Obsah:

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

PODĚKOVÁNÍ

Glosář

Sirotčinec slečny Peregrinové pro podivné děti

Ransom Riggs

Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children

Poprvé vydáno v angličtině nakladatelstvím Quirk Books,

Philadelphia, Pennsylvania.

© Ransom Riggs, 2011

Translation © Bronislava Grygová, 2012

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2012

ISBN: 978-80-7462-154-3 (ePub)

ISBN: 978-80-7462-161-1 (mobi)

Spánek není, smrt není.

Kdo umírat se zdá, žije.

Dům, ve kterém ses narodil,

Přátelé tvého mládí,

Starý muž a mladá panna,

Denní lopota a její odměna,

To všechno mizí,

Stává se legendou,

Nedá se spoutat.

Ralph Waldo Emerson

Prolog

Právě když jsem se smířil s tím, že můj život bude obyčejný, začaly se dít neobyčejné věci. První z nich způsobila hrozný šok, a jako všechno, co vás změní jednou provždy, rozdělila můj život na dvě poloviny – na Předtím a Potom. Jako mnohé z dalších neobyčejných věcí, které měly přijít, byla i tato spojena s mým dědečkem Abrahamem Portmanem.

Když jsem vyrůstal, byl můj dědeček tím nejvíc fascinujícím člověkem, jakého jsem znal. Žil v sirotčinci, bojoval ve válce, křižoval oceány na parníku a projížděl pouštěmi na koni, účinkoval v cirkuse, věděl všechno o střelných zbraních a sebeobraně a o tom, jak přežít v divočině, a kromě angličtiny hovořil nejméně dalšími třemi jazyky. To všechno připadalo klukovi, který nevytáhl paty z Floridy, neuvěřitelně exotické, a kdykoliv jsem byl s ním, škemral jsem, aby mě zasypával svými příběhy. Vždycky mi vyhověl a vyprávěl mi je, jako by šlo o tajemství, která může svěřit jenom mně.

Když mi bylo šest, dospěl jsem k rozhodnutí, že jedinou šancí, abych mohl vést život aspoň zpola tak vzrušující, jako byl život dědečka Portmana, je stát se cestovatelem-badatelem. Podporoval mě v tom a strávil se mnou nejedno odpoledne shrbený nad atlasem světa, plánoval se mnou imaginární expedice, jejichž trasy jsme značili špendlíky s červenými hlavičkami, a vyprávěl mi o úžasných místech, která jednoho dne objevím. Doma jsem dával své ambice najevo pochodováním po bytě s lepenkovým válcem u oka a pokřikem „Země na obzoru!“ a „Připravit na přistání!“, dokud mě rodiče nevyhnali ven. Myslím, že se báli, aby mě dědeček nenakazil nějakou nevyléčitelnou snivostí, z níž se už nikdy nevzpamatuju – že mě tohle fantazírování chrání jako nějaké očkování před něčím užitečnějším –, a tak mi jednoho dne matka poručila, abych se posadil, a vysvětlila mi, že se badatelem stát nemůžu, protože na světě už bylo všechno objeveno. Narodil jsem se ve špatném století a cítil jsem se podvedený.

Ještě víc podvedený jsem se cítil, když mi došlo, že většina z nejlepších příběhů dědečka Portmana není zřejmě pravdivá. Ty nejbombastičtější příběhy se vždycky týkaly jeho dětství, třeba jak se narodil v Polsku, a když mu bylo dvanáct, poslali ho lodí do dětského domova ve Walesu. Kdykoliv jsem se ho zeptal, proč musel svoje rodiče opustit, odpověděl mi totéž: protože po něm šli netvoři. Polsko jimi bylo prostě prolezlé, tvrdil.

„Ale jací netvoři?“ ptával jsem se s vykulenýma očima. Stala se z toho už jakási rutina. „Příšerné hrbaté obludy s hnijící kůží a černýma očima,“ líčil. „A chodily takhle!“ A šoural se ke mně jako monstrum z nějakého starého filmu, dokud jsem se smíchem neutekl.

Vždy když je popisoval, přihodil nějaký nový šokující detail: páchli jako rozkládající se odpadky; byli neviditelní, mohli jste zahlédnout jen jejich stíny; v ústech skrývali klubka chapadel, která se dokázala v mžiku vymrštit, ovinout vás a vtáhnout do mohutných čelistí. Netrvalo dlouho a začal jsem mít potíže s usínáním, moje hyperaktivní představivost zaměňovala syčení pneumatik na vlhké vozovce za namáhavé dýchání, které se ozývalo hned za oknem, a stíny pode dveřmi za šedá a černá chapadla. Strašně jsem se těch příšer bál, ale vzrušovala mě představa, jak se s nimi potýkal můj dědeček, který přežil, aby mi o nich mohl vyprávět.

Ještě fantastičtější byly jeho příběhy o životě ve velšském sirotčinci. Bylo to čarovné místo, říkal, které vzniklo, aby ochraňovalo děti před netvory, na ostrově, kde každý den svítilo slunce a nikdo nikdy neonemocněl ani neumřel. Všichni žili společně ve velkém domě, který chránil starý moudrý pták – anebo tak nějak to vyprávěl. Ovšem, jak jsem rostl, začal jsem pochybovat.

„Jaký to byl pták?“ zeptal jsem se ho jednou odpoledne. Bylo mi sedm a nevěřícně jsem po něm pokukoval přes karetní stolek, kde mi dovolil vyhrát v Monopolech.

„Ohromný sokol, který kouřil dýmku,“ odpověděl.

„Určitě mě máš za pořádného hlupáka, dědo.“

Prolistoval svůj tenčící se štos oranžových a modrých peněz. „To bych si o tobě nikdy nemyslel, Jákobe.“ Věděl jsem, že jsem ho urazil, protože polský přízvuk, kterého se nikdy úplně nezbavil, opustil svůj úkryt. Cítil jsem se provinile a rozhodl se v jeho případě pro presumpci neviny.

„Ale proč ti chtěli ti netvoři ublížit?“ pokračoval jsem.

„Protože jsme nebyli jako ostatní lidé. Byli jsme podivní.“

„Jak podivní?“

„Ach, všelijak,“ řekl. „Byla tam dívka, která uměla létat, chlapec, ve kterém bydlely včely, bratr se sestrou, kteří dokázali zvednout nad hlavu obrovský balvan.“

Těžko říct, jestli to myslel vážně. Ale o dědečkovi se také vědělo, že nežertuje. Zamračil se a vyčetl z mé tváře určité pochybnosti.

„Dobrá, nemusíš věřit tomu, co říkám,“ dodal. „Mám obrázky!“ Odsunul zahradní lehátko, vešel do domu a nechal mě na verandě samotného. Za minutku se vrátil se starou krabicí od doutníků. Naklonil jsem se, abych lépe viděl, když z ní vytáhl čtyři pomačkané zažloutlé fotografie.

Na prvním rozmazaném obrázku bylo cosi, co vypadalo jako šaty bez svého nositele. Buď tak anebo ta osoba neměla hlavu.

„Samozřejmě, že má hlavu!“ ušklíbl se dědeček. „Jenom ji nevidíš.“

„A proč ne? Copak je neviditelný?“

„Podívejme, chytrá hlavička!“ Zvedl obočí, jako by ho moje schopnost dedukce překvapila. „Jmenoval se Millard. Legrační kluk. Někdy říkával: ,Hej, Abe, vím, cos dneska dělal,‘ a vyprávěl mi, kde jsem všude byl, co jsem jedl, jestli jsem se šťoural v nose, když jsem si myslel, že se nikdo nedívá. Občas šel za mnou, tiše jako myška, bez šatů, takže jsem ho nemohl vidět – jen mě sledoval!“ Pokýval hlavou. „To jsou věci, co?“

Ukázal mi další fotografii. Jakmile jsem se na ni podíval, zeptal se: „No? Co vidíš?“

„Malou holku?“

„A?“

„Má ve vlasech korunku.“

Poklepal prstem na spodní okraj fotografie. „A co její nohy?“

Přiblížil jsem si fotografii k očím. Dívčina chodidla se nedotýkala země. Ale neskákala – vypadala, jako by se ve vzduchu vznášela. Otevřel jsem údivem pusu.

„Ona letí!“

„Skoro,“ přisvědčil dědeček. „Levituje. Jen se nedokázala dost ovládat, takže jsme kolem ní museli někdy uvázat provaz, aby neodletěla pryč!“

Oči jsem měl přilepené na její vystrašené tváři, která připomínala obličej nějaké prapodivné panenky. „Je opravdová?“

„Samozřejmě, že je,“ odpověděl drsným hlasem, vzal si obrázek a nahradil ho jiným, na kterém byl tentokrát vychrtlý chlapec zvedající balvan. „Victor a jeho sestra nebyli moc chytří,“ řekl, „ale zato velmi silní!“

„Ale nevypadá silný,“ namítl jsem a prohlížel si chlapcovy hubené paže.

„Věř mi, byl. Zkusil jsem se s ním jednou prát a málem mi utrhl ruku!“

Ale nejpodivnější fotografie byla ta poslední. Byla to něčí hlava zezadu a na ní namalovaný obličej.

Zíral jsem na tu poslední fotografii, zatímco mi dědeček Portman vysvětloval: „Měl dvoje ústa, vidíš? Jedny vpředu a jedny vzadu. Proto byl tak veliký a tlustý!“

„Ale to je podvod,“ namítl jsem. „Ta tvář je jenom namalovaná.“

„Jasně, to namalované je podvod. To bylo kvůli představení v cirkusu. Ale říkám ti, měl dvoje ústa. Ty mi nevěříš?“

Přemýšlel jsem o tom, díval se na fotografie a na dědečkovu tvář, tak vážnou a upřímnou. Proč by mi lhal?

„Věřím ti,“ řekl jsem.

A já jsem mu opravdu věřil – aspoň pár let –, i když hlavně proto, že jsem mu věřit chtěl, tak jako většina mých vrstevníků chtěla věřit na Santu. Držíme se pohádek, dokud za svou víru neplatíme příliš mnoho, což pro mě nastalo jednoho dne ve druhé třídě, kdy na mě při obědě udělal Robbie Jensen baf u stolu, kde seděly holky, a vylekal mě. A pak jim řekl, že věřím na pohádky. Nejspíš jsem si to zasloužil za to, že jsem ve škole pořád opakoval dědečkovy příběhy, ale v těch několika ponižujících vteřinách jsem viděl, že mě přezdívka „hošánek“ bude provázet celá léta, a – právem či neprávem – měl jsem na něho vztek.

To odpoledne mě přijel ze školy vyzvednout dědeček, jako vždycky, když byli oba rodiče v práci. Vyškrábal jsem se do jeho starého pontiacu na sedadlo spolujezdce a prohlásil jsem, že už na pohádky nevěřím.

„Na jaké pohádky?“ zeptal se a pozoroval mě s brýlemi na špičce nosu.

„Však víš. Na ty povídačky. O dětech a netvorech.“

Vypadal zmateně. „A kdo říkal, že jsou to pohádky?“

Vysvětlil jsem mu, že vymyšlený příběh a pohádka jsou pro mě jedno a totéž, že pohádky jsou pro děcka, co čurají do plínek, a že vím, že jeho fotky a příběhy jsou jen výmysly. Čekal jsem, že se naštve anebo se začne hádat, ale on řekl jenom „dobře“ a nastartoval svůj pontiac. Sešlápl plyn a odlepili jsme se od obrubníku. A tím to skončilo.

Myslím, že věděl, že to přijde – nakonec jsem z těch příběhů musel vyrůst –, ale celou tu věc přešel tak rychle, že to ve mně zanechalo nepříjemný pocit člověka, kterému celý život lhali. Nemohl jsem pochopit, proč si to všechno vymyslel, proč mě přiměl, abych věřil, že nemožné je možné, když tomu tak není. Až o několik let později mi to vysvětlil táta. Když byl kluk, dědeček mu některé z těch příběhů vyprávěl taky, a nebyly to lži v pravém smyslu toho slova, ale přehnaná verze pravdy – protože dědečkovo dětství nebylo ani trochu pohádkové. Byl to horor.

Můj dědeček odešel jako jediný z rodiny z Polska předtím, než vypukla druhá světová válka. Bylo mu dvanáct, když ho rodiče poslali k úplně cizím lidem, posadili nejmladšího syna na vlak do Británie jen s kufříkem v ruce a s tím, co měl na sobě. Bez zpáteční jízdenky. Matku ani otce už nikdy neviděl, ani své starší bratry, bratrance a sestřenice, tety a strýce. Všichni zemřeli dřív, než mu bylo šestnáct. Zabili je netvoři, kterým unikl jen o vlásek. Nešlo ale o netvory s chapadly a hnijící kůží, takové, kteří se usadí v mysli sedmiletého dítěte – byli to netvoři s lidskou tváří, v nažehlených uniformách, pochodující v sevřeném útvaru, tak banální, že jste neměli šanci rozpoznat, co jsou zač, dokud nebylo příliš pozdě.

Stejně jako netvoři i příběh o začarovaném ostrově byl alegorií. Ve srovnání s hrůzami, které se odehrávaly v Evropě, musel sirotčinec, do něhož přijali mého dědečka, vypadat jako ráj, a v jeho příhodách se také rájem stal: bezpečným útočištěm, v němž panovalo nekonečné léto, žili v něm andělé strážní a zázračné děti, které ovšem ve skutečnosti nedokázaly létat, stát se neviditelnými ani neuměly zvedat balvany. Tou podivností, pro kterou je pronásledovali, byl prostě jejich židovský původ. Byly válečnými sirotky, vyplavenými na ten malý ostrov přílivem krve. Nebyly zázračné díky nějakým zázračným vlastnostem. Fakt, že unikly ghettu a plynové komoře, představoval zázrak sám o sobě.

Přestal jsem dědečka prosit, aby mi vyprávěl příběhy, a myslím si, že v skrytu duše se mu ulevilo. Jeho mládí obklopovalo tajemství. Dál jsem už nevyzvídal. Prošel si peklem a měl právo na svá tajemství. Styděl jsem se, že mu jeho život závidím, když jsem si uvědomil, jakou cenu za něj zaplatil, a snažil jsem se radovat z toho, že můj život je bezpečný a obyčejný a že jsem se o něj nijak nezasloužil.

Potom, o několik let později, když mi bylo patnáct, se stala neobvyklá a hrozná věc, a od té doby bylo už jen Předtím a Potom.

Kapitola 1

To poslední odpoledne Předtím jsem stavěl model Empire State Building v měřítku 1:10 000 z krabic plen pro dospělé. Byla to krásná věc, opravdu, dole byla široká pět stop a tyčila se nad uličkou s kosmetickými potřebami, za základnu jí sloužily krabice plen pro těžkou inkontinenci, vyhlídkovou terasu tvořily vložky pro lehký únik moči a ikonickou věžičku pečlivě naskládané zkušební vzorky. Bylo to téměř dokonalé, až na jeden důležitý detail.

„Použil jsi značku Neverleak,“ poznamenala Shelley a se zvednutým obočím skepticky hodnotila moji zručnost. „Ale v akci máme Stay-Tite.“ Shelley pracovala v obchodě jako vedoucí a její shrbená ramena a zarputilý výraz byly součástí její uniformy, stejně jako modré polokošile, které jsme museli všichni nosit.

„Myslel jsem, že jste říkala Neverleak,“ namítl jsem, protože to opravdu říkala.

„Stay-Tite,“ trvala na svém a lítostivě vrtěla hlavou, jako by ta moje věž byla zraněný dostihový kůň a ona tím, kdo třímá v ruce pistoli s perleťovou rukojetí. Nastalo krátké a trapné ticho, kdy nepřestávala vrtět hlavou a očima přecházela ze mě na věž a zase zpátky. Hleděl jsem na ni nechápavě, jako by mi vůbec nedocházelo, co chce tím potlačovaným hněvem naznačit.

„Aááách jo,“ řekl jsem nakonec. „Chcete tím říct, že to mám předělat?“

„Jenom proto, že jsi použil Neverleak,“ opakovala.

„Žádnej problém. Hned se do toho pustím.“ Špičkou předpisově černé tenisky jsem vykopnul ze základů budovy jednu krabici. V okamžení se kolem nás začala v kaskádách sesypávat celá ta velkolepá stavba, podlahou se rozlévala přílivová vlna vložek, krabice se odrážely jako kulečníkové koule od nohou překvapených zákazníků a doskákaly až k automatickým dveřím, které se otevřely a vpustily dovnitř závan srpnového vedra.

Shelleyina tvář dostala barvu zralého granátového jablka. Měla mě na místě vyhodit, ale věděl jsem, že takové štěstí mě nikdy nepotká. Usiloval jsem o vyhazov z drogerie Smart Aid po celé léto, ale ukázalo se, že je to skoro nemožné. Chodil jsem pozdě, a to opakovaně a s těmi nejchatrnějšími výmluvami; naprosto nesprávně jsem vracel drobné; dokonce jsem naschvál dával věci do špatných regálů, vody po holení jsem naskládal mezi projímadla a antikoncepční prostředky mezi dětské šampony. Nikdy jsem se zrovna nepředřel, a i když jsem se snažil předstírat, jak hrozně jsem nešikovný, Shelley mě stále tvrdohlavě vedla na výplatní listině.

Dovolte mi, abych své předešlé tvrzení upřesnil: bylo téměř nemožné, aby ze Smart Aid vyhodili mě. Kterýkoliv jiný zaměstnanec by letěl za mnohem menší prohřešek. Dostal jsem první lekci z politiky. V Englewoodu, malém a ospalém městečku u pláže, v němž jsem žil, byly tři obchody Smart Aid. V Sarasota County je jich sedmadvacet, na Floridě sto patnáct a šíří se celou zemí jako nějaká nevyléčitelná vyrážka. Důvodem, proč jsem nemohl dostat výpověď, bylo, že všechny ty obchody patřily mým strýcům. Důvodem, proč jsem nemohl odejít, bylo, že se stalo rodinnou tradicí, aby její členové nastoupili na své první místo v životě právě tam. Veškeré snahy o sebezničení mi přinesly jen spor se Shelley, který nebylo možné vyhrát, a hluboký a trvalý odpor ze strany spolupracovníků – kteří, ruku na srdce, by mě stejně nenáviděli, protože bez ohledu na to, kolik vystaveného zboží jsem shodil či kolik zákazníků ošidil, jednoho dne zdědím slušnou porci téhle společnosti, a oni ne.

***

Shelley se přebrodila plenami, zapíchla mi prst do prsou a chystala se říct něco jedovatého, když ji přerušil místní rozhlas.

„Jacobe, máte hovor na lince číslo dvě. Jacob, linka číslo dvě.“

Zírala na mě nasupeně, když jsem couval a zanechal její tvář barvy granátového jablka uprostřed trosek své věže.

***

Místnost pro zaměstnance byla vlhká a bez oken a našel jsem tam prodavačku z lékárny Lindu, jak oždibuje sendvič bez kůrky ve veselé záři přístroje na výrobu sodovky. Kývla hlavou směrem k telefonu, který visel na zdi.

„Na dvojce máš hovor. Ať je to, kdo je to, je to divnej patron.“

Zvedl jsem sluchátko, které se houpalo na šňůře.

„Jákobe, jsi to ty?“

„Ahoj, dědo.“

„Jákob, díkybohu. Potřebuju klíč. Kde mám klíč?“ Jeho hlas zněl naštvaně a sotva popadal dech.

„Jaký klíč?“

„Nehraj si se mnou,“ vyštěkl. „Ty víš jaký klíč.“

„Nejspíš sis ho někam jenom založil.“

„To ti namluvil tvůj otec,“ řekl. „Přiznej se. On se to nedozví.“

„Nikdo mi nic nenamluvil.“ Snažil jsem se změnit téma. „Vzal sis dneska ráno léky?“

„Přijdou si pro mě, chápeš? Nevím, jak mě po tolika letech našli, ale našli. S čím se jim mám postavit, s nožem na máslo?“

Nebylo to poprvé, co jsem ho slyšel takhle mluvit. Dědeček stárnul a popravdě začínal se chovat divně. Známky úpadku jeho duševního zdraví byly zpočátku sotva znatelné, zapomněl si třeba nakoupit anebo oslovoval mámu jménem naší tety. Ale během toho léta začala demence nabírat dramaticky na obrátkách. Fantastické příběhy z jeho života za války, které si vymyslel – nestvůry, čarovný ostrov –, se pro něj staly naprostou a deprimující skutečností. Posledních několik týdnů byl zvláště neklidný a moji rodiče, kteří se báli, aby si neublížil, vážně uvažovali o tom, že ho dají do domova. Z nějakého důvodu jsem byl ovšem jediným adresátem jeho apokalyptických telefonátů já.

Jako vždycky jsem se ho snažil uklidnit. „Jsi v bezpečí. Všechno je v pořádku. Donesu nějaké video a podíváme se na ně spolu, co na to říkáš?“

„Ne! Zůstaň, kde jsi! Tady není bezpečno!“

„Dědečku, ty nestvůry si pro tebe nepřijdou. Všechny jsi za války zabil, vzpomínáš?“ Zatímco Linda předstírala, že si čte módní časopis, a u toho na mě vrhala zvědavé pohledy, obrátil jsem se obličejem ke zdi, aby neslyšela závěr této bizarní konverzace.

„Ne všechny,“ namítl. „Ne, ne, ne. Zabil jsem jich hodně, to ano, ale vždycky se najdou nějaké další.“ Slyšel jsem ho, jak chodí po domě a tříská u toho věcmi, otevírá zásuvky, práská dvířky. Přehříval se jako reaktor. „Nechoď sem, slyšíš mě? Budu v pořádku – uříznu jim jazyky a vypíchnu oči, tohle jim člověk musí udělat! Kdybych jenom našel ten zpropadenej KLÍČ!“

Ten klíč patřil k velikánské skříni v dědečkově garáži. Byly v ní zásoby pušek a nožů, které by stačily na vyzbrojení menší domobrany. Půlku života je sbíral, jezdil za hranice na výstavy zbraní, pouštěl se na dlouhé lovecké výpravy a nepříliš nadšené členy rodiny tahal o nedělích zalitých sluncem do hor, aby je naučil střílet. Miloval své pušky tak, že s nimi občas dokonce spával. Můj táta měl starou fotku, která to dokazovala – dědeček Portman podřimuje s pistolí v ruce.

Když jsem se táty ptal, proč je dědeček Portman takový blázen do zbraní, řekl mi, že tohle se občas stává lidem, kteří byli ve válce anebo prožili něco traumatizujícího. Myslím, že po tom všem, čím si dědeček prošel, se necítil v bezpečí nikde, dokonce ani doma ne. Paradoxně teď, kdy si to nejlepší z něj začaly postupně brát halucinace a paranoia, to byla pravda – nebyl doma v bezpečí, ne se všemi těmi zbraněmi okolo. Proto můj táta ten klíč šlohnul.

Zopakoval jsem lež, že nevím, kde klíč je. Slyšel jsem další klení a bouchání, jak dědeček dupal po bytě a hledal ho.

„Pche!“ ozvalo se nakonec. „Ať si tvůj otec ten klíč nechá, když je pro něho tak důležitý. Ať si nechá i moji mrtvolu!“

Ukončil jsem co nejzdvořileji hovor a zavolal tátovi.

„Dědeček se pěkně vzteká,“ oznámil jsem mu.

„Vzal si už dneska léky?“

„To mi neřekl. Ale podle všeho si myslím, že ne.“

Slyšel jsem, jak si otec povzdychl. „Nemohl by ses u něho zastavit a zjistit, jestli je v pořádku? Já se teď z práce nedostanu.“ Otec pracoval na částečný úvazek jako dobrovolník v ptačí rezervaci, kde pomáhali bílým volavkám, které srazilo auto, a pelikánům, kteří spolkli rybářský háček. Byl ornitolog amatér a rádoby spisovatel příběhů z přírody – dokazoval to štos nepublikovaných rukopisů –, což může být skutečné zaměstnání jen tehdy, když se náhodou oženíte se ženou, jejíž rodina vlastní sto patnáct obchodů s drogistickým zbožím.

Jistě, moje zaměstnání mělo ke skutečné práci také daleko, a proto jsem mohl odejít, kdykoliv se mi zachtělo. Slíbil jsem, že za dědečkem zajdu.

„Díky, Jakeu. Slibuju, že tu věc s dědečkem už brzy vyřešíme, stačí?“

Tu věc s dědečkem. „Chceš říct, že ho dáme do ústavu,“ řekl jsem. „Uděláme z něj problém pro někoho jiného.“

„Ještě jsme se s mámou nerozhodli.“

„Ale samozřejmě že jste se už rozhodli.“

„Jacobe…“

„Já si s ním poradím, tati. Vážně.“

„Možná teď. Ale bude to s ním pořád horší.“

„Prima. Jak si přeješ.“

Zavěsil jsem a zavolal kamarádovi Rickymu, aby přijel. Za deset minut jsem zaslechl z parkoviště nezaměnitelné troubení jeho stařičkého Fordu Crown Victoria. Cestou jsem sdělil Shelley tu smutnou novinu – její věž z krabic od plen Stay-Tite bude muset počkat do zítřka.

„Naléhavá rodinná záležitost,“ vysvětlil jsem jí.

„Dobře,“ řekla.

Vyšel jsem do lepkavého dusného podvečera a našel Rickyho, jak sedí na kapotě svého omláceného vozu a kouří. Něco na jeho vysokých botách se zaschlým blátem a na tom, jak vypouštěl ze rtů obláčky kouře, a to, jak zapadající slunce ozářilo jeho zelené vlasy, mi připomnělo punkovou a křupanskou verzi Jamese Deana. Byl tím vším, bizarním cizosprášením všech možných subkultur, které najdete jen na jižní Floridě.

Všiml si mě a seskočil z kapoty. „Už tě vyrazili?“ zařval přes celé parkoviště.

„Pšššt!“ zasyčel jsem a rozběhl se k němu. „Nevědí o mém plánu!“

Ricky mě dloubl do ramene, čímž mi chtěl dodat kuráže, ale málem mi tím natrhl sval. „Žádný strachy, Spešlíku. Není všem dnům konec.“

Říkal mi Spešl Ed, protože jsem chodil do několika předmětů pro nadané žáky, jež tvořily v zásadě část speciálního edukačního programu naší školy, a to označení připadalo Rickymu nekonečně zábavné. Takové bylo naše přátelství – stejnou mírou v něm byla zastoupena iritace i kooperace. Spolupráce spočívala v neoficiální dohodě o výměně mozku za svaly, kterou jsme uzavřeli a podle které jsem mu pomáhal, aby nepropadl z angličtiny, a on mi pomáhal, abych se nestal obětí šílených psychopatů, co křižovali chodby naší školy. To, že silně znervózňoval mé rodiče, byl už jen bonus navíc. Řekl bych, že byl můj nejlepší přítel, což je méně patetické vyjádření skutečnosti, že to byl můj jediný přítel.

Ricky kopl do dveří fordky na straně spolujezdce, což byl způsob jejich otvírání, a já jsem nasedl. To auto bylo úžasné, přímo muzeální kousek nechtěného lidového umění. Ricky ho koupil na městské skládce za plechovku pětadvaceticentových mincí – anebo to alespoň tvrdil. Vůni jeho původu nedokázal přebít ani celý les ze stromečků napuštěných voňavkou, které se houpaly zavěšené na zpětném zrcátku. Sedadla byla opancéřována širokou lepicí páskou, aby se vám zatoulané pružiny z čalounění nezapíchly do zadku. Nejlepší ze všeho byl ovšem exteriér, zrezivělá měsíční krajina plná děr a důlků, výsledek plánu, jak vydělat peníze na benzin za to, že dovolil opilým vymetačům večírků, aby si za doláč praštili do auta golfovou holí. Jediným pravidlem, i když ne přísně dodržovaným, bylo, že nesměli mířit na sklo.

Motor se s rachocením a v oblaku modrého kouře probudil k životu. Když jsme vyjeli z parkoviště a rolovali podél nákupních středisek směrem k domku dědečka Portmana, začal jsem se obávat, co asi uvidíme, až tam přijedeme. V těch nejhorších scénářích jsem si představoval dědečka, jak pobíhá nahý po ulici a v rukou třímá loveckou pušku, jak stojí s pěnou u úst na trávníku před domem anebo leží a číhá s nějakým oblým předmětem v ruce. Možné bylo všechno, a pomyšlení, že tohle bude první Rickyho dojem z muže, o kterém jsem vyprávěl s takovou úctou, mě obzvlášť znervózňovalo.

Když jsme vjížděli na dědečkovo předměstí, do labyrintu slepých uliček, jimž se říkalo Circle Village, obloha na sebe vzala barvu čerstvé podlitiny. Zastavili jsme u vjezdu, abychom se ohlásili strážnému, ale starší muž v budce chrápal a brána byla otevřená, jako častokrát, a tak jsme prostě vjeli dovnitř. Telefon mi zacvrlikal textovku od táty, který se ptal, co je nového, a za tu chvilku, než jsem naťukal odpověď, se Rickymu podařilo to, že jsme se naprosto a neskutečně ztratili. Když jsem řekl, že nemám tušení, kde jsme, zaklel a se skřípějícími koly provedl několik obratů o sto osmdesát stupňů, z okýnka vyplivoval gejzíry slin zabarvených tabákem, zatímco já jsem pečlivě pátral po okolí a snažil se najít nějaký záchytný bod. Nebylo to snadné, i když jsem jako kluk navštívil dědečka bezpočtukrát, protože každý dům vypadal přesně jako ten, s nímž sousedil: přikrčený a hranatý, jen s malými obměnami, s plotem z hliníkového plechu anebo z tmavých dřevěných latěk, anebo se sádrovou balustrádou vpředu, která klamala a vypadala skoro exkluzivně. Tabulky s názvy ulic, z nichž polovina byla vybledlá nebo zpuchýřovatělá od slunce, také mnoho nepomohly. Jedinými skutečnými orientačními body byly bizarní a pestrobarevné předzahrádky, díky kterým vypadala Circle Village jako opravdové muzeum pod širým nebem.

Konečně jsem poznal poštovní schránku připevněnou na postavičce kovového lokaje, který navzdory hrdě narovnaným zádům a nafoukanému výrazu vypadal, jako by ronil rezavé slzy. Zařval jsem na Rickyho, aby odbočil doleva. Pneumatiky fordky zakvílely a já sebou praštil o dveře. Ten náraz musel spojit něco v mém mozku, protože jsem si najednou začal vzpomínat kudy kam. „Rovně k plameňákům! Doleva ke střeše se Santy různého etnika! Přímo kolem čurajících andělíčků!“

Když jsme míjeli cherubíny, Ricky zpomalil, až jsme jeli skoro krokem, a pochybovačně si prohlížel blok, kde bydlel můj dědeček. Na verandě nesvítilo jediné světlo, za oknem neblikala obrazovka televizoru, ve vjezdu nestálo ani jedno auto. Všichni sousedi odtáhli na sever, aby unikli mučivému vedru léta, trpaslíky nechali jejich osudu uprostřed zanedbaných trávníků, okna schovali před hurikánem za okenicemi, takže každý dům připomínal malý barevný atomový kryt.

„Poslední nalevo,“ řekl jsem. Ricky šlápl na plyn a řítili jsme se ulicí. Před čtvrtým či pátým domem jsme projeli okolo staršího muže, který hadicí zaléval trávník. Byl plešatý jako koleno, na sobě měl župan a pantofle a stříkal vodu na trávu, jež mu sahala po kotníky. Dům byl tmavý a zabedněný jako všechny ostatní. Otočil jsem se, abych se na něj podíval, a zdálo se mi, že na nás hledí – což by neměl, jak jsem si trochu šokovaně uvědomil, protože měl oči bílé jako mléko. To je divné, pomyslel jsem si. Dědeček Portman se nikdy nezmínil, že má slepého souseda.

Ulice končila stěnou ze zakrslých borovic a Ricky ostře zahnul doleva do vjezdu u domu mého dědečka. Vypnul motor, vystoupil a kopancem mi otevřel dveře. Naše boty šustily suchou trávou k verandě.

Zazvonil jsem a čekal. Kdesi štěkal pes, osamělý zvuk v tom dusném večeru. Když nikdo nereagoval, zabušil jsem na dveře, protože mě napadlo, že možná nefunguje zvonek. Ricky odháněl komáry, kteří se na nás začali lepit.

„Možná šel ven,“ řekl Ricky a zašklebil se. „Na rande.“

„Jen se moc nesměj,“ řekl jsem. „Kterýkoliv večer v týdnu má lepší výběr než my. Tohle místo se hemží žádoucími vdovami.“ Vtipkoval jsem jen proto, abych se uklidnil. To ticho mě znervózňovalo.

Vytáhl jsem náhradní klíč z úkrytu mezi keři. „Počkej tady.“

„Jo, do prčic. Proč?“

„Protože máš dva metry a zelené vlasy a děda tě nezná a má hromadu pušek.“

Ricky pokrčil rameny a strčil si do pusy další žmolku tabáku. Natáhl se na lehátku, já jsem odemkl vchodové dveře a vešel dovnitř.

I v tom blednoucím světle jsem viděl, že dům je v katastrofálním stavu. Vypadal, jako by jej důkladně prošmejdili zloději. Police na knihy a skříňky s přihrádkami byly prázdné, sošky a výtisky Reader’s Digest, které je jinak plnily, ležely poházené na podlaze. Polštáře z gauče se válely na zemi a židle byly převrácené. Dvířka od lednice a od mrazáku byla otevřená a jejich obsah pomalu tál a vytvářel na linoleu lepkavé kaluže.

Srdce se mi sevřelo. Dědeček Portman skutečně nakonec přišel o rozum. Volal jsem ho – ale žádná odpověď.

Chodil jsem z pokoje do pokoje, rozsvěcel a prohlížel si všechna místa, kam by se snad paranoidní stařec mohl schovat před nestvůrami: za nábytkem, na půdě, pod ponkem v garáži. Dokonce jsem zkontroloval i vnitřek jeho skříně se zbraněmi, i když, samozřejmě, byla zamčená a na klice jsem viděl škrábance od toho, jak se snažil skříň otevřít. Venku na verandě se v lehkém vánku houpaly květináče se schnoucími koniferami, zatímco jsem klečel na podlaze a nahlížel za ratanový nábytek v obavách, co bych mohl najít.

Všiml jsem si záblesku světla vycházejícího ze zahrady za domem.

Proběhl jsem dveřmi s ochrannou sítí proti hmyzu a v trávě našel zapomenutou baterku, jejíž paprsek mířil k lesu, který sousedil s dědečkovou zahradou – divočina zarostlá houštím trpasličích palem, nerovných jako zuby na pile, a divokými palmami, která se táhla asi míli mezi Circle Village a další parcelou, Century Woods. Podle místní legendy byly lesy plné hadů, mývalů a divočáků. Když jsem si tam představil dědečka, ztraceného a nepříčetného, jen v županu, přepadla mě zlá předtucha. Každý druhý týden psali v novinách o nějakém starším občanovi, který zakopl, spadl do vodní nádrže a sežrali ho aligátoři. Nebylo těžké představit si ten nejhorší možný scénář.

Zavolal jsem na Rickyho a on se za chvíli prodíral okolo domu. Ihned si něčeho všiml: zvláštního dlouhého řezu v ochranné síti na dveřích. Tiše hvízdl. „Pořádná díra. To mohlo udělat divoký prase. Anebo puma. Víš, jaký má pazoury.“

Někde blízko se ozval zuřivý štěkot. Oba jsme sebou trhli a vyměnili si pohledy. „Anebo pes,“ dodal jsem. Ten zvuk vyvolal v sousedství řetězovou reakci a za chvíli se ozývalo štěkání ze všech stran.

„Možná,“ řekl Ricky a kývl hlavou. „V auťáku mám dvaadvacítku. Počkej chvilku.“ A zmizel pro pistoli.

Štěkot dozněl a jeho místo zaujal sbor nočního hmyzu, jeho nezvyklé hučení. Po tvářích mi v čúrcích stékal pot. Byla už tma, ale vánek ustal a vzduch se zdál ještě dusnější než ve dne.

Zvedl jsem baterku a vykročil směrem ke stromům. Můj dědeček je tam někde, tím jsem si byl jist. Ale kde? Nejsem žádný stopař a Ricky taky ne. A přesto jako by mě něco vedlo – zrychlený tep srdce, nějaký šepot v tom lepkavém vzduchu – a najednou jsem nedokázal čekat už ani o vteřinu déle. Vkročil jsem do podrostu, jako když barvář zachytí neviditelnou stopu.

V lesích na Floridě se dá jen stěží běžet. Každičký metr čtvereční, kde náhodou neroste žádný strom, se ježí výhonky palmeta, které sahají až do pasu, a pavučinami propojených výhonků psího vína. Ale já jsem se snažil, jak jen to šlo, volal jsem dědečkovo jméno a šmejdil baterkou do všech koutů. Koutkem oka jsem zachytil záblesk něčeho bílého a namířil si to k té věci, ale při bližším pohledu se ukázalo, že je to jen vybělený a vyfouknutý fotbalový míč, který jsem tu před lety ztratil.

Už jsem to chtěl vzdát a vrátit se pro Rickyho, když jsem si najednou všiml úzké pěšiny, kterou někdo nedávno prošlapal mezi palmičkami. Vstoupil jsem na ni a svítil baterkou okolo, listy byly pocákané čímsi tmavým. Vyschlo mi v krku. Sebral jsem odvahu a šel po stopě. Čím dál jsem šel, tím víc se mi svíral žaludek, jako by moje tělo vědělo, co ho čeká, a snažilo se mě varovat. A pak se pěšina v křoví rozevřela a já jsem ho spatřil.

Dědeček ležel tváří dolů na záhonu popínavých rostlin, nohy měl od sebe a jednu ruku zkroucenou pod tělem, jako by padal z veliké výšky. Myslel jsem si, že je určitě mrtvý. Nátělník měl zbrocený krví, kalhoty roztrhané a chyběla mu jedna bota. Dlouhou chvíli jsem jen zíral, paprsek baterky roztřeseně těkal po jeho těle. Když jsem se znovu dokázal nadechnout, vyslovil jsem jeho jméno, ale ani se nepohnul.

Padl jsem na kolena a přitiskl hřbet ruky na jeho záda. Krev, která tu prosakovala, byla ještě teplá. Cítil jsem, jak velmi nepatrně, sotva znatelně dýchá.

Vsunul jsem pod něj ruce a obrátil ho na záda. Byl naživu, i když jen trochu. Skelné oči, tváře vpadlé a bílé. Pak jsem uviděl ty šrámy uprostřed jeho hrudi a málem jsem omdlel. Byly široké a hluboké a krev se mísila s hlínou, a zem, na které ležel, změkla krví v bláto. Snažil jsem se zakrýt ty rány roztrhanou košilí, aniž bych se na ně díval.

Slyšel jsem, jak Ricky na dvorku křičí. „TADY JSEM!“ zaječel jsem a možná jsem měl říct něco víc, třeba nebezpečí nebo krev, ale nešlo to. Myslel jsem jen na to, že dědečci mají umírat v posteli, v tiché místnosti s bzučícími přístroji, a ne na hromadě mokré a páchnoucí hlíny, s mravenci pochodujícími po jejich těle a s mosazným nožem na dopisy v dlani.

Nůž na dopisy. To bylo všechno, čím se mohl bránit. Vzal jsem mu ho a on bezmocně mávl paží do vzduchu, a tak jsem ho uchopil za ruku a stiskl ji. Moje prsty s okousanými nehty ovinuly ty jeho, bledé a protkané fialkovými žilkami.

„Musím tě odnést,“ řekl jsem mu a vsunul jednu paži pod jeho záda a druhou pod nohy. Snažil jsem se ho nadzvednout, ale začal naříkat a ztuhl, a tak jsem toho nechal. Nesnesl jsem pomyšlení, že bych mu mohl působit bolest. Ale nemohl jsem ho ani opustit, nedalo se dělat nic než čekat, a tak jsem mu něžně smetl hlínu z paží a z tváře i z řídnoucích bílých vlasů. Tehdy jsem si všiml, že se jeho rty pohybují.

Jeho hlas nebylo téměř slyšet, bylo to slabší než šepot. Naklonil jsem se a přiložil mu ucho ke rtům. Mumlal, na hranici mezi vědomím a bezvědomím, střídal angličtinu s polštinou.

„Nerozumím ti,“ zašeptal jsem. Opakoval jsem jeho jméno, dokud se mi nezdálo, že se na mě soustředěně dívá, a pak se zhluboka nadechl a řekl tiše, ale zřetelně: „Jeď na ten ostrov, Jákobe. Tady není bezpečno.“

„Pojedu. Slibuji.“ Co jsem mohl říct jiného?

„Myslel jsem si, že tě dokážu ochránit,“ pokračoval. „Měl jsem ti to říct už dávno…“ Viděl jsem, jak z něj pomalu odchází život.

„Říct co?“ zeptal jsem se a snažil se zadržet slzy.

„Už není čas,“ zašeptal. Pak zvedl hlavu ze země, celý se roztřásl tou námahou a vydechl mi do ucha: „Najdi toho ptáka. Ve smyčce. Na druhé straně starcova hrobu. Třetího září 1940.“ Pokýval jsem hlavou, ale viděl, že nechápu. Z posledních zbytků sil dodal: „Emerson – ten dopis. Řekni jim, co se stalo, Jákobe.“

S tím znovu klesl, vyčerpaný a slábnoucí. Řekl jsem mu, že ho miluju. A pak se zdálo, jako by se ztratil sám v sobě, jeho pohled prolétl okolo mě na oblohu, prozářenou hvězdami.

Potom se z křoví vynořil Ricky. Uviděl, jak svírám v náručí bezvládného starce, a o krok couvl. „Ach bože! Ach Ježíši! Ach, Ježíši,“ mumlal a třel si obličej rukama, a jak tak blábolil něco o pulzu a že je třeba zavolat policajty a že v tom lese nic neviděl, přepadl mě strašně zvláštní pocit. Pustil jsem dědečkovo tělo a vstal, vedl mě instinkt, o kterém jsem netušil, že ho mám. V tom lese něco je, ano – cítil jsem to.

Měsíc nesvítil a v houštinách se nic kromě nás nehýbalo, a přesto jsem jaksi věděl, kdy zvednout baterku a kam zamířit, a v okamžiku, kdy tmu krátce proťalo světlo, jsem spatřil tu tvář, která jako by vystoupila přímo z nočních můr mého dětství. Zírala na mě očima, jež se koupaly v temné tekutině, na shrbené postavě volně visely cáry masa černého jako uhel, ústa měla groteskně otevřená, aby se z nich mohly plazit ven dlouhé jazyky připomínající úhoře. Něco jsem vykřikl a ono se to otočilo a zmizelo, zatřáslo to keřem a upoutalo Rickyho pozornost. Zvedl svou dvaadvacítku a vypálil ta-ta-ta-ta a u toho se ptal: „Co to bylo? Co to sakra jenom bylo?“ Ale on to neviděl a já jsem nemohl mluvit, abych mu to řekl, protože jsem ztuhl a moje skomírající baterka poblikávala pustým lesem. A pak jsem musel ztratit vědomí, protože říkal Jacobe, Jakeu, Spešlíku, jsešvpořádkuneboco, a to je poslední, co si pamatuju.

Kapitola 2

Měsíce po dědečkově smrti jsem procházel očistcem béžových čekáren a anonymních ordinací, analyzovali mě a vyslýchali, mluvili tak, abych to neslyšel, souhlasně kývali, když na mě promluvili, a tak pořád dokola, stal se ze mě objekt tisíců soucitných pohledů a svraštělých čel. Rodiče se mnou zacházeli jako s křehkým rodinným klenotem, měli strach se přede mnou hádat či dávat najevo trápení, abych se z toho nerozletěl na kusy.

Pronásledovaly mě noční můry, kdy jsem se budil s křikem, a bylo to tak zlé, že jsem na noc musel nosit chránič na ústa, abych neskřípal ze spaní zuby. Nemohl jsem zavřít oči, abych ji neviděl – tu hrůzu s ústy plnými chapadel, kterou jsem spatřil v lese. Byl jsem přesvědčen, že to ona zabila mého dědečka a že se brzy vrátí pro mě. Občas mě ten šílený panický strach přemohl jako tenkrát v noci a já jsem si byl jistý, že někde blízko, ukrytá mezi tmavými stromy, za dalším autem na parkovišti, vzadu za garáží, kde jsem měl svoje kolo, na mě čeká.

Vyřešil jsem to tím, že jsem přestal vycházet z domu. Celé týdny jsem odmítal vyjít byť jen na příjezdovou cestu a donést ranní noviny. Spával jsem zamotaný v přikrývkách na podlaze v prádelně, v jediné části domu, která neměla okna a dveře se zamykaly zevnitř. Tady jsem strávil den dědečkova pohřbu, na sušičce a s laptopem na klíně, a snažil se odreagovat hraním on-line her.

Kladl jsem si za vinu to, co se stalo. Kdybych mu jen tehdy uvěřil, tak zněl můj nekonečný refrén. Jenže já jsem mu nevěřil, stejně jako všichni ostatní, a teď vidím, jak se asi musel cítit, protože nikdo nevěřil ani mně. Moje verze událostí se zdála naprosto přijatelná, dokud mě nedonutili vyslovit ji nahlas, a pak to znělo šíleně, hlavně toho dne, kdy jsem musel všechno vyprávět policejnímu důstojníkovi, který přišel k nám domů. Vykládal jsem mu o všem, co se stalo, dokonce i o té kreatuře, a on seděl proti mně u kuchyňského stolu, pokyvoval hlavou a do kroužkového bloku si nezapsal ani řádek. Když jsem skončil, řekl jenom „skvělý, díky“, pak se obrátil k mým rodičům a zeptal se, jestli „jsem už u někoho byl“. Jako bych nevěděl, co to znamená. Řekl jsem mu, že chci učinit ještě jedno prohlášení, pak jsem zvedl prostředník a odkráčel jsem.

Poprvé po mnoha týdnech na mě rodiče zařvali. Přineslo mi to skutečně určitou úlevu – ten starý známý zvuk. Zakřičel jsem jim v odpověď něco škaredého. Že mají radost, že je děda Portman po smrti. Že já jsem byl jediný, kdo ho měl doopravdy rád.

Polda se chvíli bavil s rodiči na příjezdové cestě a pak odjel, aby se za hodinu vrátil s chlápkem, který se představil jako kreslíř. Přinesl si s sebou velikánský skicář a požádal mě, abych toho netvora znovu popsal, a když jsem to dělal, on maloval, sem tam kreslení přerušil a zeptal se na nějaký detail.

„Kolik očí to mělo?“

„Dvě.“

„Mám tě,“ řekl, jako kdyby byly obludy pro policejního karikaturistu úplně běžnou záležitostí.

Jestli to měl být pokus, jak mě uklidnit, pak byl tedy velice průhledný. A úplně se prozradil, když se mi snažil ten obrázek věnovat.

„Copak vy to nepotřebujete do spisu nebo tak nějak?“ zeptal jsem se ho.

Vyměnil si s policistou udivený pohled se zdviženým obočím. „Jistě, že ano. Co jsem si to myslel?“

Jeho jednání mě hluboce uráželo.

Dokonce ani můj nejlepší a jediný přítel Ricky mi nevěřil, a to tam byl. Přísahal, že v tu noc žádné monstrum v lese neviděl – i když jsem svítil baterkou přímo na ně –, a přesně tohle taky řekl policajtům. Slyšel ale štěkot. My oba jsme jej slyšeli. Proto nebylo zrovna překvapením, když policie celý případ uzavřela s tím, že dědečka zabila smečka divokých psů. Zřejmě už tu smečku někde viděli, a ti psi taky pokousali týden předtím nějakou ženu, která šla lesem Century Woods. A všechno se to stalo v noci. „Což je přesně ta doba, kdy je nejtěžší nestvůry zahlédnout!“ poznamenal jsem. Ale Ricky jenom zavrtěl hlavou a zamumlal něco v tom smyslu, že potřebuju „psychouše“.

„Myslíš cvokaře,“ vyhrkl jsem, „jo, a díky moc. Je super, když má člověk tak citlivé přátele.“ Seděli jsme u mě na terase a pozorovali, jak nad zálivem zapadá slunce, Ricky stočený do klubíčka v absurdně předraženém zahradním křesle, které rodiče přivezli z výletu do westernového střediska Amish Country, nohy měl poskládané pod sebou a paže křížem, kouřil jednu za druhou s jakýmsi chmurným odhodláním. U nás doma vypadal vždycky trochu nejistě, ale podle toho, jak uhýbal očima, kdykoliv se na mě podíval, jsem věděl, že tentokrát se necítí nesvůj kvůli bohatství mých rodičů, ale kvůli mně.

„Jak myslíš, akorát s tebou jednám na rovinu,“ řekl. „Když budeš pořád mluvit o netvorech, strčí tě někam pod zámek. A pak budeš vážně Spešl.“

„Neříkej mi tak.“

Odhodil cigaretu a plivl přes zábradlí hustý lesklý chrchel.

„Tys kouřil a žvýkal tabák zároveň?“

„No a co, seš snad moje matka?“

„Copak vypadám na to, že kouřím šoféry kamionů za stravenky?“

Ricky si potrpěl na vtipy o matce, ale tohle bylo jasně víc, než dokázal strávit. Vyskočil ze židle a praštil mě tak tvrdě, až jsem skoro sletěl z terasy. Ječel jsem na něho, aby vypadl, ale on už byl stejně na odchodu.

Uplynuly měsíce, než jsme se znovu setkali. Takové to je, když má člověk přátele.

***

Nakonec mě rodiče skutečně zavedli ke cvokaři – tichému muži s olivovou pletí jménem doktor Golan. Neprotestoval jsem. Věděl jsem, že pomoc potřebuju.

Myslel jsem si, že budu těžký případ, ale doktor Golan se mnou pracoval překvapivě rychle. Klidný, bezcitný způsob, kterým všechno vysvětloval, byl skoro hypnotizující, a během dvou sezení mě přesvědčil, že ta nestvůra byla jen výplodem mé vzrušené fantazie, že trauma z dědečkovy smrti mě přimělo k tomu, abych viděl něco, co ve skutečnosti neexistovalo. Především to byly dědečkovy příběhy, které tu nestvůru zasely do mé mysli, vysvětloval doktor Golan, takže je naprosto pochopitelné, že když jsem tam klečel a svíral ho v náručí, a prožíval nejtěžší šok svého mladého života, vybavil jsem si dědečkova vlastního bubáka.

Existoval pro to dokonce i název – akutní reakce na stres. „Nevidím na tom nic reakčního,“ komentovala to matka, když se doslechla o mé zbrusu nové diagnóze. Její žert se mě nijak ne-dotkl. Skoro všechno ostatní znělo líp než blázen.

To, že jsem už nevěřil v reálnou existenci příšer, ovšem ještě neznamenalo, že je mi líp. Pořád mě pronásledovaly noční děsy. Byl jsem vystresovaný a paranoidní, a ve styku s lidmi jsem na tom byl tak zle, že mi rodiče najali domácího učitele, takže jsem do školy chodil jen tehdy, když jsem se na to cítil. Také mi – konečně – dovolili odejít z obchodu. Mou novou prací teď bylo „cítit se lépe“.

Velmi brzy jsem se rozhodl, že se nechám propustit i z tohoto zaměstnání. Jakmile se ten malý problém mého dočasného bláznovství podařilo vyřešit, zdálo se, že hlavní funkcí doktora Golana je předepisovat mi recepty. Pořád noční děsy? Něco na to dáme. Panický záchvat ve školním autobuse? Tohle pomůže. Nemůžeš spát? Zvedneme dávkování. Ze všech těch pilulek jsem tloustl a blbnul, a stále jsem se cítil mizerně a v noci spal jen tři nebo čtyři hodiny. Proto jsem začal doktoru Golanovi lhát. Předstíral jsem, že je mi skvěle, zatímco každý, kdo se na mě podíval, musel zaznamenat pytle pod mýma očima a to, že při každém nenadálém zvuku vyskakuju jak neurotická kočka. Jeden týden jsem si vymyslel celý deník snů, moje sny v něm byly neslané nemastné a jednoduché, takové, jaké mívají normální lidé. Jeden sen byl o návštěvě u zubaře. Ve druhém jsem létal. Namluvil jsem mu, že se mi dvě noci po sobě zdálo, jak běhám po škole nahatý.

Vtom mě zastavil. „A co příšery?“

Pokrčil jsem rameny. „Ani památky. Hádám, že to znamená, že se uzdravuju, ne?“

Doktor Golan chvilku poklepával svým perem a pak si něco zapsal. „Doufám jenom, že mi neříkáš to, co si myslíš, že chci slyšet.“

„Jasně, že ne,“ řekl jsem a očima procházel zarámované diplomy na zdi, všechny svědčily o jeho odbornosti v nejrůznějších oborech psychologie, a jsem si jist, že včetně toho, jak poznat, když vám akutně vystresovaný teenager lže.

„A teď chvíli vážně.“ Odložil pero. „Říkáš mi, že se ti o tom nezdálo ani jednou za celý týden?“

Nikdy jsem neuměl moc lhát. Než bych se ponížil, radši si to vypiju. „No,“ zamumlal jsem, „možná jednou.“

Pravda byla, že se mi o monstrech zdálo každou noc po celý týden. S malými odchylkami to bylo vždycky stejné: Choulím se v koutě dědečkovy ložnice, jantarové světlo zapadajícího slunce pozvolna mizí z oken a padá na růžovou dětskou pušku z umělé hmoty u dveří. Na místě, kde by měla stát postel, se tyčí obrovitý naleštěný prodejní automat naplněný ne cukrovinkami, ale řadami nožů ostrých jako břitva a pistolemi, které prostřelí i brnění. Dědeček ve staré uniformě britské armády strká do automatu dolarové bankovky, ale puška stojí hodně peněz a nás tlačí čas. Konečně se kutálí ke sklu naleštěná pětačtyřicítka, ale než vypadne, zasekne se. Dědeček nadává v jidiš, kope do automatu, pak si klekne, strčí ruku dovnitř a sevře tu zbraň, jenže automat mu ruku chytí a uvězní. A vtom přicházejí, jejich dlouhé černé jazyky se plazí vzhůru z vnější strany po skle a snaží se zjistit, jak proniknout dovnitř. Namířím na ně dětskou pistolku a natáhnu spoušť, ale nic se neděje. Mezitím dědeček Portman křičí jako šílený – najdi toho ptáka, najdi tu smyčku, Jákobe, jak to, že mě nechápeš, ty zpropadený yutzi – a vtom se okenní tabule roztříští a sklo prší dovnitř a ty černé jazyky jsou všude kolem nás, a to se obvykle budím v kaluži potu, srdce mi tluče jako o závod a mám sevřený žaludek.

I když ten sen byl pokaždé stejný a probrali jsme ho nejmíň stokrát, doktor Golan mě stále nutil, abych jej na každém sezení popsal. Připadalo mi to, jako by vyzval ke křížovému výslechu moje podvědomí a hledal nějaký klíč, který v předchozích devadesáti devíti sezeních neodhalil.

„A co říká v tom snu tvůj dědeček?“

„To samý co vždycky,“ odpověděl jsem. „O tom ptákovi a smyčce a o hrobu.“

„Jeho poslední slova.“

Přikývl jsem.

Doktor Golan udělal stříšku z prstů a opřel si o ni bradu, typický obrázek hloubajícího cvokaře. „Nějaký nový nápad, co by to mohlo znamenat?“

„Jo. Prd a hovno.“

„No tak. To nemyslíš vážně.“

Předstíral jsem, že mě ta poslední slova vůbec nezajímají, ale zajímala mě. Hlodala ve mně skoro stejně jako ty noční děsy. Cítil jsem, že dědečkovi něco dlužím, nesmím zapomenout na to poslední, co někomu na tomto světě řekl a co vypadalo jako halucinace, která nedává smysl, a doktor Golan byl přesvědčený o tom, že když ta slova pochopím, možná mi to pomůže zbavit se těch hrozných snů. A tak jsem se snažil.

Něco z toho, co dědeček Portman řekl, dávalo smysl, jako třeba ta věc, že si přeje, abych jel na ten ostrov. Měl strach, že si pro mě přijdou nestvůry, a myslel si, že ten ostrov je jediné místo, kde bych jim mohl uniknout, jako to udělal on, když byl kluk. Potom řekl „měl jsem ti to říct“, ale protože nebyl čas, aby mi řekl to, co mi říct měl, přemýšlel jsem, jestli neudělal tu druhou nejlepší věc a nenechal někde stopu z chlebových drobtů, která by mě zavedla k někomu, kdo by mi to mohl říct – k někomu, kdo zná jeho tajemství. Napadlo mě, že toho se týkala ta záhadně znějící zmínka o smyčce, hrobu a o dopisu.

