dny, na vašem ostrově."

      „Pak tedy ten pták, kterého jsme zachránili z ponorky," řekl jsem, „to byl..."

      „Nemožné!" ozvala se slečna Wrenová, která konečně našla svůj hlas. „Stvůry se nemohou měnit v ptáky!"

      „To je pravda, obecně to platí. Ale Alma je moje sestra, víte, a i když jsem neměl to štěstí a nezdědil jsem nadání manipulovat s časem, mám s ní společný ten nejméně užitečný rys - schopnost změnit se v malého krutého dravce. Odvedl jsem skvělou práci jako její imitátor, nemyslíte?" A malinko se uklonil. „A nyní, mohu vás požádat o nějaké kalhoty? Jsem proti vám v nevýhodě."

      Jeho žádost zůstala nevyslyšena. Mezitím mi hlavou vířilo všechno možné. Vzpomněl jsem si, že slečna Peregrinová kdysi zmínila, že má dva bratry - vlastně jsem je viděl na fotografii, když byli všichni společně v péči slečny Tenkozobcové. Pak jsem se v myšlenkách přenesl zpátky do dní, které jsme strávili s ptákem, o němž jsme byli přesvědčeni, že je slečna Peregrinová. Všechno, čím jsme prošli, všechno, co jsme viděli. Slečna Peregrinová v kleci, kterou hodil Golan do oceánu - to byla ta pravá, zatímco ta, kterou jsme „zachránili", byl její bratr. Ty kruté věci, které nedávno slečna Peregrinová napáchala, teď dávaly smysl, nebyla to vůbec slečna Peregrinová, ale stále jsem měl ještě milion otázek.

      „Celou tu dobu," spustil jsem. „Proč jste zůstal jako pták? Jen abyste nás pozoroval?"

      „Ačkoliv moje zdlouhavé pozorování vašeho dětinského hašteření bylo nepopiratelně fascinující, doufal jsem, že byste mi mohli pomoci s kouskem nedokončené práce. Když jste na venkově zabili mé muže, udělalo to na mě dojem. Prokázali jste určitou důmyslnost. Přirozeně, moji muži vás mohli sebrat kdykoli poté, ale myslel jsem, že bude lepší nechat vás chvíli na holičkách a sledovat, jestli by nás vaše vynalézavost nemohla dovést k jedné ymbryně, která nám stále unikala." S tím se otočil ke slečně Wrenové a široce se zazubil. „Ahoj, Balen-ciago. Jsem tak rád, že tě zase vidím."

      Slečna Wrenová zasténala a ovívala se rukou.

      „Vy idioti, vy kreténi, vy debilové!" vykřikoval klaun. „Přivedli jste je přímo k nám!"

      „A jako bonus navíc," pokračoval Caul, „jsme navštívili i váš zvěřinec! Mí muži přišli brzy poté, co jsme odešli. Vycpané hlavy té emurafy a boxera se budou vyjímat nad mým krbem."

      „Ty zrůdo!" zaječela slečna Wrenová a narazila na stůl, když ji zradily nohy.

      „Brzy je zase uvidíte," řekl Caul. „Jsou v bezpečí."

      Všechno to začalo dávat strašný smysl. Caul věděl, že v přestrojení za slečnu Peregrinovou bude ve zvěřinci slečny Wrenové vítaným hostem, a když nebyla doma a nemohl ji unést, postrčil nás, abychom ji hledali v Londýně. Tak mnoha způsoby jsme byli od samého počátku manipulováni - od chvíle, kdy jsme se rozhodli opustit ostrov a já jsem se rozhodl jít s ostatními. Dokonce i ta pohádka o kamenném obrovi, kterou vybral, aby ji Bronwyn přečetla tu první noc v lese, byla manipulace. Chtěl, abychom našli smyčku slečny Wrenové, a chtěl, abychom si mysleli, že jsme to byli my, kdo rozluštil její tajemství.

      Ti z nás, kteří se netřásli hrůzou, pěnili vzteky. Několik lidí křičelo, že Caula je třeba zabít, a začali se shánět po něčem ostrém, aby to udělali, zatímco těch pár, co si zachovalo chladnou hlavu, se jim v tom snažilo zabránit. Po celou tu dobu stál Caul klidně a čekal, až ten rozruch ustane.

      „Smím?" řekl. „Nepodporoval bych návrhy na mé zabití. Můžete, samozřejmě, nikdo vás nezastaví. Ale bude pro vás mnohem snazší, jestliže zůstanu bez újmy, až přijdou mí muži." Předstíral, že se dívá na neexistující hodinky na zápěstí. „Ach, ano," pokračoval, „už by tu měli být - ano, teď někdy - a obklíčit budovu, pokrýt každičký možný východ, včetně střechy. A mohu-li dodat, je jich tu padesát šest a jsou až po zuby ozbrojeni. Nad zuby. Už jste někdy viděli, co dokáže malý kulomet s lidským tělem velikosti dítěte?" Podíval se přímo na Olivu a řekl: „Udělá z tebe žrádlo pro kočky, miláčku."

      „Blafuješ!" řekl Enoch. „Tam venku nikdo není!"