Chvíli jsem si myslel, že tou „smyčkou“ by mohla být nějaká ulice v Circle Village – v sousedství, které nebylo ničím jiným než smyčkou slepých uliček – a že ten „Emerson“ by mohl být nějaký člověk, jemuž dědeček posílal dopisy. Nějaký starý kamarád z války, se kterým byl ve styku, anebo někdo takový. Možná že Emerson žije ve čtvrti Circle Village, v jedné z jejích smyček, poblíž nějakého hrobu, a jeden z dopisů, jež dostal, nese datum třetího září 1940, a to je ten dopis, který si musím přečíst. Věděl jsem, že to zní šíleně, ale i bláznivější věci se nakonec ukázaly jako pravdivé. Takže poté, co jsem si prohlédl ty slepé ulice na internetu, šel jsem do kulturního centra v Circle Village, kam chodí staří lidé hrát společenské hry a diskutovat o nejnovějších chirurgických zákrocích, abych se zeptal, kde je ten hrob a jestli neznají jistého pana Emersona. Zírali na mě, jako by mi na krku rostly dvě hlavy, zmateni už tím, že s nimi mluví nějaký adolescent. V Circle Village nebyl žádný hřbitov a v okolí nebydlel nikdo jménem Emerson a žádná ulice se nejmenovala Smyčková nebo Smyčková třída anebo Smyčka cokoliv. Totální fiasko.

Ale doktor Golan mi nedovolil přestat. Navrhl, abych si prolistoval dílo Ralpha Waldo Emersona, údajně slavného starého básníka. „Emerson napsal velkou řádku dopisů,“ řekl mi. „Možná měl tvůj dědeček na mysli tohle.“ Vypadalo to jako výstřel do tmy, ale – jen abych se Golana nějak zbavil – jednou odpoledne mě táta vyklopil před knihovnou, abych se mohl podívat. Rychle jsem zjistil, že Ralph Waldo Emerson doopravdy napsal hromadu dopisů, které publikoval. Asi tři minuty jsem byl skutečně rozrušený, jako bych se blížil k cíli, ale pak se ukázaly dvě věci: zaprvé, že Ralph Waldo Emerson žil a zemřel v 19. století, a tudíž nemohl napsat dopisy datované třetího září 1940, a za druhé, že jeho styl byl tak hutný a tajemný, že mohl dědečka, který nebyl zrovna horlivým čtenářem, sotva vůbec zaujmout. Uspávací schopnosti Ralpha Waldo Emersona jsem poznal na vlastní kůži, když jsem usnul s hlavou v knize a slintal nad esejí s názvem „Soběstačnost“ a zdálo se mi o prodejním automatu, pošesté v tom týdnu. Vzbudil jsem se s křikem a z knihovny mě neslavně vyhodili, zatímco jsem neustále proklínal doktora Golana a jeho stupidní teorie.

Poslední kapka přišla o pár dní později, když se moje rodina rozhodla, že je načase dům dědečka Portmana prodat. Než se dovnitř podívají perspektivní kupci, bylo třeba tam uklidit. Na radu doktora Golana, který soudil, že by pro mě mohlo být dobré „navštívit místo svého traumatu“, jsem měl pomáhat otci a tetě Susie třídit odpadky. Když jsme vešli do domu, vzal si mě otec na chvíli stranou, aby se ujistil, jestli jsem v pořádku. Překvapivě se zdálo, že jsem, i navzdory policejním páskám přilepeným na keře a na rozřezanou síť ve dveřích od verandy, které klapaly ve větru. Tyhle věci – stejně jako pronajatý kontejner, čekající na to, až spolyká, co zbylo z dědečkova života – mě rozesmutnily, ale nevyděsily.

Jakmile se ukázalo, že nedostanu záchvat s pěnou u pusy, dali jsme se do práce. Vyzbrojeni odpadkovými pytli jsme pomalu a chmurně postupovali domem, vyprazdňovali police, skříně a půdní prostory a nacházeli geometrické obrazce prachu, který se usadil pod předměty, s nimiž se léta nehýbalo. Postavili jsme pyramidy z věcí, které se daly zachránit, a pyramidy z věcí určených do kontejneru. Moje teta ani otec nepatřili k sentimentálním lidem a hromada do kontejneru byla vždycky větší. Usilovně jsem lob-boval za uchování některých věcí, jako například dva a půl metru vysoký štos vodou poničených časopisů National Geographic, který se kymácel v rohu garáže – kolik odpolední jsem strávil jejich pročítáním a představoval si sám sebe mezi bahnem pomalovanými obyvateli Nové Guinei anebo jak objevuju nějaký zámek na vrcholu skaliska v království Bhútán –, ale vždycky mě přehlasovali. Nedovolili mi, abych si nechal sbírku starých triček, která nosil na kriket („Jsou trapná,“ prohlásil otec), desky na 78 otáček s big bandem a swingovou muzikou („Někdo za ně dobře zaplatí“) ani obsah jeho masivní, stále zamčené skříně se zbraněmi („Děláš si srandu, co? Doufám, že si děláš srandu!“).

Řekl jsem tátovi, že nemá srdce. Teta odešla a nechala nás o samotě ve studovně, kde jsme listovali horou starých finančních záznamů.

„Chovám se jenom pragmaticky. Tohle se prostě stává, když lidé zemřou, Jacobe.“

„Vážně? A co až umřeš ty ? Mám spálit všechny tvoje rukopisy?“

Zrudl. Neměl jsem to říkat, zmínka o jeho zpola dokončených knižních projektech byla skutečně ránou pod pás. Ale místo aby na mě začal křičet, zůstal klidný. „Vzal jsem tě dneska s sebou, protože jsem si myslel, že už jsi dost velký na to, abys to zvládl. Asi jsem se spletl.“

„To ses opravdu spletl. Myslíš si, že když se zbavíme všech věcí po dědovi, že na něho zapomenu. Ale to se nestane.“

Rozhodil rukama. „Víš co? Už mě nebaví pořád se kvůli tomu hádat. Nechej si, co chceš.“ Hodil mi k nohám svazek zažloutlých papírů. „Tady jsou podrobné záznamy srážek na pojistném z roku, kdy byl zavražděn Kennedy. Na, dej si to zarámovat!“

Odkopl jsem papíry a vyšel ven, práskl jsem za sebou dveřmi a pak čekal v obývacím pokoji, až přijde a omluví se mi. Když jsem zaslechl zvuk skartovačky, bylo mi jasné, že nepřijde, a tak jsem dupal celým domem a zamkl se v ložnici. Páchla zatuchlým vzduchem a kůží bot a trochu nakyslou kolínskou mého dědečka. Opřel jsem se zády o zeď a očima procházel cestičku mezi dveřmi a postelí prošlapanou v koberci, až tam, kde se obdélník tlumeného slunečního světla dotýkal okraje nějaké krabice, která vykukovala zpod přehozu na posteli. Šel jsem k posteli, klekl si a tu krabici vytáhl. Stará krabice od doutníků, obalená prachem – jako by ji tu nechal právě proto, abych ji našel.

Uvnitř byly fotografie, které jsem tak důvěrně znal: neviditelný chlapec, levitující dívka, zvedač balvanů, člověk s tváří namalovanou na týlu. Byly křehké a zmačkané – taky menší, než jak jsem si je pamatoval –, a když jsem si je prohlížel teď, skoro dospělý, udeřilo mě do očí, jak očividný podfuk to je. Trocha opálení a ztmavení při vyvolávání fotografie, to bylo všechno, co bylo nejspíš třeba k tomu, aby hlava „neviditelného“ hocha zmizela. Ohromný kámen, který zvedal onen podezřele hubený kluk, mohl být klidně vyrobený ze sádry anebo z pěny. Ovšem takových věcí si šestileté dítě nevšimne, hlavně ne dítě, které chce věřit.

Pod těmito snímky bylo pět dalších, jež mi dědeček Portman nikdy neukázal. Přemýšlel jsem proč, dokud jsem si je neprohlédl blíž. Tři byly tak zřetelně upravené, že by to poznalo i malé děcko: na jednom byla směšná dvojexpozice dívky „uvězněné“ v láhvi, na druhé „levitovalo“ dítě zavěšené na čemsi, co bylo skryto v tmavém prostoru dveří za ním, na třetím byl pes s nalepenou tváří chlapce. Jako by tyto tři snímky nebyly dost bizarní, ty poslední dva připomínaly něco z nočních můr Davida Lynche: na jednom mladá hadí žena ohýbala hrůzostrašně záda a na tom druhém seděla prazvláštní dvojčata oblečená v těch nejpodivnějších kostýmech, jaké jsem kdy viděl. I můj dědeček, který mi nalil do hlavy příběhy o netvorech s jazyky jako chapadla, si uvědomil, že takové obrázky by dítěti přivodily zlé sny.

Jak jsem tak klečel na zaprášené podlaze s těmi fotografiemi v rukou, vzpomněl jsem si, jak jsem si připadal podvedený ten den, kdy jsem si uvědomil, že ty příběhy jsou vymyšlené. Teď se zdála pravda naprosto zřejmá: jeho poslední slova byla jen další lest a jeho poslední čin mě měl naočkovat nočními můrami a paranoidními halucinacemi, které si vyžádají léta terapie a léků ničících metabolismus.

Zavřel jsem krabici a odnesl ji do obývacího pokoje, kde táta s tetou Susie vyprazdňovali zásuvku plnou nepoužitých přídělových lístků sepnutých sponkami do ohromného pytle na odpadky.

Podal jsem jim krabici. Nezeptali se, co v ní je.

***

„A to je všechno?“ zeptal se doktor Golan. „Jeho smrt neměla smysl?“

Ležel jsem na gauči a pozoroval akvárium v rohu, ve kterém v líných kruzích plaval jeho zlatý vězeň. „Jestli vás nenapadá nic lepšího,“ řekl jsem. „Nějaká skvělá teorie o tom, co to všecko znamená, o níž jste se mi ještě nezmínil. Jinak…“

„Co?“

„Jinak je to jenom ztráta času.“

Vzdychl a stiskl si kořen nosu, jako by chtěl zahnat bolest hlavy. „Není na mně, abych vyvodil závěry z toho, co znamenala poslední slova tvého dědečka,“ pokračoval. „Záleží na tom, co si o tom myslíš ty.“

„Tohle jsou prostě jenom takové psychologické kecy,“ vyplivl jsem ze sebe. „Nezáleží na tom, co si já myslím, ale co je pravda! Ale řekl bych, že to se nikdy nedozvíme, takže co? Tak mě jenom pěkně nadopujte a vystavte účet.“

Chtěl jsem ho naštvat – chtěl jsem, aby se hádal, aby trval na tom, že nemám pravdu –, ale namísto toho seděl s tváří hráče pokeru a perem bubnoval na opěradlo křesla. „Vypadá to, jako bys to vzdával,“ řekl po chvíli. „Zklamal jsi mě. Nepřipadals mi jako někdo, kdo hází flintu do žita.“

„Asi mě moc dobře neznáte,“ odpověděl jsem.

***

Horší náladu na oslavy jsem už mít nemohl. Věděl jsem to od chvíle, kdy rodiče začali trousit ne zrovna nenápadné poznámky o tom, jak nudný a nevzrušený víkend nás určitě čeká, když všichni samozřejmě víme, že mám šestnácté narozeniny. Prosil jsem je, aby se tento rok na oslavu vykašlali, protože, kromě jiného, jsem si nemohl vzpomenout ani na jediného člověka, kterého bych si přál pozvat, jenže oni si dělali starosti, že trávím příliš mnoho času o samotě a jako klíště se drželi myšlenky, že společenský život působí terapeuticky. Elektrošoky taky, připomněl jsem jim. Jenže moje matka nechtěla slyšet absolutně žádné výmluvy, jednou dokonce pozvala přátele na party k narozeninám našeho papouška – částečně proto, že se ráda chlubila naším domem. Se sklenkou vína v ruce hnala hosty jako stádo z jednoho pokoje přecpaného nábytkem do druhého, vynášela architektova génia až do nebe a vyprávěla dobrodružné příběhy z doby, kdy se dům stavěl („Trvalo celé měsíce, než jsme z Itálie přivezli tyhle nástěnné svícny.“)

Právě jsme se vrátili domů z mého katastrofálního sezení s doktorem Golanem. Kráčel jsem za tátou do podezřele tmavého obývacího pokoje, zatímco si mumlal pod nosem něco jako „Škoda, že jsme nic nenaplánovali na tvoje narozeniny“ a „Co se dá dělat, příští rok budeš mít narozeniny zase“. A pak se rozsvítila všechna světla a ukázaly se pentle, balonky a nesourodá sestava tetiček, strýčků, bratranců a sestřenic, s nimiž jsem skoro nemluvil – prostě všichni, které matka dokázala přemluvit, aby přišli – a překvapivě i Ricky, který se potloukal poblíž mísy s punčem a vypadal komicky ve svém koženém saku pobitém cvočky. Jakmile skončily gratulace a já jsem přestal předstírat překvapení, objala mě máma paží kolem pasu a zašeptala: „V pořádku?“ Byl jsem otrávený a unavený a přál jsem si jenom zahrát si Warspire III: The Summoning, než si vlezu do postele a usnu u zapnuté televize. Ale co se dalo dělat, měl jsem je poslat domů? Odpověděl jsem jí, že je všecko prima, a ona se usmála, jako by mi tím chtěla poděkovat.

„Kdo chce vidět nový přírůstek?“ vyzpěvovala, zatímco si dolévala chardonnay, než se vydá se skupinou příbuzných nahoru po schodišti.

S Rickym jsme se kývnutím pozdravili přes celý pokoj a beze slov tak vyjádřili souhlas s tím, že budeme tu hodinu či dvě navzájem tolerovat svou přítomnost. Od toho dne, kdy mě téměř srazil z verandy, jsme spolu nemluvili, ale oba jsme chtěli zachovat iluzi, že jsme přátelé. Právě jsem si s ním chtěl promluvit, když mě strýc Bobby popadl za loket a odtáhl mě do kouta. Bobby byl chlapík velký jako sud, který řídil velké auto a žil ve velkém domě a nakonec zemře na velký infarkt ze všech těch paštik z husích jater a obrovitánských burgerů, co si za ta léta nacpal do tračníku, a odkáže všechno mým bratrancům, kteří hulí marjánku, a drobné tiché manželce. On a strýc Les byli spolumajiteli společnosti Smart Aid a chovali se takhle vždycky – zaháněli lidi do kouta, aby tam s nimi kuli pikle, jako kdyby plánovali nějaké lidové povstání, a ne chválili hostitelku za skvělé pyré z avokáda.

„Takže, tvoje máma mi říkala, že jsi vážně špatnej z toho, no… z tý věci s dědou.“

Moje věc. Nikdo neví, jak to nazvat.

„Akutní stresová reakce,“ řekl jsem.

„Cože?“

„To je to, co jsem měl. Vlastně mám. Ať je to, jak chce.“

„To je dobře. To opravdu rád slyším.“ Mávl rukou, jako by tím nechával všechno to nepříjemné za námi. „Takže tvoje máma a já jsme si říkali, jestli bys letos v létě nechtěl přijet do Tampy, abys viděl, jak funguje rodinnej podnik? Trápit se se mnou chvilku v sídle firmy? Teda jestli nemáš radši doplňování zboží do regálů!“ Zasmál se tak hlasitě, že jsem nechtěně ukročil dozadu. „Mohl bys bydlet s náma a o víkendech se mnou a s bratrancema trochu rybařit.“ Dalších pět dlouhých minut líčil svoji novou jachtu až do nejmenších, téměř pornografických detailů, jako kdyby to samo už stačilo na to, abychom si plácli. Když skončil, zašklebil se a napřáhl ruku, aby si se mnou potřásl. „Takže, co ty na to, Džej-ko-be?“

Soudím, že to měla být nabídka, jakou nelze odmítnout, ale já bych raději strávil léto na nucených pracích na Sibiři než bydlel se strýcem a jeho rozmazlenýma dětičkama. Pokud jde o práci v ústředí firmy Smart Aid, věděl jsem, že se tomu v budoucnosti zřejmě nevyhnu, ale počítal jsem přinejmenším ještě s několika letními měsíci svobody a se čtyřmi roky na vysoké, než se budu muset zavřít do firemní klece. Zaváhal jsem, snažil jsem se vymyslet, jak se z toho co nejelegantněji vykroutit. Místo toho jsem řekl: „Nejsem si jist, zda by to teď považoval můj psychiatr za dobrý nápad.“

Husté obočí se spojilo. Nejistě pokyvoval hlavou a řekl: „Aha, ano, jasně. Tak uvidíme, kámo, co ty na to?“ A odkráčel, aniž by si počkal na odpověď, předstíral, že na druhém konci místnosti zahlédl někoho, koho musí chytit za loket.

Moje matka oznámila, že je čas rozbalit dárky. Vždycky trvala na tom, že to musím dělat přede všemi, což byl problém, protože, jak už jsem se možná zmínil, neumím moc lhát. To také znamená, že moc neumím předvádět vděk za darované cédéčko s vánoční country muzikou, které už předtím dostal dárce, nebo za předplatné časopisu Myslivost a rybaření – strýc Les žije léta v nepochopitelném klamu, že jsem „přírodní“ člověk –, ale abych zachoval dekorum, přinutil jsem se k úsměvu a zvedl každou rozbalenou cetku, aby ji mohli všichni obdivovat, dokud se hromada dárků na konferenčním stolku nescvrkla a nezůstaly tam poslední tři.

Nejprve jsem sáhl po tom nejmenším. Uvnitř byl klíček k čtyři roky starému luxusnímu sedanu mých rodičů. Chtějí si koupit nové auto, vysvětlovala máma, takže já zdědím to staré. Moje první auto! Všichni dělali áááách a ooooch, ale já jsem cítil, jak se mi žene do tváří krev. Vypadalo to až moc jako vychloubání, přijmout takový přehnaný dárek před Rickym, jehož auto stálo méně, než kolik jsem dostával jako měsíční kapesné, když mi bylo dvanáct. Rodiče se mě pořád snažili přimět, abych se staral o peníze, ale ve skutečnosti mě peníze vůbec nezajímaly. A znova, je lehké říct, že vás peníze nezajímají, když jich máte hromadu.

Dalším dárkem byl digitální fotoaparát, o který jsem škemral celé minulé léto. „Páni,“ řekl jsem a potěžkal ho v ruce. „To je super.“

„Chystám novou knížku o ptácích,“ řekl táta. „Napadlo mě, že bys do ní mohl udělat fotky.“

„Novou knížku!“ vykřikla máma. „To je fantastický nápad, Franku. Když o tom mluvíme, co se stalo s tou poslední knihou, na které jsi dělal?“ Bylo vidět, že má v sobě pár skleniček vína.

„Ještě v ní pár věcí dolaďuju,“ odpověděl klidně otec.

„Aha!“ Slyšel jsem, jak se strýc Bobby hihňá.

„Prima!“ řekl jsem nahlas a natáhl se pro poslední dárek. „Tenhle je od tety Susie.“

„Vlastně,“ řekla teta, když jsem začal trhat balicí papír, „je od tvého dědečka.“

Zastavil jsem se uprostřed rozbalování. Pokoj ztichl, že bys slyšel špendlík spadnout, všichni se dívali na tetu Susie, jako by vyvolala jméno nějakého zlého ducha. Otec zaťal čelisti a máma do sebe hodila zbytek vína.

„Jen to rozbal a podívej se,“ pobídla mě teta Susie.

Strhl jsem poslední zbytek balicího papíru a objevila se stará kniha v pevné vazbě, s oslíma ušima a bez přebalu. Byly to Vybrané spisy Ralpha Waldo Emersona. Zíral jsem na tu knihu, jako bych chtěl číst přes její desky, neschopen pochopit, jak se mi dostala do třesoucích se rukou. Nikdo jiný než doktor Golan o těch posledních slovech nevěděl, a ten mi několikrát při různých příležitostech slíbil, že pokud nebudu vyhrožovat, že vypiju čistič odpadu anebo se nevrhnu po zádech z mostu Sunshine Skyway, všechno, co v jeho ordinaci řeknu, zůstane mezi námi.

Podíval jsem se na tetu, ve tváři otázku, kterou jsem neuměl vyslovit. Pokusila se o úsměv a řekla: „Našla jsem ji v dědečkově psacím stole, když jsme vyklízeli jeho dům. Napsal na ni tvoje jméno. Myslím, že chtěl, abys ji měl ty.“

Bůh žehnej tetě Susie. Přece jenom měla srdce.

„Bezva. Netušila jsem, že tvůj děda byl čtenář,“ ozvala se máma ve snaze trochu zlehčit atmosféru. „To je od tebe velice ohleduplné.“

„Ano,“ přidal se otec skrze zaťaté zuby. „Díky, Susan.“

Otevřel jsem knihu. Na titulní straně bylo věnování, napsané rozechvělým rukopisem mého dědečka.

Vstal jsem a chtěl jsem odejít, protože jsem se bál, abych se tam přede všemi nerozplakal, když vtom něco vyklouzlo z listů a spadlo na zem.

Sehnul jsem se, abych to zvedl. Byl to dopis.

Emerson. Dopis.

Cítil jsem, jak se mi odkrvuje obličej. Matka se ke mně naklonila a šeptem se napjatě zeptala, jestli se nechci napít vody, což v „mamštině“ znamenalo seber se, lidi se dívají. Řekl jsem: „Je mi trochu, ehm…,“ a pak, s jednou rukou na břiše, jsem utekl do svého pokoje.

***

Dopis byl napsaný na bílém nelinkovaném papíru rukopisem plným smyček a tak zdobným, že vypadal skoro jako kaligrafie, černý inkoust měnil svou intenzitu, jak to vídáme u starých plnicích per. Stálo v něm:

Jak slíbila, přiložila pisatelka starou fotografii.

Držel jsem ji v kuželu světla stolní lampy a snažil se z tváře ženské siluety vyčíst nějaký detail, ale nedalo se v ní nic najít. Ten obrázek byl tak zvláštní, a přesto se v ničem nepodobal fotografiím mého dědečka. Nešlo o žádný trik. Byla to zkrátka žena – žena s dýmkou. Vypadala jako dýmka Sherlocka Holmese, zakroucená a zavěšená na jejích rtech. Moje oči se k tomu obrázku neustále vracely.

Tohle je ono, co si dědeček přál, abych našel? Ano, myslel jsem si, to musí být ono – ne dopisy Emersonovy, ale dopis založený v knize od Emersona. Ale kdo je ta ředitelka, ta Peregrinová? Prohlížel jsem si obálku a hledal zpáteční adresu, ale našel jsem jen vybledlou známku, na které stálo Cairnholm Is., Cymru, UK.

UK – to byla Británie. Z atlasů, které jsem studoval jako kluk, jsem věděl, že Cymru znamená Wales. Cairnholm Is musí být ten ostrov, o němž se slečna Peregrinová zmiňuje v dopise. Mohl by to být ten ostrov, na kterém můj dědeček bydlel jako chlapec?

Před devíti měsíci mi řekl, abych „našel toho ptáka“. Před devíti lety mi přísahal, že sirotčinec, ve kterém žil, chránil takový pták – „pták, který kouřil dýmku“. Když mi bylo sedm, bral jsem to tvrzení doslovně, ale ředitelka na obrázku kouřila dýmku a jmenovala se Peregrinová, a peregrin je druh sokola. Co když ten pták, jehož jsem měl podle dědečkova přání najít, byla ve skutečnosti žena, která ho zachránila – ředitelka sirotčince? Možná je stále ještě na tom ostrově, po všech těch letech, stará jako uhlí, ale opečovávaná několika ze svých chráněnců, dětmi, které dospěly, ale neodešly.

Poprvé začala poslední slova mého dědečka dávat smysl. Chtěl, abych jel na ten ostrov a našel tuto ženu, jeho bývalou ředitelku. Jestliže někdo zná tajemství jeho dětství, pak je to ona. Ale poštovní razítko na obálce bylo staré patnáct let. Je možné, že ještě žije? V duchu jsem rychle provedl pár výpočtů: Pokud vedla sirotčinec roku 1939 a bylo jí tehdy, dejme tomu, pětadvacet, pak by dnes musela mít hodně přes devadesát. Takže to možné je – v Englewoodu žili ještě starší lidé, byli soběstační a jezdili autem – a i kdyby slečna Peregrinová v době od odeslání dopisu zemřela, v Cairnholmu mohou přesto žít lidé, kteří by mi mohli pomoci, lidé, kteří znali dědečka Portmana jako dítě. Lidé, kteří znají jeho tajemství.

My, psala v množném čísle. Těch několik z nás, kdo ještě zůstali.

***

Jak si asi dovedete představit, přesvědčit rodiče, aby mi dovolili strávit část letních prázdnin na malinkém ostrůvku u velšského pobřeží, nebylo vůbec snadné. Měli – zejména moje matka – spoustu pádných důvodů považovat to za špatný nápad, včetně ceny, skutečnosti, že bych měl strávit léto u strýčka Bobbyho a učit se řídit drogistické impérium, a toho, že nemám nikoho, kdo by mě doprovázel, protože ani jeden z rodičů nemá zájem tam jet a já samozřejmě nemohu jet sám. Neměl jsem patřičné protiargumenty a svůj důvod, proč chci podniknout tu cestu – Myslím, že bych měl –, jsem nebyl s to vysvětlit, aniž by to znělo jako ještě větší bláznovství. Samozřejmě jsem neměl v úmyslu vyprávět rodičům o dědečkových posledních slovech nebo o dopisu či fotografii – poslali by mě do blázince. Jediné normálně vypadající argumenty, se kterými jsem mohl přijít, zněly asi jako „Chci se dozvědět víc o historii naší rodiny“ a naprosto nepřesvědčivé „Chad Kramer a Josh Bell jedou letos v létě do Evropy. Proč nemůžu já taky?“ Opakoval jsem je tak často, jak to jen šlo, a snažil se nevypadat zoufale (jednou jsem se dokonce snížil k „není to snad proto, že nemáme peníze“, což byla taktika, které jsem okamžitě litoval), ale zdálo se, že se výlet neuskuteční.

Pak se ovšem přihodilo několik věcí, které mi nesmírně pomohly. Za prvé, strýček Bobby dostal strach z toho, že bych u nich strávil léto – protože kdo stojí o to, mít v domě cvoka? Najednou jsem neměl žádný plán. Za druhé, táta zjistil, že Cairnholm Island je strašně významný ptačí biotop a že tam žije snad polovina celosvětové populace jistého ptáka, z něhož je jako ornitolog úplně vedle. Začal hodně mluvit o své nové hypotetické knize věnované ptactvu, a kdykoliv o tom spustil, snažil jsem se ho ze všech sil povzbudit a tvářil jsem se, že mě to hrozně zajímá. Ale tím nejdůležitějším faktorem byl doktor Golan. Po překvapivě krátkém přemlouvání z mé strany nás všechny šokoval nejen tím, že se mu ten nápad zamlouval, ale také povzbudil mé rodiče, aby mě pustili.

„Mohlo by to být pro něho důležité,“ řekl matce po jednom odpoledním sezení. „Je to místo opředené tolika pověstmi jeho dědečka, že ta návštěva by jen posloužila k jeho demystifikaci. Uvidí, že je to úplně normální, nevýznamné místo, jako každé jiné, a fantazie jeho dědečka ztratí svou moc. Může to být vysoce efektivní způsob boje pohádky se skutečností.“

„Ale já myslela, že tomu už nevěří,“ řekla matka a obrátila se ke mně. „Nebo snad ano, Jakeu?“

„Nevěřím,“ ujistil jsem ji.

„Ne, vědomě tomu nevěří,“ dodal doktor Golan. „Ale potíže mu teď působí jeho podvědomí. Sny, úzkost.“

„A vy si opravdu myslíte, že cesta tam by mohla pomoci?“ zeptala se matka a podívala se na něj přimhouřenýma očima, jako by se chystala vstřebat nepřikrášlenou pravdu. Pokud šlo o to, co bych měl nebo neměl dělat, slovo doktora Golana bylo zákonem.

„To si myslím,“ odpověděl.

A to bylo všechno.

***

Potom nabraly věci překvapivý spád. Letenky byly zakoupeny, seznamy akcí sepsány, plány naplánovány. Táta a já odjedeme v červnu na tři týdny. Napadlo mě, jestli to není moc dlouho, ale prohlásil, že potřebuje nejméně tolik času na to, aby zevrubně prostudoval ptačí kolonie na ostrově. Myslel jsem si, že máma bude proti – celé tři týdny! –, ale čím víc se blížil náš odjezd, tím víc se zdála nadšená tím, co nás čeká. „Moji dva chlapi,“ říkala celá rozzářená, „a jejich velké dobrodružství!“

Její nadšení mi připadalo až dojemné, opravdu – až do onoho odpoledne, kdy jsem ji náhodou zaslechl, jak se baví telefonicky s přítelkyní a dává volný průchod tomu, jak se jí ulevilo, že bude na tři týdny „mít zpátky svůj život“ a nebude „se muset starat o dvě otravné děti“.

Taky tě mám rád, chtěl jsem říct s tím nejzranitelnějším sarkasmem, jakého jsem byl schopen, ale neviděla mě, a tak jsem zůstal zticha. Měl jsem ji rád, jistě, ale z větší části jen proto, že milovat mámu je povinné, a ne proto, že by byla někým, koho bych měl moc rád, kdybych ji potkal, jak kráčí někam ulicí. Což se stejně nemohlo stát, pěšky totiž chodí jen nuzáci.

Během tří týdnů volna mezi koncem školy a začátkem našeho výletu jsem se ze všech sil snažil ověřit, zda je slečna Alma LeFay Peregrinová ještě mezi živými, ale vyhledávání na internetu nic nepřineslo. Předpokládal jsem tedy, že ještě žije, a doufal jsem, že se s ní spojím telefonicky a alespoň jí dám vědět, že se chystám přijet, ale brzy jsem zjistil, že v Cairnholmu skoro nikdo telefon nemá. Našel jsem jediné číslo na celém ostrově, a tak jsem je vytočil.

Trvalo skoro minutu, než došlo ke spojení, linka syčela a cvakala, pak ztichla, nato začala zase syčet, takže jsem cítil každičkou míli té ohromné vzdálenosti, kterou měl můj hovor překlenout. Nakonec jsem zaslechl to podivné evropské zvonění – tuuu-tuuu … tuu-tuu – a telefon zvedl nějaký muž, který byl očividně totálně namol.

„Křeččí díra!“ zahulákal. V pozadí bylo slyšet pekelný hluk, takový ten monotónní rachot, který byste čekali na školním mejdanu. Představil jsem se, ale myslím, že mě neslyšel.

„Křeččí díra!“ zahulákal znova. „Kdo je to zas?“ Ale než jsem mohl cokoliv říct, dal si sluchátko dál od ucha a zařval na někoho. „Řek sem, držte huby, ožralové, mám –“

A pak linka ztichla. Seděl jsem zmatený se sluchátkem u ucha ještě notnou chvíli a pak jsem zavěsil. Nemělo smysl volat tam znovu. Pokud vás jediný telefon v Cairnholmu spojí s nějakým zločineckým doupětem jménem „křeččí díra“, co to asi vypovídá o zbytku ostrova? Strávím svůj první výlet do Evropy útěkem před opilými maniaky a pozorováním ptáků vyprazdňujících svá střeva na kamenité pláži? Možná. Ale pokud to znamená, že budu moci poslat dědečkovo tajemství na odpočinek a pokračovat ve svém ne zrovna neobyčejném životě, cokoliv, co budu muset vytrpět, stojí za to.

Kapitola 3

Mlha nás oslepila, jako kdyby nám dal někdo pásku přes oči. Když kapitán oznámil, že už jsme skoro na místě, nejdřív jsem si pomyslel, že si dělá legraci. Jediné, co jsem z kolébající se paluby trajektu viděl, byl nekonečný šedý závoj. Držel jsem se křečovitě zábradlí a hleděl do zelených vln, přemítal o rybách, které si možná brzy pochutnají na mé snídani, zatímco otec stál vedle mě jen v košili a třásl se zimou. Bylo chladno a vlhko a mě by nikdy nenapadlo, že v červnu může být takové počasí. Doufal jsem, v jeho i ve svém zájmu, že těch úmorných šestatřicet hodin, kterým jsme statečně vzdorovali, abychom se dostali až tak daleko – tři letadla, dvě mezipřistání, špinavá nádraží, kde jsme se střídali a jeden z nás si vždycky na chvilku zdříml, a teď tahle nekonečná plavba na trajektu, která obracela vnitřnosti naruby –, se nám vyplatí. Pak můj otec vykřikl „Podívej!“ a já jsem zvedl hlavu a uviděl, jak se z bílého plátna před námi zvedá ohromná skála.

Tak tohle je ostrov mého dědečka. Nejasný a opuštěný, zahalený v mlžném oparu, hlídaný milionem vřeštících ptáků, vypadal jako nějaká starobylá pevnost vybudovaná obry. Když jsem hleděl na jeho strmé skály s vrcholky mizícími v plachtoví přízračných oblaků, nepřipadala mi myšlenka, že jde o magické místo, ani trochu absurdní.

Zdálo se, že moje žaludeční nevolnost ustoupila. Táta pobíhal sem a tam jako děcko o Vánocích, oči přilepené k ptákům, kteří kroužili nad námi. „Jacobe, podívej!“ křičel a ukazoval na zrnka prachu, jež unášel vítr. „Buřňák manský!“

Jak jsme se blížili k útesům, zpozoroval jsem pod vodou podivné tvary. Když jsem se nakláněl přes zábradlí, abych si je mohl lépe prohlédnout, všiml si mě jeden člen posádky, který procházel okolo, a řekl: „Tys ještě neviděl vrak, co?“

Otočil jsem se na něho: „To je fakticky lodní vrak?“

„Celá tahle oblast je pohřebiště lodí. Staří kapitáni říkávali ,Twixt Hartland Point a Cairnholm Bay – nechceš-li umřít, na útěk se dej‘.“

Hned nato jsme míjeli vrak, který byl tak blízko pod hladinou a obrysy jeho zelenavého trupu tak zřetelné, až se zdálo, že vystoupí z vody jako zombie z mělkého hrobu. „Vidíš?“ ukázal na něj námořník prstem. „Tuhle potopila ponorka.“

„Copak tady byly ponorky?“

„Hromady. Celý Irský moře bylo zaplavený německejma ponorkama. Hádám, že bys měl v rukách polovinu námořních sil, kdybys dokázal vylovit všechny lodě, který torpédovaly.“ Teatrálně zvedl jedno obočí a se smíchem odkráčel.

Běžel jsem po palubě až na záď a sledoval lodní vrak, který mizel pod brázdou za naší lodí. Pak, zrovna když jsem začal dumat o tom, jestli nebudeme potřebovat horolezeckou výstroj, abychom se na ostrov dostali, strmé útesy se začaly svažovat, aby nám vyšly naproti. Obepluli jsme nějaký mys a vpluli do skalnatého půlměsíce zálivu. V dáli jsem viděl malinký přístav s houpajícími se pestrobarevnými čluny rybářů a za ním město usazené v zelené kotlině. Mozaika polí posetých ovcemi se táhla přes kopce, které se zvedaly, aby se spojily ve vysokém hřebenu, nad nímž visela stěna z mraků, jež vypadaly jako z vaty. Působilo to dramaticky a krásně, nikdy jsem neviděl nic podobného. Když loď s houkáním supěla do zálivu, pocítil jsem trochu vzrušení z dobrodružství, jako kdybych spatřil zemi, kterou mapy zaznamenaly jen jako pás modré barvy.

Trajekt zakotvil a my se vydali s batohy na zádech do onoho městečka. Při bližším pohledu jsem dospěl k závěru, že – tak jako v mnoha jiných případech – není zblízka tak hezké, jak se zdálo z dálky. Vápnem vylíčené chalupy působící starobyle, až na talíře satelitů rašící na střechách, lemovaly ulice vysypané zabláceným štěrkem. Protože byl Cairnholm příliš daleko a příliš bezvýznamný, aby se zdůvodnily náklady na elektrické vedení z pevniny, na každém rohu bzučely jako vzteklé vosy páchnoucí naftové generátory, které ladily s vrčením traktorů, jediných dopravních prostředků na ostrově. Na okrajích města stály opuštěné domky bez střech, důkaz ubývající populace, kdy děti vábí místo staletých tradic rybaření a farmaření mnohem přitažlivější možnosti někde jinde.

Vláčeli jsme svoje věci městem a hledali něco, co se jmenovalo nějak jako Kněžská víra a kde můj táta zamluvil pokoj. Představoval jsem si nějaký starý kostel, ze kterého udělali ubytovnu – nic přepychového, jen místo na přespání, když nebudeme zrovna pozorovat ptáky anebo hledat jejich hnízdiště. Zeptali jsme se několika místních, kudy jít, ale odpovědí nám byly jen zmatené pohledy. „Mluví anglicky, ne?“ přemýšlel táta nahlas. Právě když mě začínala bolet ruka z nadměrného kufru, došli jsme k nějakému kostelu. Mysleli jsme si, že jsme našli svou ubytovnu, dokud jsme nevešli dovnitř a nezjistili, že kostel byl sice skutečně změněn, ale v ošuntělé malé muzeum, nikoliv v ubytovnu se snídaní.

V místnosti ověšené starými rybářskými sítěmi a nůžkami na stříhání ovcí jsme našli kurátora na částečný úvazek. Když nás viděl, tvář se mu rozzářila, ale zase pohasla, když mu došlo, že jsme se jenom ztratili.

„Nejspíš hledáte Kněžích díru,“ řekl. „Tam jsou jediné pokoje k pronajmutí na ostrově.“

Pokračoval a zpěvavým přízvukem, který mi připadal ohromně legrační, nám vysvětloval, jak se tam dostaneme. Líbilo se mi, jak Velšané mluví, i když polovině z toho, co říkali, jsem nerozuměl. Táta tomu muži poděkoval a měl se k odchodu, ale protože ten člověk byl tak ochotný, zdržel jsem se, abych se ho ještě na něco zeptal.

„A kde najdu starý sirotčinec?“

„Starý co?“ zeptal se a mžoural na mě.

Chvíli jsem se obával, že jsme připluli na špatný ostrov nebo, což by bylo ještě horší, že ten dům je jenom další výmysl mého dědečka.

„Byl tu domov pro uprchlíky,“ upřesňoval jsem. „Během války. Velký dům.“

Muž si kousal ret a nejistě si mě prohlížel, jako by se rozhodoval, zda mi pomoci anebo to raději hodit za hlavu. Ale slitoval se nade mnou. „O uprchlících nevím nic,“ řekl, „ale myslím, že znám to místo, o kterém mluvíš. Je na opačné straně ostrova, jde se kolem bažiny a lesem. Ale na tvém místě bych se tam nahoře sám nemotal. Sejdeš z cesty, a bude to naposled, co o tobě někdo slyšel – pádu z útesu nezabrání ani mokrá tráva, ani ovčí bobky.“

„To je dobré vědět,“ řekl otec a sledoval mě. „Slib mi, že tam nepůjdeš sám.“

„Jasně, jasně.“

„Proč se o to zajímáte?“ zeptal se muž. „Není to zrovna na turistických mapách.“

„Jen takový malý genealogický projekt,“ odpověděl otec a šoural se ke dveřím. „Můj táta tu jako kluk pár let žil.“ Bylo mi jasné, že se chce vyhnout jakékoliv zmínce o psychiatrech a mrtvých dědečcích. Znovu tomu muži poděkoval a rychle mě vystrčil ze dveří.

Podle kurátorových instrukcí jsme se kousek vrátili, dokud jsme nenarazili na pochmurně vyhlížející sochu vytesanou z černého kamene, pomník nazvaný Čekající žena, jenž byl věnován ostrovanům ztraceným na moři. Měla patetický výraz a stála s rukama napřaženýma směrem k přístavu, který ležel mnoho bloků odtud, ale také směrem k hostinci Kněžích díra, jenž stál rovnou naproti přes ulici. Nejsem sice žádný znalec hotelů, ale jediný pohled na zchátralý vývěsní štít mi napověděl, že tohle zřejmě nebude zážitek ze čtyřhvězdičkového hotelu s čokoládovým bonbonem na polštáři. Nahoře se skvěl obrovský nápis VÍNO, PIVO, LIHOVINY. Pod tím, mnohem skromnějším písmem, Chutná jídla. Dole bylo ručně dopsáno, zřetelně jako dodatek, Pokoje k pronajmutí, ačkoliv e bylo přeškrtnuté, takže zůstalo jen jednotné číslo Pokoj. Když jsme vlekli svou bagáž ke dveřím, a můj otec u toho nadával na podvodníky a klamavou reklamu, ohlédl jsem se na Čekající ženu a napadlo mě, jestli prostě jenom nečeká, až jí někdo donese drink.

Prostrčili jsme zavazadla vchodovými dveřmi, zůstali stát a snažili se rozkoukat v náhlém šeru hospody s nízkým stropem. Když si moje oči zvykly, uvědomil jsem si, že díra je skutečně výstižný popis toho místa: malá okénka z olovnatého skla propouštěla jen tolik světla, kolik stačilo na to, aby člověk našel pípu a nezakopl při tom o stoly a židle. Odřené a rozviklané stoly vypadaly, že by líp posloužily jako dříví na podpal. Bar zpola zaplnili – bez ohledu na to, kolik hodin dopoledne bylo – muži v různém stadiu poklidné opilosti, hlavy zbožně skloněné nad sklenicemi jantarové tekutiny.

„Jdete kvůli tomu pokoji, že jo?“ řekl muž za barovým pultem a šel si s námi potřást rukou. „Já se jmenuju Kev a tohle jsou naši chlapi. Pozdravte přece, chlapi.“

„Ahoj,“ zamumlali a sklonili se nad své sklenky.

Šli jsme za Kevem nahoru po úzkém schodišti do pokojů (množné číslo!), které bylo možno milosrdně označit za stroze zařízené. Byly tu dvě ložnice, z nichž tu větší si vyžádal otec, a místnost, jež sloužila současně jako kuchyň, jídelna a obývák, což znamenalo, že tam byl jeden stůl, jedna pohovka prožraná od molů a jedna plotýnka. Koupelna fungovala podle Keva „většinou“, „ale kdyby se šprajcla, pak je tu spolehlivej starouš“. Upozornil nás na mobilní toaletu v úzké uličce, na kterou bylo velmi příhodně vidět z okna mého pokoje.

„Jo a budete potřebovat tohle,“ řekl a vytáhl ze skříně dvě petrolejky. „Generátory se zastaví v deset, protože nafta je děsně drahá, takže buď budete chodit brzo spát, anebo se spokojíte se svíčkama a petrolejem.“ Zašklebil se. „Snad to pro vás není moc středověký!“

Ujistili jsme Keva, že kadibudky a petrolej jsou prima, bude to legrace, vlastně – malé dobrodružství, jo, pane –, a pak nás zavedl dolů na poslední kolo naší prohlídky. „Budeme rádi, když sem zajdete i na jídlo,“ řekl, „a myslím, že zajdete, protože se tu nikde jinde jíst nedá. Kdybyste si potřebovali zavolat, máme tady v koutě telefonní budku. Občas je tam sice fronta, protože je tu prdlajs příjem mobilního signálu a koukáte na jedinou pevnou linku na celým ostrově. Tak, tak, máme to takhle se vším – jediný jídlo, jediná postel, jedinej telefon!“ Zaklonil hlavu a dal se do smíchu, smál se dlouho a nahlas.

Jediný telefon na celém ostrově. Podíval jsem se na něj – byl to ten druh kabinky, do které jste si mohli vlézt a zavřít za sebou, abyste měli soukromí, jako ty, co můžete vidět ve starých filmech – a s hrůzou jsem si uvědomil, že tohle byly ty řecké orgie, že tohle byl ten mejdan v plném proudu, s nimž mě spojili, když jsem před pár týdny volal na ostrov. Tohle je ta křeččí díra.

Kev podal tátovi klíče od našich komnat. „Když budete něco potřebovat,“ pronesl, „víte, kde mě najdete.“

„Mám dotaz,“ ozval jsem se. „Co je to křeč… – chci říct kněžích díra?“

Chlapi u baru se rozchechtali. „No, co, přece díra pro kněze, to je jasný!“ řekl jeden, což ostatní rozesmálo ještě víc.

Kev přešel po nerovné prkenné podlaze ke krbu, kde spal prašivý pes. „Rovnou tadyhle,“ řekl a zadupal botou na dveře v podlaze. „Před mnoha lety, kdy už jenom to, že byl člověk katolík, stačilo, aby se houpal na stromě, se tady ukrejvali duchovní. Když přišla banda žoldáků královny Alžběty a hledali je, my jsme schovávali všechny, kdo to potřebovali, v takovejch útulnejch skrýších, jako je tahle – v kněžích dírách.“ Ohromil mě způsob, jakým řekl my, jako by znal všechny ty dávno zesnulé ostrovany osobně.

„Útulný, to jo!“ ozval se jeden ze štamgastů. „Vsadím se, že jim tam dole bylo teploučko a pěkně těsno!“

„Raděj bejt pěkně v teple a v díře než se nechat těma vrahounama pověsit,“ poznamenal druhý.

„Připijme si!“ vyzval ostatní ten první. „Na Cairnholm – ať je vždycky útočištěm uprchlíků!“

„Na Cairnholm!“ zvolali sborově a pozdvihli své sklenky.

***

Časový posun a vyčerpání nás zahnalo brzy spát – anebo spíše do postele, kde jsme leželi s polštářem přes hlavu, aby k nám nedoléhala hlasitá kakofonie zvuků pronikající prkny, která v jednu chvíli nabrala na intenzitě natolik, až jsem byl přesvědčený o tom, že mi do pokoje vnikli nějací prostopášníci. Pak musely hodiny odbít desátou, protože bzučící generátory naráz zakašlaly a ztichly, stejně jako hudba z přízemí a venkovní osvětlení, jehož paprsky jinak dopadaly oknem do pokoje. Najednou mě obklopila tichá a blažená temnota, a jen šepot vzdálených vln mi připomínal, kde jsem.

Poprvé po mnoha měsících jsem usnul hlubokým spánkem, v němž mě nepronásledovaly noční můry. Namísto toho se mi zdálo o dědečkovi jako o malém chlapci, o jeho první noci tady, cizinec v cizí zemi, pod cizí střechou, jenž vděčil za svůj život lidem, kteří mluvili cizím jazykem. Když jsem se vzbudil, oknem sem svítilo slunce, a já jsem si uvědomil, že slečna Peregrinová nezachránila život jen mému dědovi, ale také mně a mému otci. Dnes, budu-li mít jen trochu štěstí, jí konečně poděkuju.

Sešel jsem dolů a našel tátu, jak sedí za stolem, srká kávu a leští si svůj luxusní dalekohled. Jakmile jsem se usadil, objevil se Kev se dvěma talíři plnými záhadného masa a s osmaženou topinkou. „Nevěděl jsem, že smažíte topinky,“ poznamenal jsem, na což Kev odpověděl, že nezná jídlo, které by nebylo možné vylepšit smažením.

U snídaně jsme s tátou probírali plány na dnešní den. Musíme být něčím jako průzkumníky, abychom se seznámili s ostrovem. Nejprve vypátráme vhodná místa, kde bude moci táta pozorovat ptáky, a pak půjdeme hledat sirotčinec. Naházel jsem do sebe jídlo, jak jsem se nemohl dočkat.

Řádně posíleni omastkem jsme vyšli z hospody a vydali se na procházku městem, uskakovali jsme traktorům a křičeli na sebe přes rámus generátorů, dokud se ulice nezměnily v pole a hluk nezůstal za námi. Byl svěží a bouřlivý den – slunce se schovávalo za ohromnými valy mraků, jen aby z nich o pár chvil později v plné síle vyplulo a pozlatilo kopce velkolepými světelnými paprsky – a já jsem se cítil plný energie a naděje. Mířili jsme ke kamenité pláži, kde otec zahlédl z trajektu hejno ptáků. Nevěděl jsem ovšem, jak se tam dostaneme – ostrov měl mírně miskovitý tvar, s kopci, které šplhaly směrem k jeho okrajům, aby se zalomily v nebezpečné útesy mořského pobřeží –, ale v tomto místě byl okraj zakončen pěšinou, jež vedla podél vody dolů do malého prostoru s pískem.

Zvolili jsme cestu na pláž, kde to vypadalo, jako by se tam usadila celá civilizace ptáků, kteří mávali křídly, štěbetali a lovili ryby v tůňkách, jež tu zanechal příliv. Viděl jsem, jak se tátovi rozšířily oči. „Fantastické,“ mumlal a tlustým koncem pera šťouchal do nějakého zkamenělého lejna. „Musím se tady chvilku zdržet. Nevadí?“

Ten výraz jeho tváře jsem znal už z dřívějška a věděl jsem přesně, co znamená „chvilka“ – hodiny a hodiny. „Tak já teda půjdu hledat ten sirotčinec sám,“ oznámil jsem mu.

„Ne, sám v žádném případě. Víš, cos slíbil.“

„Tak najdu někoho, kdo půjde se mnou.“

„Koho?“

„Kev určitě někoho zná.“

Táta se zadíval na moře, kde z hromady skalisek vyčníval velký zrezavělý maják. „Víš, co by ti na to řekla máma, kdyby tady byla,“ dodal.

Moji rodiče se lišili ve svých názorech na to, kolik rodičovské péče vyžaduju. Máma byla jako osobní strážce, neustále by mě chtěla mít pod dohledem, ale táta se držel trochu zpátky. Soudil, že je důležité, abych se sem tam dopustil svých vlastních chyb. A když mi dovolí jít, bude si moci celý den svobodně hrát s guánem.

„Dobrá,“ řekl, „ale nezapomeň mi tu nechat číslo toho člověka, se kterým tam půjdeš.“

„Ale tati, tady přece nikdo telefon nemá.“

Vzdychl. „No jo, vlastně. Dobře, můžeš jít, pokud to bude někdo spolehlivý.“

***

Kev odešel něco zařídit, a protože poprosit o garde někoho z jeho podnapilých štamgastů mi nepřipadalo zrovna jako dobrý nápad, zamířil jsem do nejbližšího obchodu poprosit o radu někoho, kdo byl alespoň výdělečně činný. Na dveřích stál nápis RYBÁRNA. Vešel jsem dovnitř a okamžitě jsem si připadal jako trpaslík před vousatým obrem v zástěře zbrocené krví. Upustil rybu bez hlavy, aby si mě prohlédl, v ruce sekáček, ze kterého kapala krev, a já jsem si slíbil, že už nikdy nebudu diskriminovat opilce.

„Sakra a na co?“ zahulákal, když jsem mu vysvětlil, kam chci jít. „Není tam nic než bažina a pitomý počasí.“

Řekl jsem mu o dědečkovi a sirotčinci. Zamračil se na mě, pak se nahnul přes pult a pochybovačně si změřil pohledem moje boty.

„Si myslim, že tadyhle Dylan by tě tam moh vzít,“ řekl a ukázal sekáčkem na kluka asi tak starého jako já, který ukládal ryby do mrazicího pultu, „ale budeš potřebovat pořádný boty. Nenechám tě tam jít v těchhle teniskách – hnedka by ti je vcuclo bahno.“

„Vážně?“ řekl jsem. „Opravdu?“

„Dylane! Dones tadyhle pánovi gumáky!“

Kluk něco zabrblal, otráveně zavřel mrazicí pult a očistil si ruce, než se nahrbil u zdi s policemi s textilním zbožím.

„Akorát máme náhodou k mání pevný vysoký boty,“ řekl prodavač ryb. „Kupte jedny a zadarmo k nim nedostanete žádný!“ Rozchechtal se a praštil sekáčkem do lososa, hlava přelétla přes pult pocákaný krví a přistála přesně v kbelíku téhle malé gilotiny.

Zalovil jsem v kapse, kde jsem měl peníze „pro případ“, které mi dal táta, a přemítal o tom, že trocha vydírání je malou cenou za to, že najdu ženu, kvůli níž jsem přeplul Atlantik.

Odešel jsem z obchodu v gumákách tak velkých, že jsem se do nich vešel i v teniskách, a tak těžkých, že jsem měl co dělat, abych se svým nevraživým průvodcem udržel krok.

„Takže ty chodíš do školy tady na ostrově?“ zeptal jsem se Dylana, klusal jsem, abych mu stačil. Byl jsem opravdu zvědavý – jak se tady asi žije klukovi jako já?

Zamumlal jméno města na pevnině.

„Jak je to daleko? Hodinu cesty tam i zpátky trajektem?“

„Jo.“

A to bylo všechno. Na další pokusy o navázání konverzace odpovídal ještě menším počtem slabik – což znamená žádnou –, takže jsem to nakonec prostě vzdal a šel za ním. Cestou z města jsme narazili na jeho kamaráda, staršího chlapce v křiklavě žluté teplákové soupravě a ověšeného řetězy z kočičího zlata. V Cairnholmu nemohl vypadat nemístněji, ani kdyby byl oblečený jako astronaut. Praštil Dylana na pozdrav pěstí a představil se jako Červ.

„Červ?“

„To je jeho umělecký jméno,“ vysvětlil Dylan.

„Jsme nejmorbidnější duo rapperů ve Walesu,“ řekl Červ. „Já jsem Em Sí Červ a tohle je Doktor Proktor alias Em Sí Dirty Dylan alias Dirty Byznys, beat-boxer číslo jedna v Cairnholmu. Ukážem Amíkovi, co umíme, Dirty D?“

Dylan vypadal otráveně. „Teďka?“

„Udělej ňákej beat-box, synu!“

Dylan obrátil oči v sloup, ale udělal, oč ho žádal. Nejdřív jsem si myslel, že mu zapadl jazyk a dusí se, akorát že kuckal v rytmu – pa, pa-ČÁ, pa-pá, pa-ČÁ – a do toho rytmu začal Červ rapovat.

„Děsně rád se chodím ztřískat do jedový chýše/S tvým tátou, co je na pracáku, tam chlastám jako zvíře/Všichni mě žerou, když jedu svý pecky/Holky si trhaj trička, když viděj mý kecky!“

Dylan se zastavil. „Vždyť to nedává žádnej smysl,“ řekl. „A chlastáš se svým fotrem, kterej trčí v hospodě, páč nemaká.“

„Neblbni, Dirty D, jde přece vo rytmus!“ Červ začal s beat-boxem sám a u toho se hýbal jako slušný robot, teniskami vytáčel ve štěrku důlky. „A teďka ty, D!“

Dylan vypadal rozpačitě, ale začal rýmovat. „Potkal jsem pěknou čubičku a říkala si Joanna/Žrala mě úplně celýho hlavně s mejma botama/Tak jsem jí ukázal, kolik je hodin/Když jsme spolu na hajzlíku vymetali komín!“

Červ zavrtěl hlavou. „Na hajzlíku?“

„Jenom improvizuju.“

Zeptali se mě, co já na to. Vzhledem k tomu, že se to rapování nelíbilo ani jim, nevěděl jsem, co říct.

„Já mám radši muziku, kde se zpívá a jsou tam kytary a tak.“

Červ nad tím jen mávl rukou. „Ten by nepoznal raperskej rytmus, ani kdyby ho kousl do koulí,“ poznamenal.

Dylan se smál a vyměnili si celou sérii složitých sestav stisků rukou-narážek pěstí-a plácnutí.

„Můžeme už jít?“ zeptal jsem se.

Ještě chvíli se klátili a pobrukovali nějaké melodie, ale brzy už jsme šli dál, Červ se k nám přidal.

Šel jsem poslední a snažil se vymyslet, co řeknu slečně Peregrinové, až se s ní setkám. Očekával jsem, že budu představen pravé velšské dámě a budu usrkávat čaj v jejím salonu a udržovat společenskou konverzaci, dokud nenadejde vhodný čas vyrukovat s tou špatnou novinou. Jsem vnuk Abrahama Portmana, řeknu. Je mi líto, že jsem to já, kdo vám to musí říct, ale už není na tomto světě. Pak, jakmile si tiše osuší slzy, ji zasypu otázkami.

Šel jsem za Dylanem a Červem po pěšině, která se vinula lukami s pasoucími se ovcemi a pak začala stoupat na hřeben tak prudce, až bolely plíce. Vrchol se ukrýval za hradbou líně se válející mlhy, která byla tak hustá, že to člověku připadalo, jako by vkročil do jiného světa. Bylo to vskutku biblické; dokázal jsem si představit Boha v jeho méně rozhořčené náladě, jak sesílá mlhu na Egypťany. Když jsme sestupovali na druhou stranu, zdálo se, že ještě houstne. Slunce zesláblo a změnilo se ve vybledlý květ. Na všechno se chytala vlhkost, vytvářela kapky na mé kůži a prosakovala do mých šatů. Teplota klesla. Na chvíli jsem ztratil Červa a Dylana z dohledu, a pak se pěšina narovnala a narazil jsem do nich tam, kde stáli a čekali na mě.

„Amíku!“ zavolal Dylan. „Tudy!“

Poslušně jsem je následoval. Sešli jsme z pěšiny a brodili se mokřinou. Ovce na nás zíraly svýma velkýma navlhlýma očima, vlnu měly promáčenou a ocasy svěšené. Mlžný závoj se rozestoupil a před námi se objevil malý domek. Okna měl zatlučená prkny.

„Je to určitě ono?“ zeptal jsem se. „Vypadá prázdný.“

„Prázdnej, jo? Ani náhodou, jsou tam hromady sraček,“ odpověděl Červ.

„Však běž,“ vybídl mě Dylan, „podívej se.“

Cítil jsem, že je to léčka, ale i tak jsem šel ke dveřím a zaklepal. Nebyly na závoru, a jak jsem se jich dotkl, malinko se pootevřely. Byla tu příliš tma, než aby bylo vidět, co je uvnitř, a tak jsem udělal krok vpřed – a ke svému překvapení i dolů – do něčeho, co vypadalo jako ušpiněná podlaha, ale, jak jsem si rychle uvědomil, bylo to ve skutečnosti moře exkrementů sahající až do půli lýtek. Tahle neobydlená chatrč, která vypadala zvenčí tak nevinně, sloužila jako provizorní chlév pro ovce. Naprosto doslovně ovčí latrína.

„Ach, můj bože!“ zaječel jsem znechuceně.

Zvenku se ozvaly salvy smíchu. Vycouval jsem dveřmi dřív, než z toho smradu upadnu do bezvědomí, a našel jsem kluky, jak se prohýbají smíchy a drží se za břicha.

„Hoši, jste pěkný svině,“ řekl jsem a otřepával hnůj z gumáků.

„Proč?“ zeptal se Červ. „My jsme ti říkali, že je to plný sraček!“

Podíval jsem se Dylanovi přímo do očí. „Ukážeš mi ten dům, nebo ne?“

„Myslí to vážně,“ řekl Červ a utíral si slzy.

„Jasně, že to myslím vážně!“

Dylanův úsměv se vytratil. „Sem myslel, že si děláš prdel, kámo.“

„Co že si dělám?“

„No jako že si děláš srandu, vole.“

„Ne, to jsem si teda nedělal.“

Kluci si vyměnili znepokojený pohled. Dylan něco zašeptal Červovi. Červ mu šeptem odpověděl. Nakonec se Dylan otočil a ukázal na pěšinu. „Jestli tam chceš opravdu dojít,“ řekl, „jdi kolem močálu a pak lesem. Je to velkej starej barák. Nemůžeš to minout.“

„Co je sakra? Máš jít se mnou!“

Červ odvrátil oči a řekl: „Dál nejdem.“

„Proč?“

„Prostě proto.“ A udělali čelem vzad a plahočili se zpátky po cestě, kterou jsme přišli, až se ztratili v mlze.

Zvažoval jsem svoje možnosti. Mohl jsem se za ně zavěsit a následovat své trýznitele zpět do města, anebo jsem mohl pokračovat dál sám a tátovi neříct úplnou pravdu.

Po čtyřech vteřinách intenzivních úvah jsem se vydal na cestu.

***

Ohromná, přímo měsíční bažina se ztrácela v mlze po obou stranách pěšiny. Kam až jsem dohlédl, jen hnědá tráva a voda barvy čaje, krajina bez reliéfu, až na občasnou hromadu naskládaného kamení. Skončilo to znenadání v lese holých stromů, s větvemi vyrůstajícími vzhůru jako špičky namočených štětců, a na chvíli se pěšina úplně ztratila pod spadlými kmeny a koberci břečťanu, takže udržovat směr byla jen otázka víry. Přemýšlel jsem, jak starší osoba, jako je slečna Peregrinová, dokáže takovou trasu plnou překážek vůbec zdolat. Musí přece dostávat poštu, napadlo mě, ačkoliv ta pěšina vypadala, jako by na ni měsíce, ne-li roky, lidská noha nevkročila.

Přelezl jsem přes ohromný kmen porostlý mechem a pěšina se prudce zatočila. Stromy se rozestoupily jako opona a najednou byl tady, zahalený v mlze, tyčící se na vrcholu kopce porostlého plevelem. Dům. Hned mi bylo jasné, proč ti hoši odmítli jít dál.

Dědeček ho popsal snad stokrát, ale v jeho příbězích byl ten dům vždy prozářeným, šťastným místem – velký a trochu nesourodý, to ano, ale plný světla a smíchu. To, co teď stálo přede mnou, nevypadalo jako útočiště před obludami, ale obluda sama, shlížející hladově ze svého bidýlka na kopci. Z rozbitých oken vyrůstaly zárodky stromů a víno se chlípně plazilo po zdech, jako když protilátky napadají virus – jako by příroda sama vedla proti tomu domu válku –, ale dům sám se zdál nezničitelný, rozhodně se tyčil vzhůru navzdory nepřesným úhlům a rozeklaným zubům oblohy, která prosvítala skrze části zřícené střechy.

Snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že tam stále ještě může někdo bydlet, i když je dům zničený. Tam, odkud jsem přišel, nebyly takové věci nemožné – rozpadající se ruina na periferii města, se zataženými závěsy, může být klidně domovem nějakého zapomenutého poustevníka, který se od nepaměti živí jenom nudlovými polévkami a nehty z prstů u nohou, i když o tom nikdo neví, dokud tam nevpadne nějaký odhadce nemovitostí anebo příliš ambiciózní úředník provádějící sčítání lidu a nenajde na gauči ubožáka obracejícího se v prach. Lidé zestárnou a nemohou se už o takové místo starat, jejich rodiny je z toho či onoho důvodu odepíšou – je to smutné, ale stává se to. Což znamenalo, že chtě nechtě jsem musel zaklepat.

Sebral jsem poslední zbytky odvahy, brouzdal plevelem, který mi sahal až do pasu, ke vchodu se stříškou z rozmlácených tašek a prohnilého dřeva, a nakoukl rozbitým oknem dovnitř. Přes špinavé sklo jsem zahlédl jen obrysy nábytku, a tak jsem zaklepal a odstoupil, abych počkal v tom děsivém tichu, zatímco jsem v kapse hladil dopis slečny Peregrinové. Vzal jsem ho s sebou pro případ, že bych musel nějak doložit, kdo jsem, ale uplynula minuta, pak druhá a zdálo se stále méně pravděpodobné, že ho budu potřebovat.

Šel jsem do zahrady a obcházel dům dokola a snažil se najít jiný vchod, měřil jsem velikost domu, ale zdálo se, jako by žádné rozměry neměl, jako by na každém dalším rohu, za který jsem se dostal, rašily nové balkony, věžičky a komíny. Pak jsem ho obešel zezadu a svitla mi naděje: vchod bez dveří, obrostlý vínem, rozšklebený a černý, otevřená ústa čekající na to, až mě spolknou. Pouhý pohled na něj mi naháněl husí kůži, ale neprocestoval jsem půl světa jen proto, abych při pohledu na strašidelný dům utekl. Myslel jsem na všechny hrůzy, kterým čelil v životě dědeček Portman, a moje odhodlání vzrostlo. Pokud mám uvnitř někoho najít, najdu ho. Vyšel jsem po drolících se schodech a překročil práh.

***

Stál jsem hned za dveřmi v chodbě tmavé jako hrob a zíral jsem, neschopen pohybu, na cosi, co vypadalo – pro všechno na světě – jako kůže zavěšené na háčcích. Po chvíli, kdy se mi svíral žaludek a představoval jsem si, že odněkud vyskočí nějaký bláznivý kanibal s nožem v ruce, jsem si uvědomil, že jsou to jen kabáty, které se rozpadly v cáry a zezelenaly stářím. Bezděčně jsem se rozklepal a zhluboka se nadechl. Prozkoumal jsem jen pár centimetrů toho domu a málem jsem si nadělal do trenek. Seber se, povzbuzoval jsem se a pak pomalu vykročil vpřed, srdce mi bilo na poplach.

Každá další místnost byla ještě neuvěřitelnější katastrofa než ta předchozí. Průvan honil noviny po podlaze. Rozházené hračky, důkaz dávné dětské přítomnosti, ležely oprýskané v prachu. Rozlézající se plíseň změnila stěny u oken v černotu potaženou bílým povlakem. Krby rdousila vinná réva, jež sem prorůstala ze střechy a začínala se plížit po podlaze jako chapadla nějakého vetřelce. Kuchyň vypadala jako po nějakém vědeckém experimentu, který se krutě nevydařil – police plné zavařenin, jež explodovaly po šedesáti letech střídání mrazů a tání a pocákaly zlověstně vyhlížejícími skvrnami zdi, spadlá omítka pokrývala podlahu jídelny v tak silné vrstvě, až jsem si chvíli myslel, že uvnitř nasněžilo. Na konci chodby, která trpěla nedostatkem světla, jsem vyzkoušel vratké schodiště, moje gumáky zanechávaly v nánosech prachu čerstvé stopy. Jednotlivé schody sténaly, jako by se budily z dlouhého spánku. Pokud někdo nahoře je, je tam už velmi dlouho.

Nakonec jsem našel dvě místnosti, kde chyběly celé zdi a kam prorůstal malý prales křovin a zakrslých stromů. Stál jsem v nenadálém vánku a přemýšlel, co mohlo způsobit takovou katastrofu, a přepadl mě náhlý pocit, že se tu muselo stát něco strašného. Nedokázal jsem si dát dohromady dědečkovy idylické příběhy s tímto domem připomínajícím zlý sen, ani jsem si nemohl spojit fakt, že tady našel útočiště, s pocitem neštěstí, který tu převládal. Bylo tu ještě co zkoumat, ale najednou mi to připadalo jako ztráta času. Není možné, že by tu ještě někdo žil, ani ten největší misantrop. Odešel jsem z toho domu s pocitem, že jsem se vzdálil pravdě víc než kdy dřív.

Kapitola 4

Jakmile jsem se vybelhal, vyklopýtal a našel téměř po hmatu cestu z lesa a mlhy a znovu vstoupil do světa slunce a světla, překvapilo mě, že slunce už zapadá a jeho svit se mění do červena. Ani jsem si neuvědomil, že uplynul celý den. Táta na mě čekal v hospodě, pivo černé jako noc a otevřený notebook na stole před sebou. Sedl jsem si a štípl mu pivo dřív, než mohl vůbec zvednout oči od klávesnice.

„Ach, proboha,“ prskal jsem a dusil se, „co to je? Zkvašený motorový olej?“

„Něco na ten způsob,“ zasmál se táta a vrátil sklenici s pivem na své místo. „Není to jako americké pivo. Ne že bys věděl, jak chutná, viď?“

„To víš, že ne,“ řekl jsem a mrkl, i když to byla pravda. Můj táta rád věřil tomu, že jsem stejně oblíbený a podnikavý, jako býval v mých letech on – mýtus, který jsem snadno udržoval při životě.

Podrobil mě stručnému vyšetřování ohledně toho, jak jsem se dostal do domu a kdo mě tam zavedl, a protože nejsnazší je lhát tak, že se některé části příběhu prostě vypustí, namísto aby se vymýšlely, prošel jsem vítězně. Příhodně jsem se zapomněl zmínit o tom, jak si ze mě Červ a Dylan vystřelili a vehnali mě mezi ovčí exkrementy, a pak mě půl míle od cíle nechali na holičkách. Zdálo se, že táta má radost, že už jsem se stačil skamarádit s několika stejně starými kluky, myslím, že jsem mu zapomněl říct i to, že mě nenávidí.

„Takže, jak ten dům vypadá?“

„Jako ruina.“

Zamrkal. „Řekl bych, že je to už pěkně dlouho, co tam bydlel tvůj děda, hmm?“

„Ano. Co tam vůbec kdo bydlel.“

Zaklapl notebook, což byla jasná známka toho, že mi hodlá věnovat veškerou pozornost. „Vidím, že jsi zklamaný.“

„No, neurazil jsem tisíce mil proto, abych našel nějaký dům plný harampádí.“

„Takže, co chceš dělat?“

„Najít lidi, se kterými bych si mohl popovídat. Někdo přece musí vědět, co se stalo s těmi dětmi, které tam dřív žily. Pár z nich je určitě ještě naživu, možná žijí na pevnině, když ne tady. V nějakém pečovatelském domě nebo tak.“

„Jasně. Dobrý nápad.“ Neznělo to ale zrovna přesvědčivě. Nastala rozpačitá pauza a pak řekl: „Takže máš pocit, že začínáš líp rozumět tomu, kdo byl tvůj dědeček, když jsi tady?“

Přemýšlel jsem o tom. „Nevím. Možná. Je to prostě jenom obyčejný ostrov, víš?“

Přikývl. „Jasně.“

„A ty?“

„Já?“ pokrčil rameny. „Já jsem se přestal snažit otci rozumět už dávno.“

„To je smutné. Nezajímal tě?“

„Ale to víš, že ano. Jenže po nějaké době už ne.“

Cítil jsem, že se náš rozhovor ubírá směrem, který mi moc nevyhovuje, ale stejně jsem pokračoval dál. „Proč ne?“

„Když tě někdo nechce pustit dovnitř, nakonec přestaneš klepat. Chápeš, co tím myslím?“

Málokdy mluvil takhle. Možná to bylo tím pivem anebo proto, že jsme byli tak daleko od domova. Anebo se rozhodl, že jsem konečně už dost starý na to, aby mi to řekl. Ať už byl důvod jakýkoliv, přál jsem si, aby pokračoval.

„Ale byl to přece tvůj táta. Jak jsi to mohl jenom tak vzdát?“

„To jsem nebyl já, kdo to vzdal!“ řekl, trochu příliš nahlas, pak v rozpacích sklopil oči a zamíchal pivem ve sklenici. „Věci se mají tak – prostě pravda je taková, že si myslím, že tvůj děda nevěděl, jak být doopravdy tátou, ale cítil, že jím být musí tak jako tak, protože nikdo z jeho bratrů a sester válku nepřežil. Takže se s tím vyrovnával tak, že byl pořád někde pryč – na lovu, na služební cestě, co tě jen napadne. A i když byl doma, bylo to stejné, jako by nebyl.“

„Myslíš ten Halloween?“

„O čem to mluvíš?“

„Však víš – to na té fotce.“

Byl to starý příběh a bylo to takhle: Slavil se Halloween. Tátovi byly čtyři roky nebo pět a ještě nikdy nebyl koledovat, a dědeček Portman mu slíbil, že s ním půjde, až se vrátí z práce. Babička koupila tátovi takový směšný kostým, růžového zajíčka, a on si ho oblékl a čekal od pěti až do tmy, až přijde děda domů, jenže nepřišel. Babička byla tak rozzlobená, že vyfotografovala tátu, jak sedí na příjezdové cestě u domu a brečí, aby mohla dědovi ukázat, jaký je neskutečný pitomec. To se rozumí, že ten obrázek se stal pro členy mé rodiny legendou a pro mého otce zdrojem rozpaků.

„Šlo o mnohem víc než o jeden Halloween,“ zabručel. „Vážně, Jakeu, ty jsi mu byl blíž než kdy já. Nevím – mezi vámi dvěma bylo něco zvláštního.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Žárlí snad na mě?

„Proč mi to vyprávíš?“

„Protože jsi můj syn a já tě nechci ranit.“

„Jak ranit?“

Odmlčel se. Venku se smrákalo, poslední paprsky denního světla vrhaly naše stíny na zeď. Měl jsem nedobrý pocit v žaludku, jako když se vám rodiče chystají říct, že se rozvádějí, a vy to víte dřív, než otevřou ústa.

„Nikdy jsem se nesnažil příliš proniknout do osobnosti tvého dědy, protože jsem se bál, co bych mohl najít,“ řekl konečně.

„Myslíš o válce?“

„Ne. Tvůj děda to držel v tajnosti, protože to byly bolestné věci. Chápal jsem to. Myslím to jeho cestování, to, že byl věčně pryč z domu. Co doopravdy dělal. Myslím – tedy tvoje teta i já si myslíme –, že tu byla jiná žena. Možná nejen jedna.“

Chvíli jsem tu myšlenku nechal, aby se vznášela mezi námi dvěma. Tváře mi podivně hořely. „To je blbost, tati.“

„Jednou jsme našli dopis. Byl od ženy, jejíž jméno jsme neznali, a byl adresovaný tvému dědečkovi. Miluji tě, chybíš mi, kdy se vrátíš a tak podobně. Takové ty obehrané věci jako límeček od rtěnky. Nikdy na to nezapomenu.“

Cítil jsem se najednou zahanbeně, jako bych se já sám dopustil toho zločinu, který popisoval. A přesto jsem tomu nemohl uvěřit.

„Roztrhali jsme ten dopis a spláchli ho na záchodě. Další jsme už nikdy nenašli. Asi si pak dával větší pozor.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Nedokázal jsem se na otce ani podívat.

„Mrzí mě to, Jakeu. Určitě je to pro tebe těžké. Vím, jak jsi ho zbožňoval.“ Natáhl se, aby mi stiskl rameno, ale setřásl jsem jeho ruku, odšoupl židli a vstal.

„Nikoho nezbožňuju.“

„Dobrá. Já jen… nechtěl jsem, aby tě něco zaskočilo, to je všechno.“

Popadl jsem bundu a přehodil si ji přes rameno.

„Co to děláš? Za chvíli nám přinesou večeři.“

„Mýlíš se v něm,“ řekl jsem. „A já to dokážu.“

Vzdychl, jako by kapituloval. „Dobrá. Doufám, že ano.“

Práskl jsem za sebou dveřmi hostince a vydal se na cestu, aniž bych měl nějaký cíl. Někdy člověk prostě musí projít dveřmi.

To, co můj otec říkal, byla samozřejmě pravda: Svého dědečka jsem zbožňoval. Potřeboval jsem, aby některé věci, co jsem si o něm myslel, byly pravda, ale to, že byl cizoložník, k nim nepatřilo. Když jsem byl malý kluk, dědečkovy fantastické příběhy znamenaly, že člověk může žít kouzelný život. I poté, co jsem jim přestal věřit, bylo na mém dědečkovi stále něco magického. To, že přestál všechny ty hrůzy, to, že poznal ty nejhorší lidské vlastnosti, a přesto to jeho život nepoznamenalo, to, že z toho všeho vyšel jako úctyhodný a statečný člověk, jak jsem ho znal – to bylo kouzelné. Proto jsem nemohl uvěřit, že byl lhář a podvodník a špatný otec. Protože jestli nebyl čestný a hodný dědeček Portman, pak už takovým nemohl být nikdo.

***

Dveře muzea byly otevřené a svítilo se tam, ale zdálo se, že uvnitř nikdo není. Přišel jsem za kurátorem v naději, že možná něco ví o historii ostrova a jeho obyvatelích a může vnést trochu světla do toho prázdného domu a kam se poděli jeho obyvatelé. Napadlo mě, že si jen na chvilku odskočil – davy návštěvníků se sem zrovna nehrnuly –, a vešel jsem do svatostánku, abych zabil čas prohlížením muzejních vitrín.

Exponáty nevalné úrovně byly vystaveny ve velkých vitrínách, které lemovaly zdi na místě, kde dříve stávaly kostelní lavice. Většinou byly nevýslovně nudné, všechny vypovídaly o životě tradiční rybářské vesnice a záhadách chovu dobytka, ale jeden exponát se od ostatních lišil. Byl umístěn na čestném místě v přední části místnosti v umělecky zdobené skříni spočívající na tom, co dřív bývalo oltářem. Vitrína stála za provazem, který jsem překročil, a za výstražnou značkou, kterou jsem se neobtěžoval číst. Boční strany byly z leštěného dřeva a nahoře měla plexisklo, takže dovnitř bylo vidět jen shora.

Když jsem se podíval dovnitř, myslím, že jsem opravdu zalapal po dechu – a na jednu poplašenou vteřinu jsem si pomyslel netvor! –, protože jsem se najednou a nečekaně ocitl tváří v tvář zčernalé mrtvole. Scvrklé tělo se podobalo tvorům, co mě pronásledovali ve snech, stejně jako barva jeho kůže, která připomínala něco, co se opékalo nad ohněm. Ale když tělo neožilo a nezanechalo trvalou stopu na mém duševním zdraví tím, že by rozbilo sklo a zaútočilo na mé nejzranitelnější místo, počáteční panika ustoupila. Byl to jen muzejní exponát, i když mimořádně morbidní.

„Vidím, že ses už seznámil s naším starcem!“ zahlaholil hlas za mými zády a já se otočil a uviděl kurátora, jak si to vykračuje ke mně. „Zvládl jsi to docela dobře. Už jsem viděl dospělé chlapy, kteří omdleli!“ Zašklebil se a napřáhl ruku na pozdrav. „Martin Pagett. Nemysli si, že jsem si zapamatoval tvoje jméno.“

„Jacob Portman,“ představil jsem se. „Kdo je to? Nejslavnější velšská oběť vraždy?“

„Ha! No, možná že i to, i když jsem o něm takhle nikdy nepřemýšlel. Je to nejstarší obyvatel našeho ostrova, v archeologických kruzích je znám spíše jako muž z Cairnholmu – ačkoliv pro nás je to prostě starý pán. Přes dva tisíce sedm set let, abych byl přesný, i když mu bylo jenom šestnáct, když zemřel. Takže je to vlastně spíš mladý starý pán.“

„Dva tisíce sedm set?“ zeptal jsem se a prohlížel si tvář mrtvého chlapce, v níž se skoro dokonale zachovaly jeho jemné rysy. „Ale vypadá tak…“

„To se stává, když člověk stráví svá nejlepší léta na místě, kde nemohou existovat bakterie ani kyslík, jako je dno naší bažiny. Tam dole je pravá fontána mládí – ovšem za předpokladu, že je člověk už mrtvý.“

„Tam jste ho našel? V bažině?“

Zasmál se. „Ne já! Ti, co tam kopali, když se v sedmdesátých letech těžila rašelina u té velké kamenné mohyly. Vypadal tak čerstvě, že si chlapi mysleli, že v Cairnholmu by se mohl někde na svobodě potulovat nějaký zabiják – dokud si policajti nevšimli luku z doby kamenné, který držel v ruce, a oprátky z lidských vlasů kolem jeho krku. Takové už se nevyrábějí.“

Zachvěl jsem se. „Vypadá to na lidskou oběť nebo něco takového.“

„Přesně tak. Oddělali ho kombinací škrcení, topení, vykuchání a rány do hlavy. Trochu moc pokusů o vraždu, nemyslíš?“

„To bych řekl.“

Martin se rozchechtal na celé kolo. „On by řekl!“

„Dobrá, jo, je to tak.“

„Jasně, že ano. Ale pro nás, moderní lidi, je opravdu fascinující to, že se vší pravděpodobností šel ten hoch na smrt dobrovolně. Dokonce ochotně. Jeho lidé věřili, že močály – a ten náš obzvlášť – jsou vstupními branami do světa bohů, a tedy perfektním místem, kde nabídnout ten nejcennější dar: sami sebe.“

„To je šílené.“

„Taky bych řekl. Ačkoliv my se právě teď zabíjíme všemi možnými způsoby, které budou zase připadat šílené lidem v budoucnosti. A pokud jde o dveře na onen svět, močál není tak špatná volba. Není to ani voda, ani tak docela pevnina – je to někde na poloviční cestě.“ Naklonil se nad vitrínu a prohlížel si postavu uvnitř. „Není krásný?“

Znova jsem se podíval na to tělo, uškrcené, vyvržené a utopené a tím jaksi nesmrtelné.

„Mně se nezdá,“ řekl jsem.

Martin se napřímil a spustil mohutným hlasem: „Pojďte, lidé, a pohlédněte na černého muže! Spočívá v černotě, tvář barvy sazí, uschlé údy jako žíly uhlí, chodidla jako kusy naplaveného dříví ověšená seschlými hrozny!“ Rozhodil teatrálně rukama a vykračoval si to kolem vitríny. „Pojďte, lidé, a buďte svědky krutého umění jeho ran! Obroubené a meandrující linie nakreslené noži, mozek a kosti odhalené kameny, provaz ještě stále se zařezávající do jeho hrdla. Čerstvý plod zbičovaný a odhozený – hledač Nebe – starý muži uvězněný v mladosti – myslím, že tě miluji!“

Uklonil se jako na jevišti, když jsem mu tleskal. „Páni,“ řekl jsem, „to jste napsal vy?“

„Vinen!“ odpověděl s rozpačitým úsměvem. „Občas si hraji s veršíky, ale je to jen můj koníček. V každém případě díky.“

Přemýšlel jsem, co tento zvláštní, uhlazeně hovořící muž pohledává na Cairnholmu, v bezvadně nažehlených volných kalhotách a s neumělými veršíky, člověk, který vypadá spíše jako ředitel banky než jako někdo, kdo žije na ostrově vystaveném větru, kde mají jediný telefon a nedlážděné cesty.

„Teď bych ti rád ukázal zbytek své sbírky,“ řekl a vedl mě ke dveřím, „ale bohužel, už je čas zavírat. Ale kdybys přišel zítra…“

„Vlastně jsem doufal, že možná něco víte,“ řekl jsem a zastavil ho dřív, než mě stačil vypoklonkovat ze dveří. „Jde o ten dům, o němž jsem se zmínil dneska ráno. Šel jsem se tam podívat.“

„Ano!“ zvolal. „Myslel jsem si, že jsem tě od té cesty odradil. Jakpak se našemu strašidelnému panství v tyto dny vede? Ještě stojí?“

Ujistil jsem ho, že ano, a pak jsem přešel přímo k věci. „Ti lidé, co tam žili – nevíte, co se s nimi stalo?“

„Jsou po smrti,“ odpověděl. „Stalo se to už dávno.“

Překvapilo mě to – i když mě to nejspíš překvapit nemělo. Slečna Peregrinová byla stará. Staří lidé umírají. To ale neznamená, že moje pátrání skončilo. „Hledám kohokoliv, kdo tam bydlel, nejen ředitelku.“

„Všichni zemřeli,“ opakoval. „Od války tam nikdo nebydlí.“

Trvalo mi chvilku, než jsem tu informaci zpracoval. „Co tím myslíte? Od jaké války?“

„Když tady někdo řekne ,válka‘, chlapče, myslí tím jen tu jedinou – druhou. Dostal je německý nálet, jestli se nepletu.“

„Ne, to nemůže být pravda.“

Pokýval hlavou. „V té době byla na vzdáleném výběžku ostrova protiletadlová obrana, za tím lesem, kde je dům. Proto se stal Cairnholm legitimním vojenským cílem. Ne, že by pro Němce ,legitimní‘ něco znamenalo, ať už tak či onak. Nicméně, zkrátka jedna z těch bomb vybočila z dráhy a no…“ Zavrtěl hlavou. „Smůla.“

„To nemůže být pravda,“ opakoval jsem, i když jsem začínal pochybovat.

„Víš co? Posaď se a já ti udělám trochu čaje, ano?“ nabídl. „Vypadáš trochu mimo.“

„Jen se mi malinko točí hlava…“

Dovedl mě do své kanceláře, posadil na židli a šel udělat čaj. Snažil jsem se shromáždit své myšlenky. Vybombardovaní za války – to by samozřejmě vysvětlovalo ty místnosti se zřícenými zdmi. Ale co ten dopis od slečny Peregrinové – s razítkem pošty Cairnholm – odeslaný teprve před patnácti lety?

Martin se vrátil a podával mi hrnek. „Kápnul jsem tam trošku penderynu,“ řekl. „Tajný recept, víš. Mělo by tě to rychle postavit na nohy.“

Poděkoval jsem a usrkl, až příliš pozdě jsem si uvědomil, že tou tajnou přísadou je ta nejkvalitnější whisky. Jako by mi jícnem dolů putoval napalm. „Ta tedy má grády,“ řekl jsem uznale, tvář mi zrudla.

Zamračil se. „Koukám, že bych měl zajít pro tvého otce.“

„Ne, ne, budu v pořádku. Ale kdybyste mi mohl o tom náletu říct ještě něco, byl bych vám vděčný.“

Martin se uvelebil v křesle naproti mně. „O tom… taky by mě to zajímalo. Říkals, že tam žil tvůj dědeček. Nikdy se o tom nezmínil?“

„Taky jsem na to zvědavý,“ řekl jsem. „Soudím, že to muselo být až potom, co odešel. Stalo se to ke konci války, anebo na začátku?“

„Je mi líto, ale musím přiznat, že to nevím. Ale jestli tě to opravdu zajímá, představím tě někomu, kdo to ví – svému strýci Oggiemu. Je mu třiaosmdesát, žije tady celý život. A pořád mu to myslí.“ Martin pohlédl na hodinky. „Když ho zastihneme, ještě než budou dávat v televizi seriál Otec Ted, určitě ti moc rád na tvoje dotazy odpoví.“

***

O deset minut později jsme se s Martinem usadili na pohodlnou čalouněnou pohovku v Oggieho obýváku, který byl plný štosů knih a krabic s obnošenými botami a bylo v něm tolik lamp, že by rozsvítily jeskyně Carlsbad, ale všechny až na jednu byly vytaženy ze zásuvek. Začínal jsem si uvědomovat, že život na vzdáleném ostrově nutí lidi křečkovat. Oggie seděl naproti v obnošeném blejzru a kalhotách od pyžama, jako by očekával společnost – jen ne takovou, která by mu stála za to, aby si oblékl kalhoty –, mluvil a neustále se u toho pohupoval v klubovce potažené koženkou. Zdálo se, že je šťastný už jen proto, že má obecenstvo, a poté, co obšírně promluvil o počasí a velšské politice i o politováníhodném stavu dnešní mládeže, ho konečně Martin navedl k tématu bombardování a dětí ze sirotčince.

„Samozřejmě, že si na ně pamatuji,“ řekl. „Podivná sbírka lidí. Vídávali jsme je tu a tam i ve městě – děti, někdy i jejich vychovatelku –, jak nakupují mléko a léky a všechno možné. Člověk je pozdravil ,dobré ráno‘ a ony se podívaly na druhou stranu. Žily samy pro sebe, uzavřené, tam v tom velkém domě. Hodně se povídalo o tom, jak to tam asi chodí, ale nikdo to nevěděl jistě.“

„Co se povídalo?“

„Spousta kravin. Jak jsem řekl, nikdo nic nevěděl. Jediné, co můžu říct, je, že to nebyli obyčejní sirotci – ne jako ty děti z Barnardových domovů, které žily jinde a které jste mohli potkávat ve městě, kam jezdily na výlet a tak, a vždycky se s vámi daly do řeči. Tyhle byly jiné. Některé z nich neuměly ani spisovnou angličtinu. Vlastně neovládaly vůbec žádnou angličtinu.“

„Protože to nebyli opravdoví sirotci,“ řekl jsem. „Byli to uprchlíci z jiných zemí. Z Polska, Rakouska, Československa…“

„Takové to tedy byly děti?“ zeptal se Oggie a zvedl obočí. „Zvláštní, o tom jsem nikdy neslyšel.“ Tvářil se uraženě, jako bych se ho dotkl tím, že předstírám, že vím o jeho ostrově víc než on. Začal se v křesle pohupovat rychleji, energičtěji. Jestli se na Cairnholmu dostalo dědečkovi a dalším dětem takového přijetí, pomyslel jsem si, pak žádný div, že držely při sobě.

Martin si odkašlal. „A strýčku, co to bombardování?“

„Klídek. Ano, ano, ti prokletí náckové. Kdo by na ně mohl zapomenout?“ Začal obšírně popisovat, jak se žilo na ostrově pod hrozbou německého náletu, ječící sirény, panický útěk do krytu, dobrovolník varující před náletem, který v noci běhal od domu k domu a ujišťoval se, že je všude zatemněno a pouliční osvětlení zhasnuto, aby tak nepřátelští piloti přišli o snadné cíle. Připravili se vždy co nejpečlivěji, ale ve skutečnosti nevěřili, že někdy dostanou zásah, když se vzalo v úvahu, kolik přístavů a továren je na pevnině, a všechny jsou mnohem významnějším cílem než malá jednotka protivzdušné obrany na Cairnholmu. Ale jednoho večera začaly padat bomby.

„Hluk to byl příšerný,“ řekl Oggie. „Jako by po ostrově kráčeli obři, a zdálo se, že to snad nikdy nepřestane. Dostali jsme pořádný nářez, i když, bohudíky, ve městě nebyl nikdo zabit. To samé ale nemůžu říct o našich střelcích – ač se snažili sebevíc – ani o těch ubožátkách v sirotčinci. Stačila jedna bomba. Položili svoje životy za Británii, tak jest. Takže ať byli odkudkoliv, Bůh jim za to žehnej.“

„Pamatujete si, kdy se to stalo?“ zeptal jsem se. „Na začátku války, anebo spíš ke konci?“

„Mohu ti říct přesné datum,“ řekl. „Bylo to třetího září 1940.“

Připadalo mi, že z pokoje se vytratil veškerý vzduch. Před očima se mi náhle objevil dědečkův popelavý obličej, sotva se pohybující rty vyslovující právě ta slova. Třetího září 1940.

„Jste si – jste si tím jistý? Že to bylo toho dne?“

„Nikdy jsem nebojoval,“ řekl. „Moc mladej, o rok. Ta noc, to byla celá moje válka. Takže ano, vím to určitě.“

Byl jsem ochromený, rozpolcený. Bylo to příliš zvláštní. Dělá si ze mě někdo legraci, napadlo mě – divnou a vůbec ne vtipnou legraci?

„A vůbec nikdo to nepřežil?“ zeptal se Martin.

Starý pán chvilku přemýšlel, pohled mu zalétl na strop. „Teď, když o tom mluvíš,“ řekl, „mám dojem, že ano. Jen jeden. Mladík, ne o moc starší než tady ten chlapec.“ Přestal se houpat a vzpomínal. „Přišel druhý den ráno do města a neměl na sobě jediné škrábnutí. Nevypadal ani trochu zmateně, když uvážíme, že právě viděl umírat všechny své kamarády. Bylo to hrozně divné.“

„Zřejmě byl v šoku,“ poznamenal Martin.

„Neměl bych se divit,“ odpověděl Oggie. „Promluvil jenom jednou, aby se zeptal mého otce, kdy odplouvá nejbližší člun na pevninu. Říkal, že chce okamžitě narukovat a pozabíjet ty prokleté zrůdy, které zavraždily jeho přátele.“

Oggieho příběh byl podobně přitažený za vlasy jako ty, které vyprávěl dědeček Portman, a přece jsem neměl ani ten nejmenší důvod mu nevěřit.

„Znal jsem ho,“ řekl jsem. „Byl to můj dědeček.“

Podívali se na mě užasle. „Páni,“ řekl Oggie, „to je fantastické.“

Omluvil jsem se a vstal. Martin poznamenal, že nevypadám dobře, a nabídl se, že mě doprovodí do hostince, ale já jsem to odmítl. Potřeboval jsem být sám se svými myšlenkami. „Přijď mě aspoň brzy zase navštívit,“ řekl a já jsem to slíbil.

Cestou zpátky jsem nespěchal, pomalu jsem procházel kolem kolébajících se světel v přístavu, vzduch byl ztěžklý solí a kouřem ze stovky hořících krbů. Šel jsem až na konec mola a pozoroval, jak nad vodou vychází měsíc, představoval jsem si dědečka, jak tu stál to ráno poté, vyděšený, a čekal na loď, která ho odveze od vší té smrti, kterou tu zažil, do války a k další smrti. Netvorům se nedalo utéct, dokonce ani tady na ostrově, na mapě ne větším než zrnko písku, chráněném zamlženými horami a ostrými skalisky a střídajícím se přílivem a odlivem. Nikam. Tohle byla ta hrozná pravda, před kterou se mě snažil dědeček ochránit.

V dálce bylo slyšet, jak generátory zakašlaly a zpomalily chod. Všechna světla v přístavu a v oknech domů za mnou se na chvíli jasně rozzářila a pak pohasla. Představoval jsem si, jak to asi vypadá při pohledu z letadla – celý ostrov najednou zamrká a potemní, jako by nikdy neexistoval. Miniaturní supernova.

***

Kráčel jsem za svitu měsíce a připadal si malý. Našel jsem tátu v hospodě u stejného stolu, kde seděl předtím, zpola snědená porce hovězího ve vlastní šťávě před ním stydla. „Podívejme, kdo se nám vrátil,“ řekl, když jsem si sedl. „Schoval jsem ti večeři.“

„Nemám hlad,“ odmítl jsem a vyprávěl mu, co jsem se dozvěděl o dědečkovi Portmanovi.

Vypadal spíš rozčileně než překvapeně. „Nemohu uvěřit tomu, že o tom nikdy nemluvil,“ řekl. „Ani jedinkrát.“ Chápal jsem jeho hněv: jedna věc je, když něco takového zamlčí prarodič před vnukem, a úplně jiná, když to zamlčí otec před synem – a tak dlouho.

Snažil jsem se odvést konverzaci jiným směrem. „To je úžasné, viď? Čím vším si prošel.“

Otec přikývl. „Myslím, že všechno už se asi nikdy nedozvíme.“

„Dědeček Portman uměl skutečně udržet tajemství, že?“

„Děláš si srandu? Ten člověk byl opevněný vůči emocím jako Fort Knox.“

„Zajímalo by mě, zda to něco nevysvětluje. Třeba proč se choval tak odtažitě, když jsi byl malý.“ Otec po mně vrhl ostrý pohled a já jsem věděl, že musím rychle něco dodat, jinak riskuju, že jsem zašel moc daleko. „Ztratil svou rodinu už dvakrát předtím. Jednou v Polsku a pak znovu tady – svou adoptovanou rodinu. Takže, když ses narodil ty a teta Susie…“

„Jako že kdo si jednou spálí prsty, podruhé si dá majzla?“

„Myslím to vážně. Tohle přece může znamenat, že babičku nakonec nepodváděl?“

„Nevím, Jakeu. Nevěřím tomu, že by byly věci tak jednoduché.“ Nahlas si vzdychl, jeho dech zamlžil vnitřek pivní sklenice. „Ale myslím, že vím, co tohle skutečně vysvětluje. Proč jste si byli s dědečkem tak blízcí.“

„Dobře…“

„Trvalo mu padesát let, než se zbavil strachu z toho, mít rodinu. Ty ses narodil v pravý čas.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Jak má člověk říct vlastnímu tátovi – Je mi líto, že tě tvůj otec dost nemiloval? Nemohl jsem, a tak jsem mu místo toho popřál dobrou noc a zamířil po schodech nahoru do postele.

***

Skoro celou noc jsem sebou házel a převaloval se. Nemohl jsem přestat myslet na ty dopisy – na ten, který našli táta a teta Susie jako děcka, od té „druhé ženy“, a na ten, který jsem našel před měsícem, na dopis od slečny Peregrinové. Hlavou se mi honila stále stejná myšlenka: co když je to jedna a táž žena?

Poštovní razítko na dopise od slečny Peregrinové bylo staré patnáct let, ale podle všeho byla v roce 1940 vymrštěna kamsi do stratosféry. Podle mě tu existovala dvě možná vysvětlení: buď si můj dědeček dopisoval s mrtvou osobou – nepochybně nepravděpodobně – anebo ten, kdo ten dopis napsal, nebyla ve skutečnosti slečna Peregrinová, ale někdo, kdo si přivlastnil její identitu, aby zakryl svoji vlastní.

Proč byste v dopise skrývali svou vlastní identitu? Protože máte co skrývat. Protože jste ta druhá žena.

Co když to jediné, co na tomto výletě odhalím, bude fakt, že můj dědeček byl lhář a sukničkář? Když umíral, snažil se mi říct o smrti své adoptivní rodiny – anebo se doznat k nějaké nevkusné aférce staré několik desetiletí? Možná obojí, a pravda je taková, že než dospěl v mladého muže, byla jeho rodina zničena tolikrát, že neuměl rodinu mít či být věrný jen jedné rodině.

Všechno to byly ale jenom dohady. Nevěděl jsem nic a neměl jsem koho se zeptat. Všichni byli už dávno po smrti. Za méně než čtyřiadvacet hodin ztratil celý tento výlet smysl.

Usnul jsem neklidným spánkem. Za svítání mě probudily nějaké zvuky v mém pokoji. Překulil jsem se, abych se podíval, co to je, a posadil jsem se naráz rovně jako svíčka. Na prádelníku seděl jako na bidýlku velký pták a prohlížel si mě. Na hlavě měl ulízané šedé peří a drápy ťukaly na dřevěné skříni, jak se pohyboval dopředu dozadu po okraji, jako by hledal místo, odkud bude mít co nejlepší výhled. Strnule jsem na něj hleděl a přemýšlel, zda se mi to nezdá.

Zavolal jsem na tátu a při zvuku mého hlasu pták vzlétl ze skříně. Dal jsem si paži přes obličej a odkulil se, a když jsem se znovu podíval, byl pryč, vyletěl otevřeným oknem.

Táta vklopýtal do pokoje celý rozespalý. „Co se děje?“

Ukázal jsem mu na prádelníku škrábance od drápů a peří, které přistálo na podlaze. „Bože, to je divné,“ řekl a obracel to pírko v dlaních. „Peregríni se takhle blízko k lidem skoro nikdy nevydávají.“

Pomyslel jsem si, že jsem mu nejspíš nerozuměl. „Říkal jsi peregríni?“

Zvedl pírko. „Sokol stěhovavý, falco peregrinus,“ odpověděl. „Jsou to úžasná stvoření – nejrychlejší ptáci na Zemi. Jako by měnili tvar, když ve vzduchu přizpůsobují své tělo zákonům aerodynamiky.“ To jméno byla jen podivná shoda náhod, ale zanechalo to ve mně zvláštní pocit, kterého jsem se nedokázal zbavit.

U snídaně jsem začal uvažovat, zda jsem se nevzdal příliš snadno. I když je pravda, že nezůstal naživu nikdo, s kým bych si o dědečkovi pohovořil, stále je tu ještě ten dům, a mohl bych ho prozkoumat. Pokud v něm byly odpovědi na otázky o mém dědečkovi – třeba ve formě dopisů, fotoalba anebo deníku –, nejspíš shořely anebo shnily už před desetiletími. Ale jestli odpluju z ostrova, aniž bych se o tom ujistil, určitě toho budu litovat. A tak někdo, kdo je nezvykle náchylný k nočním můrám a děsům, komu běhá mráz po zádech a vidí věci, jež ve skutečnosti neexistují, přemluvil sám sebe, aby udělal poslední výlet do opuštěného, téměř zcela jistě strašidelného domu, kde tucet dětí nebo víc našlo svůj předčasný konec.

Kapitola 5

To ráno bylo skoro až příliš dokonalé. Když jsem vyšel z hostince, jako bych vstoupil do některé z těch silně retušovaných fotografií, které člověk dostane jako tapetu společně s novým počítačem: ulice s umělecky ztvárněnými zchátralými domky táhnoucími se někam do dálky, kde přecházejí v zelená pole spojená dohromady meandrujícími stěnami skal, a celá scenerie je završena letícími oblaky. Ale kromě toho všeho jsem nad domy, poli a ovcemi, které se chvěly jako chomáčky cukrové vaty, viděl jazyky husté mlhy olizující vrchol horského hřebene v dáli, tam, kde končil tento svět a začínal svět nový, chladný, vlhký a bez slunce.

Přešel jsem přes horský hřbet rovnou do dešťové přeháňky. Jako obvykle jsem si zapomněl vzít gumové holínky a pěšina se rychle měnila ve stuhu bláta. Ale trochu zmoknout se zdálo mnohem lepší než šplhat na ten kopec dvakrát za jedno dopoledne, a tak jsem svěsil hlavu, abych si chránil obličej před bodajícími kapkami deště, a plahočil se dál. Brzy jsem míjel boudu, viděl nejasné obrysy ovcí natěsnaných uvnitř, jak se chránily před zimou, a pak mlhou obklopenou bažinu, tichou a přízračnou. Vzpomněl jsem si na dva tisíce sedm set let starého obyvatele muzea v Cairnholmu a napadlo mě, kolik takových, jako je on, se na těchto polích skrývá, neobjevených, uvězněných ve smrti, kolik se jich na tomto místě vzdalo života v naději, že je čeká nebe.

Než jsem došel k sirotčinci, mrholení se změnilo v pořádný liják. Nebyl čas lelkovat na zarostlém dvorku před domem a přemítat nad jeho zpustlou podobou – vstup bez dveří mě spolkl, když jsem jím prošel, a deštěm nasáklá prkna v chodbě se pod mými botami mírně propadala. Zastavil jsem se, abych vyždímal vodu z košile a setřásl ji z vlasů, a jakmile jsem byl relativně suchý – což neznamenalo zrovna moc –, pustil jsem se do hledání. Čeho, to jsem tak docela nevěděl. Krabice s dopisy? Jména mého dědečka vyrytého do zdi? Všechno se zdálo tak nepravděpodobné.

Procházel jsem místnostmi, vršil na sebe staré noviny a nahlížel pod židle a stoly. Představoval jsem si, že odhalím něco strašidelného – spletenec koster v roztrhaných, ohněm zčernalých cárech –, ale našel jsem jen místnosti, které byly spíše venkovní než vnitřní, jejich osobitost padla za oběť vlhkosti, větru a vrstvě špíny. Přízemí vypadalo beznadějně. Vrátil jsem se ke schodišti, věděl jsem, že tentokrát po něm budu muset jít. Otázka však zněla, zda nahoru, nebo dolů. Proti cestě nahoru mluvilo to, že jedinou možností rychlého úniku (před squattery, démony či čímkoliv, co si moje vzrušená mysl dokázala představit) byl skok z okna v poschodí. Suterén s sebou nesl stejný problém, k němuž bylo třeba přičíst ještě fakt, že je tam tma a já neměl baterku. Takže vyhrálo poschodí.

Schody se chvěly a vrzaly, jak protestovaly proti mé hmotnosti, ale držely, a to, co jsem objevil nahoře, připomínalo – přinejmenším ve srovnání s vybombardovaným přízemím – časovou kapsli. Z chodby s odlepujícími se tapetami vedly dveře do pokojů, které se zdály v překvapivě dobrém stavu. I když v jednom či ve dvou se usadila plíseň v místech, kde rozbitým oknem pronikal déšť, ostatní byly plné věcí, jež vypadaly, až na jednu či dvě vrstvy prachu, jako nové: plesnivá košile přehozená nenuceně přes opěradlo židle, pár drobných mincí na nočním stolku. Bylo snadné uvěřit tomu, že všechno zůstalo přesně tak, jak to děti zanechaly, jako by se v tu noc, kdy zemřely, zastavil čas.

Chodil jsem z místnosti do místnosti a prohlížel si jejich zařízení jako nějaký archeolog. V krabici byly rozpadlé hračky ze dřeva, na okenním parapetu pastelky, jejichž barvy vybledly od světla deseti tisíc odpoledních sluncí, domeček pro panenky s panenkami uvnitř, odsouzenými na doživotí v přepychovém vězení. Ve skromné knihovničce ohnulo vlhko police do tvaru pokřiveného úsměvu. Hladil jsem prstem olysalé hřbety knih, jako bych si chtěl vybrat některou z nich ke čtení. Byla tu klasická díla jako Peter Pan a Tajemná zahrada, historická díla sepsaná autory historií zapomenutými, učebnice latiny a řečtiny. V rohu stálo několik starých lavic. Tohle musela být jejich učebna, uvědomil jsem si, a učebna slečny Peregrinové, jejich učitelky.

Pokusil jsem se otevřít těžké dvoukřídlové dveře, točil jsem klikou, ale byly navlhlé a nepovolily – proto jsem se rozběhl a vrazil do nich ramenem. Se skřípěním se rozletěly a já jsem dopadl tváří na zem. Když jsem se zvedal ze země a rozhlížel se u toho, uvědomil jsem si, že tato místnost nemohla patřit nikomu jinému než slečně Peregrinové. Vypadala jako pokoj v zámku Šípkové Růženky se svícny na stěnách zahalenými v pavučinách, marnivě zdobný stoleček se zrcadlem a broušenými lahvičkami, a ohromnou dubovou postelí. Představoval jsem si, kdy tu byla naposledy, odhrnula uprostřed noci deku, vstala a za kvílení sirén ohlašujících nálet kolem sebe shromažďovala roztřesené děti, které si oblékaly cestou dolů po schodech kabátky.

Báli jste se? ptal jsem se. Slyšeli jste blížící se letadla?

Začal jsem se cítit nesvůj. Zdálo se mi, jako by mě někdo sledoval, jako by tu ty děti ještě stále byly, zachovány jako ten chlapec z bažiny, uvnitř zdí. Cítil jsem, jak po mně pokukují skulinami a otvory.

Vešel jsem do další místnosti. Oknem sem dopadaly slábnoucí sluneční paprsky. Vybledlé modré tapety visely zplihle jako okvětní plátky nad několika malými lůžky, na kterých ležely zaprášené peřiny. Nějak jsem věděl, že tohle býval pokoj mého dědečka.

Proč jsi mě sem poslal? Co jsi chtěl, abych tu našel?

Pak jsem si všiml, že pod jednou postelí něco je, a klekl jsem si, abych se podíval. Byl to starý kufr.

Patřil tobě? Je to ten kufřík, který sis bral do vlaku ten den, kdy jsi naposledy viděl svoji matku a otce, když první část tvého života mizela někde v dáli?

Vytáhl jsem kufr ven a neobratně se pokoušel rozepnout jeho roztrhané kožené řemínky. Otevřel se snadno – ale až na rodinku mrtvých brouků byl prázdný.

I já jsem se cítil prázdný a podivně těžký, jako kdyby se planeta otáčela příliš rychle, její gravitace rostla a stahovala mě na podlahu. Vyčerpaný jsem se posadil na postel – možná na jeho postel – a z důvodů, které nedokážu vysvětlit, jsem se natáhl na ty špinavé polštáře a zíral do stropu.

Na co jsi myslel, když jsi tu tak v noci ležel? Taky tě pronásledovaly noční můry?

Rozplakal jsem se.

Když zemřeli tvoji rodiče, věděl jsi to? Cítil jsi, že odešli?

Plakal jsem ještě víc. Nechtěl jsem, ale nedokázal jsem přestat.

Nedokázal jsem přestat, a tak jsem myslel na všechny ty zlé věci a stále jsem to přiživoval a přiživoval, až jsem plakal tak, že jsem mezi vzlyky stěží popadal dech. Myslel jsem na to, jak mí prarodiče umírali hlady. Myslel jsem na jejich mrtvá těla putující do spalovny, protože lidé, které neznali, je nenáviděli. Myslel jsem na to, jak děti, které žily v tomto domě, začaly hořet a byly roztrhány na kusy, protože nějaký pilot, kterému to bylo jedno, zmáčkl knoflík. Myslel jsem na to, jak dědeček ztratil svoji rodinu, a jak proto můj táta vyrůstal s pocitem, že nemá tátu, a já teď trpím akutním stresem a nočními děsy a sedím opuštěný v rozpadajícím se domě a horké bláznivé slzy mi smáčí košili. To všechno kvůli sedmdesát let staré křivdě, kterou mi někdo předal jako jakési jedovaté dědictví, stejně jako netvory, s nimiž jsem nemohl bojovat, protože byli všichni mrtví, a nebylo možné je zabít ani potrestat, ani jinak s nimi zúčtovat. Co jsem mohl dělat?

Když to přešlo, v hlavě mi pořád dunělo. Zavřel jsem oči a tlačil si na ně kotníky prstů, aby mě přestaly bolet, aspoň na chviličku, a když jsem nakonec ten tlak uvolnil a znovu oči otevřel, v pokoji se udála zázračná změna: oknem procházel jediný zářící paprsek slunce. Vstal jsem, šel k rozbité okenní tabuli a viděl jsem, že venku zároveň prší i svítí slunce – meteorologická podivnost, kterou neumí nikdo pojmenovat. Moje máma, nelžu, tomu říká „slzy sirotků“. Pak jsem si vzpomněl, jak tomu říká Ricky – „čert mlátí svoji starou!“ –, zasmál jsem se a bylo mi o trochu líp.

A pak v rychle ubývajícím slunečním svitu, který dopadal na podlahu pokoje, jsem si všiml něčeho, co jsem předtím nezpozoroval. Byl to lodní kufr – či jeho okraj –, který vykukoval zpod druhé postele. Šel jsem k ní a odhrnul přehoz, jenž z větší části kufr zakrýval.

Byl to velký starý lodní kufr s ohromným zrezavělým zámkem. Ten snad nemůže být prázdný, pomyslel jsem si. Člověk přece prázdný kufr nezamyká. Otevři mě! Jako by křičel. Jsem plný tajemství!

Popadl jsem ho po stranách a snažil se ho vytáhnout ven. Ani se nehnul. Znovu jsem zatáhl, tentokrát usilovněji, ale nepohnul se ani o centimetr. Nedokázal jsem říct, zda je opravdu tak těžký anebo zda ho celé generace vlhka a prachu přilepily k podlaze. Vstal jsem a několikrát do něj kopl, a zdálo se, že tím nárazem se uvolnil, a mně se pak podařilo postupně ho vyvléct ven tak, že jsem střídavě tahal za jednu a pak za druhou stranu, podobně jako když se stěhuje sporák nebo lednice. Když jsem ho vytáhl zpod postele ven, na podlaze po něm zůstaly škrábance. Škubal jsem zámkem, ale navzdory silné vrstvě koroze držel jako skála. Chvíli jsem uvažoval, zda se nepustit do hledání klíče – musí tady někde přece být –, ale to by mi mohlo trvat celé hodiny a zámek byl tak zničený, že ten klíč bych do něj stejně nedostal. Jedinou možností bylo jej rozbít.

Rozhlížel jsem se po něčem, čím bych to mohl udělat, a v jednom z pokojů jsem našel rozlámanou židli. Vypáčil jsem z ní nohu a s vervou jsem se pustil do zámku, zvedl jsem nohu nad hlavu jako nějaký kat a praštil do zámku, jak nejsilněji jsem dokázal, znovu a znovu, až se noha nakonec zlomila a já v ruce držel jen kus pahýlu. Pátral jsem v místnosti po něčem pevnějším a všiml si uvolněného mosazného sloupku u jedné postele. Po několika pořádných kopancích se poroučel na podlahu. Protáhl jsem jeden konec tyčky zámkem a zatáhl za druhý směrem dozadu. Nic.

Páčil jsem celou svou váhou. Kufr trochu zaskřípal, ale to bylo všechno. Kopl jsem do něj a zatáhl za mosaznou tyč vší silou, žíly na krku se mi napjaly, ječel jsem: Otevři se zatraceně, ať se ten pitomý kufr otevře! Konečně jsem někam mohl nasměrovat svůj hněv: Jestliže jsem nedokázal přimět dědečka, aby mi odhalil svá tajemství, tak sakra dostanu ta tajemství z toho starého kufru. Tyč mi vyklouzla, spadl jsem na podlahu a vyrazil si dech.

Ležel jsem na zemi, zíral do stropu a snažil se popadnout dech. Slzy sirotků zmizely a teď venku pršelo, hustěji než předtím. Přemýšlel jsem, že se vrátím do města pro nějaký perlík nebo pilku na kov – jenže to by jen vyvolalo příval otázek, na které jsem neměl chuť odpovídat.

Pak jsem dostal úžasný nápad. Když se mi podaří nějak rozbít ten kufr, nemusím se trápit se zámkem. A jaká síla je mocnější než já a moje nepochybně nedostatečně rozvinuté svalstvo horní části těla bušící do kufru náhodnými nástroji? Gravitační. Byl jsem, koneckonců, v prvním poschodí domu, a i když mi bylo jasné, že nedokážu zvednout ten kufr tak, abych ho dokázal prostrčit oknem, zábradlí na vrcholu schodiště se už dávno zřítilo. Stačilo jen dovléct kufr chodbou až ke schodišti a pak do něj strčit. To, zda jeho obsah ten náraz vydrží, byla druhá věc – ale aspoň zjistím, co je uvnitř.

Sedl jsem si na paty za kufr a začal jsem ho postrkovat chodbou. Po několika centimetrech se jeho kovové nožky zavrtaly do měkké podlahy a kufr se se skřípěním zastavil. Nenechal jsem se odradit, přešel jsem na druhou stranu, popadl oběma rukama visací zámek a zatáhl dozadu. K mému překvapení kufr najednou popojel o pět či deset centimetrů. Nebyl to zrovna důstojný způsob práce – tenhle pohyb v dřepu a po zadku jsem musel opakovat stále dokola, každý pohyb kufru doprovázelo uši rvoucí skřípání kovu po dřevě –, ale zanedlouho se mi podařilo dostat kufr z pokoje a táhl jsem ho, centimetr po centimetru, od dveří ke dveřím, směrem k podestě. Ztratil jsem se v ozvěně toho rytmu, stékaly po mně krůpěje potu.

Nakonec jsem dospěl na podestu a s mohutným vydechnutím jsem na ni vtáhl i kufr. Klouzal teď snadno a po několika dalších šťouchancích se mi ho podařilo nebezpečně rozkymácet, už jsem ho chtěl shodit ho dolů. Ale chtěl jsem vidět, jak se rozletí na kusy – jako odměnu za všechnu tu námahu –, a proto jsem vstal a opatrně se došoural na kraj, odkud jsem viděl podlahu tmavé místnosti pod sebou. Pak jsem zadržel dech a nohou jemně do kufru kopl.