      „Ujišťuji tě, že je. Dávají na mě dobrý pozor od chvíle, kdy jsme opustili váš malý depresivní ostrov, a dal jsem jim znamení ve chvíli, kdy se nám Balenciaga ukázala. To bylo zhruba před dvanácti hodinami - víc než spousta času svolat bojové jednotky."

      „Dovolte mi, abych to ověřila," řekla slečna Wrenová a odešla do zasedací místnosti ymbryn, kde byla okna ucpaná ledem hlavně zvenku a v několika z nich byly vsunuty do roztavených tunelů malé dalekohledy se zrcadly, které umožňovaly pozorovat ulici dole.

      Zatímco jsme čekali, až se slečna Wrenová vrátí, probírali klaun a dívka s hadem možnosti, jak Caula co nejlépe mučit.

      „Říkám, že nejdřív mu vytrháme nehty na nohou," navrhl klaun. „Pak mu strčíme rozžhavené pohrabáče do očí."

      „Tam, odkud pocházím," řekla dívka s hadem, „je zrádce potrestán tak, že se obalí v medu, přiváže na člun a pošle na rybník se stojatou vodou. Mouchy tě sežerou zaživa."

      Caul stál a hýbal krkem ze strany na stranu a znuděně si protahoval ruce. „Omlouvám se," řekl. „Když je člověk tak dlouho v ptačí podobě, mívá potom křeče ve svalech."

      „Ty si myslíš, že si děláme srandu?" zeptal se klaun.

      „Myslím si, že jste amatéři," řekl Caul. „Kdybyste našli pár mladých bambusových výhonků, předvedl bych vám něco opravdu fantastického. Ačkoliv by to bylo rozkošné, doporučuji vám, abyste tento led roztavili, protože nám to všem ušetří moře nesnází. Říkám to pro vaše dobro, ze skutečné starosti o vaše blaho."

      „Jo, jasně," řekla Emma. „Kde byla vaše starost, když jste kradli duše těch podivných?"

      „Ach, ano. Naši tři průkopníci. Jejich oběť byla nezbytná - vše pro pokrok, moji milí. Víte, my se snažíme druh podivných, váš druh, zdokonalit."

      „Vtipné," řekla. „Nejste nic jiného než sadisti toužící po moci!"

      „Vím, že vy všichni jste dost omezení a nevzdělaní," řekl Caul, „ale copak vás vaše ymbryny neučily o historii našeho lidu? My podivní jsme bývali jako bohové potulující se po zemi! Obři, králov, legitimní vládcové světa! Ale během staletí a tisíciletí došlo k děsivému úpadku. Smísili jsme se s obyčejnými do takové míry, že čistota naší podivné krve byla zředěna téměř na nulu. A teď se na nás podívejte, jak jsme zdegenerovali! Skrýváme se v těchto časových dírách, bojíme se těch lidí, kterým bychom měli vládnout, jsme uvězněni ve stavu věčného dětství díky této konfederaci radílků, kteří do všeho strkají nos,díky těmto ženám! Copak nevidíte, jak nás degradovaly? Nestydíte se? Máte vůbec ponětí o moci, která nám legitimně náleží? Copak ve svých žilách necítíte krev obrů?" Přestával se ovládat, do tváří se mu nahrnula krev. „My se nesnažíme říši podivných vymýtit - my se ji snažíme zachránit!"

      „Opravdu?" řekl klaun, přišel ke Caulovi a plivl mu rovnou do tváře. „No, to na to jdete nějak divně."

      Caul si utřel sliny hřbetem ruky. „Věděl jsem, že nemá smysl s vámi diskutovat. Ymbryny vás sto let krmily lží a propagandou. Myslím, že bude lepší, když si vezmeme vaše duše a začneme nanovo."

      Slečna Wrenová se vrátila. „Mluví pravdu," oznámila. „Venku musí být nejmíň padesát vojáků. Všichni ozbrojení."

      „Ach, ach, ach," zavzlykala Bronwyn, „co si počneme?"

      „Vzdejte se," řekl Caul. „Neklaďte odpor."

      „Na tom nesejde, kolik jich tam je," řekla Althea. „Přes můj led se nikdy nedostanou."

      Led! Málem jsem zapomněl. Jsme uvnitř ledové pevnosti!

      „To je pravda!" přisvědčil živě Caul. „Má naprostou pravdu, nemohou se dostat dovnitř. Existuje ovšem rychlé a bezbolestné řešení, a to, že teď hned dobrovolně led roztavíte, anebo je tu dlouhý, úporný, pomalý, nudný a smutný způsob, kterému se říká obléhání, kdy po celé týdny a měsíce budou mí muži venku na stráži, zatímco my zůstaneme uvnitř a umřeme hlady. Možná se vzdáte, až budete zoufalí a dostatečně hladoví. Anebo se začnete pojídat navzájem jako kanibalové. Ať tak či onak, budou-li moji muži čekat tak dlouho, každého z vás umučí k smrti, jakmile se dostanou dovnitř, k čemuž nevyhnutelně dojde. A jestliže si tedy musíme zvolit tu pomalou, nudnou a smutnou cestu, pak mi, prosím, už kvůli dětem, doneste nějaké kalhoty."

      „Altheo, zatraceně, dones tomu muži nějaké kalhoty!" řekla slečna Wrenová. „Ale v žádném případě nerozpouštěj led!"

      „Ano, madam," odvětila Althea a odešla.

      „Nuže," pokračovala slečna Wrenová a obrátila se ke Caulovi, „uděláme následující. Vy řeknete svým mužům, aby nás odtud nechali bezpečně vyjít, jinak vás zabijeme. Pokud to budeme nuceni udělat, ujišťuji vás, že to uděláme, a vaši páchnoucí mrtvolu budeme po kouskách házet ven dírou v ledu. Jsem si jistá, že vašim mužům se to nebude moc líbit, ale my budeme mít hodně času promyslet si další kroky."

      Caul pokrčil rameny. „Ach, dobrá."

      „Skutečně?" zeptala se slečna Wrenová.

      „Myslel jsem si, že vás vystraším," řekl, „ale máte pravdu, raději bych nebyl zabit. Doveďte mě tedy k jedné z těch děr v ledu a já udělám, oč jste mě žádala, a zavolám tou dírou na své muže."

      Althea se vrátila s nějakými kalhotami. Hodila je Caulovi a ten si je oblékl. Slečna Wrenová vybrala jako Caulovy hlídače Bronwyn, klauna a hadího muže a vyzbrojila je ulomenými rampouchy. S jejich špičkami namířenými na Caulova záda jsme prošli do chodby. Ale když jsme procházeli malou tmavou kanceláří, která vedla do zasedací místnosti ymbryn, všechno se pokazilo. Někdo zakopl o matraci a spadl, a pak jsem ve tmě uslyšel, že došlo ke rvačce. Emma zapálila plamen právě včas, abychom viděli, jak Caul táhne Altheu za vlasy směrem pryč od nás. Kopala okolo sebe a mávala rukama, zatímco Caul jí mířil ostrým rampouchem na hrdlo a křičel: „Stůjte, nebo jí propíchnu krční tepnu."

      Drželi jsme se za Caulem v uctivé vzdálenosti. Táhl zmítající se a kopající Altheu do zasedací místnosti a pak ji vytáhl nahoru na oválný stůl, kde ji držel okolo krku a škrtil chvatem jako v judu, s rampouchem snad centimetr od jejího oka, a křičel: „Tohle jsou mé požadavky!"

      Ovšem než mohl pokračovat, Althea mu vyrazila rampouch z ruky. Odletěl a zapíchl se do stránek Mapy dní. Zatímco jeho ústa nabývala překvapením tvaru písmene „O", Althea chytila předek Caulových kalhot a v jeho tváři se zračil šok.

      „Teď!" vykřikla Emma a společně s Bronwyn jsme k těm dvěma běželi dřevěnými dveřmi. Ale jak jsme utíkali, zdála se vzdálenost přes celou místnost nekonečná a v několika sekundách se situace mezi Altheou a Caulem změnila. Caul pustil Altheu a padl na stůl, roztaženýma rukama tápal a snažil se najít rampouch. Althea spadla s ním, ale nepustila ho - teď ho oběma rukama pevně držela za stehno a na dolní polovině Caulova těla se začala rychle tvořit ledová pokrývka, která ho paralyzovala od pasu dolů, Altheiny ruce přimrzly k jeho noze. Jedním prstem zachytil rampouch, pak ho vzal do dlaně, a sténaje námahou a bolestí, vytrhl rampouch z Mapy a kroutil horní části těla tak dlouho, dokud špičkou rampouchu nemířil na Altheina záda. Zaječel na ni, aby přestala a pustila ho a aby rozpustila led, jinak že do ní rampouch zabodne.

      Byli jsme teď od nich jen pár metrů, ale Bronwyn chytila Emmu i mě a zadržela nás.

      Caul ječel: „Přestaň! Nechej toho!" Jeho tvář se křivila bolestí, jak led postupoval nahoru přes hruď a okolo ramen. V několika sekundách budou obaleny ledem i jeho paže a ruce.

      Althea nepřestávala.

      A pak to Caul udělal - zabodl jí rampouch do zad. Napjala se v šoku a pak zasténala. Slečna Wrenová k nim utíkala a volala Altheino jméno, zatímco led, který pokryl většinu Caulova těla, začal velmi rychle ustupovat. Než k nim slečna Wrenová doběhla, byl už téměř bez ledu. A potom začal tát led všude - slábl a vytrácel se stejně rychle jako Althein život. Led kapal z půdy a pršel skrze strop, tak jako Altheina vlastní krev stékala po jejím těle. Slečna Wrenová ji teď držela v náručí, ochablou, umírající.

      Bronwyn stála na stole, jednou rukou držela Caula pod krkem, druhou rozmačkala jeho zbraň na sněhovou kaši. Slyšeli jsme, jak led v poschodích pod námi taje, a pak zmizel i z oken. Běželi jsme se podívat, jak voda z dolních oken vytéká do ulice, kde se vojáci v šedých maskáčích drželi sloupů pouličního osvětlení a hydrantů, aby je ledové vlny nespláchly.