Chvíli váhal, balancoval na okraji zapomnění, ale pak se rozhodně naklonil dopředu a padal, otáčel se kolem své osy v krásném baletním zpomaleném pohybu. Ozvala se ohlušující rána, zdálo se, že její ozvěna zní celým domem, když se zdola zvedl oblak prachu až ke mně a já jsem si musel zakrýt tvář a couvnout zpátky do chodby, než prach znovu sedl. Minutu nato jsem se vrátil a vyhlížel přes zábradlí, ale neviděl jsem hromadu třísek, jak jsem pošetile doufal, ale díru v podlaze ve tvaru kufru. Proletěl až do suterénu.

Uháněl jsem dolů a doplazil se k okraji zničené podlahy, jako by to byl otvor v tenkém ledu. Čtyři a půl metru pod sebou, mlhou prachu a temnoty, jsem spatřil, co zbylo z kufru. Rozbil se jako nějaké obří vejce, jeho kousky se smísily s rozbitými prkny podlahy v hromadu trosek. Všude kolem se válely kousky papíru. Vypadalo to, že jsem nakonec našel bednu s dopisy! Ale pak, když jsem přimhouřil oči, jsem na nich rozeznal tvary – obličeje, těla – a vtom jsem si uvědomil, že to nejsou dopisy, ale fotografie. Desítky fotografií. Byl jsem rozrušený – a pak jsem stejně tak rychle vychladl, protože mi došlo něco hrozného.

Musím jít tam dolů.

***

Suterén tvořilo bludiště místností tak strádajících nedostatkem světla, že jsem je mohl klidně zkoumat s páskou na očích. Sestoupil jsem po vrzajícím schodišti a zůstal chvíli stát v naději, že se moje oči nakonec tomu šeru přizpůsobí, ovšem byla to taková temnota, které se přizpůsobit nelze. Také jsem doufal, že si zvyknu na ten smrad – zvláštní, štiplavý zápach, jaký znáte ze skříní v chemickém kabinetě –, ale neměl jsem to štěstí. Vešel jsem tedy dovnitř, límec košile jsem si vytáhl až přes nos, rukama jsem tápal před sebou a doufal, že to dobře dopadne.

Zakopl jsem a skoro spadl. Na podlaze bylo něco skleněného a kluzkého. Smrad se zdál ještě horší. Začal jsem si představovat, že v temnotě přede mnou něco číhá. Zapomeň na obludy a duchy – co když je v podlaze další díra? Moje tělo by nikdy nenašli.

Pak, v náhlém osvícení, jsem si uvědomil, že když zmáčknu klávesu na mobilu, který mám v kapse (navzdory tomu, že jsem deset mil od nejbližšího místa, kde je signál), mohl bych si jím trochu posvítit jako baterkou. Vytáhl jsem telefon a otočil ho displejem směrem od sebe. Světlo temnotou skoro nepronikalo, a tak jsem je namířil na podlahu. Popraskané dlaždice a myší trus. Namířil jsem světlo do strany, slabý odlesk se odrazil zpět.

Postoupil jsem o krok kupředu a posvítil telefonem okolo. Z temnoty vystoupila stěna s policemi plnými skleněných nádob. Měly nejrůznější tvar a velikost, strakaté od prachu a plné věcí, jež připomínaly želatinu a vznášely se v kalné tekutině. Vzpomněl jsem si na kuchyň a na explodované ovocné a zeleninové zavařeniny, které jsem tam našel. Možná, že teplota byla tady dole stabilnější, a proto zůstaly tyhle nepoškozené.

Ale pak jsem postoupil ještě blíž a podíval se pozorněji, a uvědomil jsem si, že to není vůbec žádné ovoce ani zelenina, ale orgány. Mozky. Srdce. Plíce. Oči. Všechno naložené v nějakém druhu podomácku vyrobeného formaldehydu, což by vysvětlovalo ten šílený puch. Obrátil se mi žaludek a odklopýtal jsem do tmy, současně naštvaný a zmatený. Co je tohle za místo? Podobné nádoby může člověk očekávat v suterénu nějaké pochybné lékařské fakulty, ale ne v domě plném dětí. Kdyby mi dědeček Portman neřekl o tomto místě tolik pěkného, skoro bych podezříval slečnu Peregrinovou, že zachraňovala děti jen proto, aby jim mohla odebírat orgány.

Když jsem se trochu vzpamatoval, zvedl jsem hlavu a uviděl před sebou další záři – nebyl to odraz světla mého telefonu, ale slabounké třepotání denního světla. Muselo procházet tím otvorem, který jsem udělal. Pokračoval jsem, dýchal přes látku košile a držel se dál od zdí a dalších šokujících překvapení, která by mohly skrývat.

Paprsek mě vedl okolo rohu do malého pokojíku s částečně propadlým stropem. Denní světlo proudilo tím otvorem na hromadu prken a rozbitého skla, z níž stoupal prach, válely se tu cáry roztrhaného koberce jako kusy sušeného masa. Pod těmito troskami jsem zaslechl jakési zvuky – nějaký noční obyvatel z řádu hlodavců, který přežil implozi svého světa. Uprostřed toho všeho ležel zdemolovaný kufr a kolem něho fotografie poházené jako konfety.

Razil jsem si cestu těmi troskami, překračoval třísky a prkna pobitá rezavějícími hřebíky. Klekl jsem si a pustil se do záchrany toho, co se z hromady zachránit dalo. Když jsem odstraňoval sklo a shnilé dřevo, připadal jsem si jako záchranář vyhrabávající obličeje ze sutin. A i když jedna moje část chtěla, abych pospíchal – nikdo nemohl vědět, jestli nebo kdy se mi zbytek podlahy zřítí na hlavu –, nemohl jsem si pomoci a bedlivě jsem si fotografie prohlížel.

Na první pohled vypadaly stejně jako obrázky, které najdete v každém starém rodinném albu. Byly tu snímky lidí dovádějících někde na pláži a usmívajících se na verandě za domem, pohledy z nejrůznějších částí ostrova, a spousta dětí, pózujících o samotě nebo ve dvojicích, neformální momentky a formální portréty nasnímané někde před pozadím, jejichž objekty k sobě tiskly panenky s prázdnýma očima, jako kdyby se nechaly vyfotografovat v automatu nějakého strašidelného obchodního centra z přelomu století. Ale co mi nahánělo opravdu husí kůži, nebyly panenky vypadající jako zombie ani podivné účesy těch dětí, a dokonce ani to, že vypadaly, jako by se neuměly usmívat, ale to, že čím pozorněji jsem se na ně díval, tím známější mi připadaly. Bylo v nich cosi stejně děsivého jako v těch starých obrázcích mého dědečka, hlavně v těch, které měl schované na dně krabice od doutníků, jako kdyby všechny pocházely ze stejné série.

Byla tu například fotografie dvou mladých žen pózujících před ne příliš věrně namalovanou kulisou oceánu. Sama o sobě nebyla nijak divná, znepokojivé na ní bylo to, jak ty ženy pózovaly. Obě zády k fotoaparátu. Proč by si někdo dal tu námahu a vynaložil peníze na to, aby ho vyfotografovali – portréty byly v té době drahé –, a pak se otočil ke kameře zády? Skoro jsem očekával, že v té hromadě suti najdu další fotografii stejných dívek, tentokrát focených zepředu, ale místo obličejů budou mít rozšklebené lebky.

Jiné snímky vypadaly podobně jako některé z těch dědečkových. Na jedné stála osamělá dívka na hřbitově a hleděla do tůňky, která odrážela obraz jako zrcadlo – ovšem byly v něm dvě dívky. Připomnělo mi to fotografii dědečka Portmana, na níž byla dívka „uvězněná“ v láhvi, až na to, že ať už použili v temné komoře jakoukoliv techniku, výsledek nebyl tak okatou úpravou. Další obrázek ukazoval až zneklidňujícím způsobem klidného mladíka, jehož tělo bylo od pasu nahoru pokryto rojem včel. To se dalo snadno zfalšovat, ne? Stejně jako dědečkův obrázek chlapce zvedajícího něco, co na první pohled vypadalo jako balvan vyrobený ze sádry. Falešný kámen – falešné včely.

Zamrazilo mě v zádech, když jsem si vzpomněl na to, co mi dědeček Portman kdysi vyprávěl o jednom chlapci, kterého znával tady, v sirotčinci – o chlapci, v němž bydlely včely. Několik jich vyletělo ven pokaždé, když otevřel ústa, vyprávěl, ale nikdy nebodly, jen když si to Hugh přál.

Napadalo mě jen jediné vysvětlení. Fotografie mého dědečka pocházely z kufru, který tu ležel rozbitý přede mnou. Nebyl jsem si ovšem jistý, dokud jsem nenašel obrázek dvou podivínů: dvou maskovaných dětí s krejzlíky okolo krku, které jako by se navzájem krmily stuhou namotanou na cívce. Nechápal jsem, co mají vlastně představovat – kromě toho, že živí noční děsy, kdo jsou, sadomasochistické baleríny? –, ale nepochyboval jsem o tom, že dědeček Portman měl fotografii stejných chlapců. Viděl jsem ji v jeho krabici od doutníků před několika měsíci.

Nemohlo jít o náhodu, což znamená, že ty fotografie, které mi dědeček ukázal – a na kterých, jak přísahal, jsou děti, s nimiž žil v tomto domě –, skutečně pocházejí z tohoto domu. Mohlo to ale znamenat, že navzdory pochybnostem, jež mě pronásledovaly už od osmi let, jsou tyto fotografie pravé? A co ty fantastické příběhy, které je doprovázely? To, že by některý z nich mohl být pravdivý – doslova pravdivý –, mi připadalo nemyslitelné. A přesto, jak jsem tu tak stál v polotmě, kterou vířily částice prachu, v tomto mrtvém domě, který se zdál tak oživený duchy, pomyslel jsem si, možná…

Najednou se kdesi v části domu nade mnou ozvala hlasitá rána, a já jsem se rozklepal tak, že mi všechny fotografie vyklouzly z rukou.

To si jen sedá dům, řekl jsem si – anebo se propadá dovnitř! Ale když jsem se sklonil, abych sebral fotografie, které mi vypadly z rukou, rána se ozvala znovu, a v mžiku to skrovné světlo, jež sem procházelo otvorem v podlaze, pohaslo, a já jsem seděl v podřepu ve tmě černé jako inkoust.

Zaslechl jsem kroky a potom hlasy. Soustředil jsem se a snažil se porozumět tomu, co říkají, ale nepodařilo se mi to. Neodvážil jsem se pohnout, bál jsem se, že i ten nejmenší pohyb by mohl spustit lavinu sutin okolo mě. Věděl jsem, že můj strach je iracionální – nejspíš to jenom ti praštění rappeři zkoušejí další žertík –, ale moje srdce tlouklo jako o život a jakýsi dávný zvířecí instinkt mě nabádal, abych zůstal zticha.

Nohy mi začínaly tuhnout. Co nejtišeji jsem přenesl váhu z jedné na druhou, abych trochu povzbudil krevní oběh. Z hromady se uvolnil malinký kousíček něčeho a kutálel se pryč, vydával zvuk, který se v tom tichu zdál ohlušující. Hlasy utichly. Pak zavrzala podlaha přímo nad mou hlavou a dolů dopadla malá sprška sádry. Ať byl tam nahoře kdokoliv, věděl přesně, kde jsem.

Zadržel jsem dech.

A pak jsem uslyšel dívčí hlas, jak něžně říká: „Abe? Jsi to ty?“

Myslel jsem, že se mi to zdálo. Čekal jsem, jestli ta dívka promluví znovu, ale dlouho se ozýval jen déšť bubnující na střechu, jako kdyby tisíc prstů vyťukávalo nějaký rytmus. Pak se nade mnou rozsvítila lucerna a já jsem natáhl krk, a spatřil jsem hlouček dětí, jak klečí okolo zubatých okrajů otvoru v podlaze a zírají dolů.

Nějak jsem je poznal, i když jsem nevěděl, odkud je znám. Připomínaly tváře z polozapomenutého snu. Kde jsem je jenom už viděl – a jak to, že znají jméno mého dědečka?

A pak mi to došlo. Jejich šaty, podivné i na Wales. Jejich bledé tváře bez úsměvu. Fotografie rozházené přede mnou na mě hleděly nahoru, stejně jako ty děti hleděly dolů. Najednou jsem pochopil.

Viděl jsem je na těch fotografiích.

Dívka, která předtím mluvila, se postavila, aby na mě lépe viděla. V dlaních držela blikající světlo, nebyla to laterna ani svíčka, ale vypadalo to jako koule z plamenů, kterou držela v holých rukou. Její obrázek jsem viděl ani ne před pěti minutami a na něm vypadala stejně jako teď, dokonce kolébala v rukou stejně podivným světlem.

Jmenuju se Jacob, chtěl jsem říct. Hledám vás. Ale nebyl jsem s to pohnout čelistí a nedokázal jsem nic než zírat.

Dívka se tvářila zklamaně. Vypadal jsem hrozně, promoklý deštěm a pokrytý prachem, a dřepěl jsem v hromadě sutin. Ať už ona a ty ostatní děti očekávaly cokoliv, mě tedy rozhodně ne.

Prolétla mezi nimi vlna šepotu, vstaly a rychle se rozprchly. Ten náhlý pohyb ve mně něco uvolnil, znovu jsem našel svůj hlas a zakřičel na ně, aby počkaly, ale už dupaly po prknech podlahy ke dveřím. Klopýtal jsem troskami a vrávoral poslepu páchnoucím suterénem ke schodišti. Ale než jsem se dostal do přízemí, kam se denní světlo, které ukradly, zase vrátilo, zmizely z domu pryč.

Vyběhl jsem ven a dolů po rozpadajících se cihlových schodech do trávy a křičel: „Počkejte! Stůjte!“ Ale byly pryč. Prohledal jsem zahradu, les, s námahou jsem dýchal a proklínal sám sebe.

Mezi stromy něco zapraskalo. Otáčel jsem se kolem své osy a rozhlížel se a mezi clonou z větví jsem zachytil záblesk nejasného pohybu – lem bílých šatů. Byla to ona. Vběhl jsem do lesa a uháněl za ní. Utíkala dolů pěšinou.

Přeskakoval jsem spadlé stromy a narážel do nízkých větví, pokoušel jsem se ji dohnat, až jsem měl plíce jako v ohni. Snažila se mě setřást, odbočila z pěšiny do lesa a zase zpět. Konečně se les rozestoupil a vběhli jsme na otevřenou bažinatou louku. Viděl jsem svou příležitost. Teď se neměla kam schovat, stačilo jen zrychlit, abych ji dohnal, měl jsem na sobě džínsy a tenisky a v šatech proti mně neměla šanci. Ale právě když jsem ji skoro dostihl, najednou zahnula a vrhla se přímo do bažiny. Neměl jsem jinou možnost než jít za ní.

Běžet se nedalo. Půda pod nohama se bořila, zapadal jsem po kolena do otvorů v bažině, která mi smáčela kalhoty a stahovala mě dolů. Vypadalo to ale, že dívka ví přesně, kam šlápnout, vzdalovala se, až nakonec zmizela v mlze, takže jsem mohl sledovat jen její stopy.

Když se mě zbavila, čekal jsem, že její šlépěje zamíří zpět na pěšinu, ale ony se nořily stále hlouběji do bažiny. Pak se mlha za mnou zavřela a já jsem už pěšinu neviděl a začal jsem přemýšlet, zda někdy ještě najdu cestu ven. Zkusil jsem na ni volat – Jmenuji se Jacob Portman! Jsem Abův vnuk! Neublížím ti! –, ale mlha a bláto jako by můj hlas polykaly.

Její stopy vedly k hromadě kamení. Vypadala jako veliké šedé iglú, ale byla to kamenná mohyla, cairn – jeden z těch neolitických hrobů, po nichž byl Cairnholm pojmenován.

Mohyla byla o něco vyšší než já, dlouhá a úzká s obdélníkovitým otvorem na jednom konci jako dveřmi, a vyrůstala z bláta na ostrůvku trávy. Když jsem vykročil z bažiny a dostal se na relativně pevnou půdu, která ji obklopovala, viděl jsem, že ten otvor je vchod do tunelu, jenž se zanořuje hluboko dovnitř. Na obou stranách byly vyryty složité kličky a spirály, starověké hieroglyfy, jejichž význam se během let vytratil. Tady leží hoch z bažiny, napadlo mě. Anebo, spíše: Zanechte vší naděje, kdo vstupujete.

Ale já jsem vstoupil, protože tam vedly dívčiny stopy. Tunel v mohyle byl vlhký a úzký a velmi temný, a tak nízký, že jsem mohl postupovat vpřed jen shrbený a můj pohyb připomínal chůzi kraba. Naštěstí nepatřily uzavřené prostory k těm mnoha věcem, které mi naháněly panický strach.

Představoval jsem si, že ta dívka stojí vylekaná a roztřesená někde přede mnou, a tak jsem šel a u toho na ni mluvil, snažil jsem se ji všemožně ujistit, že pro ni nepředstavuju žádné nebezpečí. Moje slova se ke mně vracela jako jakási dezorientující ozvěna. Právě když mě začala bolet v té bizarní pozici, kterou jsem musel zaujmout, stehna, tunel se rozšířil v komoru, černou jako smolné uhlí, ale dostatečně velkou na to, abych se mohl postavit a roztáhnout paže, aniž bych se dotýkal stěn.

Vytáhl jsem mobil a znovu jsem ho stiskl, aby mi posloužil jako baterka. Byla to jednoduchá komora s kamennými stěnami velká asi jako můj pokoj – a byla naprosto prázdná. Po dívce nikde ani památky.

Stál jsem tam a snažil se přijít na to, jak mi sakra mohla vyklouznout, když vtom mě něco napadlo – něco tak jasného, až jsem si připadal jako blázen, že mi trvalo tak dlouho, než jsem si to uvědomil. Žádná dívka nikdy neexistovala. Vymyslel jsem si ji, a ty ostatní taky. Můj mozek je vykouzlil v tu chvíli, kdy jsem se díval na jejich fotografie. A ta náhlá, podivná temnota, která předcházela jejich příchodu? Ztráta vědomí.

Bylo to zkrátka nemožné, všechny ty děti už dávno zemřely. A i kdyby nezemřely, byla hloupost věřit tomu, že by vypadaly stejně jako v době, kdy byly pořízeny jejich snímky. Všechno se ovšem přihodilo tak rychle, že jsem neměl šanci se zastavit a zvážit, jestli snad náhodou nehoním přelud.

Dokázal jsem si představit, jak by to vysvětlil doktor Golan: Ten dům je pro tebe místo nabité tolika emocemi, že jen být uvnitř stačilo na to, aby se spustila stresová reakce. Jo, byl to psychoužvaněný pablb. Ale to ještě neznamená, že se mýlí.

Vracel jsem se a cítil se ponížený. Odhodil jsem poslední zbytky důstojnosti a místo krabí chůze jsem lezl po čtyřech za tenkým pruhem světla v ústí tunelu. Když jsem pohlédl nahoru, uvědomil jsem si, že jsem tuhle scénu už viděl: v Martinově muzeu na fotografii místa, kde našli hocha z bažin. Připadalo mi nepochopitelné, že lidé kdysi věřili, že taková odporně páchnoucí pustina je vstupní branou do nebe – a věřili tomu tak moc, že kluk v mém věku se vzdal svého života, aby se tam dostal. Jak smutné a hloupé plýtvání.

Rozhodl jsem se, že chci domů. Nezajímaly mě fotky v suterénu a měl jsem plné zuby hádanek, záhad a posledních slov. Neprospívalo mi to, naopak cítil jsem se hůř. Bylo načase zapomenout.

Prolezl jsem úzkým tunelem mohyly a vylezl ven, kde mě oslepilo světlo. Chránil jsem si oči a díval se mezi prsty na svět, který jsem stěží poznával. Byla to stejná bažina a stejná pěšina a všechno ostatní bylo také stejné jako dříve, ale poprvé od mého příjezdu se vše koupalo ve veselém zlatém slunečním svitu, nebe bylo jako šmolka, ani stopy po válející se mlze, která se už v mých očích stala součástí této strany ostrova. Bylo také horko, spíše to připomínalo vrchol léta než jeho pomalé počátky. Páni, počasí se tu tedy mění velmi rychle, pomyslel jsem si.

Dotrmácel jsem se zpátky na pěšinu a nevšímal si husí kůže, která mi naskakovala od toho, jak mi bahnem nasákly ponožky, a zamířil jsem do města. Divné bylo, že ta pěšina nebyla ani trochu blátivá – jako kdyby v těch několika minutách vyschla –, byla ovšem poseta tolika zvířecími exkrementy o velikosti grapefruitu, že jsem nemohl jít rovně. Jak to, že jsem si toho dřív nevšiml? Copak jsem prožil celé dopoledne v nějaké psychotické mlze? Anebo jsem se v ní ocitl teď?

Nezdvihl jsem oči od pokálené šachovnice, která se táhla přede mnou, dokud jsem nepřešel přes most a nevracel se zpátky do města. Až tehdy jsem si uvědomil, z čeho všechny ty výkaly pochází. Tam, kde dnes ráno jezdil batalion traktorů, které táhly vozy naložené rybami a rašelinou, teď tyto vozy táhli koně a muly. Vrčení motorů nahradilo klapání kopyt.

Také chybělo to všudypřítomné vrčení generátorů. Došly snad ostrovu zásoby nafty za těch pár hodin, co jsem byl pryč? A kde schovávali obyvatelé města všechna ta velká zvířata? Všichni, kolem nichž jsem prošel, na mě vyjeveně civěli, zanechali všeho, co dělali, ať to bylo cokoliv, a zvědavě mě očumovali. Musím zřejmě vypadat stejně šíleně, jak se cítím, pomyslel jsem si, pohlédl dolů a spatřil, že od pasu dolů jsem celý od bláta, a od pasu nahoru od sádry, proto jsem sklonil hlavu a co nejrychleji kráčel k hospodě, kde se mohu alespoň skrýt v anonymním šeru, dokud se táta nevrátí k obědu. Rozhodl jsem se, že mu rovnou povím, že chci co nejrychleji domů. Když se mu nebude chtít, přiznám se, že jsem měl halucinace, a pojedeme příštím trajektem, na to vezmu jed.

Uvnitř hostince byla obvyklá sešlost podnapilých mužů hrbících se nad zpěněnými džbánky piva, pobryndané stoly a zašlý nábytek, což byl teď můj domov daleko od domova. Ale když jsem mířil ke schodišti, vyštěkl na mě neznámý hlas: „Kam si myslíš, že jako deš?“

Otočil jsem se, jednu nohu na prvním schodu, a pohlédl na barmana, který si mě prohlížel od hlavy až po paty. Jenže to nebyl Kev, ale nějaký zakaboněný muž s malou kulatou hlavou, jehož jsem neznal. Měl na sobě zástěru, co nosí hospodští, srostlé obočí jako kartáč a knírek jako housenku, takže jeho obličej vypadal tak nějak pruhovaně.

Mohl jsem říct Jdu nahoru sbalit si kufr, a jestli se mnou nebude chtít táta odjet domů, sehraju tady záchvat, ale místo toho jsem odpověděl: „Nahoru do svého pokoje,“ a znělo to spíše jako otázka než jako konstatování.

„Fakt jo?“ reagoval a rázně postavil sklenici, kterou plnil. „Tobě to tady připadá jako hotel?“

Zaskřípalo dřevo, jak se štamgasti zavrtěli na židlích, aby se na mě podívali. Rychle jsem si prohlédl jejich tváře. Neznal jsem ani jednoho z nich.

Mám psychotickou epizodu, pomyslel jsem si. Právě teď. Takhle člověk vnímá akutní psychotickou epizodu. Až na to, že já jsem nevnímal nic. Neviděl jsem záblesky ani se mi nepotily dlaně. Jako by se spíš zbláznil svět, ne já.

Vysvětlil jsem hostinskému, že tady určitě došlo k nějakému omylu. „Bydlíme s tátou nahoře,“ řekl jsem. „Podívejte, mám klíč,“ a vytáhl jsem klíč z kapsy jako důkaz.

„Ukaž, ať se na to mrknu,“ řekl, naklonil se přes pult a vytrhl mi klíč z ruky. Držel ho v chabém světle a zíral na něj jako nějaký zlatník. „Tohle není náš klíč,“ zamumlal a strčil si jej do kapsy. „A teď mi řekni, cos tam nahoře opravdu chtěl – a tentokrát mi nelži!“

Cítil jsem, jak se mi žene do tváří krev. Nikdy mě žádný dospělý, kromě mých příbuzných, nenazval lhářem. „Už jsem vám řekl. Ty pokoje jsme si pronajali! Zeptejte se Keva, když mi nevěříte!“

„Neznám žádnýho Keva a nemám rád, když mě někdo krmí pohádkama,“ řekl chladně. „Tady nejsou žádný pokoje k pronajmutí, a jedinej, kdo bydlí nahoře, jsem já!“

Rozhlédl jsem se okolo v očekávání, že se někdo začne smát, abych pochopil, že jde o vtip. Ale tváře mužů jako by zkameněly.

„Je to Američan,“ prohlásil nějaký muž s ohromným plnovousem. „Voják, nejspíš.“

„Blbost,“ zabručel jiný. „Podívej se na něj. Ještě mu teče mlíko po bradě!“

„Ale má pláštěnu,“ řekl ten vousatý a napřáhl ruku, aby si sáhl na rukáv mého kabátu. „To bys musel mít kliku, abys to sehnal v obchodě. Voják – musí bejt z armády.“

„Poslyšte,“ řekl jsem, „nejsem voják a nesnažím se vás obelhat, přísahám! Chci jenom najít svého tátu, vzít si věci a…“

„Američan, ty vole!“ zahulákal tlusťoch. Zvedl svou úctyhodnou zadnici ze židle, aby se postavil mezi mě a dveře, k nimž jsem začal pomalu couvat. „Jeho přízvuk mně jde na nervy. Vsadím se, že je to němčourskej špion!“

„Nejsem špion,“ namítl jsem chabě. „Jenom jsem se ztratil.“

„To ti tak věříme,“ řekl se smíchem. „Povídám, dostanem z něj pravdu staromódní metodou. Provazem!“

Opilecké výkřiky souhlasu. Nedokázal jsem říct, jestli to myslí vážně anebo si ze mě jenom „střílejí“, ale neměl jsem v úmyslu tu zůstat déle, abych to zjistil. Mou zmatenou a ustrašenou myslí běžel jediný instinktivní rozkaz: Utíkej. Bude snazší přijít na to, co se to vlastně děje, mimo místnost plnou opilců, kteří mi hrozí lynčováním. Samozřejmě, útěk je jen přesvědčí o tom, že jsem vinen, ale bylo mi to jedno.

Snažil jsem se tlusťocha obejít.

Chňapl po mně, ale pomalý a opilý neměl šanci proti rychlému klukovi vyděšenému k smrti. Naznačil jsem krok vlevo a pak jsem uskočil a oběhl ho zprava. Řval vzteky, zatímco se zbylí muži odlepili od svých barových stoliček, aby se na mě vrhli, ale já jsem jim proklouzl mezi prsty a vyběhl ze dveří ven do zářivého odpoledne.

***

Pádil jsem ulicí, od chodidel mi odlétával štěrk, rozhněvané hlasy za mými zády postupně slábly. Na prvním rohu jsem zahnul, abych se jim ztratil z dohledu, zkrátil jsem si cestu přes zablácený dvorek, slepice přede mnou s krákoráním uskakovaly, a pak přes otevřený pozemek, kde čekaly ve frontě ženy, až si napumpují vodu ze staré studny. Když jsem běžel okolo, otáčely se za mnou. Hlavou mi prolétla myšlenka, ale neměl jsem čas se jí zabývat – Hej, kam zmizela Čekající žena? –, doběhl jsem k nízké zídce a musel jsem se soustředit na to, jak se přes ni dostanu – vzepřít se rukama, odrazit se chodidly, přehoupnout se na druhou stranu. Přistál jsem na rušné cestě, kde mě málem přejel rychle ujíždějící vůz. Vozka zařval něco hanlivého o mé matce, když se jeho kůň otřel bokem o moji hruď, a stopy podkov a kolejnice, které za sebou zanechávala kola vozu, vedly jen pár centimetrů od mých prstů na nohou.

Vůbec jsem netušil, co se to děje. Chápal jsem jen dvě věci: že dost pravděpodobně začínám přicházet o rozum, a než zjistím, jestli opravdu šílím, musím se před lidmi schovat. Proto jsem spěchal do uličky za dvěma řadami domků, kde se nabízela spousta úkrytů, a došel jsem až na kraj města. Zpomalil jsem a doufal, že zablácený a ucouraný americký kluk, který neběží, na sebe upoutá méně pozornosti než ten, který se bezhlavě řítí kupředu.

Mé snaze chovat se normálně příliš nepomáhala skutečnost, že jsem při každém sebemenším hluku či pohybu nadskočil. Kývl jsem na pozdrav a zamával ženě věšící prádlo, ale stejně jako všichni ostatní i ona na mě jen zírala. Přidal jsem do kroku.

Za sebou jsem zaslechl podivný hluk a schoval jsem se do kadibudky. Jak jsem tam tak čekal a dřepěl za přivřenými dveřmi, očima jsem bloudil po nápisech na stěnách.

Dooley je přihřátej hulibrk.

Rozdáš si to, brouku?

Nakonec se okolo proplížila fena a za ní klubko poštěkávajících štěňat. Vydechl jsem si a trochu se uvolnil. Sebral jsem se a vyšel znovu do uličky.

Něco mě chňaplo za vlasy. Než jsem vůbec mohl vykřiknout, objala mě zezadu něčí ruka a přitlačila mi na krk cosi ostrého.

„Zakřičíš, a já tě podříznu,“ ozval se hlas.

Na krku jsem cítil čepel nože, útočník mě přitlačil ke zdi záchodku a poodstoupil, abych mu viděl do tváře. K mému velkému překvapení to nebyl nikdo z mužů z hostince. Byla to ta dívka. Měla na sobě prosté bílé šaty a v obličeji tvrdý výraz, její tvář byla mimořádně hezká, i když se zdálo, že vážně pomýšlí na to, vydlabat mi dýchací trubici.

„Kdo jsi?“ sykla.

„Ehm… ach… jsem Američan,“ koktal jsem, protože jsem si nebyl jistý tím, na co se vlastně ptala. „Jsem Jacob.“

Přitlačila mi nůž na hrdlo, ruka se jí třásla. Byla vyděšená – což znamenalo, že je nebezpečná. „Cos dělal v tom domě?“ naléhala. „Proč mě honíš?“

„Chtěl jsem s tebou jenom mluvit! Nezabíjej mě!“

Zamračeně si mě přeměřila. „Mluvit se mnou o čem?“

„O tom domě – o lidech, kteří tam žili.“

„Kdo tě sem poslal?“

„Můj dědeček. Jmenoval se Abraham Portman.“

Otevřela údivem pusu. „To je lež!“ vykřikla, oči jí planuly. „Ty si myslíš, že nevím, kdo jsi? Nejsem včerejší! Otevři oči – ukaž mi svoje oči!“

„Já nelžu! Tady jsou!“ Otevřel jsem oči, co nejvíc to šlo. Postavila se na špičky a hleděla mi do nich, pak dupla nohou a zařvala: „Ne, chci vidět tvoje skutečné oči! Těmahle napodobeninama mě neoblafneš, stejně jako tou hloupou lží o Abovi!“

„To není lež – a tohle jsou moje oči!“ Tlačila mi na hrtan tak, že jsem skoro nemohl dýchat. Byl jsem rád, že nůž je tupý, jinak by mě určitě pořezala. „Podívej, já nejsem to, co si myslíš, ať je to cokoliv,“ chroptěl jsem. „Mohu to dokázat!“

Její ruka trochu povolila. „Tak to dokaž, jinak skropím trávu tvou krví!“

„Mám tady něco s sebou.“ Sáhl jsem do kabátu.

Uskočila vzad a zaječela, abych toho nechal, a zvedla ostří nože tak, že se chvělo ve vzduchu rovnou mezi mýma očima.

„Je to jen dopis! Uklidni se!“

Sjela nožem na můj krk a já jsem pomalu vytáhl z kapsy dopis slečny Peregrinové a fotografii a podržel jsem jí ty věci před očima. „Ten dopis je částečně důvodem, proč jsem tady. Dal mi ho můj dědeček. Je od Ptáka. Tak jste říkali své ředitelce, ne?“

„To nic nedosvědčuje,“ řekla a na dopis se skoro ani nepodívala. „A jak to, že toho o nás sakra tolik víš?“

„Už jsem ti říkal, můj dědeček…“

Vytrhla mi dopis z rukou. „Už nechci slyšet ani slovo o těch hloupostech!“ Bylo jasné, že jsem ťal do živého. Chvíli byla zticha, jako by se rozhodovala, jak se co nejlépe zbavit mého těla, až uskuteční své hrozby. Než se však mohla rozhodnout, ozvaly se z druhé strany uličky výkřiky. Otočili jsme se a spatřili muže z hospody, jak běží k nám, vyzbrojeni dřevěnými pálkami a farmářským náčiním.

„Co je tohle? Cos udělal?“

„Nejsi jediný člověk, který mě chce zabít!“

Sundala nůž z mého krku a držela mi ho u boku, pak mě chytila za límec. „Teď jsi můj vězeň. Uděláš přesně, co ti řeknu, nebo toho budeš litovat!“

Nic jsem nenamítal. Nevěděl jsem, zda mám větší naději v rukou téhle nevyrovnané dívky anebo slintajícího davu opilců vyzbrojených pálkami, ale přinejmenším jsem věděl, že s ní mám větší šanci dobrat se nějaké odpovědi na své otázky.

Strčila do mě a dali jsme se do běhu propojovací uličkou. Uprostřed uskočila stranou a stáhla mě s sebou, oba jsme proběhli pod pověšeným prádlem, přeskočili jsme plot z drátěného pletiva a ocitli se na dvorku malého domku.

„Sem,“ zašeptala, rozhlédla se kolem, aby se ujistila, že nás nikdo nevidí, a prostrčila mě dveřmi do malé chatrče, která páchla kouřem z rašeliny.

Uvnitř nebyl nikdo kromě starého psa, který spal na pohovce. Otevřel jedno oko, aby se na nás podíval, to, co viděl, mu nestálo za to, aby vyvinul nějakou aktivitu, a pak znovu usnul. Vrhli jsme se k oknu, které vedlo do ulice, a přitlačili jsme se ke zdi vedle něho. Stáli jsme a poslouchali, dívka mě držela za paži, nůž u mého boku.

Uplynula minuta. Zdálo se, jako by mužské hlasy mizely a zase se vracely, bylo těžké říct, kde zrovna jsou. Očima jsem přehlédl pokojík. Vypadal nezvykle rustikálně, dokonce i na Cairnholm. V rohu stála věžička ručně pletených košíků. Vedle ohromného železného sporáku na uhlí stálo křeslo čalouněné pytlovinou. Na protější stěně visel kalendář, a i když tu bylo příliš šero, abych z místa, kde jsme stáli, dokázal něco přečíst, už jen pohled na něj mě zneklidnil.

„Jaký je rok?“

Dívka mi nařídila, abych zmlkl.

„Myslím to vážně,“ zašeptal jsem.

Chvíli mě udiveně pozorovala. „Nevím, na co si hraješ, ale běž a podívej se sám,“ řekla a postrčila mě směrem ke kalendáři.

Horní část tvořila černobílá fotografie nějaké tropické krajiny s plnoštíhlými dívkami s ofinami ve staromódních plavkách, které se smály a dováděly na pláži. Pod ní stálo „Září 1940“. První a druhý den v měsíci byl přeškrtnutý.

Cítil jsem se podivně cize a ochromeně. Hlavou mi proběhly všechny ty podivné věci, které jsem viděl dopoledne: bizarní a náhlá změna počasí; ostrov, o němž jsem si myslel, že ho znám, najednou obydlený cizími lidmi; to, jak všechno okolo mě vypadalo staře, ale věci samy o sobě byly nové. To všechno vysvětloval kalendář na zdi.

3. září 1940. Ale jak je to možné?

A pak jsem si vzpomněl na jednu z posledních věcí, které mi dědeček řekl. Na druhé straně hrobu starého muže. Bylo to něco, čemu jsem nedokázal přijít na kloub. Jednu chvíli jsem se domníval, že tím myslel duchy – tím, že všechny děti, které znal, byly mrtvé, musím se dostat na druhou stranu toho hrobu, abych je našel –, ale znělo to příliš poeticky. Můj dědeček byl prakticky založený, nepatřil k lidem, kteří si libují v metaforách či náznacích. Dal mi jasné instrukce, jen neměl čas, aby mi je vysvětlil: uvědomil jsem si, že „Starým mužem“ nazývají místní hocha z bažin, a jeho hrobem byla mohyla. A dnes dopoledne jsem vešel dovnitř té mohyly a vyšel někde jinde: třetího září 1940.

To všechno mi došlo ve chvíli, kdy se pokoj otočil vzhůru nohama, kolena se mi podlomila a všechno se vytratilo do pulzující sametové černi.

***

Probral jsem se na podlaze s rukama přivázanýma ke sporáku. Dívka přecházela nervózně sem a tam a zdálo se, že mluví sama se sebou. Nechal jsem oči skoro zavřené a poslouchal.

„On musí být stvůra,“ říkala. „Proč by jinak šmejdil okolo starého domu jako lupič?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl někdo jiný, „ale zdá se, že ani on.“ Takže nemluvila sama se sebou – i když z místa, kde jsem ležel, jsem mladíka, který hovořil, neviděl. „Říkáš, že si dokonce ani neuvědomil, že je ve smyčce?“

„Řekni sám,“ pokračovala a gestikulovala směrem ke mně. „Dovedeš si představit Abova příbuzného, který by neměl vůbec o ničem ani potuchy?“

„Dokážeš si představit stvůru?“ řekl ten mladík. Malinko jsem pohnul hlavou, prohlížel jsem si pokoj, ale pořád ještě jsem ho neviděl.

„Dokážu si představit stvůru, která předstírá, že nic neví,“ odpověděla dívka.

Pes, který se mezitím probudil, přicupital a začal mi olizovat tvář. Zavřel jsem vší silou oči a snažil se to ignorovat, ale ta koupel, kterou mi svým jazykem dopřával, byla tak uslintaná a nechutná, že jsem se nakonec musel posadit, abych se ho nějak zbavil.

„Hele, podívejme, kdo se vzbudil!“ zvolala dívka. Zatleskala rukama a pronesla se zřetelným sarkasmem v hlase: „To bylo docela slušné divadlo, cos předtím předvedl. Hlavně se mi líbilo, jak jsi omdlel. Jsem si jistá, že divadlo přišlo o skvělého herce, když jsi dal přednost vraždám a kanibalismu.“

Otevřel jsem ústa, abych se hájil – a zastavil jsem se, když jsem si všiml, že ke mně vzduchem pluje šálek.

„Napij se trochu vody,“ řekl mladík. „Nemůžeme tě nechat umřít dřív, než tě zavedeme zpátky k ředitelce, nebo ano?“

Jeho hlas vycházel ze vzduchu. Natáhl jsem se po šálku, a když se moje růžová ruka otřela o tu neviditelnou, skoro jsem jej upustil.

„Je to nešika,“ řekl mladík.

„Ty jsi neviditelný,“ odpověděl jsem přihlouple.

„Zajisté. Millard Nullings, k vašim službám.“

„Neříkej mu svoje jméno!“ vykřikla dívka.

„A tohle je Emma,“ pokračoval. „Je trošinku paranoidní, což ti už určitě došlo.“

Emma na něj hleděla – nebo tedy na ten prostor, který zřejmě obýval –, ale nic neřekla. Šálek se mi třásl v ruce. Znovu jsem se neobratně pokusil vysvětlit, kdo jsem, ale přerušily mě rozhněvané hlasy za oknem.

„Tiše!“ sykla Emma. Millardovy kroky mířily k oknu, roztáhl malinko závěsy.

„Co se děje?“ zeptala se Emma.

„Prohledávají domy,“ odpověděl. „Nemůžeme tu už zůstat.“

„Dobrá, ale nemůžeme dost dobře jít ani ven!“

„Myslím, že bychom možná mohli,“ řekl. „Jen mi pro jistotu dovol, abych se podíval do své knihy.“ Závěsy se znovu spojily a viděl jsem, jak se ze stolu zvedá malý, v kůži vázaný notes a otevírá se ve vzduchu. Millard obracel stránky a u toho si pobrukoval. Po chvilce notes s prásknutím zavřel.

„Jak jsem tušil!“ pronesl. „Musíme počkat asi minutu a pak můžeme vyjít přímo ze dveří.“

„Zbláznil ses?“ řekla Emma. „Všichni ti rybáři se na nás vrhnou s cihlami v rukou!“

„Ne, když budeme méně zajímaví než to, co se má stát,“ odpověděl. „Ujišťuju tě, že tohle je nejlepší příležitost, kterou už hned tak mít nebudeme.“

Odvázali mě od sporáku a vedli ke dveřím, kde jsme se schoulili a čekali. Pak se venku ozval hluk, ještě hlasitější než výkřiky mužů: motory. Tucty motorů, soudě podle zvuku.

„Páni! Millarde, to je úžasné!“ vykřikla Emma.

Popotáhl nosem. „A to jsi říkala, že moje studium je ztráta času.“

Emma položila ruku na kliku a pak se otočila ke mně. „Chytni mě za paži. Neutíkej. Chovej se, jako by o nic nešlo.“ Dala nůž pryč, ale ujistila mě, že kdybych se pokusil utéct, okamžitě ho uvidím znovu – okamžik předtím, než mě tím nožem zabije.

„A jak mohu vědět, že to stejně neuděláš?“

Chvíli přemýšlela. „Nemůžeš.“ A pak otevřela dveře.

***

Ulici venku zaplavili lidé, nejen muži z hostince, kterých jsem si všiml hned na konci bloku, ale i zasmušilí obchodníci, ženy a závozníci, kteří nechali toho, co dělali, zůstali stát uprostřed cesty a obraceli hlavy k obloze. Tam, přímo nad jejich hlavami, duněla v dokonalé formaci eskadra německých stíhaček. Viděl jsem fotografie takových letadel u Martina v muzeu, ve vitríně s popiskou „Cairnholm během náletu“. Jak zvláštní to musí být, myslel jsem si tehdy, ocitnout se najednou uprostřed všedního odpoledne ve stínu nepřátelských smrtících strojů, které na vás dokáží v okamžení spustit ohnivý déšť.

Přešli jsme přes ulici pokud možná nenuceně, Emma tiskla mou paži ve smrtícím sevření. Skoro se nám podařilo dojít do uličky na druhé straně, když vtom si nás kdosi nakonec všiml. Slyšel jsem výkřik, otočili jsme se a spatřili, jak za námi vyrazili ti muži.

Utíkali jsme. Ulička byla úzká a lemovaná stájemi. Doběhli jsme do poloviny, když jsem zaslechl Millarda, jak říká: „Zdržím se a podrazím jim nohy! Sejdeme se za hospodou přesně za pět a půl minuty!“

Jeho kroky za námi zaostaly, a když jsme doběhli na konec uličky, Emma mě zastavila. Ohlédli jsme se a viděli, jak se dlouhý provaz sám od sebe odvíjí a vznáší se nad štěrkem ve výšce kotníku. Napnul se v momentě, kdy k němu doběhl dav, a lidé přes něj klopýtali a padali s roztaženýma rukama i nohama do bláta, hromada propletených údů bušících okolo sebe. Emma se uchichtla a byl jsem si skoro jist, že slyším, jak se směje Millard.

Běželi jsme dál. Nevím, proč Emma souhlasila, že se setkáme s Millardem v Kněžích díře, protože hostinec byl směrem k přístavu, a ne k domu. Ale protože jsem nedokázal ani vysvětlit, jak je možné, že Millard věděl přesně, kdy budou přelétávat ta letadla, neptal jsem se. Ještě zmatenější jsem byl z toho, že jsme se nekradli kolem budovy dozadu, všechny naděje, že projdeme bez povšimnutí, zmařila Emma tím, že mě prostrčila vchodovými dveřmi rovnou dovnitř.

V hostinci nebyl nikdo kromě barmana. Otočil jsem se a skryl svou tvář.

„Barmane!“ oslovila ho Emma. „Kdy se otevírá šenk? Mám žízeň jak nějaká podělaná mořská panna!“

Barman se zasmál. „Malým holkám nejsem zvyklej nalejvat.“

„Na tom nesejde!“ vykřikla a zabušila rukou na pult. „Nalijte mi čtvernýho panáka té nejlepší sudové whisky. Ale ne ty hrozné, vodou nastavované chcánky, co tu obvykle servírujete!“

Začal jsem mít pocit, že jen tak šaškuje – dělá si srandu, přesněji řečeno –, snaží se napodobit Millarda a jeho trik s provazem přes uličku.

Hostinský se naklonil přes pult. „Chceš teda něco pořádně tvrdýho, co?“ řekl a chlípně se na ni křenil. „Jenom ať se to nedoví tvoje máma s tátou, jinak po mně půjdou farář i konstábl.“ Vytáhl láhev něčeho tmavého a ďábelsky vyhlížejícího a začal jí nalévat plnou sklenici. „A co tvůj kámoš? Hádám, už ožralej jak Dán, co?“

Předstíral jsem, že si prohlížím krb.

„Ňákej stydlivej, ne?“ pokračoval barman. „Odkud je?“

„Tvrdí, že z budoucnosti,“ odpověděla Emma. „Já tvrdím, že je cvok jako dům.“

Hostinskému přelétl po tváři podivný výraz. „Říká, že je co?“ zeptal se. A vtom mě musel poznat, protože zařval, praštil s lahví whisky o pult a dral se za mnou.

Chystal jsem se utíkat, ale než se barman vůbec dostal zpoza pultu, Emma převrhla sklenici s pitím, kterou jí nalil, a hnědý alkohol se rozlil všude okolo. Pak udělala něco úžasného. Držela ruku dlaní dolů nad pultem nasáklým alkoholem a chvilku nato vzplála třicet centimetrů vysoká stěna z plamenů.

Hostinský zavyl a začal hasit oheň ručníkem.

„Tudy, vězni!“ zavelela Emma, držela mě za paži a táhla ke krbu. „A teď mi pomoz! Zaber a zvedej!“

Klekla si a strčila prsty do škvíry, která se táhla přes celou podlahu. Nacpal jsem své prsty vedle jejích a společně jsme zvedli malý kousek prken a odhalili tak otvor široký jako moje ramena – díru pro pronásledované duchovní. Jak kouř pomalu plnil místnost a barman se snažil umlčet plameny, spustili jsme se jeden po druhém dolů a zmizeli.

Díra byla jen o něco větší než šachta, která se zhruba po metru rozšířila, aby se dalo prolézt pod podlahou. Dole byla naprostá tma, ale pak jsem zjistil, že ji zalévá měkké oranžové světlo. Emma udělala ze své ruky pochodeň, vypadalo to, jako by se malá ohnivá koule vznášela právě nad její dlaní. Hleděl jsem na to s otevřenými ústy, vše ostatní bylo zapomenuto.

„Pohni sebou!“ vyštěkla a strčila do mě. „Vepředu nahoře jsou dveře.“

Pokračoval jsem vpřed, dokud průlez neskončil ve slepé uličce. Pak se Emma protáhla kolem mě, sedla si na zadek a oběma patami kopla do zdi. Ta se otevřela do denního světla.

„Tady jste,“ slyšel jsem Millarda, když jsme vylezli do uličky. „Nemohla sis odpustit to divadlo, co?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ odpověděla Emma, ačkoliv mi bylo jasné, že je sama se sebou spokojená.

Millard nás dovedl ke kočáru, do něhož byl zapřažen kůň a který tu zřejmě čekal právě na nás. Vlezli jsme si dozadu a schovali se pod nepromokavou plachtou. Skoro okamžitě přišel nějaký muž a vylezl na koně, švihl otěžemi, vůz sebou trhl a dali jsme se vrávoravě do pohybu.

Chvíli jsme jeli beze slov. Podle měnících se zvuků okolo jsem poznal, že míříme ven z města.

Sebral jsem odvahu a zeptal se: „Jak jsi věděl o tom kočáru? A o letadlech? Jsi snad jasnovidec nebo něco takového?“

Emma se zahihňala. „To těžko.“

„Protože tohle všechno se stalo včera,“ odpověděl Millard, „a předvčerejškem. Nejdou snad takhle věci ve tvé smyčce?“

„V mé co?“

„Není z žádné smyčky,“ řekla Emma a snažila se mluvit tiše. „Říkám ti to pořád – je to nějaká zpropadená stvůra.“

„To si nemyslím. Stvůra by ti nikdy nedovolila, abys ji dostala živou.“

„Poslyšte,“ zašeptal jsem, „nejsem nic z toho, co říkáte. Jmenuju se Jacob.“

„Však my si to zjistíme. Teď buď zticha.“ A zvedla ruku a trochu odhrnula plachtu a odhalila tak modrý pruh plující oblohy.

Kapitola 6

Když jsme nechali poslední domky za sebou, vyklouzli jsme tiše z vozu a přešli přes horský hřbet k lesu. Emma šla po mém boku, tichá a zamyšlená, ani na chvíli nepustila mou paži, a po mé druhé straně si Millard mumlal něco pro sebe a kopal do kamenů. Byl jsem nervózní a zmatený a dělalo se mi zle od žaludku, a to všechno najednou. Jedna část mého já cítila, že se stane něco významného. Druhá očekávala, že se každou chvíli vzbudím, zbavím se toho blouznění, epizody stresu, či co to vlastně je, a proberu se s obličejem v kaluži slin na stole v místnosti obchodu Smart Aid pro zaměstnance a řeknu si Teda, to ale bylo divné a pak se vrátím k tomu starému nudnému zaměstnání, které spočívalo v tom, být sám sebou.

Jenže jsem se nevzbudil. Kráčeli jsme dál; dívka, jež dokázala rukama vytvořit oheň, neviditelný chlapec a já. Šli jsme lesem, kde byla pěšina široká a čistá jako stezka vedoucí národním parkem, pak jsme vstoupili do širokého prostoru louky prozářené květinami a proužkované útulnými záhony zahrad. Došli jsme k domu.

Hleděl jsem na něj užasle – ne proto, že by byl hrozný, ale proto, že byl nádherný. Nechyběl jediný šindel a žádné okno nebylo rozbité. Věžičky a komíny už nevypadaly tak, že každou chvílí spadnou, sebevědomě se teď tyčily k obloze. Divoký porost, který polykal jeho zdi, se teď držel v úctyhodné vzdálenosti.

Dovedli mě na vydlážděnou cestu a vyšli jsme nahoru po čerstvě natřených schodech na verandu. Zdálo se, že Emma mě už nepovažuje za takovou hrozbu jako dřív, ale než jsme vešli dovnitř, svázala mi ruce za zády – napadlo mě, že jen proto, aby se ukázala. Hrála si na lovce vracejícího se z honu a já jsem byl lapenou kořistí. Chtěla mě vzít dovnitř, když ji Millard zastavil.

„Má děsně špinavý boty,“ řekl. „Nesmíme dovolit, aby nám tu našlapal. Pták by z toho dostal záchvat.“ Zatímco moji únosci čekali, sundal jsem si boty a ponožky, které byly taky celé od bláta. Na Millardův pokyn jsem si ohrnul manžety džínsů, abych je nevláčel po koberci, a Emma mě netrpělivě chytila a prudce strčila do dveří.

Procházeli jsme halou, kterou jsem si pamatoval jako místnost, kudy se nedalo kvůli polámanému nábytku téměř projít. Pokračovali jsme okolo schodiště, jež teď zářilo lesklým lakem a odkud po mně mezi sloupky pokukovaly zvědavé tváře, dál do jídelny. Sníh ze sádry zmizel, na jeho místě stál dlouhý dřevěný stůl obklopený židlemi. Byl to stejný dům, který jsem předtím prozkoumal, ale všechno bylo uvedeno do pořádku. Tam, kde jsem si pamatoval patinu zelené plísně, byly tapety a táflování a veselé barevné odstíny malby na stěnách. Ve vázách byly naaranžovány květiny. Prověšené haldy shnilého dřeva a textilu se proměnily v malé gauče a křesla, a vysokými okny, jež bývala tak ušpiněná, až jsem si myslel, že jsou začerněná, proudil sluneční svit.

Konečně jsme vešli do malé místnosti s výhledem do zahrady za domem. „Dávej na něho pozor, já jdu informovat ředitelku,“ poručila Emma Millardovi a já jsem cítil, jak mě jeho ruka uchopila za loket. Když odešla, stisk se uvolnil.

„Ty se nebojíš, že ti sním mozek nebo něco takového?“ zeptal jsem se ho.

„Nijak zvlášť.“

Obrátil jsem se k oknu a díval se užasle ven. Zahrada byla plná dětí, z nichž jsem skoro všechny znal ze zažloutlých fotografií. Některé lenošily ve stínu stromů, jiné si házely s míčem a honily se okolo květinových záhonů doslova explodujících barvami. Byl to přesně ten ráj, jaký popisoval dědeček. To byl ten čarovný ostrov, toto byly ty zázračné děti. Jestli sním, nechci se už probudit. Anebo alespoň ne brzy.

Na travnatém hřišti někdo kopl do balonu s příliš velkou vervou, ten vylétl do keře sestříhaného do tvaru zvířete a tam se zaklesl. V řadě stálo několik takto sestříhaných keřů – fantastická stvoření vysoká jako dům, stojící na stráži proti lesu –, včetně okřídleného gryfa, kentaura stojícího na zadních a mořské panny. Dva chlapci se hnali za balonem a doběhli až ke kentaurovi, za nimi děvče. Okamžitě jsem v ní poznal „levitující dívku“ z dědečkových obrázků, jenže teď nelevitovala. Kráčela pomalu, každý krok byl pro ni námahou, jako by byla ukotvena k zemi nějakou gravitační silou navíc.

Když došla k chlapcům, zvedla paže a oni jí ovázali okolo pasu provaz. Opatrně se vyzula a najednou stoupala vzduchem jako balon. Bylo to ohromující. Stoupala, dokud se provaz okolo jejího pasu nenapjal, pak se vznášela nějaké tři metry nad zemí a ti dva chlapci ji drželi.

Dívka jim něco řekla, chlapci přikývli a provaz trochu uvolnili. Stoupala pomalu kolem kentaurova boku, a když se dostala na úroveň jeho hrudníku, sáhla do větví pro míč, ale ten byl zakleslý hluboko uvnitř. Podívala se dolů a zavrtěla hlavou, a ti chlapci ji stáhli dolů na zem, kde si znovu nazula své boty, které ji držely na zemi jako závaží, a odvázala si provaz.

„Bavíš se?“ zeptal se Millard. Tiše jsem přikývl. „Je mnoho snazších způsobů, jak ten míč dostat ven,“ řekl, „ale oni dobře vědí, že mají obecenstvo.“

Venku kráčela ke kentaurovi další dívka. Byla už starší a vypadala divoce, rozčepýřené vlasy na hlavě připomínaly hnízdo, které se už brzy změní v dredy. Sklonila se, chytila keř za dlouhý listnatý ocas a omotala si jím ruku, pak zavřela oči, jako by se soustředila. Chvíli nato jsem viděl, že se kentaurova ruka pohnula. Zíral jsem přes sklo, připoutaný k tomu záhonu zeleně, a říkal jsem si, že to musí být větrem, ale pak se každý z jeho prstů ohnul, jako by se do nich pomalu vracel cit. Díval jsem se užasle, jak se kentaurova ohromná paže ohnula v lokti a on si sáhl do své vlastní hrudi, vyškubl míč ven a hodil jej jásajícím dětem. Hra pokračovala, dívka s divokými vlasy pustila kentaurův ocas a kentaur znovu znehybněl.

Millardův dech zamlžil okno vedle mě. Otočil jsem se k němu v údivu. „Nechci být neslušný,“ řekl jsem, „ale co jste to za lidi?“

„Jsme zvláštní,“ odpověděl a jeho hlas zněl, jako by byl trochu v rozpacích. „Ty snad ne?“

„Nevím. Myslím, že ne.“

„To je škoda.“

„Jak to, že jsi ho pustil?“ ozval se hlas za námi, otočil jsem se a spatřil Emmu, jak stojí ve dveřích. „Ale, to nic,“ řekla a šla, aby se chopila provazu. „Jdeme. Slečna ředitelka tě přijme hned teď.“

***

Procházeli jsme domem, okolo dalších zvědavých očí vykukujících škvírami ve dveřích a zpoza pohovek, a vešli jsme do slunného obývacího pokoje, kde seděla na židli s vysokým opěradlem na ozdobném perském koberci distingovaně vyhlížející dáma a pletla. Byla oblečena od hlavy až po paty v černém, vlasy sepnuté v dokonale kulatém drdůlku na temeni, v krajkových rukavičkách a v blůze s vysokým límečkem zapnutém až ke krku – stejně přepečlivě upravená jako celý dům. Uhodl bych, kdo to je, i kdybych si ji nepamatoval z fotografie, kterou jsem našel v rozbitém kufru. Byla to slečna Peregrinová.

Emma mě zavedla na koberec a odkašlala si, pravidelný rytmus pletacích jehlic slečny Peregrinové ustal.

„Dobrý den,“ pozdravila dáma a zvedla hlavu od pletení. „Vy musíte být Jacob.“

Emma na ni hleděla s pusou otevřenou. „Jak to, že znáte jeho…“

„Jsem ředitelka Peregrinová,“ představila se a zvedla prst, aby Emmu umlčela, „anebo, chcete-li, protože nejste v mé péči, slečna Peregrinová. Těší mě, že vás konečně poznávám.“

Slečna Peregrinová mi podávala ruku v rukavičce, a když se mi ji nepodařilo uchopit, všimla si provazu okolo mých zápěstí.

„Slečno Bloomová!“ zvolala. „Co to má znamenat? Takto se zachází s hostem? Okamžitě ho rozvažte!“

„Ale paní ředitelko! Je to čmuchal a lhář a nevím co ještě!“ Vrhla na mě nedůvěřivý pohled a zašeptala něco slečně Peregrinové do ucha.

„No tohle, slečno Bloomová,“ řekla slečna Peregrinová a dunivě se zasmála. „Jaký absolutní nesmysl! Kdyby byl tenhle hoch stvůra, už dávno byste se vařila v jeho hrnci na polévku. Samozřejmě že je to vnuk Abrahama Portmana. Jen se na něj podívejte!“

Pocítil jsem náhlou úlevu, možná že nakonec ani nebudu muset vysvětlovat, kdo jsem. Ona mě očekávala!

Emma začala protestovat, ale slečna Peregrinová ji zpražila jediným pohledem. „Dobrá tedy,“ vzdychla Emma, „ale neříkejte, že jsem vás nevarovala.“ Zatahala za uzel a provaz se uvolnil.

„Musíte slečnu Bloomovou omluvit,“ řekla slečna Peregrinová, zatímco jsem si třel odřená zápěstí. „Potrpí si poněkud na dramatické situace.“

„To jsem si všiml.“

Emma se zamračila. „Jestliže je ten, kdo říká, že je, proč o smyčkách nepozná ani to základní – či dokonce ani netuší, že je v ní? Jen se ho zeptejte!“

„Proč nezná,“ opravila ji slečna Peregrinová. „A jedinou osobou, kterou podrobím otázkám, jste vy, a to zítra odpoledne, a budu se ptát na správný výběr slovní zásoby!“

Emma něco zabručela.

„A teď, když dovolíte,“ pokračovala slečna Peregrinová, „potřebuji si pohovořit s panem Portmanem mezi čtyřma očima.“

Dívka věděla, že nemá smysl se hádat. Povzdychla si a zamířila ke dveřím, ale než odešla, vrhla na mě přes rameno poslední pohled. Ve tváři se jí objevil výraz, který jsem u ní ještě neviděl – znepokojení.

„Vás se to týká také, pane Nullingsi!“ zvolala slečna Peregrinová. „Slušně vychovaní lidé nenaslouchají rozhovorům jiných!“

„Chtěl jsem se jenom zeptat, zda si nedáte čaj,“ řekl Millard, který byl, jak se mi zdálo, trochu patolízal.

„Nedáme, děkuji,“ odpověděla slečna Peregrinová odměřeně. Slyšel jsem, jak Millardovy bosé nohy šlapou po podlaze a pak se za ním zavřely dveře.

„Řekla bych vám, abyste se posadil,“ pokračovala slečna Peregrinová a ukázala na čalouněné křeslo za mnou, „ale jste hrozně špinavý.“ Klekl jsem si tedy na podlahu a připadal si jako nějaký poutník, který žádá o radu vševědoucí orákulum.

„Už jste na ostrově několik dní,“ řekla slečna Peregrinová. „Proč vám trvalo tak dlouho, než jste za námi přišel?“

„Nevěděl jsem, že tady jste,“ odpověděl jsem. „Jak víte, že tu jsem já?“

„Sleduji vás. Vy jste mě také viděl, ale nejspíše jste si to ne-uvědomil. Přijala jsem svou alternativní podobu.“ Zvedla ruku a vytáhla si z vlasů dlouhé šedé pírko. „Je mnohem lepší vzít na sebe podobu ptáka, když pozoruji lidské bytosti,“ vysvětlila.

Poklesla mi čelist. „To jste byla vy dnes ráno v mém pokoji?“ vypravil jsem ze sebe. „Ten jestřáb?“

„Sokol,“ opravila mě. „Peregrinus, přirozeně.“

„Pak je to pravda!“ zvolal jsem. „Vy jste ten Pták!“

„Je to přezdívka, kterou toleruji, ale nepovzbuzuji k jejímu užívání,“ odpověděla. „A teď k mé otázce,“ pokračovala slečna Peregrinová, „co jste proboha hledal v těch skličujících troskách domu?“

„Vás,“ odpověděl jsem a její oči se trochu rozšířily. „Nevěděl jsem, jak vás najít. Teprve včera mi došlo, že vy všichni jste…“

A pak jsem se odmlčel, protože jsem si uvědomil, jak podivně budou znít má další slova. „Neuvědomoval jsem si, že jste mrtví.“

Upjatě se usmála. „Božínku! Copak vám dědeček nevyprávěl nic o svých starých přátelích?“

„Jenom něco. Ale dlouho jsem si myslel, že jsou to jen pohádky.“

„Chápu,“ řekla.

„Doufám, že jsem vás tím neurazil.“

„Trochu mě to překvapilo, to je vše. Ale obecně vzato, dáváme přednost tomu, aby si to o nás lidé mysleli, protože nás tak alespoň neobtěžují nezvaní hosté. Dnes věří v tyto věci stále méně lidí – v pohádky a skřítky a všechny ty nesmysly –, a proto se nás běžní lidé ani nesnaží vypátrat. Náš život je tak mnohem snazší. Duchařské příběhy a strašidelné staré domy nám také dobře posloužily – ačkoliv, jak se zdá, ne ve vašem případě.“ Usmála se. „Odvážné srdce se asi ve vaší rodině dědí.“

„Jo, asi ano,“ řekl jsem a nervózně se zasmál, i když ve skutečnosti jsem se cítil, jako bych měl každou chvílí omdlít.

„Rozhodně, pokud jde o toto místo,“ řekla a vznosně pokynula rukou. „Jako dítě jste byl přesvědčen, že si to dědeček ,všechno vymýšlí‘. Jak to říkají? Že vás krmí ohromným balíkem senzačních lží. Je to tak?“

„Ne přesně lží, ale…“

„Smyšlenkami, nestoudnostmi, fantazmagoriemi – co se vám líbí. Kdy jste si uvědomil, že vám Abraham říká pravdu?“

„No,“ začal jsem a studoval u toho labyrint vzájemně propletených vzorů v koberci, „myslím, že si to uvědomuju teprve teď.“

Slečna Peregrinová, která byla až dosud čilá, jako by trochu uvadla. „Ach, rozumím.“ A pak její výraz potemněl, jako kdyby v tom okamžiku ticha mezi námi intuitivně pochopila tu hroznou věc, kterou jsem jí přišel říct. A přesto jsem stále musel hledat způsob, jak to vyslovit nahlas.

„Myslím, že mi chtěl všechno vysvětlit,“ pokračoval jsem, „ale čekal příliš dlouho. Proto mě poslal místo toho sem, abych vás našel.“ Vytáhl jsem z kapsy zmuchlaný dopis. „Ten je od vás. Tohle mě sem přivedlo.“

Opatrně dopis narovnala na opěradle křesla a zvedla ho, rty se jí pohybovaly, když si ho četla. „Jak nedůstojné! Ten způsob, jakým se prakticky doprošuji, aby odepsal.“ Zavrtěla hlavou, na chvíli přemožena nostalgií. „Pořád jsme se tak těšili na zprávy o Abovi. Jednou jsem se ho ptala, zda mě chce utrápit k smrti tím, jak trval na tom, že bude žít venku. Dokázal být tak zatraceně tvrdohlavý!“

Znovu složila dopis do obálky a zdálo se, jako by ji zahalil tmavý mrak. „Zemřel, viďte?“

Přikývl jsem. Kostrbatě jsem jí vyprávěl, co se stalo – tedy, řekl jsem jí to, na čem se shodli policajti a čemu jsem po dlouhých rozpravách u psychoterapeuta uvěřil i já. Abych se nerozbrečel, naznačil jsem jí všechno jen v hrubých obrysech: Žil na předměstí; panovalo hrozné sucho a lesy byly plné vyhladovělé a zoufalé zvěře; byl na špatném místě ve špatnou chvíli. „Neměl bydlet sám,“ vysvětloval jsem, „ale jak jste sama říkala, byl tvrdohlavý.“

„Toho jsem se obávala,“ řekla. „Varovala jsem ho, aby neodcházel.“ Stiskla pletací jehlice v klíně, jako by přemýšlela, koho jimi bodnout. „A pak přiměje svého nebohého vnuka, aby nám tu otřesnou zprávu přinesl.“

Chápal jsem její hněv. Sám jsem si tím prošel. Snažil jsem se ji uklidnit, opakoval jsem jí všechny ty polopravdy, které spřádali mí rodiče a doktor Golan v těch nejčernějších okamžicích loňského podzimu: „Nastal jeho čas. Byl osamělý. Moje babička zemřela už dávno a neměl už jasnou mysl. Neustále něco zapomínal, býval popletený. To hlavně proto šel ven do lesa.“

Slečna Peregrinová smutně pokývala hlavou. „Dovolil, aby zestárnul.“

„Svým způsobem měl ale štěstí. Netrvalo to dlouho, neprotahovalo se to donekonečna. Žádné měsíce v nemocnici na lůžku napojený na přístroje.“ Bylo to absurdní, samozřejmě – jeho smrt byla zbytečná, hloupá –, ale myslím, že nám to oběma pomohlo, abychom se cítili trochu lépe.

Slečna Peregrinová odložila pletení, vstala a belhala se k oknu. Chodila ztuhle a těžkopádně, jako by měla jednu nohu kratší.

Vyhlédla na zahradu, kde dováděly děti. „Ty děti se o tom nesmí dozvědět,“ řekla. „Alespoň ne teď. Jen by je to rozrušilo.“

„Dobře, jak si přejete.“

Chvíli stála tiše u okna, ramena se jí chvěla. Když se ke mně konečně otočila, byla klidná a naprosto profesionální. „Nuže, pane Portmane,“ řekla rázně, „myslím, že jsem vás dostatečně vyslechla. Jistě máte také nějaké otázky.“

„Jen asi tak tisíc.“

Vytáhla z kapsy hodinky a podívala se na ně. „Zbývá nám ještě trochu času, než bude večeře. Doufám, že postačí k tomu, abyste získal potřebné informace.“

Slečna Peregrinová se odmlčela a vztyčila hlavu. Náhle vykročila ke dveřím pokoje, energicky je otevřela a našla za nimi skrčenou Emmu, její tvář byla rudá a stékaly po ní potůčky slz. Slyšela všechno.

„Slečno Bloomová! Vy jste tajně poslouchala?“

Emma vstala a vzlykla.

„Slušní lidé neposlouchají konverzaci, která jim není…“ Ale to už Emma vyběhla z pokoje a slečna Peregrinová zmlkla a otráveně si vzdychla. „To je velice nemilé. Obávám se, že pokud jde o vašeho dědečka, je hodně citlivá.“

„Všiml jsem si,“ přisvědčil jsem. „Proč? Byli…?“

„Když od nás Abraham odešel, aby bojoval ve válce, odnesl si s sebou srdce nás všech, ale zejména srdce slečny Bloomové. Ano, byli amanti, milenci, pár.“

Začal jsem chápat, proč se Emma tolik bránila mi uvěřit. Se vší pravděpodobností by to totiž znamenalo, že jsem zde, abych přinesl špatné zprávy o dědečkovi.

Slečna Peregrinová zatleskala, jako by chtěla prolomit nějaké prokletí. „Ach,“ pronesla, „s tím už nic nenaděláme.“

Šel jsem za ní z pokoje ke schodišti. Slečna Peregrinová po něm stoupala se zasmušilou rozhodností, držela se zábradlí oběma rukama, aby překonala vždy jeden schod, odmítala pomoc. Když jsme vyšli na podestu, vedla mě chodbou do knihovny. Teď vypadala jako skutečná školní třída s lavicemi v řadách, s tabulí v jednom rohu a knihami nachystanými a seřazenými úhledně na policích. Slečna Peregrinová ukázala na lavici a poručila mi „sedněte si“ a já jsem se do ní vmáčkl. Zaujala místo za katedrou tváří ke mně.

„Dovolte mi, abych vám podala stručný úvod. Myslím, že na většinu svých otázek najdete odpovědi zde.“

„Dobře.“

„Rozmanitost lidského druhu je nekonečně větší, než jak se většina lidí domnívá,“ začala. „Skutečná taxonomie druhu Homo sapiens je tajemství, které zná jen několik lidí, z nichž jedním teď budete i vy. V zásadě jde o jednoduchou dichotomii: coerlfolc, obyčejný lid, což je ta hemžící se masa běžných lidí, kteří tvoří valnou většinu lidstva, a pak je tu skrytá větev – krypto-sapiens, chcete-li –, kterým se říká v ctihodném jazyce mých předků syndrigasti čili lidé „podivuhodného ducha“. Zajisté nepochybujete o tom, že my tady patříme k oné druhé větvi.“

Pokýval jsem hlavou, jako kdybych rozuměl, ačkoliv jsem ji ve skutečnosti už nestačil sledovat. V naději, že ji tím trochu zpomalím, jsem položil otázku.

„Ale proč o vás lidé nevědí? Jste jediní?“

„Podivuhodní lidé jsou všude po celém světě,“ odpověděla, „ačkoliv se náš počet oproti dřívějším časům podstatně snížil. Ti, co zůstali, žijí v utajení jako my.“ Přešla v jemný a lítostivý tón. „Byly doby, kdy jsme mohli chodit mezi běžné lidi. V některých částech světa nás považovali za šamany a mystiky a obraceli se na nás v těžkých časech. V několika málo kulturách zůstal tento harmonický vztah s našimi lidmi zachován, i když pouze v místech, kde ani moderní styl života, ani hlavní náboženství nezapustily kořeny, jako třeba na ostrově černé magie jménem Ambrym v souostroví Nové Hebridy. Ale většina světa se dávno obrátila proti nám. Muslimové nás vypudili. Křesťané nás upalovali jako čarodějnice. Dokonce i pohanští obyvatelé Walesu a Irska nakonec dospěli k názoru, že my všichni jsme zlovolné víly a duchové, kteří na sebe berou různé podoby.“

„Tak proč jste si prostě – já nevím – nezaložili někde svou vlastní zemi? Nežili sami a neosamostatnili se?“

„Kéž by to jen bylo tak jednoduché,“ řekla. „Podivuhodné vlastnosti se často projevují v každé druhé generaci, anebo taky v každé jedenácté. Podivné děti se nerodí vždy, a dokonce ani obvykle, podivným rodičům, a podivní rodiče nemají vždy, a dokonce ani obvykle, podivuhodné děti. Dokážete si představit, jak by to bylo pro všechny příslušníky podivuhodného druhu nebezpečné, v tomto světě, který se tolik bojí jinakosti?“

„Protože normální rodiče by byli mimo z toho, kdyby jejich děti začaly, například, vrhat oheň?“

„Přesně tak, pane Portmane. Podivní potomci běžných rodičů jsou často těmi nejhroznějšími způsoby týráni a zanedbáváni. Neuběhlo zase tolik staletí od doby, kdy rodiče podivných dětí jednoduše předpokládali, že jejich ,skuteční‘ synové či dcery byli donuceni utéct a nahradily je podvržené děti – tedy zakleté a zlé, či zcela fiktivní dvojníci –, což bylo v dobách temna považováno za souhlas k tomu, tyto ubohé děti opustit, ne-li je rovnou zabít.“

„To je hrozné.“

„Strašné. Něco s tím bylo třeba udělat, a proto lidé jako já vytvořili místa, kde mohou mladí podivní lidé vyrůstat odděleně od běžných lidí – fyzicky a časově izolované enklávy, jako je tato, na niž jsem velice pyšná.“

„Lidé jako vy?“

„My podivní jsme obdařeni dovednostmi, které běžní lidé postrádají, a tyto schopnosti jsou co do kombinací a variant obdobou různé barvy kůže či rysů obličeje. Tedy, některé dovednosti mají všichni syndrigasti, jako například umění číst myšlenky, a jiné jsou zase vzácné, jako třeba to, jakým způsobem já dokáži manipulovat s časem.“

„S časem? Myslel jsem, že se měníte v ptáka.“

„Jistě, a právě v tom je klíč k mé dovednosti. Jen ptáci dokáží manipulovat s časem. Z toho plyne, že všichni ti, kdo manipulují s časem, musí být schopni vzít na sebe podobu ptáka.“

Říkala to tak vážně, tak věcně, že mi chvíli trvalo, než jsem to pochopil. „Ptáci… cestují v čase?“ Cítil jsem, že se mi v obličeji rozhostil přihlouplý úsměv.

Slečna Peregrinová rozvážně pokývala hlavou. „Většina, ovšem, přeskočí vzad či vpřed jen příležitostně, náhodou. My, kteří umíme manipulovat s časovými poli úmyslně – a nejen kvůli sobě, ale kvůli druhým –, jsme známí jako ymbryny. Vytváříme časové smyčky, v nichž mohou žít podivní lidé donekonečna.“

„Smyčka,“ opakoval jsem a vzpomněl si na dědečkův příkaz: najdi ptáka, ve smyčce. „To je tohle místo?“

„Ano. I když je možná znáš spíše jako třetí září 1940.“

Naklonil jsem se přes malou lavici směrem k ní. „Co tím myslíte? Je to jen jeden den? Opakuje se?“

„Stále dokola, i když my to vnímáme jako kontinuální zkušenost. Jinak bychom si nepamatovali nic z posledních, ach propána, sedmdesáti let, co tu žijeme.“

„To je úžasné,“ vydechl jsem.

„Samozřejmě jsme tady na Cairnholmu byli deset let či déle ještě před třetím zářím 1940 – prostorově izolováni, díky jedinečné geografii ostrova –, ale teprve až toho dne jsme potřebovali také izolaci v čase.“

„A to proč?“

„Protože jinak bychom všichni zemřeli.“

„Při bombardování.“

„Nesporně.“

Hleděl jsem na lavici. Všechno začalo najednou dávat smysl – i když jen pomalu. „Existují kromě této smyčky ještě nějaké jiné?“

„Mnoho,“ odpověděla, „a skoro všechny ymbryny, které o ně pečují, jsou mými přítelkyněmi. Tak například slečna Terejová žije v Irsku v červnu roku 1770; slečna Lelková ve Swansea třetího dubna 1901; slečna Tenkozobcová a slečna Strnadová žijí společně v hrabství Derby patnáctého července 1867; slečna Šoupálková… nepamatuji si, kde přesně, a ach ano, naše milá slečna Pěnkavová. Někde mám její moc pěknou fotografii.“

Slečna Peregrinová s námahou vytáhla z police velikánské fotoalbum a položila je přede mne na lavici. Nakláněla se mi přes rameno, když otáčela ty tuhé stránky, hledala jednu fotografii, ale zastavovala se a prohlížela si i ostatní, v jejím hlase bylo slyšet odstín zasněné nostalgie. Jak se přede mnou otáčely, poznával jsem fotografie z rozbitého kufru v suterénu a z krabice od doutníků mého dědečka. Slečna Peregrinová je sesbírala všechny. Bylo zvláštní uvědomit si, že kdysi ukazovala stejné obrázky mému dědečkovi, když byl tak starý jako já – možná přímo v této místnosti, u tohoto stolku –, a teď je ukazuje mně, jako kdybych jaksi vstoupil do jeho minulosti.

Konečně nalistovala fotografii nadpozemsky krásné ženy, které seděl na hřbetu ruky malý buclatý ptáček, a řekla: „To je slečna Pěnkavová a její tetička, slečna Pěnkavová.“ Žena a pták vypadali, jako by spolu rozmlouvali.

„Jak víte, která je která?“ zeptal jsem se.

„Starší slečna Pěnkavová trávila raději většinu času v podobě pěnkavy. Což bylo jen dobře, opravdu. Nikdy nebyla příliš zábavná.“

Slečna Peregrinová otočila několik dalších stránek a tentokrát se zastavila u skupinového portrétu žen a dětí s vážnými obličeji shromážděných okolo papírového měsíce.

„Ach ano! Na tu bych skoro zapomněla!“ Vytáhla fotografii z růžků a s úctou ji držela v ruce. „Tady ta dáma vpředu je slečna Tenkozobcová. Má tak blízko ke královským privilegiím, jak jen my podivní lidé můžeme mít. Padesát let se ji snažili přesvědčit, aby se stala vedoucí Rady ymbryn, ale ona se nikdy nechtěla vzdát učení na akademii, kterou založila společně se slečnou Strnadovou. Dnes není na světě kvalifikovaná ymbryna, která by neprošla péčí slečny Tenkozobcové, včetně mě! Když se podíváte blíž, všimnete si ve sklech brýlí obrazu malé holčičky.“

Mžoural jsem na fotografii přimhouřenýma očima. Tvář, na niž ukázala, byla tmavá a mírně rozostřená. „To jste vy?“

„Byla jsem jedna z nejmladších, jaké kdy slečna Tenkozobcová na akademii přijala,“ řekla s pýchou.

„A co ti chlapci na obrázku?“ zeptal jsem se. „Vypadají dokonce mladší než vy.“

Obličej slečny Peregrinové potemněl. „Asi máte na mysli mé nezvedené bratry. Než by nás rozdělili, raději šli na akademii se mnou. Vodili je za ručičku a hýčkali jako dvě malá princátka. Troufám si tvrdit, že právě to je svedlo na scestí.“

„Oni nebyli ymbryny?“

„Ach, kdepak,“ zaburácela. „Jen ženy jsou rozené ymbryny, a díky nebesům za to! Muži postrádají tu serióznost povahy, která je u osob s tak důležitou zodpovědností nezbytná. My ymbryny musíme pročesávat zemi a hledat mladé podivné lidi, co jsou v nouzi, vystříhat se těch, kteří by nám mohli škodit, a naše svěřence živit, šatit, skrývat a vychovávat v tradicích našeho lidu. A jako by toho nebylo dost, musíme také dbát na to, aby se naše smyčky každý den resetovaly jako hodiny.“

„Co se stane, když se neresetují?“

Zvedla chvějící se ruku k obočí a zavrávorala, aby tak vyjádřila zděšení. „Katastrofa, kataklysma, pohroma! Nechci na to ani pomyslet. Naštěstí je mechanismus, kterým se smyčky resetují, jednoduchý: Jeden z nás musí pravidelně jednou za čas projít vchodem. Tím se smyčka udržuje v chodu. Přístupový bod je něco jako otvor v čerstvém těstě, když do něj sem tam nestrčíš prst, uzavře se samo od sebe. A když neexistuje žádný přístup ani východ – žádný ventil, jímž lze vypustit různé tlaky, které v uzavřeném časovém systému přirozeně vznikají…“ Naznačila rukama šup!, gesto, kterým napodobila explodující petardu. „Inu, celá věc se stane nestabilní.“

Sklonila se nad albem a rychle jím listovala. „Když o tom tak mluvíme, možná tu mám obrázek… ano, tady to je. Nejlepší přístupový bod, jaký kdy existoval!“ Vytáhla z růžků další obrázek. „Tohle je slečna Pěnkavová a jeden z jejích svěřenců v kouzelném vchodu do smyčky slečny Pěnkavové, který je v méně používané části londýnského metra. Když se resetuje, tunel se zaplní naprosto úžasnou září. Vždycky jsem považovala ten náš za dosti skromný ve srovnání s tímto,“ řekla s trochou závisti.

„Jen abych se ujistil, že tomu rozumím,“ řekl jsem. „Jestliže je dnes třetího září 1940, pak zítra bude… také třetího září?“

„No, po několik málo okamžiků ze čtyřiadvaceti hodin smyčky je druhého září, ale, ano, je třetího.“

„Takže zítřek nikdy nenastane.“

„Svým způsobem.“

Venku se ozvalo v dálce klapnutí, které připomínalo ozvěnu hromu, a tmavnoucí okenní tabule zachrastila v rámu. Slečna Peregrinová vzhlédla od alba a znovu vytáhla své hodinky.

„Omlouvám se, ale víc času teď nemám. Opravdu doufám, že zůstanete na večeři.“

Odpověděl jsem, že bych rád. To, že se můj otec bude strachovat, kde asi jsem, mi ani nepřišlo na mysl. Vyklouzl jsem z lavice a šel za ní ke dveřím, ale pak mě napadlo ještě něco, otázka, která mě trápila už dlouho.

„Utíkal můj dědeček doopravdy před nacisty, když přišel sem?“

„Ano,“ přisvědčila. „Řada dětí se k nám dostala během těch strašných let před začátkem války. Bylo tu velké pozdvižení.“ Vypadala ztrápeně, jako by ta vzpomínka byla stále čerstvá. „Abrahama jsem objevila v uprchlickém táboře na pevnině. Byl to zbídačený, zmučený chlapec, ale tak silný. Okamžitě jsem věděla, že patří k nám.“

Cítil jsem úlevu; alespoň část jeho života byla skutečně taková, jak jsem ji chápal. Byla tu však ještě jedna věc, na kterou jsem se chtěl zeptat, ale nevěděl jsem, jak ji formulovat.

„Byl… můj dědeček, myslím… byl jako…“

„Jako my?“

Přikývl jsem.

Podivně se usmála. „Byl jako ty, Jacobe.“ A otočila se a belhala se ke schodišti.

***

Slečna Peregrinová trvala na tom, abych ze sebe smyl bahno z močálu, než s nimi zasednu k večeři, a požádala Emmu, aby mi připravila koupel. Myslím, že doufala, že když si se mnou Emma trochu pohovoří, bude se cítit lépe. Ale ona se na mě ani nepodívala. Pozoroval jsem ji, jak napouští do vany studenou vodu a pak ji ohřívá holýma rukama, krouží jimi ve vodě, dokud z ní nejde pára.

„To je úžasné,“ poznamenal jsem. Ale odešla, aniž by řekla jediné slovo.

Jakmile jsem vodu zbarvil dohněda, pořádně jsem se osušil ručníkem a našel šaty na převlečení pověšené na háčku na dveřích – pytlovité tvídové kalhoty, košili na zapínání a šle, které byly příliš krátké, ale nepřišel jsem na to, jak je upravit. Buď jsem mohl mít kalhoty spuštěné až ke kotníkům anebo vytažené až k pupku. Usoudil jsem, že druhá možnost je menším zlem, a tak jsem šel dolů, abych ochutnal to, co bude pravděpodobně tím nejpodivnějším jídlem v mém životě, oblečený jako nenalíčený klaun.

Večeře byla závratnou směsicí jmen a tváří, z nichž mnohé jsem si napůl pamatoval z fotografií a dávných líčení mého dědečka. Když jsem vešel do jídelny, děti, které se hlučně dožadovaly svých míst okolo dlouhého stolu, ztuhly a zíraly na mě. Napadlo mě, že asi nemívají často na večeři hosty. Slečna Peregrinová, sedící už v čele stolu, vstala a využila náhlého ticha jako příležitost k tomu, aby mě představila.

„Pro ty z vás, kdo ještě neměli to potěšení se s ním setkat,“ oznámila, „tohle je Abrahamův vnuk, Jacob. Je naším čestným hostem a vážil k nám velmi dalekou cestu. Doufám, že se k němu budete podle toho chovat.“ Pak ukazovala prstem na každého v místnosti a říkala jejich jména, z nichž jsem většinu okamžitě zapomněl, jak se mi to stává, když jsem nervózní. Po představování následovala palba otázek, které slečna Peregrinová odrážela jako rychlopalná zbraň.

„Zůstane Jacob s námi?“

„To nevím.“

„Kde je Abe?“

„Pracuje v Americe.“

„Proč má na sobě Jacob Victorovy kalhoty?“

„Victor je už nepotřebuje a šaty pana Portmana jsem dala vyprat.“

„Co dělá Abe v Americe?“

Při této otázce jsem si všiml, že Emma, která dosud seděla nasupeně v rohu, vstala ze židle a vyběhla z jídelny. Ostatní, zřetelně zvyklí na její proměnlivé nálady, tomu nevěnovali pozornost.

„Na tom nesejde, co Abe dělá,“ vyštěkla slečna Peregrinová.

„Kdy se vrátí?“

„Ani na tom nesejde. A nyní se pusťme do jídla!“

Všichni spěchali na svá místa. Myslel jsem si, že jsem našel volnou židli, sedl jsem si a do stehna mě píchla vidlička. „Pardon!“ zvolal Millard. Ale slečna Peregrinová ho stejně přiměla, aby vstal a šel se obléct.

„Kolikrát vám mám říkat,“ volala za ním, „že slušní lidé nechodí k večeři nazí!“

Objevily se děti, které měly službu v kuchyni, s podnosy, všechny mísy byly přiklopené naleštěnými stříbrnými víky, takže nebylo vidět, co je pod nimi, a člověk mohl divoce fantazírovat o tom, co bude asi k jídlu.

„Wellingtonovy vydry!“ vykřikl jeden chlapec.

„Slané kotě a rejsčí játra!“ řekl jiný, na což mladší děti reagovaly smíchem. Ale když se víka konečně zvedla, ukázala se slavnost královských rozměrů: pečená husa, vypečená dokonale dozlatova; celý losos a celá treska, každá ryba obložena citrony a čerstvým koprem a hrudkami rozpouštějícího se másla; mísa dušených slávek; veliké mísy s dušenou zeleninou; bochníky chleba ještě teplé z trouby; a různé druhy rosolu a omáček, které jsem neznal, ale které vypadaly lahodně. To všechno zářilo laskavě ve světlech plynových lamp, na hony vzdálené tučnému guláši neurčitého původu, jenž jsem jedl v hostinci. Nejedl jsem od snídaně, a proto jsem se cpal jako blázen.

Nemělo mě překvapit, že podivné děti mají podivné stravovací návyky, ale mezi sousty jídla jsem se rozhlížel po místnosti. Olivii, levitující dívku, museli připoutat k židli přišroubované k podlaze, aby nevystoupala až ke stropu. Abychom my ostatní nebyli ohrožováni hmyzem, Hugh, chlapec, v jehož žaludku žily včely, jedl pod velkou sítí proti moskytům u stolku pro jednoho, který stál v rohu. Claire, děvčátko jako panenka s nádhernými zlatými kudrnami, seděla vedle slečny Peregrinové, ale nesnědla ani sousto.

„Ty nemáš hlad?“ zeptal jsem se jí.

„Claire s námi ostatními nejí,“ vysvětloval Hugh a z úst mu při tom vyletěla včela. „Stydí se.“

„To není pravda!“ zaprotestovala a zabodla se do něj pohledem.

„Vážně? Tak něco sněz!“

„Nikdo z nás tady se nestydí za svůj talent,“ vstoupila do toho slečna Peregrinová. „Slečna Densmoreová prostě jí raději sama. Nemám pravdu, slečno Densmoreová?“

Dívka hleděla do prázdna před sebou a bylo zřejmé, že si nepřeje, aby jí věnovali pozornost.

„Claire má ústa vzadu,“ vysvětloval Millard, který teď seděl vedle mě v krátkém županu (a jinak nahý).

„Cože má?“

„No tak, ukaž mu to!“ řekl někdo. Brzy všichni u stolu naléhali na Claire, aby něco snědla. A nakonec, aby jí dali pokoj, je poslechla.

Naservírovali před ni husí stehno. Sedla si na židli obkročmo, tváří od stolu, stiskla ruce a ohnula se dozadu a sklonila hlavu nad talíř. Slyšel jsem jasný mlaskavý zvuk, a když hlavu znovu zvedla, chyběl z husího stehna pořádný kus. Pod jejími zlatými vlasy se skrývaly čelisti s ostrými zuby. Najednou jsem pochopil ten zvláštní obrázek, který jsem viděl v albu slečny Peregrinové – fotograf jí věnoval dvě desky: jednu její líbezné hezké tvářičce a druhou kudrlinkám, které důkladně zakrývaly zadní část hlavy.

Claire se znovu otočila dopředu a zkřížila ruce na prsou, rozzlobená na to, že se nechala přemluvit k tak ponižující ukázce. Seděla tiše, zatímco mě ostatní zasypávali otázkami. Poté, co slečna Peregrinová odmítla několik dalších ohledně mého dědečka zodpovědět, se děti začaly zajímat o jiná témata. Zdálo se, že je přitahuje, jak se žije v jednadvacátém století.

„Jaké létající automobily máte?“ zeptal se pubescentní mladíček jménem Horác, který měl na sobě tmavý oblek a vypadal proto jako hrobníkův učeň.

„Žádné,“ řekl jsem. „Tedy ještě žádné.“

„Už postavili na Měsíci nějaká města?“ zeptal se s nadějí v hlase další chlapec.

„V šedesátých letech jsme tam nechali nějaký svinčík a vlajku, a to je všechno.“

„Pořád vládne světu Británie?“

„Ehm… ne tak docela.“

Zatvářily se zklamaně. Slečna Peregrinová vycítila příležitost a řekla: „Vidíte, děti? Budoucnost není až tak skvělá. Není nad náš starý dobrý domov teď a tady!“ Měl jsem pocit, že tohle je něco, co se jim často snaží vštípit, ale s malým úspěchem. Přimělo mě to k zamyšlení: Jak dlouho už jsou tu, v tom „starém dobrém domově teď a tady“?

„Nevadí vám, když se zeptám, kolik je vám let?“ řekl jsem.

„Mně je třiaosmdesát,“ odpověděl Horác.

Oliva energicky zvedla ruku. „Příští týden mi bude sedmdesát pět a půl roku!“ Napadlo mě, jak asi počítají měsíce a roky, když se dny nikdy nemění.

„Já mám buď sto sedmnáct anebo sto osmnáct,“ řekl chlapec s těžkými víčky, který se jmenoval Enoch. Nevypadal na víc než na třináct. „Předtím jsem žil v jiné smyčce,“ vysvětloval.

„Mně je skoro osmdesát sedm,“ zahuhlal Millard s pusou plnou husího sádla, a když promluvil, v jeho neviditelných čelistech se převalovala napolo sežvýkaná hmota. Ozvalo se nesouhlasné zamručení, jak si ostatní zakrývali oči a odvraceli pohled.

Pak přišla řada na mě. Je mi šestnáct, řekl jsem jim. Všiml jsem si, jak se několika dětem otevřely doširoka oči. Oliva se překvapením rozesmála. Připadalo jim divné, že jsem tak mladý, a mně bylo divné, jak mladě vypadají oni. Na Floridě jsem znal pěknou řádku osmdesátníků, ale tyhle děti se nechovaly ani trochu jako oni. Jako by ta neměnnost jejich života tady, ty stejné dny – to věčné nehynoucí léto – zastavily vývoj jejich emocí i těl a uzavřely je v jejich mládí jako Petera Pana a jeho ztracené chlapce.

Vtom se zvenku ozvalo zahřmění, už podruhé toho večera, ale tentokrát hlasitější a bližší než to první, a příbory i talíře se rozchřestily.

„Pospěšte si a dojezte, všichni!“ zazpívala slečna Peregrinová a jen to dořekla, otřásl domem další úder a shodil ze zdi za mnou zarámovaný obraz.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„To jsou zase ti proklatí skopčáci!“ zavrčela Oliva a zabušila pěstičkou do stolu, nepochybně napodobovala nějakého naštvaného dospělého člověka. Pak jsem zaslechl něco jako zvuk bzučáku přicházející odkudsi zdálky, když vtom mi došlo, co se děje. Byla noc třetího září 1940 a za malý okamžik spadne z oblohy bomba a udělá v domě obrovskou díru. Ten bzučák byla siréna ohlašující nálet, která se ozývala z hor.

„Musíme odtud,“ řekl jsem a cítil, jak mi hrdlo svírá panika. „Musíme zmizet, než nás zasáhne bomba!“

„On to neví!“ zahihňala se Oliva. „On si myslí, že umřeme!“

„To je jenom přechod,“ řekl Millard a jeho kabátek pokrčil rameny. „Nemusíš si hned nadělat do spoďárů.“

„Tohle se tu děje každou noc?“

Slečna Peregrinová přikývla. „Každičký večer,“ přisvědčila. Nějak mě to ale neuklidnilo.

„Můžeme jít ven a ukázat to Jacobovi?“ zeptal se Hugh.

„Ano, smíme?“ žadonila Claire, náhle plná nadšení po dvaceti minutách, kdy byla dost nevrlá. „Přechod je přece tak krásný!“

Slečna Peregrinová zaváhala a namítla, že ještě nedojedly večeři, ale děti ji úpěnlivě prosily, dokud nesvolila. „Dobrá tedy, ale musíte si vzít masky,“ řekla.

Děti vyskočily ze židlí a hnaly se z pokoje pryč, zapomněly na nebohou Olivu, dokud se někdo neslitoval a nevrátil se, aby ji odvázal ze židle. Běžel jsem za nimi domem do dřevem obložené vstupní haly, kde každý z nich popadl něco ze skříně, než se všichni vyřítili ze dveří. Slečna Peregrinová mi taky podala jednu masku a já jsem ji obracel v rukou. Vypadala jako nějaký svraštělý obličej z černé gumy s velkými skleněnými otvory, které připomínaly oči ztuhlé hrůzou, a s povadlým čenichem, na jehož konci visela děrovaná plechovka.

„No tak,“ pobízela mě slečna Peregrinová. „Nasaďte si ji.“ Uvědomil jsem si, co to je – plynová maska.

Upevnil jsem si masku řemínky kolem hlavy a vyšel za slečnou Peregrinovou ven na louku, kde stály děti rozptýlené jako šachové figurky na šachovnici bez políček, anonymní pod svými maskami obrácenými vzhůru, a pozorovaly černý dým valící se oblohou. Kdesi v dálce hořely vrcholky stromů. Zdálo se, že hučení neviditelných letadel přichází ze všech stran.

Tu a tam se ozval tlumený výbuch, který mi rezonoval v hrudi jako úder druhého srdce, po němž následovaly vlny spalujícího vedra, jako by přímo přede mnou někdo otevíral a zavíral pec. Při každém otřesu jsem se přikrčil, ale ty děti sebou ani nehnuly. Namísto toho zpívaly a slova písně dokonale zapadala do rytmu padajících bomb.

Utíkej, králíku, utíkej, králíku, utíkej, utíkej, UTÍKEJ!

Bum, bum, BUM, zní farmářovy pušky šum,

obejde se bez králičí pečínky, a proto

utíkej, králíku, utíkej, králíku, UTÍKEJ!

Zrovna když písnička skončila, proletěla oblohou světlice. Děti aplaudovaly jako diváci přihlížející ohňostroji, v jejich maskách se odrážely divoké odlesky barev. Tento noční nálet se stal tak normální součástí jejich života, že na něj nemyslely jako na něco hrůzostrašného – ve skutečnosti bylo pod fotografií z náletu, kterou jsem viděl v albu slečny Peregrinové, napsáno naše krásné představení. A řekl bych, že svým zvláštním, morbidním způsobem to opravdu krásné představení bylo.

Začalo poprchávat, jako by všechen ten létající kov provrtal do mraků díry. Otřesy přicházely méně často. Vypadalo to, že nálet končí.

Děti začaly odcházet. Myslel jsem si, že půjdeme zpátky do domu, ale ony prošly vstupními vraty a zamířily do jiné části zahrady.

„Kam jdeme?“ zeptal jsem se dvou dětí v maskách.

Neodpověděly, ale zřejmě cítily, jak jsem nervózní, a tak mě jemně vzaly za ruce a vedly mě pryč, za ostatními. Obešli jsme dům až do zadní části zahrady, kde se všichni shromáždili okolo ohromného vytvarovaného keře. Ten nepředstavoval žádného bájného tvora, ale muže ležícího v trávě, který se opíral o jednu ruku a druhou ukazoval směrem k nebi. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že se jedná o repliku Michelangelovy fresky Adama ze Sixtinské kaple. Vzhledem k tomu, že byl vytvořen z keřů, působilo to opravdu impozantně. Skoro jste mohli rozeznat onen klidný výraz Adamovy tváře, která měla místo očí dvě rozkvetlé gardénie.

Všiml jsem si dívky s divokými vlasy, jež stála opodál. Měla na sobě šaty s květinovým vzorem, které byly tolikrát spravované záplatami, že připomínaly patchwork. Šel jsem k ní, ukázal na Adama a řekl: „To jsi dělala ty?“

Dívka kývla na souhlas.

„Jak jsi to udělala?“

Ohnula se a podržela jednu z dlaní nad trávou. O několik sekund později se stébla ve tvaru ruky začala plazit a kroutit a natahovat a růst, dokud se nedotýkala její dlaně.

„Tohle,“ řekl jsem, „je šílené.“ Neuměl jsem se lépe vyjádřit.

Někdo na mě sykl. Všechny děti stály tiše s krky nataženými a ukazovaly na část oblohy. Zvedl jsem oči, ale viděl jsem jen oblaka kouře, od kterých se odrážela blikotající oranžová barva plamenů.

Pak jsem zaslechl, jak ticho proťal zvuk motoru jediného letadla. Bylo blízko a blížilo se. Ovládla mě panika. Tohle je noc, kdy byly zabity. Nejen ta noc, ale ten okamžik. Je možné, přemítal jsem, že tyto děti každý večer umírají, aby byly vzkříšeny smyčkou, jako nějaký kult sysifovské sebevraždy, který je odsouzen k tomu vyletět do vzduchu a pak se dát zase znovu dohromady, tentokrát navěky?

Něco malého a šedého rozdělilo mraky a valilo se na nás. Kámen, napadlo mě, jenže kameny při pádu nehvízdají.

Utíkej, králíku, utíkej, králíku, utíkej. Utekl bych, ale nebyl čas. Jediné, co jsem dokázal udělat, bylo zakřičet, padnout k zemi a krýt se. Ale tady nebylo kde se schovat, a tak jsem dopadl na trávu a pažemi si rychle objal hlavu, jako bych ji tak dokázal udržet u těla.

Zatnul jsem zuby, zavřel oči a zadržel dech, ale namísto ohlušujícího výbuchu, najednou všechno úplně ztichlo. Naráz nebylo slyšet vrčení motorů, hvízdající bomby ani výstřely vzdálených děl. Jako by někdo ztlumil celý svět.

Jsem mrtvý?

Uvolnil jsem hlavu ze sevření a pomalu se ohlédl za sebe. Větrem ohnuté větve stromů trčely nehnutě na místě. Obloha byla jako fotografie znehybnělých plamenů olizujících okraj oblaku. Kapky deště visely nehnutě před mýma očima. A uprostřed kroužku dětí se jako objekt nějakého tajemného rituálu vznášela bomba, její špička mířící dolů jako by balancovala na napjatém Adamově prstu.

A pak, jako nějaký film, který hoří v projektoru, když se na něj díváte, se přede mnou rozlil květ horké a dokonalé bělosti, který všechno pohltil.

***

První, co jsem uslyšel, když se mi opět vrátil sluch, byl smích. Pak se bílá barva rozplynula a já jsem viděl, že jsme všichni shromážděni okolo Adama, tak jako předtím, jen bomba zmizela a noc byla klidná a jediné světlo na jasné obloze patřilo měsíčnímu úplňku. Nade mnou se objevila slečna Peregrinová a podávala mi ruku. Přijal jsem ji a nemotorně, jako omráčený, jsem se postavil na nohy.

„Prosím, přijměte mou omluvu,“ řekla. „Měla jsem vás na to lépe připravit.“ Nedokázala však skrýt úsměv, stejně jako děti, které si sundaly masky. Připadalo mi, že jsem se úplně pomátl.

Cítil jsem, jak se mi točí hlava a je mi divně. „Nejspíš bych měl jít na noc domů,“ řekl jsem slečně Peregrinové. „Táta bude mít strach.“ Pak jsem rychle dodal: „Mohu jít domů, ne?“

„Ovšem že můžete,“ odpověděla a nahlas se zeptala, kdo mě doprovodí k mohyle. K mému překvapení před ostatní předstoupila Emma. Zdálo se, že to slečnu Peregrinovou potěšilo.

„Jste si jistá, že je to dobře, aby šla zrovna ona?“ pošeptal jsem slečně do ucha. „Před několika hodinami mě chtěla podříznout jak podsvinče.“

„Slečna Bloomová je možná prchlivá, ale je to jedna z mých nejspolehlivějších chráněnkyň,“ vysvětlila mi. „A myslím si, že vy dva si máte o samotě o čem pohovořit.“

O pět minut později jsme už byli na cestě, jen tentokrát jsem neměl svázané ruce a Emma mě nepíchala nožem do zad. Několik mladších dětí nás vyprovodilo až na konec zahrady. Ptaly se, jestli přijdu zítra zas. Trochu neurčitě jsem je o tom ujistil, ale stěží jsem se mohl soustředit na to, co se dělo právě v té chvíli, natož abych myslel na to, co bude zítra.

Do tmavého lesa jsme už vstoupili sami. Když se dům za námi ztratil z dohledu, Emma zvedla ruku dlaní vzhůru, trhla zápěstím a nad prsty jí vzplála malá ohnivá koule. Nesla ji před sebou, jako nosí číšník plato, jak svítila na cestu, a to světlo vrhalo na okolní stromy naše dvojité stíny.

„Už jsem ti řekl, jak mi z toho běhá mráz po zádech?“ snažil jsem se přerušit ticho, které bylo s každou další vteřinou trapnější.

„Není to ani trochu mrazivé,“ namítla a přehodila plamen tak blízko, že jsem cítil, jak z něj sálá teplo. Uskočil jsem a zůstal několik kroků za ní.

„Nemyslel jsem – chtěl jsem říct, že mě mrazí z toho, že tohle dokážeš.“

„Hmm, možná kdybys mluvil jaksepatří, rozuměla bych ti,“ štěkla na mě a pak se zastavila.

Stáli jsme proti sobě v bezpečné vzdálenosti. „Nemusíš se mě bát,“ řekla.

„Opravdu? Jak můžu vědět, jestli si nemyslíš, že jsem nějaký zloduch. A že to není jenom nějaká léčka, jak dosáhnout toho, abych byl sám a tys mě mohla konečně zabít?“

„Nebuď blázen,“ řekla. „Přišel jsi bez ohlášení, cizinec, kterého jsem neznala, a hnal ses za mnou jako šílenec. Co jsem si tak asi mohla myslet?“

„Dobře, chápu,“ přisvědčil jsem, i když jsem to tak doslova nemyslel.

Sklopila oči a špičkou boty začala kopat v hlíně jamku. Oheň v její dlani změnil barvu, přecházel z oranžové v chladné indigo. „Není pravda, co jsem říkala. Já jsem tě poznala.“ Podívala se na mě. „Jsi mu tolik podobný.“

„Lidé mi to občas říkají.“

„Mrzí mě všechny ty hrozné věci, co jsem ti předtím řekla. Nechtěla jsem ti věřit – to, že jsi ten, kdo jsi. Věděla jsem, co to znamená.“

„To je v pohodě,“ odpověděl jsem. „Když jsem vyrůstal, hrozně moc jsem si přál s vámi všemi se setkat. Teď, když k tomu nakonec došlo…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Je mi líto, že to musí být kvůli tomu.“

A vtom se ke mně vrhla a objala mě pažemi okolo krku, oheň uhasila právě ve chvíli, než se mě dotkla, kůži měla ještě horkou. Stáli jsme tak chvíli ve tmě, já a ta mladinká stará žena, tahle docela krásná žena, která milovala mého dědečka, když mu bylo tolik co mně teď. Nemohl jsem dělat nic jiného než ji také obejmout, a tak jsem to udělal, a za okamžik jsme oba plakali.

Slyšel jsem, jak se ve tmě zhluboka nadechla, a pak se ode mě odtrhla. V ruce jí znovu vzplál oheň.

„Promiň mi to,“ hlesla. „Obvykle nebývám tak…“

„Nic se nestalo.“

„Měli bychom jít dál.“

„Běž první,“ poprosil jsem ji.

Kráčeli jsme lesem v milosrdném tichu. Když jsme došli k bažině, řekla: „Našlapuj jen tam, kam vstoupím já,“ a já jsem ji poslechl a kladl chodidla do jejích stop. V dálce poskakovaly zelené plamínky plynu vycházejícího z bažiny, jako by soucítily s Emminým světlem.

Došli jsme k mohyle, skrčili se a vlezli dovnitř, šinuli se husím pochodem do zadní komory a pak znovu ven, do světa zahaleného v mlze. Vedla mě zpět na pěšinu, a když jsme k ní dospěli, propletla svoje prsty s mými a stiskla je. Chvíli jsme stáli tiše. Pak se otočila a vracela se zpět, mlha ji pohltila tak rychle, že jsem na okamžik zaváhal a ptal se sám sebe, zda tu vůbec někdy byla.

***

Když jsem se vracel do města, napolo jsem očekával, že na ulicích uvidím povozy tažené koňmi. Namísto toho mě přivítalo hučení generátorů a svit televizních obrazovek za okny domků. Byl jsem doma, i když tento domov za moc nestál.

U baru obsluhoval zase Kev, a když jsem vešel, zvedl směrem ke mně na pozdrav sklenici. Nikdo z mužů v hostinci nevypadal na to, že by mě chtěl lynčovat. Všichni se zdáli smíření se světem.

Šel jsem nahoru a našel tátu, jak spí u stolku před monitorem notebooku. Jakmile jsem za sebou zavřel dveře, vzbudil se a spustil.

„Ahoj! Nazdar! Jdeš ven tak pozdě. Anebo ses vrátil? Kolik je hodin?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Myslím, že bude devět. Generátory ještě běží.“

Protáhl se a promnul si oči. „Cos dneska dělal celý den? Myslel jsem, že přijdeš na oběd.“

„Jen jsem trochu zkoumal ten dům.“

„Našel jsi něco?“

„Hmm… ani ne,“ odpověděl jsem a hned mě napadlo, že bych si měl vymyslet něco lepšího.

Divně se na mě podíval. „Kdes to vzal?“

„Co kde jsem vzal?“

„Ty šaty,“ odpověděl.

Podíval jsem se na sebe a uvědomil si, že jsem úplně zapomněl na to, že mám na sobě tvídové kalhoty s kšandami. „Našel jsem je v tom domě,“ vysvětloval jsem, protože jsem neměl čas vymyslet méně podivnou odpověď. „Nejsou super?“

Zašklebil se. „Ty sis oblíkl šaty, které jsi našel? Jakeu, je to nehygienické. A kde máš džínsy a bundu?“

Potřeboval jsem změnit téma. „Děsně jsem si je ušpinil, a tak, no, ehm…“ Snažil jsem se odvést jeho pozornost a ukázal na dokument, který svítil na monitoru. „Ty bláho, to je tvoje kniha? Jak to jde?“

S klapnutím zavřel notebook. „Teď nejde o moji knihu. Důležitá je tvoje terapie. Nejsem si jistý, jestli skutečnost, že trávíš celé dny sám v tom starém domě, je přesně to, co měl doktor Golan na mysli, když dal tomuhle výletu zelenou.“

„Páni, myslím, že tohle je rekord,“ poznamenal jsem.

„Cože?“

„Nejdelší řada dnů, kdy ses nezmínil o mém psychiatrovi.“ Předstíral jsem, že se dívám na neexistující náramkové hodinky. „Čtyři dny, pět hodin a dvacet šest minut.“ Vzdychl jsem si. „Bylo fajn, dokud ta série trvala.“

„Ten člověk ti ohromně pomohl,“ řekl otec. „Bůhví, co by s tebou teď bylo, kdybychom ho nenašli.“

„Máš pravdu, tati. Doktor Golan mi opravdu pomohl. Ale to ještě neznamená, že bude mít pod kontrolou celý můj život. Jéžiš, ty a máma jste mi mohli koupit jeden z těch malých náramků s nápisem – Co by dělal doktor Golan? Tak se mohu ptát jen sám sebe, než se do něčeho pustím. Třeba než jdu kadit. Jak by si doktor Golan přál, abych se vykadil? Měl bych to šoupnout na stranu, anebo rovnou doprostřed? Jaké nejprospěšnější hovno, samozřejmě z psychologického hlediska, bych měl udělat?“

Pár vteřin otec mlčel, ale když začal mluvit, zněl jeho hlas tiše a vážně. Řekl mi, že zítra s ním půjdu pozorovat ptáky, ať se mi to líbí nebo ne. Když jsem namítl, že se tragicky mýlí, vstal a šel dolů do výčepu. Myslel jsem si, že se jde napít nebo něco takového, a tak jsem svlékl svůj oděv klauna, ale za několik minut zaklepal na dveře mého pokoje a oznámil mi, že se mnou chce někdo telefonicky mluvit.

Napadlo mě, že je to máma, a tak jsem zatnul zuby a šel za ním k telefonu v zadním koutě výčepu. Podal mi sluchátko a šel si sednout ke stolu. Zavřel jsem za sebou dveře.

„Haló?“

„Právě jsem hovořil s tvým otcem,“ ozval se mužský hlas. „Připadal mi trochu naštvaný.“

Byl to doktor Golan.

Chtěl jsem mu říct, že si ty rady a moudra můžou oba strčit někam, ale věděl jsem, že tahle situace vyžaduje jistou míru taktu. Kdybych teď naštval Golana, můj výlet by skončil. Nemohl jsem ještě odejít, ne, když jsem se toho potřeboval o těch podivných dětech ještě tolik dozvědět. A tak jsem spolupracoval a vysvětlil mu, na co se chystám – všechno, kromě toho o dětech chycených v časové smyčce –, a snažil jsem se, aby to vyznělo, jako že docházím k závěru, že na tomhle ostrově ani na mém dědečkovi není vůbec nic zvláštního. Bylo to jako malá psychoanalýza po telefonu.

„Doufám jenom, že mi neříkáš to, co chci slyšet,“ řekl. Stalo se z toho něco jako jeho mantra. „Možná bych měl za vámi přijet a zkontrolovat tě. Malá dovolená by mi jen prospěla. Co ty na to?“

Proboha, ať je to jen žert, modlil jsem se v duchu.

„Jsem v pořádku. Vážně,“ ujišťoval jsem ho.

„Klid, Jacobe, dělám si jenom legraci, i když Bůh ví, jak rád bych na chvíli z ordinace vypadl. A taky ti doopravdy věřím. Vlastně jsem právě teď tvému otci říkal, že to nejlepší, co může udělat, je dopřát ti trochu volnosti a nechat tě dělat, co chceš.“

„Opravdu?“

„Rodiče i já ti dýcháme na krk už moc dlouho. V určité chvíli to začne působit kontraproduktivně.“

„No, toho si fakt cením.“

Řekl ještě něco, co jsem dost dobře v tom hluku na jeho straně neslyšel. „Skoro vás neslyším,“ řekl jsem. „Jste v nákupním středisku nebo tak?“

„Na letišti,“ odpověděl. „Jdu naproti sestře. Stejně, to, co jsem říkal, tě mělo jenom pobavit. Zkoumej a moc se netrap. Brzy se uvidíme, ano?“

„Ještě jednou dík, doktore.“

Když jsem zavěsil, cítil jsem se hloupě, že jsem si z něho předtím utahoval. Už podruhé mě na rozdíl od rodičů podpořil.

Na druhé straně místnosti popíjel táta pivo. Cestou nahoru jsem se zastavil u jeho stolu. „Kvůli tomu zítřku…,“ spustil jsem.

„Dělej si, co chceš.“

„Vážně?“

Podrážděně pokrčil rameny. „Doktorovo nařízení.“

„Přijdu na večeři. Slibuju.“

Jenom pokýval hlavou. Nechal jsem ho v baru a šel si lehnout.

Jak jsem usínal, moje myšlenky se stočily na podivné děti a na první otázku, kterou položily, když mě slečna Peregrinová představila: Zůstane Jacob s námi? Tehdy jsem si pomyslel: Samozřejmě že ne. Ale proč ne? Kdybych se už nikdy nevrátil domů, co by mi chybělo? Představoval jsem si náš rozlehlý nevlídný dům, moje město bez přátel plné špatných vzpomínek, ten všední život, který mě čekal. Uvědomil jsem si, že nikdy předtím mě nenapadlo takový život odmítnout.

Kapitola 7

Ráno přineslo déšť, vítr a mlhu, melancholické počasí, kdy bylo těžké uvěřit tomu, že předešlý den nebyl ničím víc než zvláštním a báječným snem. Hodil jsem do sebe snídani a oznámil tátovi, že jdu ven. Podíval se na mě, jako bych se zcvoknul.

„V tomhle? Dělat co?“

„Flákat se s…,“ začal jsem bez rozmýšlení. Pak jsem předstíral, že mi uvízl v krku kus jídla. Ale bylo pozdě, už mě slyšel.