      Pak jsme zaslechli, jak jejich holínky dusají po schodišti a scházejí ze střechy, a za několik okamžiků vnikli dovnitř se svými puškami a s křikem. Někteří z mužů měli zařízení pro noční vidění a všichni byli po zuby ozbrojení - malými automaty, pistolemi s laserovým zaměřovačem, bojovými noži. Bylo zapotřebí tří mužů, aby odtrhli Bronwyn od Caula, který sípal napolo rozmačkanou průdušnicí: „Odveďte je a nebuďte na ně milí!"

      Slečna Wrenová křičela a prosila nás, abychom se podrobili. „Udělejte, co vám řeknou, jinak vám ublíží!" Nechtěla ale pustit Altheino tělo, a tak se ji vojáci rozhodli použít jako výstrahu - vytrhli jí Altheu a zkopali slečnu Wrenovou, až spadla na podlahu, a jeden voják vypálil do stropu varovnou

      sérii ze svého kulometu, aby nás zastrašil. Když jsem si všiml, že se Emma chystá vytvořit rukama ohnivou kouli, chytil jsem ji za paži a prosil ji, aby to nedělala. „Ne, prosím, nedělej to, zabijou tě!" Pak mi do hrudi udeřila pažba pušky a já jsem se bez dechu skácel na podlahu. Jeden z vojáků mi svázal ruce za zády.

      Slyšel jsem, jak nás počítají, Caul četl ze seznamu naše jména a ujistil se, že je tu i Millard - poté co s námi strávil tři dny, znal všechny a věděl o nás všechno.

Postavili mě na nohy a všechny nás nahnali dveřmi do chodby. Vedle mě klopýtala Emma, ve vlasech měla krev, a já jsem zašeptal: „Prosím tě, jen dělej, co říkají." A i když nepřisvědčila, věděl jsem, že mě slyší. V její tváři se zračila směsice vzteku, strachu a šoku - a myslím, že i lítosti nad tím, o co všechno jsem přišel.

      Schodišťová šachta pod námi se změnila v řeku s bílou vodou, vír stupňovitých vln. Jediná cesta ven vedla nahoru. Postrkovali nás po schodech, dveřmi a ven do silného denního světla, na střechu. Všichni jsme byli mokří, promrzlí, vyděšení tak, že jsme nebyli schopni slova.

      Všichni, až na Emmu. „Kam nás to vedete?" ptala se.

      Caul k ní přistoupil a zazubil se jí do obličeje, zatímco voják jí dal ruce za záda a nasadil náramky. „Na velmi zvláštní místo," odpověděl Caul, „kde nepřijde nazmar ani kapka vašich podivných duší."

      Trhla sebou a on se smál a odvrátil se od ní, protáhl si ruce nad hlavou a zívl. Z jeho lopatek vystupoval prapodivný pár sukovitých výběžků, jako by to byly kousky nedovyvinutých křídel. Byl to jediný náznak toho, že tento zvrácený muž je příbuzný ymbryny.

      Ze střechy vedlejší budovy se ozýval křik. Další vojáci. Pokládali sklápěcí most, který spojí obě střechy.

      „Co ta mrtvá holka?" zeptal se jeden z nich.

      „Jaká škoda, taková ztráta," kdákal Caul jako slepice. „Byl bych si rád pochutnal na její duši. Nemá vlastní chuť, podivná duše," řekl směrem k nám. „Její přirozená konzistence připomíná trochu

      želatinu nebo těstoviny, opravdu, ale když se smíchá s polévkovou lžící remulády a natře se na bílé maso, je docela chutná."

      Pak se smál, velmi hlasitě a velmi dlouho.

      Jak nás odváděli, jednoho po druhém, přes široký padací most, pocítil jsem uvnitř známou bodavou bolest - byla slabá, ale získávala na síle, nastupovala pomalu, ale zrychlovala se. Netvor pomalu ožíval.

* * *

      Deset vojáků na nás mířilo puškami a vyvádělo nás časovou smyčkou. Procházeli jsme kolem pouťových stanů, panoptika a návštěvníků s otevřenými ústy, bludištěm uliček zamořených krysami a lemovaných stánky a pouličními prodavači, okolo otrhaných kluků, kteří za námi zírali, do převlékárny, okolo haldy odloženého šatstva, které jsme tu zanechali, a pak dolů do podzemí. Vojáci nás nevybíravě pobízeli, štěkali po nás, abychom byli zticha (ačkoliv nikdo z nás už dlouhé minuty neřekl ani slovo), abychom nechali hlavy sehnuté a drželi se v řadě, jinak že nás polechtají pažbou pušky.

      Caul už s námi nebyl. Zůstal za námi s větším kontingentem vojáků, aby „uklidili", což podle mě znamenalo pročesat smyčku, jestli se v ní někdo neskrývá anebo se někdo neopozdil. Když jsme ho viděli naposledy, obouval si moderní holínky a vojenské sako a řekl nám, že je mu naprosto špatně, když vidí naše tváře, ale že se uvidíme „na druhé straně", ať už to znamenalo cokoliv.