„Flákat se s kým? Doufám, že ne s těmi rapujícími chuligány.“

Jediný způsob, jak se dostat z téhle díry, bylo kopat ještě hlouběji. „Ne. Asi je ani neznáš, bydlí na druhé straně, hmm, ostrova, a…“

„Opravdu? Myslel jsem, že tam nikdo nebydlí.“

„No, jo, jenom pár lidí. Jako ovčáci a tak. Ale jsou prima – kryjou mi záda, když jsem v tom domě.“ Přátelé a bezpečnost, dvě věci, proti kterým můj táta nemůže snad nic namítat.

„Chci je poznat,“ řekl a tvářil se přísně. Často používal tenhle výraz, napodoboval rozvážného, seriózního tátu, kterým podle mě chtěl být.

„Jasně. Máme ale sraz tam, u nich, takže někdy jindy.“

Kývl na souhlas a ukousl další sousto své snídaně.

„Ať jsi do večeře zpátky,“ poručil.

„Příjem, provedu, tati.“

K bažině jsem skoro běžel. Když jsem spěchal po blátivé a nestabilní cestě a snažil si vzpomenout na trasu uprostřed neviditelných ostrůvků trávy, kterou chodila přes močál Emma, bál jsem se, že jediné, co na druhé straně najdu, bude jen houstnoucí déšť a zřícenina domu. Proto jsem pocítil ohromnou úlevu, když jsem vylezl z mohyly a našel třetí září 1940 tak, jak jsem je opustil: horký a slunečný den bez mlhy, obloha jako šmolka, oblaka seskupující se do tvarů, které mi připadaly důvěrně známé. A co bylo ještě lepší, čekala tam na mě Emma, seděla na hromádce hlíny a házela kamínky do močálu. „No konečně!“ vykřikla a vyskočila. „Poběž, všichni už na tebe čekají.“

„Vážně?“

„A-ano,“ řekla a netrpělivě zakoulela očima, vzala mě za ruku a táhla za sebou. Zářil jsem nadšením – nejen z jejího doteku, ale z pomyšlení na den, který byl přede mnou, plný nekonečných možností. I když v milionu povrchních maličkostí bude stejný jako ten předešlý – bude foukat stejný vánek a padat stejné větve stromů –, můj prožitek toho dne bude nový. Stejně tak i podivné děti. Byly bohy tohoto zvláštního malého nebe a já jsem byl jejich hostem.

Pospíchali jsme přes močál a lesem, jako bychom šli pozdě na nějakou schůzku. Když jsme došli k domu, zavedla mě Emma na zahradu, kde stálo malé dřevěné jeviště. Děti vbíhaly do domu a nosily rekvizity, zapínaly si kabátky od obleků a zipy šatů zdobených flitry. Rozcvičoval se tu malý orchestr tvořený jen jedním akordeonem, otlučeným trombonem a pilou, na niž hrál Horác smyčcem.

„Co je to?“ zeptal jsem se Emmy. „Budete hrát divadlo?“

„Uvidíš,“ řekla.

„Kdo v tom účinkuje?“

„Uvidíš.“

„O čem je?“

Štípla mě.

Ozvala se píšťalka a všichni utíkali zaujmout svá místa v řadě skládacích židlí naproti jevišti. Emma a já jsme si sedli, právě když se roztáhla opona a ukázal se slaměný klobouk, který se vznášel nad křiklavým oblekem s červenými a bílými proužky. Až když jsem slyšel hlas, uvědomil jsem si, že je to – samozřejmě – Millard.

„Dááámy a pánové!“ zakokrhal. „S největším potěšením vás vítám na představení, jaké jste ještě neviděli! Představení odvahy, která nemá obdoby, kouzelnického umění, že prostě nebudete věřit svým očím! Dobří občané, vítám vás na představení slečny Peregrinové a jejích podivných dětí!“

Obecenstvo propuklo v legrační aplaus. Millard se dotkl na pozdrav svého klobouku.

„V našem prvním kouzelnickém čísle stvořím samotnou slečnu Peregrinovou!“ Zmizel za oponou a za chvíli se znovu objevil, přes ruku měl přehozené složené prostěradlo a na druhé paži zapíchnuté sokolí pírko. Pokynul orchestru, který spustil jakýsi dýchavičný kolotočový kus.

Emma do mě dloubla loktem. „Sleduj,“ zašeptala.

Millard odložil pírko na zem a držel před ním prostěradlo, aby je chránil před zraky diváků. Začal počítat pozpátku. „Tři, dva, jedna!“

Při „jedna“ jsem zaslechl nezaměnitelné zamávání křídel a pak jsem spatřil hlavu slečny Peregrinové – její lidskou hlavu –, jak vykukuje zpoza prostěradla za ještě většího potlesku. Vlasy měla rozcuchané a viděl jsem ji jen od ramen výš; zdálo se, že je za tím prostěradlem nahá. Je jasné, že když se člověk promění v ptáka, šaty nepotřebuje. Vzala okraje prostěradla a cudně se do něj zahalila.

„Pane Portmane!“ řekla a shlížela na mě z jeviště. „Jsem tak šťastná, že jste se vrátil. Tohle je naše malé představení, se kterým jsme projížděli v těch šťastných dnech kontinent. Napadlo mě, že by pro vás mohlo být poučné.“ A pak opustila s rozmáchlým gestem jeviště a zamířila do domu, aby se oblékla.

Jedno za druhým vystupovaly podivné děti z obecenstva na jeviště a každé předvedlo své vlastní číslo. Millard odložil smoking, takže byl naprosto neviditelný, a žongloval s láhvemi. Oliva si zula olověné boty a předvedla gymnastické cvičení na hrazdě, které popíralo všechny zákony gravitace. Emma vytvořila oheň, spolkla ho a pak znovu vyplivla, aniž by se popálila. Tleskal jsem, až jsem si myslel, že se mi na dlaních udělají puchýře.

Když se Emma vrátila na své místo, otočil jsem se k ní: „Nerozumím tomu. Tohle jste předváděli lidem?“

„Samozřejmě,“ odpověděla.

„Normálním lidem?“

„Samozřejmě, normálním lidem. Přece by nemělo smysl platit podivným, aby viděli něco, co dokáží sami?“

„Ale nemohlo to ohrozit váš úkryt?“

Zahihňala se. „Nikdo v tom neviděl nic podezřelého,“ odpověděla. „Lidé chodí do cirkusu, aby viděli senzační kousky a triky a kdovíco, a jak každý věděl, přesně to jsme jim předváděli.“

„Takže jste se skrývali všem na očích.“

„Takhle si vydělávala většina podivných lidí,“ přisvědčila.

„A nikomu to nikdy nedošlo?“

„Občas za námi do zákulisí přišel nějaký rozumbrada a dával nám dotěrné otázky, a proto tam byl vždycky po ruce nějaký silák, který ho odkázal do patřičných míst. My o vlku – a vlk za humny!“

Na jevišti táhla dívka, vypadající jako muž, balvan velikosti malé ledničky. „Možná není zrovna nejchytřejší,“ šeptala Emma, „ale má obrovské srdce a pro své přátele by se nechala klidně zabít. Jsme spolu jedna ruka, Bronwyn a já.“

Někdo nechal kolovat štos reklamních pohlednic, jimiž propagovala slečna Peregrinová toto vystoupení. Když se dostaly ke mně, byla nahoře pohlednice a na ní Bronwyn. Stála na obrázku bosá a chladně zírala do objektivu. Vzadu bylo ozdobným písmem: ÚŽASNĚ SILNÁ DÍVKA ZE SWANSEA!

„Proč nezvedá nějaký balvan, pokud to dělá na jevišti?“ zeptal jsem se.

„Měla mizernou náladu, protože Pták ji donutil, aby se kvůli fotografování ,přestrojila za dámu‘. Nechtěla zvednout ani krabici na klobouky.“

„Zdá se, že klade odpor i botám.“

„Obvykle je nenosí.“

Bronwyn dotáhla doprostřed jeviště kus skály a chvíli jen rozpačitě zírala do davu, jako by jí někdo poradil, aby udělala dramatickou přestávku. Pak se sehnula a uchopila balvan oběma rukama a pomalu jej zvedla nad hlavu. Všichni tleskali a halekali, nadšení dětí nebralo konce, i když ji nejspíš viděly provádět tenhle kousek tisíckrát. Připadalo mi to skoro jako nějaká akademie školy, do které jsem nechodil.

Bronwyn zívla a odkráčela s balvanem pod paží. Pak se na scéně objevila dívka s divoce rozcuchanými vlasy. Emma mi řekla, že se jmenuje Fiona. Stála čelem k divákům za květináčem plným hlíny s rukama zdviženýma nad ním jako dirigent. Orchestr začal hrát „Let čmeláka“ (jak nejlépe to svedl) a Fiona mávala rukama ve vzduchu nad květináčem, tvář křečovitě staženou soustředěním. Jak skladba nabývala na intenzitě, z hlíny vykoukla řada sedmikrásek a otáčely se za jejíma rukama. Připomínalo to jednu z těch zrychlených videonahrávek kvetoucích rostlin, až na to, že se zdálo, jako by zvedala ty květiny z jílovité půdy neviditelnými nitkami. Diváci ji hltali, vyskakovali ze sedadel a povzbuzovali ji.

Emma vytáhla ze štosu pohlednic tu Fioninu. „Její obrázek je můj nejoblíbenější,“ řekla. „Celé dny jsme pracovali na jejím kostýmu.“

Podíval jsem se. Byla oblečená jako žebračka a držela na rukou kuře. „Co měla jako představovat?“ zeptal jsem se. „Farmářku bez domova?“

Emma mě štípla. „Měla vypadat přirozeně, trochu jako divoch. Říkali jsme jí Jill z Džungle.“

„Pochází doopravdy z džungle?“

„Je z Irska.“

„Žije v džungli hodně kuřat?“

Znova mě štípla. Zatímco jsme si spolu šeptem vyprávěli, připojil se k Fioně na jevišti Hugh. Stál s otevřenými ústy, ze kterých vylétaly včely a opylovaly květy, jež Fiona vypěstovala. Vypadalo to jako nějaký podivný rituál páření.

„Co ještě Fiona pěstuje kromě keřů a květin?“

„Všechnu zeleninu, co tu roste,“ odpověděla Emma a ukázala na záhony. „A stromy, ovšem.“

„Skutečně? Celé stromy?“

Znovu něco hledala mezi pohlednicemi. „Občas si hrajeme na Jill a fazolový stonek. Někdo vezme jeden z těch mladých stromků, které rostou na kraji lesa, a pozorujeme, jak vysoko ho Fiona dokáže přimět růst, zatímco na něm sedíme.“ Našla fotografii, kterou hledala, a poklepala na ni prstem. „Tohle byl rekord,“ řekla hrdě. „Dvacet metrů.“

„Vy se tu občas asi pěkně nudíte, co?“

Pohnula se, aby mě znovu štípla, ale chytil jsem ji za ruku. V holkách se moc nevyznám, ale když se vás nějaká snaží štípnout počtvrté, řekl bych, že flirtuje.

Po Fioně a Hughovi následovalo ještě pár čísel, ale pak začaly být děti podrážděné a brzy jsme se rozešli, abychom strávili zbytek dne v letní blaženosti: lenošením na slunci a popíjením limonády; hraním kroketu; péčí o zahradu, která díky Fioně skoro žádnou údržbu nepotřebovala; povídáním o tom, co asi bude k obědu. Chtěl jsem se od slečny Peregrinové dozvědět ještě něco o dědečkovi – což bylo téma, jemuž jsem se v konverzaci s Emmou vyhýbal, protože při každé zmínce jeho jména se hned tvářila zasmušile –, ale ředitelka odešla vyučovat mladší děti. Zdálo se, že mám spoustu času, a malátnost z poledního vedra podkopávala moji vůli dělat něco, co by vyžadovalo větší námahu než poflakovat se okolo domu v jakémsi snovém opojení.

Po neobvyklém obědě sestávajícím ze sendvičů s husím masem a čokoládového pudinku začala Emma agitovat mezi staršími dětmi, aby se šlo plavat. „Nepřichází v úvahu,“ zabručel Millard, knoflík u kalhot měl rozepnutý. „Jsem napěchovaný jak vánoční krocan.“ Rozvalovali jsme se v sametových křeslech v obýváku, přecpaní až k prasknutí. Bronwyn ležela stočená do klubíčka s hlavou mezi dvěma polštáři. „Šla bych rovnou ke dnu,“ zamumlala jako odpověď.

Ale Emma se nenechala odradit. Po deseti minutách přemlouvání se jí podařilo probudit Hugha, Fionu a Horáce z jejich podřimování a rozhoupat k činu Bronwyn, která se zkrátka nedokázala vzdát jakéhokoliv soupeření, a nalákat všechny na závody v plavání. Když nás Millard viděl, jak se chystáme odejít, spílal nám, že jsme ho tam chtěli nechat.

Nejlepší místo, kde se dalo plavat, bylo poblíž přístavu, ale dostat se tam znamenalo projít městem. „A co ti opilci, kteří si o mně myslí, že jsem německý špion?“ ozval jsem se. „Dneska se zrovna necítím na to, aby mě někdo honil s palicí v ruce.“

„Ty truhlíku,“ řekla Emma. „To bylo včera. Nic z toho si nepamatují.“

„Prostě si kolem sebe omotej ručník, ať nevidí, ehm, tvoje šaty budoucnosti,“ poradil mi Horác. Měl jsem na sobě džíny a tričko, svoje obvyklé oblečení, a Horác svůj tradiční černý oblek. Zřejmě ho ovlivnila móda slečny Peregrinové: morbidní, navýsost formální oblečení, bez ohledu na příležitost. Jeho fotografie byla mezi těmi, které jsem našel v rozbitém kufru, a ve snaze „vyšňořit se“ na ni, to naprosto přehnal – cylindr, vycházková hůl, monokl –, vypadal jako ředitel nějakého podniku.

„Máš pravdu,“ řekl jsem a zvedl při pohledu na Horáce obočí. „Nechci, aby si někdo myslel, že jsem oblečený nějak divně.“

„Jestli máš na mysli moji vestu,“ odpověděl nadutě, „ano, přiznávám, že sleduji poslední módu.“ Ostatní se zahihňali. „Jen houšť, klidně se bavte na Horácův účet! Říkejte mi dandy, jestli se vám to líbí, ale jen proto, že si vesničané nebudou pamatovat, co máte na sobě, nemusíte ještě chodit oblečení jako vagabundi!“ A s tím si začal rovnat klopy, což děti rozesmálo ještě víc. Podrážděně ukázal na mé šaty. „A pokud jde o něj, Bůh nás ochraňuj, jestli čeká naše šatníky tohle!“

Když smích utichl, vzal jsem Emmu stranou a zašeptal jí: „Co přesně je na Horácovi zvláštního – kromě jeho šatů, myslím?“

„Má prorocké sny. Má velmi často tyhle velké noční můry, které mají znepokojivou tendenci se splnit.“

„Jak často? Hodně?“

„Zeptej se ho sám.“

Jenže Horác nebyl zrovna v náladě, aby odpovídal na moje otázky. Proto jsem to odložil na jindy.

Když jsme dorazili do města, uvázal jsem si kolem pasu ručník a druhý jsem si hodil přes ramena. I když to nebylo zrovna proroctví, v jednom se Horác nemýlil: nikdo mě nepoznal. Jak jsme kráčeli hlavní ulicí, provázelo nás pár zvědavých pohledů, ale nikdo nás neobtěžoval. Dokonce jsme prošli kolem toho tlusťocha, který nadělal kolem mě tolik rozruchu v baru. Cpal si tabák do fajfky před trafikou a tlachal o politice směrem k nějaké ženě, která ho ani neposlouchala. Nemohl jsem si pomoci, a když jsme procházeli okolo, pohlédl jsem na něj. Oplatil mi stejným, ale nevšiml jsem si, že by mě poznal.

Jako by někdo dal celému městu tlačítkem pokyn „reset“. Všímal jsem si věcí, které jsem viděl včera: stejný povoz uhánějící ulicí, zadní náprava se smýkala ve štěrku ze strany na stranu; stejné ženy se řadily do fronty u studny; muž natírající dno pramice nepostoupil ve své práci za čtyřiadvacet hodin ani o píď. Skoro jsem čekal, že uvidím svého dvojníka, jak uhání městem před rozzuřeným davem, ale takhle to asi nefungovalo.

„Vy musíte vědět asi hodně o tom, co se tady děje,“ řekl jsem. „Jako včera s těmi letadly a tou károu.“

„To Millard, ten ví všecko,“ řekl Hugh.

„To je pravda,“ přisvědčil Millard. „Vlastně jsem uprostřed prací na sestavení prvního úplného popisu dne v životě města na světě, tak, jak tento den prožívá každý jednotlivec v tom městě. Každý čin, každý rozhovor, každý zvuk, který udělá každý ze sto padesáti devíti lidí a tří set třiceti dvou zvířecích obyvatel Cairnholmu, minutu po minutě, od slunce východu do slunce západu.“

„To je neuvěřitelné,“ řekl jsem.

„Musím s tebou jenom souhlasit,“ odpověděl. „Během pouhých sedmadvaceti let jsem už odpozoroval chování poloviny zvířat a skoro všech lidí.“

Údivem jsem otevřel ústa. „Dvacet sedm let?“

„Jen prasatům věnoval tři roky!“ řekl Hugh. „To jest denně po tři léta si dělal poznámky o prasatech! Dovedeš si to představit? ,Tenhle udělal hromádku hovínek!‘ ,Tohle udělalo kvík-kvík a pak usnulo ve vlastních výkalech!‘“

„Poznámky jsou pro celý proces naprosto nezbytné,“ vysvětloval trpělivě Millard. „Ale chápu tvoji závist, Hughu. Bude to totiž práce, která nemá ve vědeckém světě obdoby.“

„Ale no tak, moc se nenaparuj,“ okřikla ho Emma. „Nebude mít obdoby ani mezi pitomostmi. Bude to ta nejnudnější věc, jakou kdy kdo napsal!“

Místo odpovědi začal Millard poukazovat na věci chvíli předtím, než se skutečně staly. „Paní Higginsová dostane záchvat kašle,“ řekl třeba a žena na ulici se rozkašlala, až byla ve tváři celá rudá, anebo „Teď bude rybář lamentovat nad tím, jak těžko se provozuje v době války jeho živnost,“ a hned se muž opřený o káru naloženou sítěmi otočil na jiného muže a spustil: „Ve vodě je teď tolik proklatých ponorek, že se člověk bojí smočit si v ní i zadek!“

Byl jsem náležitě ohromen a také jsem mu to řekl. „Těší mě, že aspoň někdo ocení moji práci,“ odpověděl.

Procházeli jsme rušným přístavem až tam, kde z něj vybíhaly doky, a pak jsme pokračovali podél skalnatého břehu k mysu a k malému zálivu s písečnou pláží. My kluci jsme se svlékli do spodního prádla (kromě Horáce, který si jen vyzul boty a sundal kravatu), zatímco děvčata se převlékla do skromných staromódních koupacích oděvů. Pak jsem všichni plavali. Bronwyn a Emma spolu závodily a my ostatní jsme cákali ve vodě kolem nich. Když jsme se unavili, vylezli jsme si na písek a podřimovali. Když se nám zdálo, že je na slunci příliš horko, skočili jsme zpátky do vody, a když jsme se v chladné mořské vodě roztřásli, zase jsme vylezli ven, a tak to šlo pořád dokola, dokud se nezačaly naše stíny na pláži prodlužovat.

Dali jsme se do hovoru. Měli na mě snad milion otázek a – daleko od slečny Peregrinové – já jsem na ně mohl otevřeně odpovídat. Jaký je můj svět? Co lidé jedí, pijí, nosí na sobě? Kdy věda překoná nemoci a smrt? Žili v přepychu, ale hladověli po nových tvářích a nových příbězích. Odpověděl jsem jim na všechno, na co jsem odpovědět dokázal, namáhal jsem si mozek a vzpomínal na útržky z hodin paní Johnstonové, která vyučovala dějiny dvacátého století – přistání na Měsíci! Berlínská zeď! Vietnam! –, ale mnohé z toho nechápali.

Nejvíce jim učarovaly moderní technologie a životní úroveň mé doby. Naše domy měly klimatizaci. Slyšeli o televizi, ale nikdy žádný televizor neviděli a šokovalo je, když se dozvěděli, že u mě doma máme takovou bedýnku s mluvícím obrazem skoro v každém pokoji. Letecká doprava byla tak běžná a dostupná jako v jejich době vlaky. Naše armáda bojovala prostřednictvím dálkově ovládaných zbraní. Nosíme telefony a počítače v jednom, které se nám vejdou do kapsy, a i když ten můj tady nefungoval (zřejmě jako nic elektronického), vytáhl jsem ho, abych jim ukázal aspoň jeho štíhlé a lesklé pouzdro.

Blížil se soumrak, když jsme se konečně vydali na zpáteční cestu. Emma šla těsně po mém boku, doslova se na mě lepila, hřbet její ruky se při chůzi otíral o moji. Když jsme procházeli okolo jabloně na kraji města, chtěla si utrhnout jedno jablíčko, ale nedosáhla na to nejnižší, ani když se postavila na špičky, a tak jsem udělal to, co by udělal každý gentleman, pomohl jsem jí – objal jsem ji pažemi kolem pasu a snažil jsem se nehekat, když jsem ji nadzvedl. Bílou ruku měla nataženou, vlhké vlasy se jí třpytily ve slunci. Když jsem ji postavil na zem, políbila mě letmo na tvář a podala mi jablko.

„Na,“ řekla, „zasloužíš si ho.“

„To jablko, anebo polibek?“

Rozesmála se a utíkala, aby dohnala ostatní. Nevěděl jsem, jak nazvat to, co se mezi námi odehrávalo, ale líbilo se mi to. Bylo to bláznivé, křehké a hezké. Strčil jsem si jablko do kapsy a rozběhl se za ní.

Když jsme dorazili k močálu a já jsem oznámil, že musím domů, naoko se na mě zamračila. „Tak mi aspoň dovol, abych tě vyprovodila,“ řekla, a tak jsme zamávali ostatním a přešli močálem k mohyle, a já jsem se snažil co nejlépe si zapamatovat, kam klade svá chodidla.

Jakmile jsme došli k mohyle, řekl jsem: „Pojď se mnou na chvilku na druhou stranu.“

„Neměla bych. Musím se vrátit, jinak nás bude Pták podezírat.“

„Podezírat z čeho?“

Upejpavě se usmála. „Z… něčeho.“

„Z něčeho.“

„Neustále po něčem pátrá,“ řekla se smíchem.

Změnil jsem taktiku. „A co kdybys mě přišla zítra navštívit?“

„Navštívit? Tam?“

„A proč ne? Aspoň tam nebude slečna Peregrinová a nebude nás hlídat. Mohla by ses seznámit i s mým tátou. Neboj, neřekli bychom mu, kdo jsi. Možná by byl klidnější a nedělal by si tolik starostí s tím, kam pořád chodím a co tam dělám. Já a randit s takovou žhavou holkou? To zní jako jeho nejbláhovější otcovský sen.“

Myslel jsem, že se zasměje při zmínce o žhavé holce, ale ona naopak zvážněla. „Pták nám dovolí jít občas na druhou stranu jen na pár minut, jen abychom udržovali smyčku otevřenou, víš.“

„No tak jí řekni, že děláš právě tohle!“

Vzdychla si. „Chci. Opravdu. Ale není to dobrý nápad.“

„Drží tě na vodítku pěkně zkrátka.“

„Nevíš, o čem mluvíš,“ řekla zachmuřeně. „A díky za přirovnání k psovi. To bylo fakt brilantní.“

Přemýšlel jsem, jak rychle jsme přešli od flirtování k hádce. „Nemyslel jsem to tak.“

„Není to proto, že bych nechtěla,“ pokračovala. „Já prostě nemůžu.“

„Dobrá. Mám pro tebe nabídku. Zapomeň na to, že bys přišla na celý den. Pojď jen na minutku, teď hned.“

„Na jednu minutu? Co stihneme za jednu minutu?“

Usmál jsem se. „To by ses divila.“

„Řekni!“ zaprosila a strčila do mě.

„Vyfotil bych si tě.“

Smích jí zmizel z tváře. „Nevypadám zrovna nejlíp,“ řekla pochybovačně.

„Nesmysl, vypadáš skvěle. Opravdu.“

„Jen jednu minutu? Slibuješ?“

Nechal jsem ji vlézt do mohyly jako první. Když jsme z ní znovu vylezli, svět byl studený a zahalený v mlze, naštěstí přestalo pršet. Vytáhl jsem mobil a potěšilo mě, že jsem se ve své teorii nemýlil. Na této straně smyčky elektronické věci fungovaly.

„Kde máš fotoaparát?“ zeptala se celá roztřesená zimou. „Ať to máme rychle za sebou!“

Zvedl jsem telefon a vyfotil ji. Pohodila jenom hlavou, jako by ji na mém bizarním světě už nemohlo nic překvapit. Pak uskočila a začala kličkovat a já jsem ji musel honit okolo mohyly. Oba jsme se smáli, Emma se krčila a schovávala, aby na mě vzápětí odněkud vyjukla a svůdně zapózovala pro můj fotoaparát. Za minutu jsem měl tolik obrázků, že skoro zaplnily paměť telefonu.

Emma běžela k ústí mohyly a poslala mi vzdušný polibek. „Ahoj zítra, kluku budoucnosti!“

Zvedl jsem ruku, abych jí zamával na rozloučenou, a ona se skrčila a vlezla do tunelu ve skále.

***

Dorazil jsem zpátky do města promrzlý a mokrý a se šťastným úsměvem idiota. Byl jsem ještě hodně daleko od hostince, když jsem zaslechl zvláštní zvuk, který se nesl nad hučením generátorů – někdo na mě volal. Šel jsem za tím hlasem a našel otce, jak stojí na ulici v promočeném svetru, jeho dech se před ním srážel, jako když člověk vydechuje v chladném ránu do šály.

„Jacobe! Hledám tě!“

„Řekl jsi, že mám být zpátky na večeři, a jsem tady!“

„Zapomeň na večeři. Pojď se mnou.“

Otec večeři nikdy nevynechal. Něco se muselo určitě stát.

„Co se děje?“

„Vysvětlím ti to cestou,“ řekl a vedl mě k hospodě. Pak se na mě pořádně podíval. „Jsi celý mokrý!“ zvolal. „Proboha živýho, copak jsi ztratil i ten druhý kabát?“

„Já, ehm…“

„A proč máš tak červený obličej? Vypadá jako spálený od sluníčka.“

Do háje. Celé odpoledne na pláži bez ochranného krému. „Jsem celý schvácený z toho, jak jsem běžel,“ řekl jsem, ačkoliv mi na pažích naskakovala zimou husí kůže. „Co se děje? Umřel někdo nebo co?“

„Ne, ne, ne,“ řekl. „Vlastně jistým způsobem ano. Pár ovcí.“

„Co to má co společného s námi?“

„Oni si myslí, že to udělala děcka. Něco jako vandalismus.“

„Kdo si to myslí? Ovčí policie?“

„Farmáři,“ odpověděl. „Vyšetřují každého, komu ještě není dvacet. Přirozeně je hrozně zajímá, kde jsi celý den byl.“

Žaludek se mi sevřel. Neměl jsem žádnou neprůstřelnou historku o tom, kde jsem byl, a rychle jsem si začal cestou ke Kněžích díře něco vymýšlet.

Před hospodou se shromáždil menší dav okolo skupinky naštvaně vyhlížejících farmářů. Jeden měl na sobě zablácené montérky a hrozivě se opíral o vidle. Druhý držel za límec Červa. Červ měl na sobě běžecké kalhoty a tričko neonově zářivé barvy, na kterém stálo I LOVE IT WHEN YOU CALL ME BIG POPPA. Brečel a na horním rtu mu bublal sopel.

Třetí farmář, hubený jak tyčka, s pletenou čepicí na hlavě, ukázal na mě a vykročil směrem ke mně. „To je on!“ vykřikl. „Kdepak ses toulal, synku?“

Táta mně poklepal po zádech. „Řekni jim to,“ řekl sebejistě.

Snažil jsem se mluvit tak, aby to vypadalo, že nemám co skrývat. „Zkoumal jsem druhou stranu ostrova. Ten velký dům.“

Pletená čepice vypadala zaraženě. „Jakej velkej dům?“

„Tu ruinu tam v lese,“ řekly Vidle. „Jenom ten, kdo má papíry na hlavu, by tam lezl. To místo je začarovaný a sakra životu nebezpečný.“

Pletená čepice na mě zamžourala: „V tom velkým domě, s kým?“

„S nikým,“ odpověděl jsem a všiml si, že se na mě táta divně podíval.

„Hovadina! Myslím, žes tam byl s tímhle,“ řekl muž, který držel Červa.

„Já jsem žádnou ovci nezabil!“ vřískal Červ.

„Drž zobák!“ zaburácel ten chlap.

„Jakeu?“ oslovil mě otec. „A co ti tvoji kamarádi?“

„Ach, kecy, tati.“

Pletená čepice se otočila a odplivla si. „Ty malej lháři ulhanej. Měl bych tě spráskat páskem rovnou tady, před bohem i lidma.“

„Držte se od něho dál,“ řekl můj otec svým nejlepším hlasem přísného otce. Pletená čepice zaklela a vykročila směrem k němu a oba muži si chvíli hleděli do očí. Než některý z nich mohl zaútočit, ozval se známý hlas: „Počkej, Dennisi, to se vysvětlí,“ a z davu vystoupil Martin a postavil se mezi ně. „Začněme tím, že nám povíte, co vám řekl váš chlapec,“ obrátil se k mému otci.

Táta se do mě zabodával pohledem. „Říkal, že jde navštívit kamarády na druhé straně.“

„Jaký kamarády?“ naléhaly Vidle.

Bylo mi jasné, že to bude jenom horší, pokud neudělám něco radikálního. O dětech jsem jim říct nemohl, a proto jsem se rozhodl riskovat.

„Nikdo tam nebyl,“ řekl jsem a sklopil oči v předstíraných rozpacích. „Jsou jen v mých představách.“

„Co to říká?“

„Říká, že jeho přátelé existují jen v jeho představách,“ opakoval můj otec a jeho hlas zněl ustaraně.

Farmáři si mezi sebou vyměnili zmatené pohledy.

„Vidíte?“ ozval se Červ a na tváři mu svitl paprsek naděje. „Ten kluk je pořádnej cvok. Musel to udělat on!“

„Ani jsem se jich nedotkl,“ řekl jsem, i když mě vlastně nikdo neposlouchal.

„To nebyl ten Američan,“ řekl farmář, který držel Červa. Chytil ho za tričko. „To tenhle, ten toho má sakra za sebou. Před pár roky jsem viděl, jak skopl jehně z útesu. Kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych tomu. Když to udělal, zeptal jsem se ho proč. Prej aby viděl, jestli umí lítat, řek. Je to cvok jak ze žurnálu.“

Lidé si mezi sebou něco znechuceně mumlali. Červ vypadal nesvůj, ale to, co bylo řečeno, nijak nezpochybnil.

„A kde je ten jeho kumpán z rybárny?“ zeptaly se Vidle. „Jestli v tom má prsty tenhle, pak nabeton i ten druhej.“ Někdo řekl, že viděl Dylana u přístavu, a tak vyslali četu, aby ho dovedla.

„A co třeba vlk – anebo zdivočelý pes?“ navrhl táta. „Mého otce zabili psi.“

„Jediní psi na Cairnholmu jsou ovčáčtí psi,“ odpověděla mu Pletená čepice. „A ti nevraždí ovce.“

Přál jsem si, aby toho můj otec nechal a odešel, dokud to šlo, ale dal se do vyšetřování případu jako Sherlock Holmes. „A o kolika ovcích to vlastně mluvíme?“ zeptal se.

„O pěti,“ odpověděl čtvrtý farmář, malý mužíček s rozmrzelým výrazem ve tváři, který dosud neřekl ani slovo. „Všechny moje. Zabili je rovnou v ohradě. Ta nebožátka neměla šanci utéct.“

„Pět ovcí. Kolik krve si myslíte, že je v pěti ovcích?“

„Nedivil bych se, kdyby jí byla plná vana,“ řekly Vidle.

„Takže ten, kdo to udělal, by musel být od krve, ne?“

Farmáři se podívali jeden na druhého. Podívali se na mě a pak na Červa. Pak pokrčili rameny a poškrábali se na hlavě. „Hádám, že by to mohly bejt lišky,“ řekla Pletená čepice.

„Možná celá smečka,“ dodaly Vidle váhavě, „jestli jich teda na ostrově vůbec tolik je.“

„Já tvrdím, že ten řez je moc čistej,“ řekl ten, co držel Červa. „To musel někdo udělat nožem.“

„Já tomu prostě nevěřím,“ řekl můj táta.

„Tak se teda pojďte podívat na vlastní oči,“ vyzvala ho Pletená čepice. Dav se začal pomalu rozptylovat a naše malá skupinka se vydala za farmáři na místo činu. Plahočili jsme se do svahu, přes pole, k malé hnědé boudě obklopené obdélníkovou ohradou pro zvířata. Blížili jsme se k ní váhavě a pokukovali mezerami mezi laťkami plotu.

Scéna násilí uvnitř připomínala karikaturu, vypadala jako dílo nějakého šíleného impresionisty, který maluje jen červenou barvou. Udusaná tráva se topila v krvi, stejně jako kůly zničené počasím a ztuhlá bílá těla ovcí, poházená v různých pozicích smrtelné agónie. Jedna se snažila přeskočit plot a dlouhé nohy se jí zachytily mezi latě. Visela přede mnou v podivném úhlu, rozchlíplá od hrdla až po rozkrok, jako by někdo rozepnul zip.

Musel jsem se odvrátit. Ostatní mumlali a pokyvovali hlavami a kdosi tiše hvízdl. Červovi se obracel žaludek a rozplakal se, což bylo chápáno jako nevyslovené doznání viny. Zločinec, který se nedokáže podívat na svůj vlastní zločin. Odvedli ho s tím, že ho zavřou v Martinově muzeu – tam, kde bývala sakristie, bylo teď provizorní vězení ostrova –, dokud nebude předán policii na pevnině.

Nechali jsme farmáře rozjímat nad jeho mrtvými ovcemi a vrátili se do města, trmáceli se břidlicově šedým večerem přes zvlhlé kopce. Když jsme přišli do hotelu, věděl jsem, že mě čeká pohovor s Přísným otcem, a proto jsem se ho snažil odzbrojit ještě dřív, než začne.

„Lhal jsem ti, tati, a je mi to líto.“

„Fakt?“ řekl sarkasticky a převlékl se do suchého. „To je od tebe skvělé. Ale o jaké lži teď mluvíme? Už mám trochu potíže to sledovat.“

„O té, že jsem byl s přáteli. Na ostrově už jiné děti nejsou. Vymyslel jsem si to, protože jsem nechtěl, aby sis o mě dělal starosti, že jsem tam sám.“

„Jo, dělám si starosti, i když mi tvůj doktor říká, že nemusím.“

„Já vím.“

„A co ti vymyšlení kamarádi? Ví o tom Golan?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To byla taky lež. Musel jsem se nějak zbavit těch chlapů.“

Otec si složil paže na prsou, nevěděl, čemu věřit. „Skutečně?“

„Radši ať si myslí, že jsem trošku vyšinutej než zabiják ovcí, ne?“

Sedl jsem si za stůl. Táta se na mě dlouze zadíval a já si nebyl jistý, zda mi věří anebo ne. Pak šel ke dřezu a opláchl si obličej vodou. Když se utřel do ručníku a znovu se otočil ke mně, vypadalo to, že dospěl k závěru, že věřit mi mu působí menší problém.

„Opravdu bychom neměli zavolat doktoru Golanovi?“ zeptal se. „Pořádně si s ním promluvit?“

„Když chceš. Ale já jsem v pořádku.“

„Tohle je přesně to, proč jsem si nepřál, aby ses flákal s těmi rappery,“ řekl, protože potřeboval náš hovor zakončit něčím dostatečně rodičovským.

„Pokud jde o ně, měl jsi pravdu, tati,“ řekl jsem, i když v skrytu duše jsem nedokázal uvěřit tomu, že by toho byl kdokoliv z nich schopen. Červ a Dylan vedli svalnaté řeči, ale to bylo všecko.

Táta si sedl naproti mně. Vypadal unaveně. „Stejně bych ale rád věděl, jak se někdo dokáže spálit od slunce v den, jako byl ten dnešní.“

Pravda. Spálená kůže. „Nejspíš budu dost citlivý,“ řekl jsem.

„No, to určitě,“ poznamenal suše.

Nechal mě jít, a tak jsem se osprchoval a přemýšlel o Emmě. Pak jsem si čistil zuby a myslel na Emmu a omyl jsem si tvář a myslel u toho na Emmu. Pak jsem šel do svého pokoje a vytáhl jsem z kapsy jablko, které mi dala, a postavil je na noční stolek, a pak, jako bych se chtěl ujistit, že Emma existuje, jsem si vzal telefon a prohlížel si snímky, které jsem udělal odpoledne. Ještě jsem si je prohlížel, když jsem slyšel přes stěnu, jak si jde táta lehnout, a prohlížel jsem si je, když generátory utichly a lampa zhasla, a když už nikde nesvítilo nic jiného než její tvář na mém malém displeji. Ležel jsem ve tmě a stále si ji prohlížel.

Kapitola 8

Abych se vyhnul další přednášce, vstal jsem brzy a vydal se na cestu, ještě než se táta vzbudil. Strčil jsem mu pod dveře lístek a chtěl jsem si vzít jablko od Emmy, ale na nočním stolku, kde jsem je nechal, nebylo. Důkladná prohlídka podlahy odhalila chomáčky prachu a smetí a jakousi kožovitou věc velikosti golfového míčku. Už už jsem začínal uvažovat, jak mi ho mohl někdo štípnout, když jsem si uvědomil, že tím jablkem je ta kožovitá věc. Někdy uprostřed noci se důkladně zkazilo, tak, jak jsem to ještě u žádného ovoce neviděl. Vypadalo, jako by bylo rok v sušičce na ovoce. Když jsem je chtěl zvednout, rozdrobilo se mi v prstech jako hrouda hlíny.

Mávl jsem nad tím zmateně rukou a vyrazil ven. Lilo jak z konve, ale brzy jsem šedou oblohu zanechal za sebou a mířil ke spolehlivému slunci časové smyčky. Tentokrát ovšem na mě na druhé straně mohyly nečekaly hezké dívky – ani nikdo jiný. Snažil jsem se nebýt zklamaný, ale byl jsem, trošičku.

Jakmile jsem vešel do domu, začal jsem hledat Emmu, ale ještě než jsem stačil projít vstupní halou, chytila mě slečna Peregrinová.

„Na slovíčko, pane Portmane,“ řekla a vedla mě do soukromí kuchyně, ve které se ještě vznášela vůně vydatné snídaně, o niž jsem přišel. Připadal jsem si, jako by si mě zavolali do ředitelny na kobereček.

Slečna Peregrinová se opřela zády o ohromný sporák. „Líbí se vám u nás?“ zeptala se.

Odpověděl jsem jí, že ano a moc.

„To je dobře,“ odpověděla, ale pak jí úsměv z tváře zmizel. „Vím, že jste včera strávil s některými z mých chráněnců příjemné odpoledne. A že jste spolu živě diskutovali.“

„Ano, bylo to bezva. Všichni jsou opravdu moc prima.“ Snažil jsem se o odlehčený tón, ale věděl jsem, že se mě snaží k něčemu dovést.

„Povězte mi,“ pokračovala, „jak byste tu vaši diskusi popsal?“

Vzpomínal jsem. „Nevím…, mluvili jsme o spoustě věcí. O věcech tady. O tom, jaké jsou věci tam, odkud pocházím.“

„Odkud pocházíte.“

„Ano.“

„A myslíte si, že je moudré diskutovat o budoucích událostech s dětmi minulosti?“

„S dětmi? Opravdu o nich tak smýšlíte?“ zalitoval jsem těch slov hned, jakmile mi vyklouzla ze rtů.

„Tak smýšlejí i ony o sobě,“ řekla podrážděně. „Jak byste jim říkal vy?“

Byla v takové náladě, že jsem neměl chuť se s ní přít kvůli maličkosti. „Nejspíš děti.“

„Zajisté. Nu, ale jak jsem zmínila,“ řekla a zdůrazňovala svá slova bubnováním prstů na sporák, „myslíte, že je rozumné diskutovat o budoucnosti s dětmi z minulosti?“

Rozhodl jsem se jít s kůží na trh: „Ne?“

„Ach, ale vy to děláte! Vím to, protože včera u večeře nám Hugh poskytl fascinující výklad o zázracích telekomunikačních technologií jednadvacátého století.“ Její hlas přetékal sarkasmem. „Věděli jste, že když v jednadvacátém století pošlete někomu dopis, dostane ho téměř okamžitě?“

„Asi hovoříte o e-mailu.“

„No, Hugh o tom věděl všechno.“

„Nerozumím,“ řekl jsem. „Je v tom nějaký problém?“

Přestala se opírat o sporák a udělala nejistý krok směrem ke mně. I když byla o dobrých třicet centimetrů menší než já, stále jsem z ní měl obavy.

„Jako ymbryna jsem povinna starat se o bezpečnost těchto dětí, což znamená zejména držet je zde – v této smyčce – na tomto ostrově.“

„Dobře.“

„Nikdy nebudou součástí vašeho světa, pane Portmane. Jaký má proto smysl plést jim hlavy ohromujícími řečmi o exotických zázracích budoucnosti? Teď mi tu polovina dětí žadoní o výlet tryskovým letadlem do Ameriky a druhá polovina sní o dni, kdy budou mít telefon a počítač v jednom, jako máte vy.“

„To mě mrzí. Neuvědomil jsem si to.“

„Jejich domov je tady. Snažím se z něj udělat to nejhezčí místo, jaké svedu. Ovšem prostým faktem je, že nemohou odejít, a ocenila bych, kdybyste v nich nezasíval touhu to udělat.“

„Ale proč nemohou?“

Přimhouřila oči, chvíli se na mě dívala a pak zavrtěla hlavou. „Promiňte mi. Stále nedoceňuji hloubku vaší nevědomosti.“ Slečna Peregrinová, která jako by jaksi nesměla zahálet, vzala z plotýnky pánev a začala ji důkladně drhnout drátěnkou. Přemýšlel jsem, zda moji otázku ignoruje anebo prostě jenom zvažuje, jak mi co nejlapidárněji odpovědět.

Když byla pánev čistá, položila ji s klepnutím zpátky na sporák a řekla: „Nemohou se zdržovat ve vašem světě, pane Portmane, protože by zakrátko zestárly a zemřely.“

„Co tím myslíte, že by zemřely?“

„Opravdu nevím, jak to říct jasněji. Zemřou, Jacobe.“ Mluvila úsečně, jako by si co nejrychleji přála toto téma opustit. „Možná se vám zdá, že jsme našli způsob, jak obelstít smrt, ale to je jenom iluze. Pokud budou děti příliš dlouho na vaší straně smyčky, všechna ta léta, kterých byly ušetřeny, na ně padnou najednou, během několika hodin.“

Představil jsem si člověka, který seschne a rozdrolí se jako to jablko na mém nočním stolku. „To je hrozné,“ otřásl jsem se.

„Těch několik případů, kterých jsem naneštěstí byla svědkem, patří mezi nejhorší vzpomínky v mém životě. A chci vás ujistit, že žiji už dost dlouho na to, abych viděla skutečně hrůzostrašné věci.“

„Takže se to už stalo.“

„Mladé dívce v mé péči, bohužel, před pěknou řádkou let. Jmenovala se Charlotte. Bylo to poprvé a naposledy, kdy jsem se rozhodla navštívit jednu z mých sester – ymbryn. Za ten krátký čas se Charlottě podařilo utéct starším dětem, které ji měly na starosti, a vyjít ze smyčky. Bylo to někdy v roce 1985 anebo 86, myslím. Charlotte se sama bezstarostně toulala vesnicí, kde ji našel nějaký strážník. Když nedokázala vysvětlit, kdo je a odkud přišla – tedy ne tak, aby byl s jejím vysvětlením spokojený –, odvedli tu nebohou dívenku na pevninu a předali ji do péče sociálního ústavu. Dostala jsem se k ní až za dva dny a do té doby zestárla o třicet pět let.“

„Myslím, že jsem tu fotografii viděl,“ řekl jsem. „Dospělá žena v dětských šatečkách.“

Slečna Peregrinová smutně přikývla. „Už nikdy potom nebyla stejná. Neměla to v hlavě v pořádku.“

„Co se s ní stalo?“

„Bydlí teď u slečny Lelkové. Slečna Lelková a slečna Drozdová přebírají všechny těžké případy.“

„Ale neznamená to přece, že jsou na ostrově uvěznění, nebo snad ano?“ zeptal jsem se. „Nemohli by odejít teď, z roku 1940?“

„Mohly, a začít znovu stárnout, jako normální lidé. Ale k čemu? Aby je pohltila zuřivá válka? Aby potkávaly lidi, kteří se jich bojí a nerozumí jim? A jsou tu ještě další nebezpečí. Nejlépe je zůstat zde.“

„Jaká další nebezpečí?“

Její tvář se zasmušila, jako by litovala toho, že s tím začala. „Nic, s čím byste si měl dělat starosti. Přinejmenším ještě ne teď.“

S tím mě vyhnala ven. Znovu jsem se jí zeptal, co myslela „dalším nebezpečím“, ale zavřela mi dveře z ochranné síťoviny přímo před nosem. „Užijte si rána,“ zašvitořila a vyloudila na tváři úsměv. „Najděte slečnu Bloomovou, určitě se vás už nemůže dočkat.“ A zmizela v domě.

Šel jsem pomalu do zahrady a přemýšlel, jak vyhnat z hlavy ten obraz scvrklého jablka. Zanedlouho se mi to podařilo. Ne že bych na to zapomněl, jen mě to přestalo trápit. Byla to ta nejpodivnější věc.

Snažil jsem se splnit svou misi a najít Emmu, od Hugha jsem se dozvěděl, že šla nakupovat do vesnice, a tak jsem si sedl do stínu stromu a čekal. Během pěti minut jsem v té trávě napolo usnul, usmíval jsem se jako nějaký ťulpas a poklidně jsem přemítal, co bude asi na oběd. Jako by už ta prostá skutečnost, že tam jsem, na mě působila jako droga; jako by smyčka jako taková byla drogou – kombinací látky zlepšující náladu a sedativa –, a jestli tu zůstanu příliš dlouho, už nebudu chtít nikdy odejít.

Pokud by to byla pravda, napadlo mě, pak by to vysvětlovalo řadu věcí, třeba jak to, že lidé prožívají celá desetiletí stále dokola týž den, a při tom se z toho nezblázní. Ano, bylo to krásné a život byl prima, ale pokud jsou všechny dny přesně stejné a pokud děti opravdu nesmí odejít, jak řekla slečna Peregrinová, pak toto místo není jenom nebem, ale i jistým druhem vězení. Bylo ale tak příjemné, že mohlo trvat roky, než si toho člověk všiml, a tou dobou už by bylo stejně pozdě opustit je a znamenalo by to riskovat příliš mnoho.

Takže ve skutečnosti se nejedná o žádné rozhodnutí. Zůstaneš. To až později – o mnoho let později – se člověk začne ptát sám sebe, co se mohlo přihodit, kdyby nezůstal.

***

Musel jsem si zdřímnout, protože jsem se kolem desáté probudil s tím, že mě někdo šťouchá do nohy. Otevřel jsem jedno oko a zjistil, že se mi snaží vlézt do boty malinká postavička vypadající jako člověk, jen se zamotala do tkaniček. Človíček měl ztuhlé údy a byl nemotorný, vysoký tak do poloviny kola od auta, oblečený ve vojenské uniformě. Chvíli jsem ho pozoroval, jak se snaží vysvobodit, a najednou ztuhl, jako hračka na klíček, když jí dojde energie. Rozvázal jsem si na botě tkaničku, abych tu postavičku vyprostil, a pak jsem ji obrátil a hledal klíček, ale žádný jsem nenašel. Zblízka ta věcička vypadala podivně a hrubě, nepropracovaně, hlavu měla uplácanou z jílu, obličej tvořil špinavý otisk palce.

„Dones ho sem!“ zavolal někdo na druhém konci zahrady. Na kraji lesa seděl na pařezu nějaký chlapec a mával na mě.

Neměl jsem nic nutného na práci, a proto jsem zvedl hliněného vojáka a kráčel za ním. Chlapec měl okolo sebe celou manéž panáčků na klíček, kteří se kymáceli okolo něho jako pokažení roboti. Když jsem přišel blíž, vojáček v mé ruce se trhnutím probudil znovu k životu, vrtěl se, jako by se snažil osvobodit. Postavil jsem ho k ostatním a oprášil si hlínu z kalhot.

„Jmenuju se Enoch,“ představil se chlapec. „Ty musíš být on.“

„To nejspíš jo,“ odpověděl jsem.

„Promiň, jestli tě otravoval,“ řekl a hnal toho, kterého jsem donesl, zpátky k ostatním. „Mají různé nápady, víš. Ještě nejsou pořádně vycvičení. Vyrobil jsem je teprve minulej tejden.“ Mluvil s mírným londýnským přízvukem. Okolo očí měl mrtvolně bledé kruhy, takže připomínal mývala, a jeho overal – stejný, jaký měl na obrázcích, které jsem viděl – byl od jílu a bláta. Kdyby neměl tvář kulatou jako měsíček, mohl by být klidně kominíkem z Olivera Twista.

„Tys je vyrobil?“ zeptal jsem se ohromeně. „A jak?“

„Jsou to homunkulové,“ vysvětloval. „Občas jim dávám hlavy od panenek, ale tentokrát jsem spěchal a neobtěžoval se.“

„Co je to homunkulové?“

„Víc než jeden homunkulus.“ Řekl to, jako by to bylo něco, co musí vědět každý idiot. „Někteří lidi si myslí, že jsou to homunkulusové, ale já si myslím, že to zní hloupě, nemyslíš?“

„Naprosto.“

Hliněný vojáček, kterého jsem přinesl, začal znova pochodovat. Enoch ho nohou posunul zpět k ostatním. Vypadali, že přestávají fungovat, naráželi do sebe jako excitované atomy. „Bojujte, buzíci!“ poručil a v tu chvíli jsem si uvědomil, že do sebe nejen narážejí, ale také buší a kopou. Když se ten nezvedený panáček, kterého boj nezajímal, znovu zkoušel odpotácet pryč, Enoch ho popadl, zvedl a utrhl mu nohy.

„Tohle se stane těm, kdo chtějí z mé armády dezertovat!“ vykřikl a odhodil zmrzačenou figurku do trávy, kde sebou groteskně mrskala a ostatní o ni zakopávaly.

„Takhle zacházíš se všemi svými hračkami?“

„Proč?“ zeptal se. „Je ti jich líto?“

„Nevím. Mělo by?“

„Ne. Kdyby nebylo mě, vůbec by nežili.“

Zasmál jsem se a Enoch na mě vyštěkl: „Co je na tom k smíchu?“

„Žertoval jsi.“

„Ty jsi trochu natvrdlej, viď?“ řekl. „Podívej.“ Vzal jednoho vojáka a strhl z něho šaty. Pak ho oběma rukama rozpáral uprostřed a vytáhl mu z hrudi drobné, zmítající se srdce. Voják okamžitě zvadl. Enoch podržel srdce mezi palcem a ukazovákem, abych se mohl podívat.

„Je z myši,“ vysvětloval. „To dokážu – vzít život jedné věci a dát jej druhé, buďto jílu, jako je tenhle, anebo něčemu, co bývalo naživu, jenže už není.“ Zastrčil si znehybnělé srdce do montérek. „Brzo, jen co přijdu na to, jak je pořádně vycvičit, si z nich udělám celou armádu. Akorát že budou masivní.“ A zvedl ruku nad hlavu, aby mi ukázal, jak masivní budou.

„A co umíš ty?“ zeptal se.

„Já? Vlastně nic. Chci říct, že nic takového jako ty.“

„Škoda,“ odpověděl. „Hodláš s námi žít i tak?“ Neznělo to zrovna, jako by si to přál; byl jen zvědavý.

„Nevím,“ řekl jsem. „Ještě jsem o tom nepřemýšlel.“ Byla to samozřejmě lež. Přemýšlel jsem už o tom, ale většinou jen ve formě jakýchsi vidin.

Podezřívavě se na mě podíval: „Ale copak to nechceš?“

„Ještě nevím.“

Přimhouřil oči a pomalu pokýval hlavou, jako by si mě právě odškrtával z nějakého seznamu.

Pak se ke mně naklonil a tiše řekl: „Emma ti vyprávěla o Přepadení vesnice, ne?“

„Přepadení čeho?“

Odvrátil oči. „Ale nic. Je to jen hra, kterou někteří z nás hrají.“

Měl jsem pocit, jako by mě zkoušel. „Nic mi neřekla,“ dodal jsem.

Enoch popojel na pařezu směrem ke mně. „To se vsadím, že neřekla,“ reagoval. „Vsadím se, že je toho hodně o tomhle místě, co by ti raději neřekla.“

„Vážně? A proč?“

„Protože pak by se ti nezdálo tak skvělé, jak si všichni přejí, a nezůstal bys.“

„O jaké věci jde?“ zeptal jsem se.

„To ti nemůžu říct,“ řekl a vrhl na mě ďábelský úsměv. „Mohl bych mít pořádný trable.“

„No tak,“ pobízel jsem ho, „když už jsi s tím začal.“

Vstal jsem a chystal se odejít. „Počkej!“ zvolal a chytil mě za rukáv.

„Proč bych čekal, když mi stejně nic nepovíš?“

Rozvážně si promnul bradu. „Je pravda, že nesmím nic říct..., no ale hádám, že ti nemůžu bránit v tom, abys šel po schodech nahoru a nakoukl do pokoje na konci chodby.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Co je tam?“

„Můj přítel Victor. Chce tě poznat. Běž nahoru a promluv si s ním.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Půjdu.“

Vyrazil jsem směrem k domu, když Enoch zahvízdal. Naznačoval rukou, že sahá nad dveře. Klíč, řekl neslyšně.

„Na co potřebuju klíč, když tam někdo je?“

Otočil se ke mně zády a předstíral, že mě neslyší.

***

Loudal jsem se do domu a pak nahoru po schodech, jako bych tam měl nějakou schůzku a bylo mi jedno, jestli o tom někdo ví nebo ne. Když jsem se nepozorovaně dostal do druhého poschodí, vplížil jsem se k pokoji na konci chodby a vzal za kliku. Bylo zamčeno. Zaklepal jsem, ale zevnitř se nic neozvalo. Ohlédl jsem se přes rameno, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje, a pak jsem přejížděl rukou po překladu dveřní zárubně. Samozřejmě, klíč tam byl.

Odemkl jsem a vklouzl dovnitř. Pokoj vypadal jako všechny ostatní ložnice v tomto domě – komoda, skříň, váza s květinami na nočním stolku. Slunce pozdního dopoledne svítilo zataženými závěsy barvy hořčice a vrhalo všude tak žluté světlo, že celý pokoj vypadal, jako by byl obložen jantarem. Teprve teď jsem si všiml mladého muže, který ležel v posteli s očima zavřenýma a ústy lehce pootevřenými, napolo skrytý za krajkovým závěsem.

Ztuhl jsem, měl jsem strach, abych ho nevzbudil. Znal jsem ho z alba slečny Peregrinové, ale nikdy jsem ho nepotkal u jídla ani jinde v domě, a nikdo nás ani nepředstavil. Na fotografii ležel v posteli a spal, zrovna jako teď. Je snad v nějaké karanténě, nakažený nějakou spavou nemocí? Chce snad Enoch, abych se taky nakazil?

„Haló?“ zašeptal jsem. „Spíš?“

Nepohnul se. Položil jsem mu ruku na paži a jemně s ním zatřásl. Hlava mu sklouzla na bok.

Pak jsem si uvědomil něco hrozného. Abych to ověřil, podržel jsem ruku před jeho ústy. Necítil jsem jeho dech. Prstem jsem se dotkl jeho rtů, které byly jako led. Raději jsem ruku rychle odtáhl.

Pak jsem zaslechl kroky, otočil jsem se a uviděl ve dveřích Bronwyn. „Tady nemáš co dělat,“ sykla.

„Je mrtvý,“ řekl jsem.

Bronwyn se zadívala na chlapce a posmutněla. „To je Victor.“

V tu ránu mi došlo, kde jsem jeho tvář viděl. Byl to ten hoch, který na obrázku mého dědečka zvedal balvan. Victor byl Bronwynin bratr. Nedalo se odhadnout, jak dlouho je mrtvý. Vzhledem k tomu, že se časová smyčka stále otáčí, to mohlo být klidně padesát let, a jen to vypadá, jako by to byl jeden den.

„Co se mu stalo?“ zeptal jsem se.