      Prošli jsme znovu přechodovým bodem a vpřed v čase - ale ne do těch tunelů, které jsem znal. Koleje

      i pražce teď byly celé z kovu, i světla v tunelu byla jiná, ne rudá vlákna, ale blikající zářivky, které měly mdle nazelenou barvu. Pak jsme vyšli z tunelu na nástupiště a já jsem pochopil: už jsme nebyli v devatenáctém století, a dokonce ani ve dvacátém. Dav uprchlíků hledajících útočiště zmizel, stanice byla téměř prázdná. Točité schodiště, po kterém jsme sešli, bylo také pryč. Nahradil je eskalátor. Nad nástupištěm svítila LED obrazovka: DO PŘÍJEZDU PŘÍŠTÍHO VLAKU: 2 MINUTY. Na zdi visel plakát k filmu, který jsem viděl počátkem léta, pár dní předtím, než zemřel můj dědeček.

      Rok 1940 jsme nechali za sebou. Byl jsem zpět v současnosti.

      Pár dětí si toho všimlo s výrazem překvapení a strachu, jako by se bály, že v několika minutách zestárnou, ale myslím, že pro většinu nemohl být šok z našeho nenadálého zajetí překonán nějakým neočekávaným výletem do současnosti. Obávaly se toho, že jim vezmou duši, ne že jim zešediví vlasy a na kůži se objeví jaterní skvrny.

      Vojáci nás obestoupili uprostřed nástupiště, kde jsme měli počkat na vlak. Směrem k nám klapaly těžké boty. Riskl jsem to, ohlédl se a spatřil policistu. Za ním vycházeli z eskalátoru tři další.

      „Hej!" zvolal Enoch. „Policisto, tady!"

      Voják rýpl Enocha do břicha a ten se ohnul.

      „Všechno v pořádku?" zeptal se policista nejblíže k nám.

      „Zajali nás jako vězně!" řekla Bronwyn. „Nejsou to opravdoví vojáci, ale..."

      A pak dostala dloubanec do břicha i ona, i když se nezdálo, že by jí to nějak ublížilo. To, že přestala mluvit, bylo kvůli policistovi samotnému. Sundal si zrcadlové brýle a ukázal chladné bílé oči. Bronwyn se stáhla zpět.

      „Dám vám malou radu," řekl policista. „Nedostane se vám žádné pomoci. Jsme všude. Smiřte se s tím a všechno bude snazší."

      Obyčejní lidé začali plnit zastávku. Vojáci se na nás tlačili ze všech stran, skrývali zbraně.

      Do stanice vjel se supěním vlak plný lidí. Elektrické dveře se s tichým zasyčením otevřely a vylili se z nich cestující. Vojáci nás začali postrkovat k nejbližšímu vagonu, policisté šli napřed, aby vyhnali těch několik pasažérů, kteří zůstali uvnitř. „Najděte si jiný vagon!" přikazovali. „Vystupte si!" Cestující nadávali, ale poslechli. Za námi stáli na nástupišti další lidé, kteří se snažili nacpat do vozu, a několik vojáků, kteří nás vedli, muselo zůstat a zastavit je. Zavládl tu dost velký zmatek - dveře se zavíraly, ale policisté je drželi otevřené, dokud se nerozezněl výstražný signál. Vojáci nás tlačili dopředu tak hrubě, až Enoch zakopl a ostatní za ním v řetězové reakci - hadí muž, jehož zápěstí byla tak vyhublá, že se dokázal vyvléct z náramků, se dal na útěk.

      Zazněl výstřel, pak druhý a hadí muž zavrávoral a jak široký, tak dlouhý spadl na zem. Dav se v panice rozprchl, lidé křičeli a zakopávali, jak se snažili utéct před výstřely, a hemžení kolem se změnilo v naprostý chaos.

      Pak nás tlačili a kopali, abychom nastoupili do vlaku. Emma vedle mě kladla odpor, přinutila vojáka, který do ní strkal, aby se přiblížil. Pak jsem viděl, jak její svázané ruce vzplály oranžovým plamenem, natáhla ruce za sebe a chytila ho. Voják se s křikem zhroutil na zem, v jeho uniformě se objevila díra o velikosti dlaně. Potom voják, který strkal do mě, zvedl pažbu pušky a chystal se s ní udeřit Emmu do týla, v tu chvíli jsem ho instinktivně praštil ramenem do zad.

      Zavrávoral.

      Emma si roztavila želízka, která jí spadla z rukou jako deformovaná masa rozžhaveného kovu. Můj voják teď na mě mířil, vztekle řval, ale než mohl vypálit, Emma k němu přistoupila zezadu a tleskla mu rukama kolem tváře, měla prsty tak horké, že projely jeho kůží jako máslem. Upustil pušku a padl s řevem na zem.

      To všechno se seběhlo velmi rychle, během několika sekund.

      Pak se na nás vrhli další dva vojáci. Skoro všichni teď už byli ve vlaku - až na Bronwyn a slepé bratry, kterým nenasadili pouta, a ti jen tak stáli a drželi se za ruce. Když Bronwyn viděla, že nám hrozí smrt zastřelením, odhodlala se k něčemu, co by za jiných okolností nikdy neudělala: udeřila tvrdě staršího chlapce přes pusu, pak chytila mladšího a odtrhla ho drsně od staršího bratra.