„Možná našeho Victora vzbudím,“ ozval se za námi hlas, „a pak se ho můžeš zeptat.“ Byl to Enoch. Vešel a zavřel za sebou dveře.

Bronwyniny oči na něj zazářily clonou řinoucích se slz. „Vzbudil bys ho? Ach, prosím, Enochu.“

„Neměl bych,“ řekl. „Stejně už mi docházejí srdce, a na probuzení lidské bytosti je jich skutečně zapotřebí hodně, byť je to třeba jen na minutku.“

Bronwyn přistoupila k mrtvému chlapci a začala mu prsty hladit vlasy. „Prosím,“ žadonila, „už je to tak dávno, co jsme s Victorem mluvili.“

„Dobrá, mám ve sklepě naložených pár kravských srdcí,“ řekl a předstíral, že o tom přemýšlí. „Ale skutečně nerad používám horší ingredience. Čerstvé je vždycky lepší!“

Bronwyn se teď doopravdy silně rozplakala. Jedna její slza ukápla na chlapcovo sako a ona si pospíšila, aby ji setřela svým rukávem.

„Nebuď tak zoufalá,“ ozval se Enoch, „víš, že to nemohu vystát. A stejně, budit Victora je kruté. Líbí se mu tam, kde je.“

„A kde je?“ zeptal jsem se.

„Kdoví? Ale kdykoliv ho na chvíli probudíme, abychom si s ním promluvili, zdá se, že strašně spěchá, jen aby už byl zpátky.“

„Kruté je, že si takhle pohráváš s Bronwyn a mě taháš za nos,“ řekl jsem. „A pokud je Victor mrtvý, proč ho prostě nepohřbíte?“

Bronwyn na mě vrhla pohled plný nejhlubšího výsměchu. „To bychom ho už nikdy neviděli,“ řekla.

„To bolí, kámo,“ řekl Enoch. „Zmínil jsem se jenom o tom, abys šel sem nahoru, protože jsem chtěl, abys znal všechna fakta. Jsem na tvý straně.“

„Jo? Tak jaký jsou to fakta teda? Jak Victor zemřel?“

Bronwyn zvedla hlavu. „Zabil ho… aaaauuuu!“ vykvikla, jak ji Enoch štípl zezadu do paže.

„Pšššt!“ zvolal. „To nemáš říkat ty!“

„To je absurdní!“ řekl jsem. „Když mi to nikdo z vás nepoví, budu se muset zeptat slečny Peregrinové.“

Enoch ke mně rychle přiskočil, oči vykulené. „Ne, ne, to nesmíš.“

„Ano? Proč nesmím?“

„Pták není rád, když mluvíme o Victorovi,“ vysvětloval. „To proto chodí pořád v černém, víš. Nesmí zjistit, že jsme tady. Dala by nám co proto!“

Zrovna v tu chvíli jsme zaslechli nezaměnitelný zvuk kulhavých kroků slečny Peregrinové na schodišti. Bronwyn zbledla jako křída a vyběhla okolo mě ze dveří, ale než mohl utéct i Enoch, zastoupil jsem mu cestu. „Uhni!“ zasyčel na mě.

„Řekni mi, co se stalo Victorovi!“

„Já nemůžu!“

„Tak mi tedy řekni o Přepadení vesnice.“

„To ti taky nesmím říct!“ Snažil se kolem mě proklouznout, ale když si uvědomil, že se mu to nepovede, vzdal se. „Dobře, tak zavři dveře a já ti to pošeptám!“

Zavřel jsem je zrovna ve chvíli, když slečna Peregrinová dospěla na podestu. Chvíli jsme stáli s ušima na dveřích a naslouchali, zda neuslyšíme něco, co by napovídalo tomu, že jsme prozrazeni. Ředitelka mířila chodbou k nám, ale pak se zastavila. Zaskřípaly další dveře a pak se zase zavřely.

„Šla k sobě,“ zašeptal Enoch.

„Takže,“ řekl jsem, „Přepadení vesnice.“

Bylo vidět, jak lituje toho, že o tom vůbec začal, a táhl mě pryč ode dveří. Šel jsem za ním skloněný, aby mi mohl šeptat do ucha. „Jak jsem už říkal, je to hra, kterou hrajeme. Co je jejím obsahem, napovídá její název.“

„Chceš říct, že doopravdy přepadáváte vesnici?“

„Obrátíme ji vzhůru nohama, honíme lidi, bereme si, co se nám zlíbí, zapalujeme věci. Je to ohromná legrace.“

„Ale to je přece hrozné!“

„Musíme nějak trénovat svoje dovednosti, ne? Pro případ, že bychom se někdy museli bránit. Jinak zhnijem. A navíc ta hra má svoje pravidla. Nesmíme nikoho zabít. Jenom jako trochu postrašit, to jo. A když už se někdo přece jenom zraní, no, na druhý den je zase v pořádku a na nic si nepamatuje.“

„Emma to hraje taky?“

„Ne. Je jako ty. Tvrdí, že je to zlo.“

„No, to taky je.“

Obrátil oči v sloup. „Vy dva si vážně zasloužíte jeden druhýho.“

„Co má tohle znamenat?“

Vztyčil se do své výšky metr pětapadesát a zabodl mi prst do prsou. „To znamená, aby sis se mnou raději nezačínal, kámo. Protože kdybychom sem tam tu zpropadenou vesnici nepřepadli, většina z nás by se už dávno zcvokla.“ Šel ke dveřím, položil ruku na kliku a pak se ještě jednou otočil tváří ke mně. „A jestli si myslíš, že my jsme zkažení, počkej, až uvidíš je.“

„Koho je? O čem to tu sakra všichni mluvíte?“

Položil si prst přes ústa, aby naznačil, že mám být zticha, a pak odešel.

Zůstal jsem zase sám. Moje oči přitahovalo tělo na posteli. Co se ti stalo, Victore?

Možná se zbláznil a zabil se, napadlo mě – měl této věčnosti, radostné, ale bez budoucnosti, plné zuby, tak se raději nacpal jedem na krysy anebo skočil ze skály. Anebo to udělali oni, ta „jiná nebezpečí“, na která narážela slečna Peregrinová.

Vyšel jsem do chodby a chtěl jsem jít ke schodišti, když jsem za zpola zavřenými dveřmi uslyšel hlas slečny Peregrinové. Schoval jsem se do nejbližšího pokoje a zůstal jsem tak ukrytý, dokud nepřebelhala kolem mě a nesešla po schodech dolů. Pak jsem si všiml páru bot, který stál před pečlivě ustlanou postelí – patřily Emmě. Byl jsem v její ložnici.

U jedné stěny stál prádelník a zrcadlo, u druhé psací stůl a u něj zasunutá židle. Byl to pokoj čistotné dívky, která nemá co skrývat, anebo tak aspoň vypadal, než jsem pod skříní objevil krabici na klobouky. Byla převázaná provázkem a tužkou na sklo na ní bylo napsáno:

Jako by zamávali býkovi před očima červeným hadrem. Sedl jsem si, krabici dal do klína a rozvázal provázek. Bylo v ní sto a možná i víc dopisů, všechny od mého dědečka.

Srdce mi tlouklo jako o závod. To byl přesně ten zlatý poklad, který jsem chtěl v tom starém rozpadlém domě najít. Jistě, necítil jsem se dobře, že čmuchám, ale jestliže ti lidé tady trvají na tom, že si nechají jisté věci pro sebe, tak já si musím ta tajemství odhalit sám.

Chtěl jsem si je přečíst všechny, ale bál jsem se, že mě tu někdo najde, a tak jsem jimi jen rychle listoval. Mnohé byly datovány kolem roku 1940, v době, kdy byl dědeček Portman v armádě. Náhodné vzorky ukázaly, že jsou dlouhé a šťavnaté, plné láskyplných vyznání a neohrabaných popisů Emminy krásy napsaných tehdejší dědovou nedokonalou angličtinou („Jsi hezká jako kvítek, taky voníš pěkně, mohu utrhnout si?“). Do jedné obálky přiložil svou fotografii, kde sedí na bombě s cigaretou zavěšenou na rtu.

Během doby byly jeho dopisy kratší a psal méně často. Kolem roku 1950 psal asi tak jeden za rok. Poslední nesl datum z dubna 1963. V obálce nebyl dopis, jen pár fotografií. Na dvou byla Emma, snímky, které mu poslala a on jí je vrátil. První byla z počátků – měla to být legrační póza jako odpověď na jeho fotografii –, škrábala na ní brambory a předstírala, že kouří jednu z dýmek slečny Peregrinové. Druhá byla smutnější, a napadlo mě, že ji poslala, když se jí dědeček dlouho neozýval. Na poslední fotce – což byla vlastně také poslední věc, co jí kdy poslal – byl můj dědeček ve středních letech s holčičkou v náručí.

Musel jsem na ten poslední snímek zírat snad minutu, než mi došlo, kdo je ta malá dívenka. Byla to moje teta Susie, asi čtyřletá. Potom už žádné dopisy nepřišly. Přemýšlel jsem, jak dlouho ještě Emma psala mému dědečkovi, aniž by dostala nějakou odpověď, a co udělal s jejími dopisy on. Vyhodil je? Schovával si je někde? Určitě to musel být jeden z těch dopisů, který můj otec a teta našli jako malí a který je přiměl k myšlence, že jejich otec je lhář a podvodník. Jak jen se mýlili.

Slyšel jsem, jak si někdo za mnou odkašlal, otočil jsem se a spatřil ve dveřích Emmu. Rychle jsem začal sbírat dopisy, tváře mi hořely, ale už bylo pozdě. Přistihla mě.

„Mrzí mě to. Nemám tady co dělat.“

„To máš teda setsakra pravdu,“ řekla, „ale ať je to, jak chce, nenech se rušit ve čtení.“ Rozčileně dupala ke komodě, vytáhla jednu zásuvku a hodila ji s rachotem na zem. „Když už jsi v tom, proč se neprohrabat taky mými kalhotkami!“

„Opravdu mě to moc mrzí,“ opakoval jsem. „Nikdy takové věci nedělám.“

„Ach, proč se divím. Nejspíš jsi moc zaneprázdněný šmírováním a nakukováním do dámských ložnic!“ Tyčila se nade mnou, třásla se vzteky, zatímco jsem se snažil nacpat všechny dopisy zpátky do krabice.

„Je v tom systém, víš. Dej mi je, všechno zpřeházíš vzhůru nohama!“ Sedla si a odstrčila mě, vysypala krabici na podlahu a začala dopisy třídit na hromádky rychlostí poštovní úřednice. Usoudil jsem, že bude lepší držet jazyk za zuby, a jen jsem pokorně pozoroval, jak pracuje.

Když se trochu uklidnila, řekla: „Takže ty se chceš něco dozvědět o mně a o Abovi, je to tak? Protože to ses mohl klidně zeptat.“

„Nechtěl jsem slídit.“

„Trochu sporné tvrzení, nemyslíš?“

„Asi jo.“

„Fakt? Tak co chceš vědět?“

Přemýšlel jsem o tom. Nevěděl jsem, odkud začít. „Jenom… co se stalo?“

„Dobrá tedy, přeskočíme všechno to hezké a přejdeme rovnou ke konci. Je jednoduchý, vskutku. Odešel. Řekl, že mě miluje, a slíbil, že se jednoho dne vrátí. Ale nevrátil se.“

„Ale on musel jít, ne? Bojovat?“

„Musel? Nevím. Řekl, že by nedokázal žít sám se sebou, kdyby seděl stranou, zatímco jeho lidi pronásledují a zabíjejí. Říkal, že je to jeho povinnost. Zřejmě pro něj povinnost znamenala víc než já. I tak, čekala jsem. Čekala jsem a bála se po celou tu prokletou válku, myslela jsem si, že každý dopis je oznámení o tom, že zemřel. Pak, když válka konečně skončila, řekl, že se asi nemůže vrátit. Řekl, že by se totálně zbláznil. Říkal, že se naučil v armádě starat se sám o sebe a že už rozhodně nepotřebuje nějakou chůvu, jako je Pták, aby na něj dohlížela. Že jede do Ameriky a nachystá tam pro nás domov, a pak pro mě pošle. A tak jsem čekala dál. Čekala jsem tak dlouho, že kdybych skutečně odešla žít s ním, bylo by mi čtyřicet. Tou dobou to dal dohromady s některou z normálních. A tak, jak se říká, zazvonil zvonec a pohádky byl konec.“

„Je mi to líto. To jsem nevěděl.“

„Je to starý příběh. Už na to skoro nemyslím.“

„Zazlíváš mu, žes tu zůstala trčet,“ řekl jsem.

Podívala se na mě přísně. „Kdo říká, že tu trčím?“ Pak si povzdychla. „Ne, nemám mu to za zlé. Jen mi chybí, to je všechno.“

„Pořád?“

„Každý den.“

Dotřídila dopisy. „Tady to máš,“ řekla a zaklapla víko. „Celá historie mé lásky v zaprášené krabici ve skříni.“ Zhluboka se nadechla, zavřela oči a stiskla si kořen nosu. Na chvíli jsem téměř zahlédl starou ženu skrývající se za jejími jemnými rysy. Můj dědeček pošlapal její ubohé chřadnoucí srdce a ta rána byla stále živá, i po tolika letech.

Chtěl jsem jí položit ruku na rameno, ale něco mi v tom bránilo. Tahle krásná fascinující dívka, zázrak zázraků, mě má asi skutečně ráda. Jenže jsem si uvědomoval, že to nejsem já, koho má ráda. Srdce ji bolelo pro někoho jiného a já jsem byl jen záskok za svého dědečka. To by zastavilo každého, bez ohledu na to, jak po ní touží. Znám kluky, kterým vadí už pomyšlení na to, že by chodili s expřítelkyní svého kamaráda. Podle toho by se chození s dědečkovou expřítelkyní rovnalo prakticky incestu.

Další, co jsem si uvědomil, byla Emmina ruka na mé paži. Pak její hlava na mém rameni, a cítil jsem, jak její brada pomaličku putuje k mé tváři. Byl to jazyk těla vyzývající k polibku. V okamžiku budou naše obličeje v jedné rovině a já se budu muset rozhodnout, jestli přitisknu svoje rty na její, anebo jí vážně ublížím tím, že ji od sebe odstrčím, a já už jsem jí jednou ublížil. Nebylo to proto, že bych nechtěl – přál jsem si to víc než cokoliv jiného –, ale myšlenka na to, že ji budu líbat půl metru od krabice, ve které s chorobnou pečlivostí uchovává milostné dopisy od mého dědečka, ve mně vyvolávala divné pocity a nervozitu.

Pak jsem ucítil její líc na své a věděl jsem, že je to teď, anebo nikdy, a tak jsem řekl první věc, která mě napadla, abych to zastavil.

„Je něco mezi tebou a Enochem?“

Okamžitě se odtáhla, podívala se na mě asi tak, jako kdybych navrhl, abychom si dali k večeři štěně. „Cože?! Ne! Kde jsi proboha přišel na něco tak zvráceného?“

„To mám od něho. Připadá mi trochu zahořklý, když o tobě mluví, a mám dojem, že není rád, když tady jsem, jako bych mu chtěl rušit jeho hru nebo tak něco.“

Oči se jí rozšířily ještě víc. „Tak za prvé, nehraje žádnou ,hru‘, kterou bys mu mohl ,rušit‘, to tě mohu ujistit. Je to žárlivec a lhář.“

„Vážně?“

„Co vážně?“

„Lhář.“

Přimhouřila oči. „Proč? Jaké nesmysly žvanil?“

„Emmo, co se stalo Victorovi?“

Vypadala překvapeně. Pak zavrtěla hlavou a zamumlala: „K čertu s tím sobcem.“

„Je tady něco, o čem mi nikdo nechce říct, a já chci vědět, co to je.“

„Já nemůžu,“ řekla.

„To slyším pořád! Nesmím mluvit o budoucnosti. Ty nesmíš mluvit o minulosti. Slečna Peregrinová nás všechny svázala. Poslední, co si můj dědeček přál, bylo, abych přišel sem a zjistil pravdu. Copak tohle nic neznamená?“

Vzala mě za ruku, položila si ji do klína a dívala se na ni. Zdálo se, že se snaží najít ta správná slova. „Máš pravdu,“ řekla nakonec, „něco tu je.“

„Řekni mi to.“

„Ne tady,“ zašeptala. „Dnes v noci.“

Domluvili jsme se, že se sejdeme později v tu noc, až můj otec a slečna Peregrinová usnou. Emma trvala na tom, že tohle je jediná možnost, protože stěny mají uši a nemůžeme se spolu vytratit přes den, aniž bychom vzbudili podezření. Abychom vyvolali iluzi, že nemáme co skrývat, strávili jsme zbytek odpoledne spolu na zahradě, všem na očích, a když se slunce začalo sklánět za obzor, odešel jsem k močálu sám.

***

Byl další deštivý večer v jednadvacátém století, a když jsem dorazil do hostince, byl jsem rád, že jsem někde, kde je sucho. Našel jsem tátu, jak sedí sám u piva, a tak jsem si přisedl a začal si vymýšlet historky o tom, jak jsem strávil den, a u toho jsem si utíral tvář papírovými ubrousky. (Naučil jsem se o lhaní něco nového: Čím víc jsem lhal, tím mi to šlo snáz.)

Skoro mě neposlouchal. „Hmm,“ ozval se tu a tam, „to je zajímavé,“ a pak se jeho pohled zase někam zatoulal a dal si další hlt piva.

„Co je s tebou?“ zeptal jsem se. „Jsi na mě pořád ještě naštvaný?“

„Ne, ne, vůbec ne.“ Už už se chtěl dát do vysvětlování, ale mávl rukou. „Ále, je to pitomost.“

„Tati. No tak.“

„Ale jenom… jde o toho chlápka, co se tu objevil před pár dny. Další ornitolog.“

„Někdo, koho znáš?“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy předtím jsem ho neviděl. Zprvu jsem si myslel, že je to jenom nějaký praštěný nadšenec, ale vrací se stále na stejná místa, na stejná hnízdiště, dělá si poznámky. Dobře ví, co dělá. A dneska jsem ho viděl, měl skládací klec a Predátora, takže už vím, že je to profík.“

„Predátora?“

„Dalekohled značky Predátor. Skutečné dělo mezi dalekohledy.“ Zmuchlal papírový ubrousek, který měl před sebou, a pak jej zase třikrát pohladil a narovnal. Dělával to, když byl nervózní. „Prostě jsem si myslel, že o téhle ptačí populaci napíšu sólokapra, víš? Vážně jsem chtěl, aby tahle knížka byla něco nezvyklého.“

„A najednou si sem přijde nějakej sráč.“

„Jacobe.“

„Chci říct takový zbytečný zkurvysyn.“

Zasmál se. „Díky, synu, to stačí.“

„Bude to něco nezvyklého,“ snažil jsem se ho ujistit.

Pokrčil rameny. „Nevím. Doufám.“ Ale neznělo to zrovna přesvědčivě.

Věděl jsem přesně, jak to bude dál. Byla to součást onoho patetického cyklu, ve kterém můj táta vězel. Vždycky se nadchne pro nějaký projekt, celé měsíce o něm bez ustání mluví. Pak se nevyhnutelně objeví nějaký drobný problém a začne to skřípat, a místo aby se s tím táta popral, nechá se tím dokonale otrávit. Další, co následuje, je, že tento projekt je zavržen a on se pustí do nového, a celý cyklus se opakuje znovu. Příliš snadno se nechal odradit. Proto měl v zásuvce stolu tucet nedokončených rukopisů a proto ten obchod s ptáky, který chtěl otevřít s tetou Susie, nikdy neuskutečnil, a proto měl bakalářský titul z asijských jazyků, ale v Asii nikdy nebyl. Bylo mu čtyřicet šest a stále hledal sám sebe, stále se snažil dokázat, že peníze mé matky nepotřebuje.

To, co opravdu potřeboval, bylo povzbudit, ale na to jsem se necítil, a proto jsem se nenápadně pokusil změnit téma hovoru. „Kde ten vetřelec bydlí?“ zeptal jsem se. „Myslel jsem si, že naše pokoje jsou jediné pokoje pro hosty ve městě.“

„Nejspíš kempuje,“ odpověděl táta.

„V tomhle počasí?“

„Je to tvrdý ornitologický přístup. Když žiješ v tvrdých podmínkách, dostane tě to jaksi blíž k tomu, co pozoruješ, fyzicky i psychicky. Úspěch navzdory nepřízni osudu a tak.“

Zasmál jsem se. „Tak proč teda nejsi venku ty?“ řekl jsem a okamžitě jsem si přál vzít ta slova zpět.

„Ze stejného důvodu, proč asi nedojde k té mé knize. Vždycky se najde někdo zapálenější než já.“

Nervózně jsem si poposedl. „Já jsem to tak nemyslel. Chtěl jsem jenom říct…“

„Pššt!“ Otec ztuhl a podíval se kradmo ke dveřím. „Podívej se tam, ale nenápadně. Právě vešel.“

Dal jsem si před obličej jídelní lístek a vykukoval zpoza něj. Ve dveřích stál špinavý vousatý chlap a dupal, aby setřásl vodu z bot. Měl na sobě klobouk proti dešti, tmavé brýle a něco, co vypadalo jako několik kabátů na sobě, takže vypadal tlustý a zároveň jaksi pomíjivý.

„Vypadá jak houmles Santa,“ zašeptal jsem. „Těžko od něho odtrhnout oči. Svátky už se blíží.“

Ignoroval mě. Muž se přilepil k pultu a hovor kolem něho utichl. Kev se ho zeptal, co si dá, ten muž něco odpověděl a Kev zmizel v kuchyni. Hleděl před sebe a čekal a asi za minutku se Kev vrátil a podával mu sáček s jídlem. Muž si ho vzal, hodil na pult pár bankovek a kráčel ke dveřím. Než odešel, otočil se a pomalu přejížděl místnost pohledem. Pak, po notné chvíli, odešel.

„Co si poručil?“ zavolal táta, když se za ním zavřely dveře.

„Pár steaků,“ odpověděl Kev. „Řek, že je mu fuk, jaký budou, tak je dostal opečený deset vteřin po každý straně. Žádný cavyky.“

Lidé se začali bavit a spekulovat a hlasitost jejich konverzace začala opět nabývat na síle.

„Syrový steak,“ řekl jsem tátovi. „Musíš uznat, že tohle je trochu divný i na ornitologa.“

„Možná má rád syrové maso,“ odpověděl táta.

„Jo, možná. Anebo ho už omrzelo hodovat na jehněčí krvi.“

Táta obrátil oči v sloup. „Ten chlap má určitě kempinkový vařič. Třeba jenom dává přednost vaření na čerstvým vzduchu.“

„V dešti? A vlastně proč ho hájíš? Myslel jsem, že je to tvůj arcinepřítel.“

„Nečekám, že mě pochopíš,“ řekl, „ale bylo by od tebe hezké, kdyby sis ze mě přestal dělat srandu.“ Vstal a šel k pultu.

***

O několik hodin později vyklopýtal táta nahoru, páchl alkoholem a svalil se do postele. Okamžitě usnul a vydával monstrózní chrápání. Popadl jsem kabát a vydal se na dostaveníčko s Emmou, ani jsem se nemusel tajně plížit.

Ulice byly opuštěné a tak tiché, že jsem skoro slyšel padat rosu. Řídké mraky táhly oblohou, měsíční světlo stačilo právě na to, aby mi svítilo na cestu. Když jsem zdolával hřeben, vkradl se do mě podivný pocit, rozhlédl jsem se a všiml si, že mě z dálky pozoruje nějaký muž. Držel ruce u hlavy a lokty měl do stran, jako by se díval dalekohledem. Nejdříve jsem si pomyslel sakra, přistihli mě, protože jsem předpokládal, že je to nějaký farmář na stráži, který si hraje na detektiva. Ale kdyby to byl on, proč nejde za mnou a nekonfrontuje mě? Namísto toho jenom stál a pozoroval, a já jsem se díval na něho.

Nakonec jsem si řekl, až mě nachytají, tak mě nachytají, protože ať už se vrátím anebo budu pokračovat dál, moje pozdní noční exkurze se tak či onak k tátovi donese. Zvedl jsem proto ruku s nataženým prostředníkem na pozdrav a ponořil se do chladné mlhy.

Když jsem vyšel z mohyly, vypadalo to, jako by někdo mraky rozehnal a měsíc napumpoval, až z něj byl veliký žlutý balon, tak zářící, že jsem musel skoro přivřít oči. Za několik minut se přebrodila bažinou Emma, omlouvala se, mluvila a nebyla k zastavení.

„Promiň, že jdu pozdě. Trvalo věky, než všichni zalezli spát! Cestou ven jsem narazila v zahradě na Hugha, jak se muchlá s Fionou. Ale buď bez obav. Slíbili, že nic neřeknou, když budu taky mlčet.“

Objala mě rukama okolo krku. „Chyběl jsi mi,“ řekla. „Omlouvám se za to předtím.“

„Já taky,“ řekl jsem a rozpačitě ji poplácal po zádech. „Takže, promluvme si.“

Odtáhla se. „Ne tady. Vím o lepším místě. Je to zvláštní místo.“

„Já nevím…“

Vzala mě za ruku. „Nebuď takový. Zamiluješ si to tam, slibuji. A až tam přijdeme, řeknu ti všechno.“

Věděl jsem najisto, že je to léčka, jak mě donutit, abych se s ní muchloval, a kdybych byl starší nebo zkušenější anebo jeden z těch kluků, pro které bylo muchlování se sexy holkama něco tak častého, že to pro ně nic neznamenalo, mohl jsem být možná emocionálně i hormonálně dost silný na to, abych trval na tom, že se budeme bavit rovnou tady a teď. Jenže nic z toho jsem nebyl. A navíc to, jaké pohledy na mě vrhala a smála se celou svou bytostí, jak jediné koketní gesto, jako třeba pohození hlavou dozadu, mě přimělo, abych za ní šel, pomohl jí, udělal cokoliv, co si přeje… Byl jsem beznadějně ztracený.

Půjdu, ale nepolíbím ji, řekl jsem si. Opakoval jsem si to jako mantru, když mě vedla bažinou. Nelíbat! Nelíbat! Šli jsme směrem k městu, ale pak jsme náhle zahnuli na kamenitou pláž naproti majáku, kráčeli jsme dolů po strmé cestě do písku.

Když jsme došli až k vodě, řekla mi, abych počkal, a pro něco někam odběhla. Pozoroval jsem kužel světla z majáku, jak se otáčí a zalévá všechno okolo – milion mořských ptáků spících v poďobaných útesech, obrovitá skaliska odhalená za odlivu, hnijící skif zabořený v písku. Když se Emma vrátila, všiml jsem si, že se převlékla do plavek a v ruce nesla dva šnorchly.

„Ale ne,“ řekl jsem. „Ani za nic.“

„Možná by ses mohl svléknout do trenýrek,“ řekla a nejistě si prohlížela moje džínsy a kabát. „Tvoje oblečení se na plavání moc nehodí.“

„To proto, že plavat nejdu! Souhlasil jsem, že se sejdeme uprostřed noci, v pořádku, ale jenom abychom si promluvili, ale ne…“

„Budeme mluvit,“ trvala na svém.

„Pod vodou. V boxerkách.“

Kopla na mě písek a kráčela pryč, ale pak se otočila a vrátila se zpátky. „Nebudu tě svádět, jestli se bojíš tohohle. Nelichoť si tolik.“

„Já si nelichotím.“

„Tak přestaň blbnout a sundej si ty pitomé kalhoty!“ A pak se na mě vrhla, bušila do mě pěstmi, až jsem spadl na zem, a snažila se mi jednou rukou rozepnout opasek, zatímco mi druhou házela do obličeje písek.

„Ble!“ křičel jsem a plival písek, „tohle je nefér, nefér!“ Neměl jsem na vybranou než jí oplatit stejným a brzy se to změnilo v pravidly nijak neomezený zápas v písku. Když jsme skončili, oba jsme se smáli a marně se snažili dostat všechen ten písek z vlasů.

„Tak a teď potřebuješ koupel, takže vlez do té proklaté vody.“

„Dobře, prima.“

Voda byla nejprve neskutečně studená – nijak skvělá si-tuace vzhledem k tomu, že jsem měl na sobě jen boxerky –, ale brzy jsem si na její teplotu zvykl. Brodili jsme se okolo skal až tam, kde byla k hloubkové značce uvázaná loďka. Vlezli jsme si do ní, Emma mi podala pádlo a oba jsme začali pádlovat směrem k majáku. Noc byla teplá a moře klidné a na několik minut jsem se úplně ztratil v tom příjemném rytmu pádel pleskajících o vodu. Asi sto yardů od majáku přestala Emma pádlovat a vystoupila z loďky. K mému úžasu nezmizela ve vlnách, ale stála, ponořená ve vodě jen po kolena.

„Stojíš na písčině nebo něco takového?“ zeptal jsem se.

„Ne.“ Sáhla do loďky, vytáhla malou kotvu a pustila ji. Padala asi metr, než se zastavila s jasným kovovým cink. Pak okolo prolétl paprsek z majáku a já jsem viděl trup lodního vraku, který byl pod námi.

„Vrak!“

„No tak,“ řekla, „už jsme skoro na místě. A vezmi si šnorchl.“ Kráčela po lodním trupu.

Bázlivě jsem vylezl z loďky a vydal se za ní. Kdyby nás někdo pozoroval z břehu, myslel by si, že kráčíme po vodě.

„Jak je to vlastně velké?“ zeptal jsem se.

„Hodně. Je to válečná loď Spojenců. Dostala zásah minou od vlastních a potopila se rovnou tady.“

Zastavila se. „Nedívej se chvíli do majáku,“ nabádala mě, „ať si tvoje oči zvyknou na tmu.“

Stáli jsme tedy čelem ke břehu a čekali a malé vlnky nám pleskaly o stehna. „Dobře, teď mě sleduj a co nejvíc se nadechni.“ Došla nad tmavý otvor v lodním trupu – vypadal jako dveře –, pak si sedla na kraj a vrhla se do něj.

To je bláznovství, pomyslel jsem si. Potom jsem si nasadil šnorchl, který mi dala, a skočil jsem za ní.

Mžoural jsem do černi mezi svými chodidly a viděl jsem, jak se Emma posunuje ještě níž po šprušlích žebříku. Chytil jsem se za vrchol žebříku a následoval ji, sestupoval jsem příčku po příčce, dokud jsem nesestoupil na kovovou podlahu, kde na mě čekala. Vypadalo to, že jsme v nějakém nákladovém prostoru, i když tam byla příliš velká tma, než aby se o tom dalo říct něco víc.

Poklepal jsem jí na loket a ukázal si na ústa. Potřebuju se nadechnout. Blahosklonně mi poklepala na paži a natáhla se po dlouhé plastové rouře, která visela poblíž. Byla připojena k potrubí, které běželo podél žebříku na hladinu. Strčila si rouru do pusy a vydechla, tváře se jí nadouvaly námahou, pak se z ní nadechla a podala mi ji. Vtáhl jsem so sebe vítaný doušek vzduchu. Byli jsme šest metrů pod hladinou, uvnitř starého lodního vraku, a dýchali jsme.

Emma ukázala na dveře před námi, jen o trochu větší než černá díra v temnotách. Zavrtěl jsem hlavou. Nechci. Ale vzala mě za ruku, jako bych byl nějaké ustrašené děcko, a vedla mě k nim, trubku táhla s sebou. Propluli jsme dveřmi do naprosté tmy. Chvíli jsme tam jen tak viseli a předávali si trubku. Bylo tu ticho, jediný zvuk vydávaly bubliny z vydechnutého vzduchu a záhadné dunění z hloubi nitra lodi, kusy rozlomeného trupu, do kterých naráží proud vody. Kdybych zavřel oči, nemohl bych vidět větší temnotu. Byli jsme jako astronauti plující vesmírem bez hvězd.

Pak se ale přihodilo něco ohromujícího a úžasného – jedna po druhé vycházely hvězdy, tu a tam zelený záblesk ve tmě. Myslel jsem si, že mám halucinace. Ale pak se jich rozsvítilo víc a ještě víc, dokud okolo nás nekroužila celá konstelace milionů zelenkavých blikajících hvězd, jež osvítily naše těla a odrážely se v našich maskách. Emma vztáhla ruku a rychle mávla zápěstím, ale nevytvořila ohnivou kouli, její ruka zářila perleťovou modří. Zelené hvězdy se kolem ní spojily, svítily a vířily, napodobovaly její pohyby jako hejno ryb, kterými také – jak jsem si uvědomil – byly.

Uchvácen tím divadlem ztratil jsem představu o čase. Strávili jsme tam dobu, která mi připadala jako hodiny, i když to bylo pravděpodobně jen několik minut. Pak jsem cítil, jak do mě Emma strčila, protáhli jsme se zpět dveřním otvorem, vzhůru po žebříku, a když jsme se znova vynořili nad hladinu, první, co jsem spatřil, byl velký plný pruh Mléčné dráhy namalovaný přes celou oblohu, a mě napadlo, že společně ty ryby a hvězdy tvořily úplný systém, totožné části nějakého dávného a záhadného celku.

Vylezli jsme na trup lodi a sundali si masky. Chvíli jsme jen tak seděli, napolo ve vodě, dotýkali se stehny, jakoby oněmělí.

„Co to bylo zač?“ zeptal jsem se konečně.

„Říkáme jim světloočky.“

„Nikdy předtím jsem žádnou neviděl.“

„Většina lidí je nikdy nespatří,“ řekla. „Skrývají se.“

„Jsou nádherné.“

„Ano.“

„A podivné.“

Emma se usmála. „Jsou i takové.“ A pak se mi její ruka vkradla na koleno a já jsem ji tam nechal, protože to bylo hřejivé a příjemné v té studené vodě. Poslouchal jsem, zda uslyším v hlavě hlas, který mě nabádá, abych ji nelíbal, ale umlkl.

A pak jsme se líbali. Naše dotýkající se rty a zvědavé jazyky a moje dlaň hladící její dokonalé bledé líce nepřipustily žádné myšlenky na to, co je správné nebo ne, ani vzpomínky na to, proč jsem sem za ní v prvé řadě přišel. Líbali jsme se a líbali a najednou byl konec. Položila si ruku na mou hruď, zároveň něžně i pevně. „Musím se nadechnout, hlupáčku.“

Zasmál jsem se. „Dobrá.“

Vzala mě za ruce, podívala se na mě a já se podíval na ni. Bylo to skoro silnější než líbání, pouhý pohled. A pak řekla: „Měl bys zůstat.“

„Zůstat,“ opakoval jsem.

„Tady. S námi.“

Realita pronikla jejími slovy a mrazivé kouzlo toho, co se mezi námi právě odehrálo, zmizelo.

„Chci, ale myslím, že nemohu.“

„Proč ne?“

Přemýšlel jsem. To slunce, ty oslavy, přátelé… a ta stejnost, dokonale identické dny. Člověku může být zle ze všeho, když je toho příliš mnoho, jako třeba těch luxusních tretek, které si moje matka dopřává a které ji stejně rychle omrzí.

Ale Emma. Byla tu Emma. Možná není tak divné, co by mezi námi mohlo být. Možná bych tu mohl chvíli zůstat a milovat ji a pak se vrátit domů. Ale ne. Než by nadešel čas odchodu, bylo by už příliš pozdě. Byla jako siréna. Musím být silný.

„Ty chceš jeho, ne mě. Nemůžu ho nahradit.“

Odvrátila oči, zraněná. „To není důvod, proč bys tu měl zůstat. Ty sem patříš, Jacobe.“

„Nepatřím. Nejsem jako vy.“

„Ale ano, jsi,“ trvala na svém.

„Nejsem. Jsem obyčejný, stejně jako můj dědeček.“

Emma zavrtěla odmítavě hlavou. „To si doopravdy myslíš?“

„Kdybych dokázal něco velkolepého jako ty, nemyslíš, že bych si toho všiml?“

„Neměla bych ti to říkat,“ pokračovala, „ale obyčejní lidé nedokáží procházet časovou smyčkou.“

Chvíli jsem nad tím uvažoval, ale moudrý jsem z toho nebyl. „Na mně není vůbec nic zvláštního. Jsem ten nejprůměrnější člověk, jakého kdy potkáš.“

„O tom velmi pochybuji,“ odpověděla. „Abe měl vzácný a zvláštní talent, něco, co skoro nikdo jiný nedokáže.“

Pak se mi podívala do očí a řekla: „Viděl netvory.“

Kapitola 9

Viděl netvory. V tu chvíli, kdy to vyslovila, mě všechny ty hrůzy, o nichž jsem si myslel, že jsou už dávno za mnou, zahltily znovu. Byly skutečné. Byly skutečné a zabily mého dědečka.

„Také je vidím,“ řekl jsem jí šeptem, jako by to bylo něco, za co je třeba se stydět.

Oči se jí zalily slzami a objala mě. „Věděla jsem, že je na tobě něco podivného,“ řekla. „A myslím to jako ten největší kompliment.“

Vždycky jsem věděl, že jsem jiný. Ale nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že jsem výjimečný. Ale jestliže vidím věci, které skoro nikdo jiný vidět nemůže, pak to vysvětluje, proč ten večer, kdy byl zabit můj dědeček, Ricky v lese nic neviděl. Proto si všichni mysleli, že jsem se zbláznil. Nezbláznil jsem se ani jsem neměl vidiny či reakci na stres. To poplašné svírání ve střevech, kdykoliv se blížili – to a ta hrůza při pohledu na ně –, to byl můj dar.

„A ty je vůbec nevidíš?“ zeptal jsem se Emmy.

„Jen jejich stíny, což vysvětluje, proč loví hlavně v noci.“

„Co jim právě teď brání v tom, aby šli po tobě?“ zeptal jsem se a hned jsem se opravil: „Po nás všech, myslím.“

Zvážněla. „Nevědí, kde nás hledat. To a ještě skutečnost, že nemohou vstoupit do smyčky. Proto jsme na ostrově v bezpečí – ale nesmíme z něj odejít.“

„A Victor odešel.“

Smutně přikývla. „Tvrdil, že se tady zblázní. Říkal, že tu nevydrží už ani minutu. Ubohá Bronwyn. Můj Abe také odešel, ale alespoň ho nezabily nějaké příšery.“

Přinutil jsem se na ni podívat. „Je mi opravdu líto, že ti to musím říct…“

„Cože? Ach ne!“

„Vtloukali mi do hlavy, že to byla divoká zvěř. Ale jestli to, co říkáš, je pravda, pak zavraždily i mého dědečka. Poprvé a naposledy jsem jednu z nich viděl toho večera, kdy zemřel.“

Chytila si oběma rukama kolena, přitáhla je k hrudi a zavřela oči. Objal jsem ji jednou rukou a ona si opřela svou hlavu o moji.

„Věděla jsem, že ho nakonec dostanou,“ zašeptala. „Slíbil mi, že bude v Americe v bezpečí. Že se dokáže ochránit. Ale my nejsme nikdy v bezpečí – nikdo z nás – ne doopravdy.“

Seděli jsme na lodním vraku a mluvili, dokud nezačal měsíc na obloze klesat a voda nešplouchala okolo našich krků a Emma se nezačala třást. Vzali jsme se za ruce a brodili se zpátky k loďce. Jak jsme pádlovali k pláži, zaslechli jsme nějaké hlasy, jak volají naše jména, a když jsme objeli skálu, spatřili jsme Hugha a Fio-nu, jak na nás ze břehu mávají. I na dálku bylo jasné, že se něco stalo.

Uvázali jsme loďku a běželi k nim. Hugh sotva popadal dech, včely okolo něj zmateně kroužily. „Něco se stalo! Musíte jít s námi!“

Nebyl čas na debaty. Emma si natáhla šaty přes plavky a já jsem se nasoukal do kalhot, všechno bylo od písku. Hugh si mě nejistě prohlížel. „Ale on ne,“ řekl. „Tohle je vážná věc.“

„Ne, Hughu,“ namítla Emma. „Pták měl pravdu. Je jedním z nás.“

Zíral na ni s otevřenou pusou a pak na mě. „Tys mu to řekla?“

„Musela jsem. Stejně na to skoro přišel sám.“

Hugh chvíli vypadal překvapeně, ale pak se otočil a energicky mi potřásl rukou. „Tak tedy vítej do rodiny.“

Nevěděl jsem, co na to odpovědět, a tak jsem jen řekl: „Děkuji.“

Cestou k domu jsme sbírali od Hugha útržky informací o tom, co se stalo, ale většinou jsme jen utíkali. Když jsme se v lese zastavili, abychom popadli dech, řekl: „Je to jedna z přítelkyň našeho Ptáka, ymbryna. Přiletěla před hodinou v hrozném stavu, ječela něco o strašné vraždě a všechny vytáhla z postele. Než jsme pochopili, o čem to mluví, omdlela.“ Propletl si ruce, vypadal zkroušeně. „Jenom vím, že se stalo něco děsného.“

„Doufám, že se mýlíš,“ řekla Emma a dali jsme se znovu do běhu.

***

V hale před zavřenými dveřmi do obývacího pokoje se mačkaly okolo petrolejky děti ve zmuchlaných nočních košilkách a dohadovaly se, co se asi mohlo stát.

„Možná zapomněli resetovat svoji smyčku,“ řekla Claire.

„Vsadím se, že to byli netvoři,“ přidal se Enoch. „Vsadím se, že jich taky hromadu sežrali, až z nich zůstaly jenom boty!“

Claire a Oliva se rozvzlykaly a schovaly si tváře v drobných dlaních. Horác si k nim klekl a konejšil je: „No tak, pššššt. Neberte ty Enochovy výmysly vážně. Každý ví, že netvoři mají nejradši mladé. Proto nechali přítelkyni slečny Peregrinové být – chutná jako vyčichlá zrnka kávy!“

Oliva vykoukla mezi prsty. „A jak chutnají mladí?“

„Jako horské brusinky,“ odpověděl věcně. Děvčata se znova rozvzlykala.

„Přestaň je strašit!“ okřikl ho Hugh a letka včel hnala ječícího Horáce chodbou pryč.

„Co se to tam děje?“ ozval se z pokoje hlas slečny Peregrinové. „To je pan Apiston, koho slyším? Kde je slečna Bloomová a pan Portman?“

Emma se zarazila a nervózně pohlédla na Hugha. „Ona o tom ví?“

„Když zjistila, že jsi pryč, mohla se zbláznit. Myslela si, že tě unesly stvůry anebo nějaký šílenec. Promiň, Em. Musel jsem jí to říct.“

Emma zavrtěla hlavou, ale jediné, co jsme mohli udělat, bylo vejít a postavit se kritice čelem. Fiona zasalutovala – jako by nám chtěla popřát štěstí – a otevřeli jsme dveře.

V obýváku bylo světlo jen od ohně v krbu, který vrhal naše roztřesené stíny na zeď. Bronwyn nervózně pobíhala okolo nějaké starší ženy, která se napolo v bezvědomí třepala v křesle, zabalená v dece jako mumie. Slečna Peregrinová seděla na otomanu a podávala ženě lžíci s nějakou tmavou tekutinou.

Když Emma zahlédla její tvář, ztuhla. „Panebože,“ zašeptala, „vždyť je to slečna Tenkozobcová.“

Teprve teď jsem ji poznal i já, i když jen stěží, podle fotografií, které mi ukazovala slečna Peregrinová a na nichž byla ona sama jako mladá dívka. Slečna Tenkozobcová tehdy vypadala tak nezlomně, ale teď byla křehká a slabá.

Dívali jsme se, jak slečna Peregrinová přiložila k ústům slečny Tenkozobcové stříbrnou placatou láhev a trochu ji nahnula. Na chvilku se zdálo, že starší ymbryna přichází k sobě, naklonila se dopředu s jasnějšíma očima. Ale pak znovu pohasla a zhroutila se zpět do křesla.

„Slečno Bruntleyová,“ oslovila slečna Peregrinová Bronwyn, „ustelte pro slečnu Tenkozobcovou na nemocničním lůžku a pak doneste láhev koka nápoje a další placatku brandy.“

Bronwyn odpochodovala a vážně pokývla na pozdrav, když procházela okolo. Slečna Peregrinová se teď otočila k nám a řekla tiše: „Hluboce jsem se ve vás zklamala, slečno Bloomová. Hluboce. Všechny ty noci, kdy jste se kradla pryč.“

„Omlouvám se, slečno. Ale jak jsem mohla vědět, že se stane něco zlého?“

„Měla bych vás potrestat. Ovšem za daných okolností by to nestálo za tu námahu.“ Zvedla ruku a urovnala si své učitelské bílé vlasy. „Slečna Tenkozobcová by nikdy neopustila své chráněnce, pokud by nešlo o něco strašlivého.“

Plápolající oheň mi vyvolal na čele krůpěje potu, ale slečna Tenkozobcová se ve svém křesle chvěla zimou. Zemře? Odehraje se ta tragická scéna, jež se odehrála mezi mým dědečkem a mnou, znovu, tentokráte mezi slečnou Peregrinovou a její učitelkou? Představil jsem si to: sebe, jak držím dědečkovo tělo, vystrašený a zmatený, nikdy jsem neznal pravdu o něm ani o sobě. To, co se odehrává teď, usoudil jsem, nemá nic společného s tím, co se stalo mně. Slečna Peregrinová věděla vždycky, kdo je.

Nebyla na to ani trochu vhodná chvíle, ale byl jsem rozzlobený a nedokázal jsem se ovládnout. „Slečno Peregrinová?“ spustil jsem a ona ke mně vzhlédla. „Kdy jste mi to chtěla říct?“

Chystala se zeptat co, ale pak zabloudila očima k Emmě a zdálo se, jako by četla odpověď v její tváři. Na okamžik vypadala rozezleně, pak si ale všimla mého hněvu a její vlastní odezněl. „Brzy, chlapče. Prosím, pochopte to. Říct vám celou pravdu hned při vaší první návštěvě, to by byl pro vás obrovský šok. Vaše chování bylo nepředvídatelné. Mohl jste utéct a už se nikdy nevrátit. Nechtěla jsem to riskovat.“

„A tak jste se mě místo toho pokusila svést jídlem a hrami a děvčaty, a při tom si všechno to zlé uchovávat jako tajemství?“

Emma zalapala po dechu. „Svést? Ach, božínku, snad si tohle o mně nemyslíš, Jacobe? Nesnesla bych to.“

„Bojím se, že jste nás velmi mylně ohodnotil,“ řekla slečna Peregrinová. „Pokud jde o to svádění, to, co jste viděl, je náš život. Nebyl v tom žádný podvod, jen jsme si pro sebe nechali pár faktů.“

„Dobrá, tak tady máte jeden fakt ode mě,“ řekl jsem. „Jedna z těch příšer zabila mého dědečka.“

Slečna Peregrinová zírala okamžik do ohně. „Je mi to moc líto.“

„Viděl jsem ji na vlastní oči. Když jsem o tom řekl lidem, snažili se mě přesvědčit, že jsem blázen. Jenže nejsem a ani můj dědeček nebyl. Celý svůj život mi říkal jen čistou pravdu a já jsem mu nevěřil.“ Zaplavil mě pocit hanby. „Kdybych mu věřil, možná by ještě žil.“

Slečna Peregrinová si všimla, že se třesu, a nabídla mi křeslo naproti slečně Tenkozobcové.

Sedl jsem si a Emma si klekla vedle mě. „Abe určitě věděl, že jsi podivný,“ řekla. „A musel mít určitě moc dobrý důvod k tomu, aby ti to neřekl.“

„Samozřejmě, že to věděl,“ přisvědčila slečna Peregrinová. „Napsal to v jednom dopise.“

„Pak tomu tedy nerozumím. Jestliže to všechno byla pravda – všechny jeho příběhy – a jestliže věděl, že jsem jako on, proč to skrýval až do poslední minuty svého života?“

Slečna Peregrinová podala na lžičce slečně Tenkozobcové ještě trochu brandy, ta zasténala a na chviličku se posadila, než se znovu zhroutila do křesla. „Dovedu si představit, že vás chtěl ochránit,“ řekla. „Náš život je životem zkoušek a odříkání. Abeův život byl dvojnásob takový, protože se narodil jako Žid v těch nejhorších časech. Čelil dvojí genocidě, genocidě páchané na Židech nacisty a genocidě páchané na výjimečných lidech netvory. Ničilo ho pomyšlení, že se skrývá tady, zatímco jeho národ, Židy i podivné, masakrují.“

„Říkával, že šel do války, aby bojoval s netvory,“ řekl jsem.

„To také udělal,“ dodala Emma.

„Konec války znamenal konec nacistické nadvlády, ale netvoři byli ještě mocnější než předtím,“ pokračovala slečna Peregrinová. „A proto, jako mnoho jiných podivných lidí, jsme zůstali a ukrývali se dál. Ale tvůj dědeček se vrátil jako jiný člověk. Stal se z něho bojovník a byl odhodlaný vybudovat si život mimo smyčku. Odmítl se dále skrývat.“

„Prosila jsem ho, aby do Ameriky nejezdil,“ řekla Emma. „My všichni jsme ho prosili.“

„Proč si vybral zrovna Ameriku?“ zeptal jsem se.

„V té době tam žilo jen pár bezduchých netvorů,“ odpověděla slečna Peregrinová. „Po válce nastal menší exodus podivných lidí do Ameriky. Nějakou dobu se mohli vydávat za běžné lidi a vést normální život. Často se o tom zmiňoval ve svých dopisech. Jsem si jistá, že právě proto vám tak dlouho neřekl pravdu. Přál si pro vás to, co on nikdy nemohl mít.“

„Abych byl obyčejný,“ řekl jsem.

Slečna Peregrinová přikývla. „Ale nemohl své podivuhodnosti uniknout. Jeho jedinečná dovednost, společně se schopností lovit netvory, kterou během války zdokonalil, z něj učinila někoho příliš cenného. Často ho povolali do služby a žádali jej, aby pomohl vymýtit problematická ohniska, v nichž netvoři sídlili. Neměl v povaze odmítnout.“

Vzpomněl jsem si na všechny ty dlouhé lovecké výpravy, které dědeček Portman podnikal. Na jedné takové ho někdo vyfotil a tu fotografii jsme měli doma, i když jsem nevěděl, kdo ji udělal a kdy, protože skoro vždycky se vydával na cesty sám. Ale když jsem byl malý, připadalo mi to ohromně legrační, protože na tom obrázku měl na sobě oblek. Kdo jde na loveckou výpravu v obleku?

Teď jsem pochopil: Ten, kdo loví něco jiného než pouhá zvířata.

Ten nový pohled na dědečka mě dojal. Nebyl to žádný paranoik a blázen s puškou ani tajnůstkářský proutník či muž, který se nevěnoval své rodině, ale potulný rytíř, který riskoval svůj život pro jiné, který přespával v autech a levných motelech, pronásledoval smrtonosné stíny, vracel se domů, o pár nábojů lehčí a s pohmožděninami navíc, jež nemohl vysvětlit, a s nočními můrami, o kterých nemohl mluvit. Za jeho oběť se mu dostalo jenom nadávek a podezření od těch, které miloval. Myslím, že právě proto psal tak často Emmě a slečně Peregrinové. Ony ho chápaly.

Bronwyn se vrátila s karafou kokavína a s další placatkou brandy. Slečna Peregrinová ji poslala pryč a chystala se smíchat oba nápoje v hrníčku. Pak začala jemně plácat slečnu Tenkozobcovou po tváři protkané modrými žilkami.

„Esmeraldo,“ řekla, „Esmeraldo, musíš se vzpamatovat a vypít ten životabudič, který jsem ti připravila.“

Slečna Tenkozobcová zasténala a slečna Peregrinová jí přiložila šálek ke rtům. Stará dáma si párkrát usrkla, a i když se zakuckala a kašlala, většina nafialovělé tekutiny zmizela v jejím hrdle. Chvíli hleděla a vypadalo to, že znovu upadne do apatie, ale pak se posadila rovně a tváře se jí rozjasnily.

„Ach, no tohle,“ zachraptěla. „Já jsem usnula? Je to ode mě tak neslušné.“ Prohlížela si nás trochu překvapeně, jako bychom se tu objevili zčistajasna. „Almo? Jsi to ty?“

Slečna Peregrinová masírovala kostnaté ruce staré ženy. „Esmeraldo, přišla jsi nás zdaleka navštívit uprostřed noci. Obávám se, že jsi nás všechny pořádně vyděsila.“

„Skutečně?“ Slečna Tenkozobcová přimhouřila oči, svraštila obočí a zdálo se, že se její zrak přikoval k protější stěně, oživené třepotajícími se stíny. Pak se jí na tváři rozhostil znepokojený výraz. „Ano,“ řekla, „přišla jsem vás varovat, Almo. Musíte si dávat pozor. Nesmíte se nechat překvapit, tak jako se to stalo mně.“

Slečna Peregrinová ji přestala masírovat. „Překvapit čím?“

„Mohly to být jedině stvůry. V noci přišly dvě, převlečené za radní. Samozřejmě, nemáme žádné mužské radní, ale podařilo se jim moje ospalé chráněnce ošálit na tak dlouho, aby je dokázaly svázat a odvléct někam pryč.“

Slečna Peregrinová zalapala po dechu. „Ach, Esmeraldo…“

„Slečnu Strnadovou a mě probudily jejich zmučené výkřiky,“ vysvětlovala, „ale zjistily jsme, že jsme v domě zabarikádované. Chvíli nám trvalo, než jsme násilím otevřely dveře, a když se nám to podařilo a šly jsme po smradlavých stopách stvůr ven ze smyčky, čekala na nás na druhé straně celá banda těch stínových bestií. S řevem se na nás vrhly.“ Zmlkla a snažila se potlačit slzy.

„A děti?“

Slečna Tenkozobcová zavrtěla hlavou. Jako by jí z očí zmizelo všechno světlo. „Děti jim posloužily jen jako návnada,“ řekla.

Emma vložila ruku do mé a stiskla ji, a já jsem viděl, jak se ve světle plamenů tváře slečny Peregrinové lesknou.

„Chtěly slečnu Strnadovou a mě. Mně se podařilo utéct, ale slečna Strnadová takové štěstí neměla.“

„Zabili ji?“

„Ne. Unesli. Stejně jako slečnu Střízlíkovou a slečnu Šoupálkovou, když před čtrnácti dny napadly jejich smyčky. Jdou po ymbrynách, Almo. Je to nějaká koordinovaná akce. A proč, to nechci ani domyslet.“

„Pak tedy přijdou i pro nás,“ řekla slečna Peregrinová tiše.

„Pokud vás najdou,“ odpověděla slečna Tenkozobcová. „Jste ukrytí líp než většina ostatních, ale musíte být ve střehu, Almo.“

Slečna Peregrinová přikývla na souhlas. Slečna Tenkozobcová se podívala bezmocně do svých dlaní, které se jí třásly v klíně jako ptáček se zlomeným křídlem. Hlas se jí zadrhával: „Ach, moje zlaté dětičky. Modleme se za ně. Jsou teď úplně samy.“ A odvrátila hlavu a plakala.

Slečna Peregrinová zabalila ramena staré ženy do deky a vstala. Šli jsme za ní a zanechali slečnu Tenkozobcovou jejímu žalu.

***

Okolo dveří do obývacího pokoje se choulily děti. Pokud neslyšely všechno, co říkala slečna Tenkozobcová, i tak zaslechly dost, a bylo to vidět na jejich vystrašených tvářích.

„Chudák slečna Tenkozobcová,“ zafňukala Claire a spodní ret se jí u toho třásl.

„Chudáci děti slečny Tenkozobcové,“ řekla Oliva.

„Přijdou si teď pro nás, slečno?“ zeptal se Horác.

„Potřebujeme zbraně!“ zvolal Millard.

„Válečné sekery!“ ozval se Enoch.

„Bomby!“ přidal se Hugh.

„Okamžitě toho nechejte!“ vykřikla slečna Peregrinová a zvedla ruce na znamení ticha. „My všichni musíme zůstat v klidu. Ano, to, co se stalo slečně Tenkozobcové, je tragické – dokonce velmi –, ale jedná se o tragédii, která se zde nemusí opakovat. Musíme se ovšem mít na pozoru. Od této chvíle budete vycházet mimo tento dům jen s mým souhlasem, a vždy ve dvojicích. Kdybyste někde zpozorovali osobu, kterou neznáte, i kdyby vypadala jako podivná, přijdete okamžitě za mnou a budete mě o tom informovat. Toto i další preventivní opatření probereme ráno. Do té doby alou spát! Toto není hodina na schůze.“

„Ale, slečno…,“ spustil Enoch.