      V okamžiku, kdy se jejich spojení přerušilo, vydali tak silný výkřik, že vytvořil svůj vlastní vítr. Proletěl nádražím jako tornádo čisté energie - odhodil mě i Emmu dozadu, rozbíjel vojákům brýle, překonal většinu frekvencí, které moje uši dokázaly detekovat, takže jediné, co jsem slyšel, bylo vysoké pištivé Ííííííííííííííííííííííííííííííííí...

      Viděl jsem, jak se všechna okna vlaku tříští, LED obrazovky se třesou a odlétají z nich úlomky a skleněné zářivky pod střechou explodují, takže jsme se na chvíli ocitli ve tmě, než se objevila nouzová světla blikající hystericky červeně.

      Spadl jsem na záda, nemohl jsem dýchat a v uších mi zvonilo. Něco mě táhlo za límec dozadu, pryč od vlaku, a já jsem si nemohl dost dobře vzpomenout, co dělat s rukama a nohama, abych tomu zabránil. Pod zvoněním v uších jsem rozeznával horečné hlasy volající: „Běžte, jenom běžte!"

      Vzadu na týle jsem ucítil něco studeného a vlhkého a kdosi mě vlekl do telefonní budky. Byla tu i Emma, schoulená v rohu do klubíčka, napolo v bezvědomí.

      „Nadzvedni nohy," uslyšel jsem známý hlas a z místa za mnou vyběhl malý chlupatý tvor se sraženým čumákem a povislými ústy.

      Pes. Addison.

      Vtáhl jsem nohy do budky, cit se mi vrátil natolik, že jsem se mohl hýbat, ale ještě ne mluvit.

      Poslední, co jsem v tom ďábelsky červeném světle viděl, byla slečna Wrenová, kterou strčili do vagonu, dveře se s rámusem zavřely a všichni mí přátelé byli uvnitř a krčili se za vysklenými okny vlaku před puškami, obklopeni muži s bílýma očima.

      Pak vlak odrachotil do tmy a zmizel.

      * * *

      S leknutím jsem se probral - nějaký jazyk mi olizoval obličej.

      Pes.

      Dveře telefonní budky byly zavřené a my tři jsme se tísnili uvnitř na podlaze.

      „Jsou pryč," hlesl jsem.

      „Ano, ale tady nemůžeme zůstat. Vrátí se pro vás. Musíme jít."

      „Myslím, že ještě nedokážu vstát."

      Pes měl na čenichu řeznou ránu a chyběl mu pořádný kus ucha. Ať udělal cokoliv, aby se sem dostal, musel si projít peklem.

      Ucítil jsem, jak mě na noze někdo lechtá, ale byl jsem příliš unavený na to, abych se podíval, kdo to je. Hlavu jsem měl těžkou jako balvan.

      „Neusínej znovu," napomenul mě pes, obrátil se k Emmě a začal jí lízat tvář.

      Znova to zašimrání. Tentokrát jsem se pohnul a hledal původce.

      Byl to můj telefon. Můj mobil vibroval. Nemohl jsem tomu uvěřit. Vylovil jsem ho z kapsy. Baterie byla skoro vybitá, signál slabounký. Na displeji stálo: TÁTA (177 NEPŘIJATÝCH HOVORŮ).

      Kdybych nebyl tak vyčerpaný, pravděpodobně bych to nevzal. Každou chvíli se mohl objevit nějaký chlap s puškou a odkrouhnout nás. Nepříliš vhodná doba na rozhovor s otcem. Ale nemyslelo mi to, a kdykoliv mi telefon zazvonil, můj pavlovovský reflex mi velel jej zvednout.

      Stiskl jsem PŘIJMOUT. „Haló?"

      Zaškrcený hlas na druhém konci. Pak: „Jacobe? Jsi to ty?"

      Nejspíš zněl můj hlas hrozně. Můj sípavý hlas.

      „Ach bože, božínku, můj bože," řekl otec. Nečekal, že to vezmu, možná se už smířil s tím, že jsem mrtvý, a volal teď jen z nějakého zvyku, kterého se nedokázal zbavit. „Já nevím., kde jsi., co se stalo., kde jsi, synku?"

      „Jsem v pořádku," odpověděl jsem. „Jsem naživu. V Londýně."

      Nevím, proč jsem mu řekl to poslední. Asi jsem měl pocit, že mu dlužím alespoň trochu pravdy.

      Pak to vypadalo, jako by odvrátil hlavu a volal na někoho. „To je Jacob! Je v Londýně!" Pak zpět ke mně: „Mysleli jsme si, že už nežiješ."

      „Já vím. Chci říct, že mě to nepřekvapuje. Je mi líto, že jsem odešel, jak jsem odešel. Doufám, že jsem vás moc nevyděsil."

      „Vyděsil jsi nás k smrti, Jacobe." Můj otec si povzdychl, ten dlouhý, chvějící se zvuk byl naplněn úlevou, nedůvěrou a vztekem, vším najednou. „Tvá matka a já jsme také v Londýně. Když tě policie nenašla na ostrově..., ale to nic, na tom nesejde, jenom nám řekni, kde jsi, a my pro tebe přijedeme!"

      Emma se začala vrtět. Otevřela oči a podívala se na mě, její pohled byl kalný, jako by byla někde hluboko uvnitř a dívala se na mě ze vzdálenosti několika mil. „Dobře, velmi dobře, zůstaň s námi," řekl Addison a začal jí olizovat ruku.

      Promluvil jsem do telefonu: „Nemohu přijet, tati. Nemůžu vás do toho zatáhnout."

      „Ach, probůh, já jsem to věděl. Jedeš v drogách, co? Podívej, ať ses už zapletl s kýmkoliv, my ti pomůžeme. Nemusíme do toho tahat policii. Prostě tě jen chceme zpátky."

      Pak všechno v mé hlavě na chvíli potemnělo, a když jsem se znovu vzpamatoval, projela mi břichem tak ostrá bolest, až jsem upustil telefon.

      Addison škubl hlavou a podíval se na mě. „Co je to?"

      V tu chvíli jsem spatřil dlouhý černý jazyk přilepený z druhé strany na sklo telefonní budky. Rychle se k němu přidal druhý a pak i třetí jazyk.

      Obluda. Rozmrzlý netvor. Pronásledoval nás.

      Pes jej neviděl, ale z výrazu mé tváře mu bylo všechno jasné. „Jeden z nich, že?"

      Němě jsem přikývl a Addison se schoulil do kouta.

      „Jacobe?" zněl kovový hlas mého táty z telefonu. „Jacobe, jsi tam?"

      Jazyky se začaly plazit okolo budky, obkroužily nás. Nevěděl jsem, co dělat, jen to, že něco udělat musím, a tak jsem dal nohy pod sebe, položil ruce na stěny budky a s námahou se postavil.

      Teď jsme stáli proti sobě tváří v tvář, já a netvor. Z otevřené a ozubené tlamy mu visely jazyky. Oči měl černé a tekly mu z nich černé slzy, zíraly do mých, dělilo nás jen pár centimetrů skla. Netvor vydal hluboké hrdelní zavrčení, které mi pohnulo vnitřnostmi, a já jsem si napůl přál, aby mě ta bestie prostě zabila a bylo po všem a aby už všechna ta bolest a hrůza skončily.

      Pes štěkal Emmě do tváře: „Vzbuď se! Potřebujeme tě, děvče! Udělej oheň!"

      Jenže Emma nedokázala mluvit ani stát, a byli jsme ve stanici podzemky sami, až na dvě ženy v baloňácích, které couvaly a držely se za nos, aby necítily ten odporný zápach netvora.

      A pak se budka, celá budka s námi všemi, zakymácela na jednu stranu a pak na druhou a já jsem slyšel, jak šrouby, které ji drží, skřípají a lámou se. Netvor nás pomalu zvedl ze země - nejprve dvacet centimetrů, pak třicet, půl metru -, jen aby s námi znovu praštil o zem. Okenní tabule se vysypaly a pršelo na nás sklo.

      Teď už mezi mnou a netvorem nestálo nic. Ani centimetr, ani tabulka skla. Jeho jazyky se proplazily do budky, obtáčely se kolem mé paže, pasu, pak kolem hrdla a tiskly mě víc a víc, až jsem nemohl dýchat.

      Tehdy jsem si uvědomil, že jsem mrtvý. A protože jsem byl mrtvý a nemohl už nic dělat, přestal jsem bojovat. Uvolnil jsem všechny svaly, zavřel jsem oči a odevzdal se bolesti, která mi vystřelovala v břiše jako ohňostroj.

      Pak se stalo něco zvláštního: ta bolest přestala bolet. Bolest se pohnula a změnila se v něco jiného. Vstoupil jsem do ní a ona mě obalila a pod jejím zvířeným povrchem jsem objevil cosi klidného a něžného.

      Šepot.

      Znovu jsem otevřel oči. Netvor teď na mě nehybně zíral. Díval jsem se na něj beze strachu. Před očima se mi míhaly černé tečky z nedostatku kyslíku, ale necítil jsem žádnou bolest.

      Netvorovo sevření povolilo. Poprvé po několika minutách jsem se nadechl, klidně a zhluboka. A pak ten šepot, který jsem v sobě našel, cestoval z mého břicha, hrdlem a přes mé rty a vydával zvuk, který nezněl jako jazyk, ale jehož význam jsem znal od narození.

      Us....tup.

      Netvor stáhl zpět své jazyky. Zatáhl je do vyboulené tlamy a zavřel čelisti. Mírně se uklonil hlavou -téměř jako gesto pokory.

      Emma a Addison ke mně vzhlédli z podlahy, překvapeni tím náhlým klidem. „Co se to děje?" zeptal se pes.

      „Už se nemusíme bát," odpověděl jsem.

      „Je to pryč?"

      „Ne, ale už nám nic neudělá."

      Neptal se, jak to vím, jen pokýval hlavou, uklidněn tónem mého hlasu.

      Otevřel jsem dveře telefonní budky a pomohl Emmě na nohy. „Můžeš jít?" zeptal jsem se jí. Dala mi ruku kolem pasu, opřela se o mě celou váhou a společně jsme udělali první krok. „Neopustím tě," řekl jsem jí. „Ať se ti to líbí nebo ne."

      „Miluji tě, Jacobe," zašeptala mi do ucha.

      „Taky tě miluju," zašeptal jsem.

      Sehnul jsem se a zvedl telefon. „Tati?"

      „Co to bylo za randál? S kým tam jsi?"

      „Jsem tu. Jsem v pořádku."

      „Ne, to nejsi. Jenom zůstaň, kde jsi.

      „Tati, musím jít. Je mi to líto."

      „Počkej. Nezavěšuj," naléhal. „Jsi zmatený, Jakeu."

      „Ne. Jsem jako dědeček. Mám to, co měl děda."

      Odmlka na druhém konci. Pak: „Prosím tě, vrať se domů."

      Nadechl jsem se. Bylo toho tolik, co říct, a tak málo času to říct. Tohle bude muset stačit:

      „Doufám, že jednoho dne budu moci přijít domů. Ale nejdřív musím zařídit pár věcí. Jenom chci, abys věděl, že mám tebe i mámu moc rád a nedělám nic z toho proto, abych vám nějak ublížil."

      „Taky tě máme rádi, Jakeu, a jestli jsou to drogy nebo cokoliv jiného, je nám to jedno. Dáme tě zas do pořádku. Jak jsem říkal, jsi zmatený."

      „Ne, tati. Jsem podivný."

      A pak jsem zavěsil a jazykem, o kterém jsem netušil, že ho znám, jsem poručil netvorovi, aby vstal.

      Pokorný jako beránek poslechl.

O fotografiích

      Stejně jako v první knize Sirotčinec slečny Peregrinové pro podivné děti jsou i všechny obrázky v Prázdném městě autentické dobové fotografie, které jsem našel, a s výjimkou několika z nich, jež prošly digitální úpravou, nebyly nijak změněny. Horlivě jsem je sbíral několik let: objevoval na bleším trhu, na výstavách starých novin a časopisů a ponejvíce v archivech sběratelů mnohem povolanějších, než jsem já, kteří byli tak laskaví a s několika ze svých nejpodivnějších pokladů se rozloučili, aby pomohli vytvořit tuto knihu.

      Následující fotografie byly laskavě zapůjčeny jejich majiteli:

      Jacobova silueta - Roselyn Leibowitz

      Emma Bloomová - Muriel Moutet

      Enoch O'Connor - David Bass

      Claire Densmoreová - Davis Bass

      Fiona Frauenfeldová - John Van Noate

      Slečna Tenkozobcová - Erin Waters

      Rozhledna - John Van Noate

      Dívka nastupující do vlaku - John Van Noate

      Plačící dítě - John Van Noate

      Podivní bratři - John Van Noate

      Sam - John Van Noate

      Millard v zrcadle - John Van Noate

      Poděkování

      V poděkování k Sirotčinci slečny Peregrinové pro podivné děti jsem zmínil svého editora Jasona Rekulaka a jeho „zdánlivě nekonečnou" trpělivost. Nyní, po druhé knize, kterou jsem psal dvakrát tak dlouho, se obávám, že mu musím poděkovat za jeho vpravdě legendární, ba svatou trpělivost. On měl vskutku trpělivost Jobovu! Doufám, že to stálo za to, a já mu budu navždy vděčný, že mi pomohl najít cestu.

      Děkuji týmu ve vydavatelství Quirk Books - Brettovi, Davidovi, Nicole, Monekai, Katherine, Doogie, Ericovi, Johnovi, Mary Ellen a Blairovi - za to, že jsou to zároveň ti nejrozumnější a nejkreativnější lidé v branži. Děkuji také všem z Random House Publisher Services a svým vydavatelům v zahraničí za to, že se jim nějak ladně podařilo přeložit má zvláštní vymyšlená slova do jiných jazyků (a za to, že jste příležitostně pozvali vysokého, bledého a trochu zmateného amerického autora do své země -omlouvám se za nepořádek, který jsem vám udělal v pokoji pro hosty).

      Děkuji své agentce, Jodi Reamerové, za to, že přečetla řadu verzí této knihy, za to, že k nim vždy připojila poznámky, které knihu vylepšily, a za to, že (téměř) vždy využila svého prvotřídního černého pásu v dobrém, a nikoli ve zlém.

      Upřímný dík mým přátelům - sběratelům fotografií, kteří nesmírně napomohli vzniku této knihy. Robert E. Jackson, Peter J. Cohen, Steve Bannos, Michael Fairley, Stacy Waldman, John Van Noate, David Bass, Yefim Tovbis a Fabien Breuvart - bez vás bych to nedokázal.

      Děkuji svým učitelům, kteří mě léta inspirovali a povzbuzovali. Jsou to: Donald Rogan, Perry Lentz, P. F. Kluge, Jonathan Tazewell, Kim McMullen, Linda Janoff, Philip Eisner, Wendy MacLeod, Doe Mayer, Jed Dannenbaum, Nina Foch, Lewis Hyde a John Kinsella a mnoho dalších.

      Nejvíce děkuji Tahereh, která prozářila můj život mnoha nespočetnými způsoby. Miluji tě, azizam.