„Do postele!“

Děti se začaly rozcházet do svých pokojů. „A pokud jde o vás, pane Portmane, nemám zrovna radost z toho, že cestujete sám. Myslím, že byste měl možná zůstat, alespoň dokud se situace trochu neuklidní.“

„Nemohu jen tak zmizet. Můj táta by všechno obrátil vzhůru nohama.“

Zamračila se. „V tom případě tu ale budete muset přinejmenším strávit tuto noc. Na tom trvám.“

„Zůstanu, ale jen pokud mi řeknete všechno, co víte o těch kreaturách, co mi zabily dědečka.“

Naklonila hlavu na stranu a prohlížela si mě s výrazem, který připomínal pobavení. „Velmi dobře, pane Portmane, nebudu zpochybňovat vaši potřebu to vědět. Udělejte si pohodlí pro tuto noc na divanu a promluvíme si o tom hned ráno.“

„Musí to být teď.“ Deset let jsem čekal, abych slyšel pravdu, a nemohl jsem čekat déle už ani minutu. „Prosím.“

„Občas, mladý muži, balancujete na velmi tenké hraně mezi okouzlující tvrdohlavostí a nesnesitelnou paličatostí.“ Otočila se na Emmu. „Slečno Bloomová, přinesla byste mi mou láhev s kokavínem? Zdá se, že dnes v noci nebudu spát, a musím se posilnit, abych zůstala vzhůru.“

***

Pracovna byla příliš blízko pokojů dětí na to, aby se v ní pozdě v noci diskutovalo, a proto jsme se s ředitelkou odebrali do malého skleníku, který lemoval okraj lesa. Seděli jsme na převrácených květináčích mezi popínavými růžemi, petrolejka stála na trávě mezi námi, za skleněnými stěnami se už začínalo pomalu rozednívat, ale rozbřesk ještě nenastal. Slečna Peregrinová si z kapsy vytáhla dýmku a naklonila se, aby si ji zapálila plamenem lampy. Několikrát zamyšleně potáhla, vypustila věnce modravého dýmu a pak začala.

„Kdysi dávno nás lidé mylně považovali za bohy,“ řekla, „ale my podivní nejsme o nic méně smrtelní než obyčejní lidé. Časové smyčky jen odsouvají to nevyhnutelné, a cena, kterou platíme za jejich využívání, je nezměrná – neodvolatelná odluka od probíhající přítomnosti. Jak víte, dlouhodobí obyvatelé smyček si mohou v přítomnosti maximálně tak namočit prst, jinak chřadnou a nakonec zemřou. Tak je tomu od nepaměti.“

Znovu zatáhla z dýmky a pokračovala.

„Před několika lety, někdy na přelomu století, se mezi našimi lidmi vytvořila jistá frakce – klika rebelantských podivných s nebezpečnými myšlenkami. Domnívali se, že objevili metodu, kterou lze funkci časové smyčky zvrátit tak, aby jejímu uživateli udělila jakýsi druh nesmrtelnosti – nejen zastavení stárnutí, ale reverzní chod. Hovořili o věčné mladosti za hranicemi smyček, o tom, že je možno přecházet beztrestně tam a zpátky, z budoucnosti do minulosti, a netrpět při tom žádným z těch nežádoucích účinků, jež vždy takové lehkomyslnosti bránily – jinými slovy, že je možné ovládnout čas a při tom nebýt ovládán smrtí. Celá tato koncepce byla bláznivá – naprostá pitomost –, odmítnutí empiricky prověřených zákonů, které řídí všechno!“

Prudce vydechla, pak se na chvíli odmlčela, aby se ovládla.

„V každém případě, moji dva bratři, brilantní po technické stránce, ale poněkud nerozumní, se pro tu myšlenku nadchli. Měli dokonce tolik smělosti, že mě požádali, abych jim tu ideu pomohla realizovat. Mluvíte o tom, že ze sebe uděláte bohy, řekla jsem jim. To není možné. A i kdyby to možné bylo, neměli byste to dělat. Je to ovšem neodradilo. Vyrostli mezi kandidátkami slečny Tenkozobcové na pozici ymbryn, a proto věděli o našem jedinečném umění víc než většina podivných mužů – dost na to, obávám se, aby byli nebezpeční. Přes všechna varování, ba dokonce hrozby, ze strany Rady, se v létě roku 1908 moji bratři a několik stovek členů této odpadlické frakce – mezi nimi i řada mocných ymbryn, zrádci jeden vedle druhého – odebralo do sibiřské tundry, aby zde provedli svůj odporný experiment. Jako místo pokusu si vybrali bezejmennou starou smyčku, která se už staletí nepoužívala. Čekali jsme, že se do týdne vrátí, takříkajíc s ocasem mezi nohama, ponížení neměnnou povahou přírody. Namísto toho byl jejich zasloužený trest mnohem dramatičtější: došlo ke katastrofální explozi, která vysklila všechna okna až na Azorách. Každý v okruhu pěti set kilometrů byl přesvědčený o tom, že to je konec světa. Předpokládali jsme, že byli všichni zabiti, šílený úder otřásající celým světem jako jejich poslední kolektivní projev.“

„Ale oni přežili,“ vložil jsem se do vyprávění.

„Svým způsobem. Někdo by mohl jejich způsob bytí, který následně přijali, považovat za jistý druh zatracení. O několik týdnů později začala série útoků namířených proti podivným ze strany hrozných stvoření, která mohou vidět jen podivní, jako vy, ostatní vidí jen jejich stíny – byly to naše první střety s bezduchými netvory. Chvíli nám trvalo, než jsme si uvědomili, že tyto hnusné chřtány s chapadly patří ve skutečnosti našim zbloudilým bratřím, jimž se podařilo vyškrábat se z kouřícího kráteru, který způsobili svým experimentem. Namísto toho, aby se stali bohy, se změnili v ďábly.

„Co se pokazilo?“

„To je stále ještě předmětem diskusí. Jedna teorie praví, že šli proti běhu času až tak daleko, že se dostali do doby, kdy ještě nebyly počaty ani jejich duše, a proto jim říkáme bezduší – protože jejich srdce, jejich duše, jsou prázdné. Krutostí osudu získali nesmrtelnost, kterou hledali. Věří se, že bezduší se dožívají tisíců let, ale je to život neustálého fyzického utrpení, ponižujícího zatracení – živí se zaběhlými zvířaty, žijí v naprosté izolaci – a nenasytného hladu po mase jejich bývalého příbuzného, protože naše krev je jejich jedinou nadějí na vykoupení. Pokud bezduchý netvor spořádá dostatečný počet podivných, stane se stvůrou.“

„Zase to slovo,“ řekl jsem. „Když jsme se poprvé viděli, Emma mě obvinila z toho, že jsem jedním z nich.“

„Myslela bych si totéž, kdybych vás nebyla už dříve pozorovala.“

„Jací jsou?“

„Jestliže být bezduchým netvorem je peklo na zemi – a to také doopravdy je –, pak být stvůrou se rovná očistci. Stvůry jsou skoro jako normální lidé. Nemají žádné zvláštní schopnosti. Ale protože se mohou vydávat za lidi, žijí v područí svých bezduchých bratří, pracují jako špehové, špioni a pasáci masa. Existuje hierarchie těchto zatracených, podle které se jednoho dne změní všichni bezduší netvoři ve stvůry a všichni podivní v mrtvoly.“

„Ale jak je zastavit?“ zeptal jsem se. „Pokud bývali podivuhodnými, tak znají všechny vaše úkryty, ne?“

„Naštěstí se zdá, že si ze svých bývalých životů nic nepamatují. A i když stvůry nejsou tak silné ani tak hrozivé jako netvoři, často jsou stejně nebezpečné. Na rozdíl od bezduchých netvorů jsou ovládány něčím víc než jen instinkty, a často se dokáží vmísit do běžné populace. Někdy je obtížné odlišit je od normálních lidí, i když existují jisté indikátory. Například jejich oči. Je to zvláštní, ale stvůry nemají zorničky.“

Naskočila mi husí kůže, když jsem si vzpomněl na bělookého souseda, který kropil trávník ten večer, kdy zabili dědečka. „Myslím, že jsem jednu viděl. Myslel jsem si, že je to jen starý slepec.“

„Pak jste všímavější než většina lidí,“ řekla. „Stvůry často procházejí kolem nás bez povšimnutí. Mají ve zvyku vzít na sebe osobnost, která je pro společnost neviditelná: muž v šedém obleku ve vlaku, nuzák žebrající o mince, pouhé anonymní tváře v davu. Ačkoliv o některých z nich se ví, že riskují prozrazení tím, že přijmou význačnější postavení – třeba jako lékaři, politici, duchovní –, aby tak mohly přicházet do styku s větším množstvím lidí anebo aby nad nimi měly určitou moc, a tak snáze odhalily podivné, kteří by se mohli skrývat mezi běžnými – jako třeba Abe.“

Slečna Peregrinová vzala do rukou fotoalbum, které si sem přinesla z domu, a začala jím listovat. „Tyto fotografie jsme rozmnožili a rozeslali všem podivným, něco jako inzerát na hledaného zločince. Podívejte,“ řekla a ukázala na obrázek dvou děvčátek sedících obkročmo na falešném sobovi, jemuž mezi parohy vykukuje Santa Claus s mrazivě prázdnýma očima. „Tato stvůra pracovala v jednom americkém obchodním domě v době Vánoc. Během krátké doby se dostala do styku s mnoha dětmi – dotýkala se jich, vyptávala se, zkrátka prováděla šetření a pátrala po známkách neobvyklosti.“

Otočila stránku a objevila se fotografie sadisticky vypadajícího zubaře. „Tato stvůra pracovala jako čelistní chirurg. Nepřekvapilo by mě, kdyby ta lebka, s níž na fotografii pózuje, patřila některé z jejích podivných obětí.“

Znovu obrátila stránku, tentokráte na obrázek holčičky krčící se před vynořujícím se stínem. „To je Marcie. Odešla od nás před třiceti lety, aby žila s běžnou rodinou na venkově. Snažila jsem se ji přesvědčit, aby zůstala, ale ona se už rozhodla. Nedlouho poté ji unesla nějaká stvůra, když čekala na školní autobus. Na místě činu se našel fotoaparát s tímto nevyvolaným snímkem uvnitř.“

„Kdo to fotografoval?“

„Stvůra sama. Potrpí si na dramatická gesta a vždy za sebou zanechávají nějaké posměšné memento.“

Pozorně jsem si prohlížel fotografie a zmocnil se mě známý strach.

Když už jsem se nedokázal déle na ty obrázky dívat, zavřel jsem album.

„To všechno vám říkám proto, že máte právo prvorozeného to vědět,“ řekla slečna Peregrinová, „ale také proto, že potřebuji vaši pomoc. Vy jste jediný mezi námi, kdo může vyjít ze smyčky ven, aniž by vzbudil nějaké podezření. Dokud budete s námi a budete trvat na tom, že budete cestovat tam a zpátky, potřebuji, abyste pozoroval, kdo přijíždí na ostrov jako nový a nahlásil mi to.“

„Právě před pár dny se tu jeden objevil,“ řekl jsem a měl jsem na mysli ornitologa, který tak rozladil mého tátu.

„Viděl jste jeho oči?“ zeptala se.

„Vlastně ne. Byla tma a měl velký klobouk, který mu částečně zakrýval tvář.“

Slečna Peregrinová se kousla do kotníku na ruce a stáhla obočí.

„Proč? Myslíte, že by mohl být jedním z nich?“

„Nemůžeme mít jistotu, dokud nevidíme oči,“ vysvětlovala, „ale ta možnost, že za vámi někdo přijel na ostrov, mi dělá veliké starosti.“

„Co tím myslíte? Že přijela stvůra?“

„Možná zrovna ta, kterou jste viděl ten večer, kdy zemřel váš dědeček. To by vysvětlovalo, proč se rozhodly ušetřit váš život – abyste je mohl dovést k ještě tučnější kořisti: sem.“

„Jak by ale mohly vědět, že jsem podivný? Nevěděl jsem to ani já!“

„Pokud věděly všechno o vašem dědečkovi, pak si můžete být jist, že věděly i o vás.“

Přemýšlel jsem o tom, kolik už musely mít možností, aby mě zabily. Celou tu dobu v těch týdnech po smrti dědečka Portmana jsem je cítil blízko. Pozorovaly mě? Čekaly, až udělám přesně to, co jsem udělal, a přišly sem?

Cítil jsem se zdrcený a složil jsem hlavu na kolena. „Asi bych se nemohl napít trochu toho vína,“ poprosil jsem váhavě.

„To v žádném případě.“

Najednou jsem cítil, jak se mi sevřela hruď. „Budu ještě někdy někde v bezpečí?“ zeptal jsem se.

Slečna Peregrinová se dotkla mého ramene. „Tady jste v bezpečí,“ řekla. „A můžete s námi zůstat, jak dlouho budete chtít.“

Chtěl jsem něco říct, ale vyšlo ze mě jen zakoktání. „Ale já… nemohu… moji rodiče.“

„Možná vás milují,“ zašeptala, „ale nikdy vám nebudou rozumět.“

***

Když jsem došel do města, slunce už vrhalo první dlouhé stíny na ulice, opilci, kteří proseděli celou noc u sklenky, kroužili okolo sloupů pouličních svítilen na své zdráhavé pouti domů, rybáři se rozvážně plahočili ve vysokých černých gumácích do přístavu a můj otec se právě začínal budit z tvrdého spánku. Když se vykutálel z postele, já jsem právě lezl do své a přetáhl jsem si pokrývku přes šaty od písku jen chviličku předtím, než otevřel dveře, aby mě zkontroloval.

„Je ti dobře?“

Něco jsem zamručel, otočil se na bok a on odešel. Později odpoledne jsem se probudil a našel na stole soucitný dopis a balení pilulek proti chřipce. Usmál jsem se a chvíli jsem se cítil provinile za to, že jsem mu lhal. Pak jsem si o něj začal dělat starosti, je někde venku a kráčí pod horami s dalekohledem a poznámkovým blokem, nejspíš ve společnosti šílence, který zabíjí ovce.

Promnul jsem si oči, abych z nich zahnal spánek, hodil jsem na sebe kabát do deště a obešel jsem vesnici dokola, a pak jsem prošel okolo nedalekých útesů a pláží v naději, že uvidím buď svého otce anebo toho zvláštního ornitologa – a podívám se mu do očí –, ale nenašel jsem ani jednoho z nich. Už byl skoro soumrak, když jsem toho konečně nechal a vrátil se do hostince, kde jsem našel otce, jak sedí u barového pultu a popíjí pivo se štamgasty. Soudě podle prázdných lahví okolo, musel tu už pěknou chvíli být.

Sedl jsem si vedle něho a zeptal se ho, zda viděl toho vousatého ornitologa. Odpověděl, že ne.

„Dobrá, až ho uvidíš,“ řekl jsem, „udělej pro mě něco, drž se od něho dál, ano?“

Podíval se na mě udiveně: „Proč?“

„Prostě z něho nemám dobrý pocit. Co když je to nějakej cvok? Co když on zabil ty ovce?“

„Kam chodíš na tyhle ztřeštěné nápady?“

Chtěl jsem mu to říct. Chtěl jsem mu všechno vysvětlit a přál jsem si, aby mi řekl, že mi rozumí, a nabídl nějakou tu rodičovskou radu. V tu chvíli bych dal všechno za to, kdyby bylo všechno tak jako před naším příjezdem, než jsem vůbec našel ten dopis od slečny Peregrinové, kdy jsem byl obyčejný, trochu zkažený bohatý kluk žijící na předměstí. Jenže místo toho jsem ještě nějaký čas seděl vedle svého táty a klábosil o ničem, a snažil si vzpomenout, jaký byl můj život v té nepochopitelně vzdálené době před čtyřmi týdny, anebo jsem si představoval, jak bych mohl žít za čtyři týdny od této chvíle – ale nemohl jsem. Konečně nám došlo i to nic, o kterém jsme mluvili, a já jsem se omluvil a šel nahoru, abych byl sám.

Kapitola 10

V úterý večer se ukázalo, že většina z toho, co jsem si myslel, že o sobě vím, bylo špatně. V neděli ráno jsme si s tátou měli sbalit věci a vyrazit domů. Zbývalo mi jen pár dní, abych se rozhodl, co dál. Zůstat, nebo jít – ani jedna z těch možností mi nepřipadala dobrá. Jak bych mohl zůstat tady a nechat za sebou všechno, co jsem až dosud znal? Ale jak bych, po tom všem, co jsem se dozvěděl, mohl jet domů?

Ještě horší bylo, že jsem to neměl s kým probrat. Táta nepřicházel v úvahu. Emma často předkládala vášnivé argumenty, proč bych měl zůstat, ale žádný z nich se neohlížel na život, který bych měl opustit (jakkoliv byl skrovný a nezajímavý), nebo na to, jak by náhlé a nevysvětlitelné zmizení jejich jedináčka mohlo poznamenat moje rodiče, ba ani na dusivou atmosféru, již, jak sama přiznala, Emma ve smyčce vnímala. Říkávala jenom: „S tebou to tady bude lepší.“

Slečna Peregrinová pomáhala dokonce ještě méně. Její jediná odpověď zněla, že takové rozhodnutí nemůže učinit za mě, i když jsem si o všem chtěl jen pořádně promluvit. Přesto bylo jasné, že si přeje, abych zůstal; kromě mé osobní bezpečnosti by moje přítomnost ve smyčce ochránila každého. Ale vidina toho, že bych měl strávit svůj život jako jejich hlídací pes, se mi vůbec nezamlouvala. (Začal jsem mít podezření, že dědeček měl stejný pocit a že to byl jeden z důvodů, proč se odmítl po válce vrátit.)

Připojit se k podivným dětem by také znamenalo, že nedokončím střední školu a nepůjdu na vysokou a nebudu dělat nic z těch normálních věcí, které adolescenti dělávají. Ale znovu jsem si musel připomenout, že já normální nejsem; a dokud po mně půjdou netvoři, život mimo smyčku skončí téměř zcela jistě velmi brzy. Strávím zbytek svých dní ve strachu, budu se neustále ohlížet přes rameno, budou mě mučit noční děsy a budu čekat, až se konečně vrátí a skoncují se mnou. To mi připadalo mnohem horší než nejít na univerzitu.

Pak jsem si řekl: Copak neexistuje ještě třetí možnost? Nemohl bych být jako dědeček Portman, který padesát let žil a prosperoval a odrážel útoky bezduchých netvorů mimo smyčku? Tehdy se v mé hlavě probudil hlas sebepodceňování.

Měl vojenský výcvik, ty troubo. Naprosto střízlivé uvažování. Měl ohromnou skříň plnou pušek s upilovanou hlavní. Ve srovnání s tebou byl Rambo.

Mohl bych se zapsat do kurzů střelby, pomyslelo si moje optimističtější já. Chodit do karate. Cvičit, trénovat.

Děláš si legraci? Nedokázal jsi ochránit sebe sama ani na střední škole! Musel jsi uplácet toho burana, aby ti dělal bodyguarda. A nadělal by sis do gatí, jen kdybys na někoho namířil skutečnou zbraň.

Ne, nenadělal.

Jsi slaboch. Smolař. To proto ti nikdy neřekl, kým ve skutečnosti jsi. Věděl, že s tím nebudeš umět žít.

Mlč už. Mlč už.

Celé dny jsem takhle uvažoval. Zůstat, nebo odejít. Neustále, jako posedlý, jsem hledal odpověď. Mezitím táta úplně ztratil elán do psaní knihy. Čím méně pracoval, tím byl znechucenější, a tím více času trávil v baru. Nikdy jsem ho neviděl takhle pít – šest, sedm piv za večer – a nechtěl jsem mu být nablízku, když měl tuhle náladu. Byl uštěpačný, a pokud nebyl zrovna nevrlý a nedržel se stranou, vyprávěl mi věci, které jsem skutečně nechtěl vědět.

„Tvoje máma mě jednoho krásného dne opustí,“ řekl jednou večer. „Jestli něco sakra brzy neudělám, myslím, že by mohla opravdu odejít.“

Začal jsem se mu vyhýbat. Nejsem si ale jist, zda si toho vůbec všiml. Najednou bylo až žalostně snadné lhát mu o svých příchodech a odchodech.

Mezitím zavedla slečna Peregrinová v domově podivných dětí něco jako vězeňský režim. Jako kdyby vyhlásila stanné právo: menší děti nesměly nikam bez doprovodu, starší musely chodit ve dvojicích, a slečna Peregrinová musela vědět, kde kdo v každém okamžiku je. Jen získat povolení vyjít ze smyčky bylo martyrium.

Zřizovaly se hlídky, které se střídaly ve směnném provoze, a měly na starosti přední a zadní vchod domu. Ve dne neustále a v noci většinu času vykukovaly okny znuděné obličeje. Když zahlédly někoho přicházet, škubly řetězem, jenž rozezvučel zvon v pokoji slečny Peregrinové, což znamenalo, že kdykoliv jsem přišel, očekávala mě ve dveřích a vyptávala se. Co se děje mimo smyčku? Neviděl jsem něco nezvyklého? Jsem si jistý, že mě nikdo nesledoval?

Nebylo překvapením, že se děti začaly chovat trochu jako z divokých vajec. Malé zlobily a starší byly apatické, stěžovaly si na nová pravidla hlasem, který byl sotva slyšitelný. Z ničeho nic se ozývalo dramatické vzdychání, často to byla jediná známka toho, že do místnosti vešel Millard. Hughovy včely vytvářely roje a bodaly lidi tak dlouho, až je vykázali z domu, a potom trávil Hugh veškerý svůj čas u okna, kde po druhé straně skla pochodovaly jeho včely.

Oliva, která tvrdila, že někam založila svoje olověné boty, začala lozit po stropě jako nějaká moucha a házela lidem na hlavy zrnka rýže, dokud se nepodívali nahoru a nevšimli si jí, načež se dala do smíchu, jenž ji natolik vyčerpával, že její schopnost levitace ochabla a ona se musela zachytit lustru nebo tyče na záclony, jen aby nespadla. Nejdivnější ze všech byl ovšem Enoch, který zmizel do své laboratoře v suterénu a prováděl tam experimentální operace na svých hliněných vojácích, jež by vyděsily i doktora Frankensteina: dvěma amputoval končetiny, aby ze třetího vytvořil ohyzdného spidermana, anebo nacpal do jediné hrudní dutiny čtyři kuřecí srdce, aby se tak pokusil vytvořit hliněného supermana, kterému nikdy nedojde energie. Jedno po druhém se jejich malá šedá těla pod takovým tlakem rozpadala a suterén začal připomínat polní špitál z dob občanské války.

Pokud jde o slečnu Peregrinovou, ta byla v neustálém pohybu, kouřila jednu dýmku za druhou, když kulhala z pokoje do pokoje, aby zkontrolovala děti, jako by mohly v ten okamžik, kdy je ztratí z očí, zmizet. Slečna Tenkozobcová zůstala, občas se dostala ze své nehybnosti a procházela se po chodbách, zoufale hledala své ubohé opuštěné chráněnce, než se zhroutila někomu do náručí a byla odvedena zpátky na lůžko. V domě se hodně a paranoicky spekulovalo o tragickém údělu slečny Tenkozobcové a o tom, proč by netvoři chtěli unášet ymbryny; teorie sahaly od bizarních (aby vytvořili největší časovou smyčku v dějinách, dostatečně velkou na to, aby spolkla celou planetu) až po absurdně optimistické (aby nebyli bezduší sami, protože když jste monstrem požírajícím duše, hrozí vám velká osamělost).

Dům se nakonec zahalil do chmurného ticha. Po dvou dnech vězení podlehli všichni letargii. Protože slečna Peregrinová byla přesvědčená o tom, že nejlepší obranou proti depresi je rutina, snažila se, aby se všichni zajímali o její každodenní výuku, aby během dne připravovali jídla a udržovali dům jako ze škatulky. Ale kdykoli nedostaly přímý rozkaz něco udělat, seděly děti zabořené v křeslech, netečně se dívaly ven zavřenými okny, listovaly knihami s oslíma ušima, které přečetly předtím už nejmíň stokrát, anebo spaly.

Horácovo zvláštní nadání jsem nikdy neviděl v praxi, dokud jednou večer náhle nespustil křik. Utíkali jsme nahoru po schodech až na mansardu, kde hlídkoval, a našli jsme ho ztuhle sedět na židli, v zajetí zřejmě nějakého nočního děsu, který se odehrává za bdělého stavu, rukama s roztaženými prsty vyděšeně mával ve vzduchu. Nejprve jen ječel, ale pak začal mumlat a vykřikovat něco o vařících se oceánech a popelu padajícím z nebes a o nekonečném závoji kouře, který dusil celou zemi. Po několika minutách těchto apokalyptických výjevů se zdálo, že se unavil a upadl do neklidného spánku.

Ostatní to už předtím zažili – dost často, aby mohly být v albu slečny Peregrinové fotografie Horácových záchvatů – a věděli, co dělat. Podle pokynů ředitelky ho vzali za paže a za nohy a odnesli na postel, a když se o několik hodin později probudil, přísahal, že si ten sen nepamatuje a že sny, co si nepamatuje, se jen zřídkakdy uskuteční. Ostatní to přijali, protože už toho bylo až až, co jim dělalo starosti. Cítil jsem, že si Horác nechává něco pro sebe.

Když se v tak malém městě, jako je Cairnholm, někdo ztratí, nezůstane to bez povšimnutí. Proto se ve středu, když Martin neotevřel muzeum ani se nezastavil v Kněžích díře na svůj šláftruňk, začali lidé vyptávat, jestli není nemocný, a když se na něj šla Kevova žena podívat a našla vchodové dveře otevřené a na stole jeho peněženku a brýle, ale přitom prázdný dům, začali se lidé obávat, zda není mrtvý. Když se neobjevil ani následující den, vyrazila parta mužů prohledávat kůlny a nahlížet pod převrácené loďky, zkrátka hledat všude, kde by mohl starý mládenec, který má rád whisky, vyspávat z opice. Sotva ale začali, přišla zpráva z vysílačky – Martinovo tělo vytáhli z oceánu.

Seděl jsem právě s otcem v hospodě, když tam přišel rybář, který ho našel. Bylo jen pár minut po poledni, ale dostal pivo jako vždycky a hned se pustil do vyprávění.

„Byl jsem u Gannet’s Point a navíjel sítě,“ začal. „Byly hrozně těžký, což bylo divný, protože tam vobyčejně chytím tak leda nějaký nanicovatý rybky, garnáty a tak. Napadlo mě, že se mi v nich zachytil krab, a tak jsem vzal železnej hák a rejpal jsem s ním pod člunem, až se za něco zachytil.“ Všichni jsme se k němu na židlích naklonili blíž, jako kdyby byl čas na pohádku v nějaké prapodivné školce. „Byl to Martin. Vypadalo to, jako by to vzal rovnou dolů po útesu a okousali ho žraloci. Bůhví co dělal uprostřed noci tam u těch skal, jenom v županu a pantoflích.“

„On nebyl oblečenej?“ zeptal se Kev.

„Tak akorát do postele,“ odpověděl rybář. „Ne na procházku v mokru.“

Chlapi se krátce pomodlili za Martinovu duši a pak hned začali přicházet s nejrůznějšími teoriemi. Během několika minut se z toho místa stalo zakouřené doupě plné namazaných Sherlocků.

„Možná měl v hlavě,“ ozval se jeden muž.

„Anebo, jestli byl tam u těch útesů, možná viděl toho zabijáka ovcí a šel po něm,“ přidal se druhý.

„A co ten pošahanej chlápek, co sem přišel?“ řekl rybář. „Ten, co tadyhle někde táboří.“

Otec se napřímil na barové stoličce. „Narazil jsem na něj,“ spustil, „před dvěma dny, v noci.“

Udiveně jsem se na něj podíval: „Nic jsi mi o tom neřekl.“

„Šel jsem do drogerie, chtěl jsem to stihnout, ještě než zavřou, a ten chlápek mířil opačným směrem, ven z města. Hrozně spěchal. Vrazím do něj ramenem, jak jde kolem, jenom abych ho trochu vyvedl z míry. Zastaví se a zírá na mě. Snaží se mě zastrašit. Koukám mu do tváře a povídám, že bych rád věděl, co tady dělá, na čem pracuje. Protože lidi tady o sobě mluví, povídám.“

Kev se naklonil přes pult. „A?“

„Hleděl, jak kdyby mi chtěl jednu vrazit, ale pak jenom odkráčel.“

Spousta chlapů se ptala – co dělá ornitolog, proč ten chlapík tábořil a na další věci, které jsem už znal. Já jsem měl jenom jednu otázku, která mě svědila na jazyku. „Nevšiml sis na něm něčeho divného? Na jeho tváři?“

Otec chvilku přemýšlel. „Vlastně jo. Měl sluneční brýle.“

„V noci?“

„To je teda sakra divný.“

Obestřel mě podivný pocit a přemýšlel jsem o tom, jak blízko byl můj otec něčemu mnohem horšímu, než je pěstní souboj. Napadlo mě, že o tom musím říct slečně Peregrinové, a to co nejdřív.

„Hmm, blbost,“ řekl Kev. „Na Cairnholmu k žádnýmu mordu nedošlo dobrejch sto let. A proč by chtěl starýho Martina někdo oddělat? To nedává žádnej smysl. Vsadím se s váma o rundu, že až přijdou výsledky z pitvy, bude tam stát, že byl namazanej, jak zákon káže.“

„To může trvat pěkně dlouho, než k tomu dojde,“ ozval se rybář. „Bouře, která se sem právě žene, říká meteorolog, má bejt pořádnej mazec. Nejhorší za celej rok.“

„Říká meteorolog,“ vysmíval se Kev. „Myslím, že ten pablb ani neví, jestli prší teď.“

***

Ostrované často přicházeli s chmurnými předpověďmi o tom, co má matka příroda pro Cairnholm v zásobě – byli koneckonců vydáni živlům na milost a svým založením pesimisté –, ale tentokrát se jejich nejhorší obavy naplnily. Vítr a liják, které bombardovaly ostrov celý týden, tu noc ještě zesílily v divoké bouřky, jež zatáhly oblohu temným pláštěm a bičovaly moře, až byla celá hladina pokrytá pěnou. Počasí a zvěsti o tom, že Martina někdo zavraždil, udělaly z města vězení, stejně jako ze sirotčince. Lidé zůstávali ve svých domech. Okna byla ukrytá za okenicemi a dveře pevně uzamčené. Čluny se v prudkém větru vzpínaly na uvazovacích lanech, ale žádný z nich neopustil přístav. Vyjet v takové vichřici na volné moře by se rovnalo sebevraždě. A protože si policie z pevniny nemohla Martinovo tělo vyzvednout, dokud se moře neuklidní, lidé ve městě si museli poradit s nepříjemnou otázkou, co si s jeho tělem počít. Nakonec bylo rozhodnuto, že prodavač ryb, který měl na ostrově největší zásoby ledu, tělo udrží v chladu, vzadu ve svém obchodě, mezi lososem, treskou a dalším zbožím, které, stejně jako Martin, bylo vyloveno z moře.

Otec mi přísně nařídil, abych Kněžích díru neopouštěl, ale měl jsem také nařízeno referovat o všem podivném, co se děje, slečně Peregrinové – a jestli takovou podivnou věcí nebyla podezřelá smrt, pak už nic. Toho večera jsem tedy předstíral, že na mě leze něco jako chřipka, a zavřel se ve svém pokoji, pak jsem vyklouzl oknem a sešplhal dolů po okapové rouře. Nikdo jiný nebyl natolik šílený, aby šel ven, a tak jsem běžel rovnou po hlavní cestě bez obav z toho, že mě někdo uvidí, kapuci kabátu staženou do čela jako ochranu před šlehajícími kapkami deště.

Když jsem přišel do sirotčince, slečna Peregrinová se na mě podívala a okamžitě jí bylo jasné, že něco není v pořádku. „Co se děje?“ zeptala se a přejížděla mě zčervenalýma očima.

Řekl jsem jí všechno, všechna ta útržkovitá fakta a domněnky, které jsem zaslechl, a ona zbledla. Rychle mě zavedla do obývacího pokoje, kam shromáždila v panice všechny děti, jež našla, a pak se odbelhala hledat ty, co nereagovaly na její volání. Zbylé děti tu postávaly, nervózní a zmatené.

Emma a Millard mě zahnali do úzkých. „Proč je tak poplašená?“ zeptal se Millard.

Tiše jsem jim vyprávěl o Martinovi. Millard tajil dech a Emma si dala ruce křížem a tvářila se ustaraně.

„Je to skutečně tak zlé?“ zeptal jsem se. „Chci říct, že to nemohli být netvoři. Ti jdou jenom po podivných lidech, je to tak?“

Emma si vzdychla. „Chceš mu to říct ty, anebo mu to mám říct já?“

„Netvoři valnou většinou upřednostňují podivné lidi před běžnými,“ vysvětloval Millard, „ale snědí cokoliv, aby se nasytili, jen když je to čerstvé a masité.“

„Je to jedna z možností, jak se dozvíš, že se někde poblíž potuluje netvor,“ řekla Emma. „Mrtvých začne přibývat. Proto žijí většinou jako nomádi. Kdyby se tak často nestěhovali z místa na místo, bylo by lehké je vystopovat.“

„Jak často?“ zeptal jsem se a mráz mi přeběhl po zádech. „Jak často se musí najíst, myslím?“

„Ach, velmi často,“ odpověděl Millard. „Přípravě jídla pro netvory věnují stvůry nejvíc času ze všeho. Kdykoliv to jde, hledají podivné, ale věnují závratnou část své energie a úsilí vyhledávání běžných obětí pro netvory, ať už jde o zvířata nebo o lidi, a pak zametání stop.“ Jeho hlas zněl velmi odměřeně a učeně, jako kdyby diskutoval o reprodukčním cyklu průměrně zajímavého řádu hlodavců.

„Copak stvůry se nedají chytit?“ zeptal jsem se. „Myslím, když pomáhají zabíjet lidi, člověk by řekl…“

„Některé chytí,“ vložila se do hovoru Emma. „Vsadím se, že jsi už o několika slyšel, jestli sleduješ noviny. Byl jeden chlápek, našli u něho v ledničce lidské hlavy a na mírném ohni vařil vnitřnosti, jak kdyby připravoval vánoční večeři. Ve tvé době to nemůže být tak dávno.“

Vzpomněl jsem si – nejasně – na senzacechtivý televizní speciál, který vysílali jednou pozdě v noci. Bylo to o sériovém vrahu – kanibalovi z Milwaukee, kterého chytili za podobně hrůzných okolností.

„Máš na mysli… Jeffreyho Dahmera?“

„Ano, myslím, že tak se ten gentleman jmenoval,“ přisvědčil Millard. „Fascinující případ. Zdálo se, že nikdy neztrácí chuť na čerstvé maso, i když už řadu let nebyl bezduchým netvorem.“

„Myslel jsem si, že vy byste o budoucnosti nic vědět neměli,“ řekl jsem.

Emma se mazaně usmála. „Pták si dobré věci, které se týkají budoucnosti, nechává jenom pro sebe, ale můžeš si být jistý, že od ní slyšíme o všech těch hrůznostech.“

Vtom se vrátila slečna Peregrinová a za sebou vlekla za rukáv Enocha a Horáce.

„Právě jsme spolu mluvili o novém nebezpečí,“ oznámila a s uznáním na mě kývla na pozdrav. „Nějaký muž mimo naši smyčku zemřel za velmi podezřelých okolností. Nevíme jistě, co bylo důvodem, a nevíme najisto ani to, zda hrozí skutečné nebezpečí nám, ale musíme se chovat, jako by hrozilo. Než rozhodnu jinak, nesmí nikdo opustit dům ani jít pro zeleninu či pro husu k večeři.“

Ozvalo se kolektivní zamručení, které přerušil hlas slečny Peregrinové: „Prožíváme teď několik dní, jež jsou pro nás zkouškou. Prosím vás i nadále o trpělivost.“

V celé místnosti se zvedly ruce, ale ona jakékoliv otázky odmítla a odkráčela uzavřít dveře do domu. Běžel jsem za ní v panickém strachu. Pokud je na ostrově skutečně něco nebezpečného, pak mě to může zabít v tu chvíli, kdy vystoupím ze smyčky. Ale jestli zůstanu zde, nechám venku svého bezbranného otce, a to ani nezmiňuju fakt, že se o mě bude strašně bát. A tohle mi připadalo nějak horší.

„Musím jít,“ řekl jsem, když jsem slečnu Peregrinovou dohnal.

Zatáhla mě do prázdného pokoje a zavřela za námi dveře. „Budete mluvit potichu,“ poroučela mi, „a budete respektovat moje pravidla. To, co jsem řekla, se týká i vás. Tento dům nikdo neopustí.“

„Ale…“

„Až doposud jsem vám dopřávala neslýchanou volnost a dovolila, abyste si přicházel a odcházel dle libosti, a to z úcty k vaší jedinečné situaci. Ale možná už vás sem někdo sledoval, a to ohrožuje životy mých chráněnců. Nedovolím vám už dále, abyste vystavoval nebezpečí je – anebo sebe.“

„Copak to nechápete?“ řekl jsem nahněvaně. „Lodě nevyplouvají na moře. Ti lidé ve městě jsou jako ve vězení. Můj otec je vězeň. Pokud je tu opravdu nějaká stvůra, a je to ten, o kom si to myslím, pak se s ním otec málem dostal do křížku. Pokud ta stvůra nakrmila netvora úplně neznámým člověkem, kdo si myslíte, že přijde na řadu jako další?“

Měla naprosto kamennou tvář. „Blaho lidí ve městě se mě vůbec netýká,“ odpověděla. „Já neohrozím své chráněnce. Kvůli nikomu.“

„To nejsou jen lidé z města. Je to můj otec. Opravdu si myslíte, že pár dveří na zámek mi zabrání v tom, abych odešel?“

„Možná, že ne. Ale pokud trváte na svém odchodu, pak já budu trvat na tom, abyste se sem už nikdy nevracel.“

Byl jsem tak šokovaný, až jsem se musel rozesmát. „Ale vy mě potřebujete,“ řekl jsem.

„Ano, potřebujeme,“ odpověděla. „Velmi vás potřebujeme.“

***

Hnal jsem se nahoru po schodech do Emmina pokoje. Uvnitř jsem našel výjev naprostého zoufalství, který jako by vypadl z obrazů Normana Rockwella, kdyby Norman Rockwell maloval ty, kdo si odpykávají tvrdý trest v žaláři. Bronwyn nepřítomně hleděla z okna. Enoch seděl na podlaze a vyřezával něco z kousku ztvrdlého jílu. Emma seděla na krajíčku postele, lokty na kolenou, trhala listy z diáře a zapalovala je mezi prsty.

„Vrátil ses!“ vykřikla, když jsem vešel.

„Já jsem ani neodešel,“ odpověděl jsem. „Slečna Peregrinová by mi to nedovolila.“ Všichni naslouchali, když jsem jim vysvětloval své dilema. „Když se pokusím odejít, už se sem nebudu smět nikdy vrátit.“

Celý Emmin diář se vznítil. „To ale nesmí udělat!“ vykřikla a vůbec si nevšímala plamenů, které jí olizovaly ruku.

„Může si dělat, co chce,“ řekla Bronwyn. „Ona je Pták.“

Emma odhodila diář a udusila oheň.

„Přišel jsem vám jenom říct, že odejdu, ať se jí to líbí nebo ne. Nebude mě tu držet jako nějakého vězně a já nehodlám strkat hlavu do písku, zatímco můj otec může být skutečně v nebezpečí.“

„Pak tedy půjdu s tebou,“ řekla Emma.

„To nemyslíš vážně,“ namítla Bronwyn.

„Myslím.“

„Ty jsi vážně tříčtvrteční blázen,“ vložil se do toho Enoch. „Bude z tebe stará vysušená švestka, a proč? Kvůli němu?“

„Nezměním se,“ namítla Emma. „Člověk musí být mimo smyčku hodiny a hodiny, než ho začne čas dohánět, a tak dlouho to jistě nepotrvá, viď, Jacobe?“

„Není to dobrý nápad,“ odpověděl jsem.

„Co není dobrý nápad?“ zeptal se Enoch. „Vždyť ona ani neví, kvůli čemu riskuje svůj život.“

„Ředitelce se to líbit nebude,“ poznamenala Bronwyn, čímž nesdělila nic nového. „Ona nás zabije, Em.“

Emma vstala a zavřela dveře. „Ona nás nezabije,“ odpověděla, „to ty věci. A pokud ne, pak žít takhle může být ještě horší než umřít. Pták nás drží tak těsně u huby, že sotva dýcháme, a to všechno jenom proto, že nemá dost kuráže postavit se čelem tomu, co je tam venku!“

„Anebo ani ne tam venku,“ poznamenal Millard, kterého jsem si předtím nevšiml.

„Ale líbit se jí to nebude,“ opakovala Bronwyn.

Emma bojovně postoupila směrem ke své kamarádce. „Jak dlouho se budeš držet té ženy za sukně?“

„Už jsi zapomněla, co se stalo slečně Tenkozobcové?“ řekl Millard. „Jakmile její chráněnci opustili smyčku, zabili je, a slečnu Strnadovou unesli. Kdyby všichni zůstali, kde byli, nic zlého by se jim nestalo.“

„Nic zlého?“ opakovala Emma pochybovačně. „Ano, je pravda, že netvoři nemohou vcházet do smyčky. Ale stvůry ano, a právě tak byly ty děti oklamány, aby vyšly ven. Máme snad sedět na zadku a čekat, až si pro nás přijdou hlavním vchodem? Co když si tentokrát namísto chytrého převleku vezmou pušky?“

„Přesně to bych udělal já,“ řekl Enoch. „Počkal bych si, až všichni usnou, a pak bych se vkradl dovnitř komínem jako Santa a BÁC!“ Namířil imaginární pistolí na Emmin polštář. „Mozky rozstříknuté po stěnách.“

„Díky za tohle líčení,“ řekl Millard s povzdychnutím.

„Musíme na ně udeřit ještě dřív, než zjistí, že my víme, že tady jsou,“ řekla Emma, „dokud můžeme ještě využít momentu překvapení.“

„Ale my přece nevíme, že tam jsou!“ řekl Millard.

„To zjistíme.“

„A jak si představuješ, že to uděláme? Budeme se poflakovat po ulicích, dokud neuvidíme netvora? A co pak? ,Pardon, rádi bychom věděli, co máte v úmyslu, jestli nás náhodou nechcete sežrat.‘“

„Máme Jacoba,“ řekla Bronwyn. „On je vidí.“

Cítil jsem, jak se mi sevřelo hrdlo, vědom si toho, že pokud se tato skupina lovců skutečně zformuje, budu jaksi zodpovědný za bezpečnost všech.

„Zatím jsem viděl jen jednoho,“ upozornil jsem je. „Takže bych o sobě zrovna netvrdil, že jsem v tom expert.“

„A když žádného neuvidí?“ zeptal se Millard. „Může to znamenat, že tam buď žádný není anebo že se skrývají. Stále budete stejně bezradní jako teď.“

Všechna obočí se zasmušila. Millard ťal do živého.

„No, zdá se, že zdravý rozum zase jednou zvítězil,“ řekl. „Dojdu pro nějakou ovesnou kaši k večeři, pokud by snad chtěl někdo z vás rádoby povstalců jít se mnou.“

Péra postele zaskřípala, jak vstal a šel ke dveřím. Ještě než mohl odejít, vyskočil Enoch a zařval: „Mám to!“

Millard se zastavil: „Máš co?“

Enoch se obrátil ke mně. „Ten chlápek, kterého možná snědl netvor, a možná taky ne – víš, kde ho mají?“

„V rybárně.“

Zamnul si ruce. „Pak už vím, jak to zjistit.“

„A to jak?“ zeptal se Millard.

„Zeptáme se ho.“

***

Sestavili jsme malou výpravu. Připojili se ke mně Emma, která kategoricky odmítla nechat mě odejít samotného, Bronwyn, která nechtěla nahněvat slečnu Peregrinovou, ale trvala na tom, že potřebujeme její ochranu, a Enoch, jehož plán jsme měli uskutečnit. Millard, jehož neviditelnost by se nám mohla hodit, s tím nechtěl mít nic společného, a museli jsme ho podplatit, aby to na nás nepráskl.

„Když půjdeme všichni,“ uvažovala Emma, „Pták nebude moci Jacoba vykázat. Musela by vyhnat všechny čtyři.“

„Ale já nechci, aby mě vyhnala!“ řekla Bronwyn.

„Neudělá to, Wyn. V tom je ten vtip. A když to stihneme před večerkou, ani nebude vědět, že jsme byli pryč.“

Měl jsem své pochybnosti, ale všichni jsme se shodli na tom, že za pokus to stojí.

Vypadalo to jako útěk z vězení. Po večeři, když panoval v domě největší chaos a slečna Peregrinová nedávala pozor, Emma předstírala, že jde do obýváku, a já do studovny. O několik minut později jsme se setkali v chodbě na konci schodiště, kde byl ve stropě pravoúhlý čtyřúhelník, k němuž vedl žebřík. Emma po něm vystoupala a já za ní, žebřík jsme vytáhli za sebou. Ocitli jsme se ve stísněném a tmavém prostoru půdy. Na jednom konci byl větrací otvor, který se dal snadno odšroubovat, a tím jsme prolezli na plochou část střechy.

Vystoupili jsme do nočního vzduchu, ostatní na nás už čekali. Bronwyn každého z nás pevně objala a podala nám černé pláště do deště, které pro nás ukradla. Navrhl jsem, abychom si je oblékli a aspoň trochu se ochránili před bouří, jež řádila vně smyčky. Právě jsem se chystal zeptat, jak se dostaneme na zem, když jsem spatřil Olivu, jak pluje kolem okraje střechy.

„Kdo si chce zahrát na parašutistu?“ zeptala se se širokým úsměvem. Byla bosá a kolem pasu měla uvázaný silný provaz. Zvědavě jsem se naklonil přes střechu, abych zjistil, k čemu je uvázaná, a uviděl jsem Fionu s provazem v ruce, jak se naklání z okna a mává na mě. Bylo jasné, že máme komplice.

„Běž první,“ vyštěkl Enoch.

„Já?“ zeptal jsem se a nervózně zacouval od kraje střechy.

„Chytni se Olivy a skoč,“ poručila Emma.

„Nevzpomínám si, že by součástí plánu bylo, že si zlomím pánev.“

„Nezlomíš, ty truhlíku, jen se drž Olivy. Je to ohromná legrace. Už jsme to dělali mockrát.“ Na chvíli se zamyslela. „No, vlastně jenom jednou.“

Zdálo se, že jiná možnost neexistuje, a tak jsem sebral odvahu a zamířil k okraji střechy. „Neboj se!“ zvolala Oliva.

„To se ti lehko řekne,“ odpověděl jsem. „Ty nespadneš.“

Vztáhla ruce, pořádně mě objala a já ji také objal, a ona zašeptala: „Prima, skoč!“ Zavřel jsem oči a vykročil do prázdna. Namísto pádu, kterého jsem se obával, jsme se pomalu snášeli k zemi jako balonek, ze kterého uniká hélium.

„Nic to nebylo, viď?“ řekla Oliva. „Tak už mě pusť!“

Poslechl jsem a ona se řítila zpět na střechu s Júúúúúúú! na rtech. Ostatní na ni syčeli a pak, jeden po druhém, ji objali a snášeli se ke mně. Když jsme byli zase všichni pohromadě, začali jsme se plížit k lesu, nad nimž se houpal měsíc, Fiona a Oliva nám mávaly na cestu. Možná to byla jen moje fantazie, ale zdálo se mi, že keře na nás v čerstvém větříku také mávají, a Adam pokyvoval hlavou melancholické sbohem.

***

Když jsme se zastavili na okraji bažiny, abychom nabrali dech, Enoch sáhl do svého vybouleného kabátu a vytáhl nějaké balíčky zabalené ve fáčovině. „Vezměte si to,“ řekl. „Neponesu je všechny.“

„Co je to?“ zeptala se Bronwyn a sundávala obal, pod nímž se objevil kus zahnědlého masa, ze kterého trčely malé trubičky. „Fuj, to smrdí!“ vykřikla a odtáhla ruku, v níž tu věc držela.

„Uklidni se, je to jenom ovčí srdce,“ řekl a hodil mi něco zhruba stejně velikého. Páchlo to formaldehydem a i přes fáčovinu jsem cítil nepříjemnou vlhkost.

„Jestli to budu muset nosit, pobliju se z toho,“ řekla Bronwyn.

„To rád uvidím,“ zabrblal Enoch uraženě. „Strč si to do pláštěnky a hotovo.“

Šli jsme bažinou po skryté stužce pevné půdy. Prošel jsem tudy už tolikrát, že jsem málem zapomněl, jak nebezpečné to může být a kolik životů už během těch staletí bažina spolkla. Když jsme vstoupili na vyvýšeninu s mohylou, přikázal jsem ostatním, aby si zapnuli kabáty až po krk.

„Co když někoho potkáme?“ zeptal se Enoch.

„Chovejte se prostě normálně,“ řekl jsem. „Řeknu jim, že jste moji přátelé z Ameriky.“

„Co když uvidíme stvůru?“ zeptala se Bronwyn.

„Budeme utíkat.“

„A když Jacob uvidí netvora?“

„V tom případě,“ řekla Emma, „utíkejte, jako byste měli v patách samotného ďábla.“

Jeden za druhým jsme vlezli do mohyly a ztratili se z té klidné letní noci. Všechno se odehrávalo v poklidu, dokud jsme nedospěli do komory na konci, kdy rychle poklesl tlak vzduchu, ochladilo se a bouřka se rozzuřila naplno. Soukali jsme se za tím zvukem, roztřesení, a chvíli jsme se zastavili a jen poslouchali, jak u ústí tunelu zuří a kvílí bouřka. Znělo to, jako když nějaké zvíře v kleci právě zahlédne svou večeři. Nezbývalo nám, než se jí vydat na milost.

Klekli jsme si a vplížili se do něčeho, co připomínalo černou díru, hvězdy zůstaly za horou bouřkových mraků, déšť a vítr šlehaly i přes kabát, blesky křižující oblohu nás osvětlovaly a temnota, která následovala po nich, se zdála ještě temnější. Emma se pokusila vytvořit plamen, ale vypadala jako pokažený zapalovač, a tak jsme se ještě víc zachumlali do pláštěnek a utíkali s hlavami skloněnými proti zuřícímu vichru a rozvodněné bažině, jež se nám nacucávala do nohou. Vedla nás spíš paměť než zrak.

Ve městě bušil déšť na dveře i okna, ale všichni zůstávali za zámky i za okenicemi, uzavřeni ve svých domcích, když jsme běželi bez povšimnutí zaplavenými ulicemi, kolem napadaných tašek, které shodil vítr ze střech, okolo deštěm oslepené ovce, ztracené a bečící, kolem převrácené kadibudky, jejíž obsah vytékal na ulici, k rybárně. Dveře byly zamčené, ale Bronwyn je dvěma dobře mířenými kopanci otevřela. Když si Emma osušila pod kabátem ruce, podařilo se jí konečně rozdělat oheň. Prošli jsme dveřmi tu a tam pokrytými rzí, vedl jsem ostatní do obchodu kolem pultu, kde trávil své dny Dylan a polykal nadávky, když odstraňoval z ryb šupiny. Ze skleněných nádrží na nás hleděly vyvalené oči jeseterů. Na druhé straně byla malá ledárna, jen takový přístavek s podlahou z udusané hlíny a s plechovou střechou, zdi byly z hrubých prken a v místech, kde se rozestoupily jako zkažené zuby, sem pronikal déšť. V místnosti se mačkal tucet hranatých koryt postavených na kozách a naplněných ledem.

„Ve kterém z nich je?“ zeptal se Enoch.

„To nevím,“ odpověděl jsem.

Emma nám svítila plamenem, když jsme procházeli mezi koryty a snažili se uhádnout, kde může být něco jiného než mrtvoly ryb – ale všechna koryta vypadala stejně, prostě rakve plné ledu bez víka. Budeme muset prohledat jedno po druhém, abychom ho našli.

„Já ne,“ řekla Bronwyn, „já ho nechci vidět. Nemám ráda mrtvé věci.“

„Já taky ne, ale musíme to udělat,“ řekla Emma. „Jsme v tom všichni společně.“

Každý z nás si vybral jedno koryto a hrabal v něm jako nějaký pes v květinovém záhonu, dlaněmi jsme vyhazovali led na zem. Vyprázdnil jsem jedno do poloviny a skoro jsem necítil prsty, když jsem zaslechl Bronwyn, jak vyjekla. Otočil jsem se a viděl ji, jak uskočila od koryta a dlaněmi si zakryla ústa.

Seběhli jsme se, abychom se podívali, co to našla. Z ledu trčela zmrzlá ruka s chlupy na prstech. „Mám pocit, že jsi našla našeho muže,“ pronesl Enoch a my jsme si zakrývali rukama obličej a dívali se mezi prsty, jak odhrabuje další led a pomalu odhaluje paži, pak hruď a nakonec celé Martinovo poničené tělo.

Byl to hrůzný pohled. Údy měl stočené v naprosto nemožných úhlech. Trup byl rozpáraný a namísto vnitřností vyplňoval dutinu led. Když se objevila jeho tvář, všichni zalapali po dechu. Polovinu tváře tvořila fialová pohmožděnina, z níž visely pruhy masa, jako by to byla nějaká roztrhaná maska. Druhá polovina zůstala natolik nepoškozená, že ho bylo možno podle ní poznat: čelist porostlá vousy, řez lícem a obočím, a jedno zelené oko, skelné a zírající do prázdna. Měl na sobě jenom boxerky a roztrhané cáry froté županu. Bylo jasné, že takto oblečený by v noci nikdy na útesy nešel. Někdo anebo spíš něco ho tam muselo dovléct.

„Už je docela dlouho po smrti,“ řekl Enoch a prohlížel si Martina, jako když chirurg posuzuje naprosto beznadějného pa-cienta. „Říkám vám na rovinu, že to možná nebude fungovat.“

„Musíme to ale zkusit,“ řekla Bronwyn a statečně postoupila o krok dopředu a přidala se k nám, kdo jsme stáli okolo koryta. „Došli jsme až sem, musíme se o to alespoň pokusit.“

Enoch rozevřel svou pláštěnku a vytáhl z vnitřní kapsy jedno zabalené srdce. Vypadalo jako baseballová rukavice stočená do sebe. „Pokud se probere,“ řekl Enoch, „nebude tím nadšený. Proto se raději držte zpátky a nenadávejte mi, že jsem vás nevaroval.“

Všichni kromě Enocha ustoupili o řádný krok dozadu. Enoch se naklonil nad koryto a strčil ruku do ledu, který vyplňoval Martinovu hruď, kroužil paží, jako by se snažil z chladicího boxu vylovit plechovku s limonádou. Po chvíli se zdálo, jako by něco zaklaplo, a ve druhé ruce zvedl nad hlavu ovčí srdce.

Enochovým tělem náhle projela křeč a ovčí srdce začalo tlouct a rozstřikovalo kolem jemnou mlhu krvavého roztoku. Enochův dech se zrychlil. Zdálo se, že jím něco prostupuje. Sledoval jsem Martinovo tělo, zda nepostřehnu nějaký pohyb, ale leželo bez hnutí.

Srdce v Enochově ruce začalo postupně tlouct pomaleji a scvrkávat se, jeho barva se změnila do tmavé šedi, jako maso, které je v mrazničce příliš dlouho. Enoch je odhodil na podlahu a vztáhl ke mně prázdnou dlaň. Vytáhl jsem z kapsy srdce a podal mu je. Opakoval se stejný proces – srdce nejprve tlouklo a prskalo, než přestalo bít jako to předešlé. Pak to udělal potřetí a použil srdce, které dal předtím Emmě.

Zbývalo už jen srdce, které měla u sebe Bronwyn – Enochova poslední šance. Ve tváři se mu objevilo napětí, když je zvedal nad Martinovou hrubou rakví a mačkal, jako by jím chtěl prostrčit prsty. Když se srdce začalo třást a chvět jako přehřátý motor, Enoch zvolal: „Vstaň, mrtvý muži. Probuď se!“

Zachytil jsem sotva znatelný pohyb. Něco pod ledem se pohnulo. Naklonil jsem se co nejblíž a sledoval, zda nezachytím nějakou známku života. Dlouhou chvíli se nedělo nic, ale pak se tělo náhle a energicky vymrštilo, jako by dostalo elektrický šok o síle tisíce voltů. Emma vyjekla a všichni jsme uskočili dozadu. Když jsem sundal ruce z očí, abych se znovu podíval, Martinova hlava se otočila směrem ke mně a zdálo se, jako by se jedno zakalené oko, které se nejprve bláznivě protáčelo, upřelo na mě.

„Vidí tě!“ vykřikl Enoch.

Naklonil jsem se blíž. Mrtvý muž páchl hlínou a lákem a ještě něčím horším. Z ruky mu odpadl led, chvíli se chvěla ve vzduchu, poraněná a promodralá, a pak se usadila na mé paži. Potlačil jsem chuť ji odhodit.

Rty se rozevřely a dolní čelist mu poklesla. Sehnul jsem se, abych ho slyšel, ale nebylo co poslouchat. Samozřejmě, že ne, pomyslel jsem si, praskly mu plíce – ale pak jsem zaslechl slabý zvuk, nahnul jsem se blíž, takže jsem měl ucho téměř na jeho promrzlých rtech. Bylo to zvláštní, ale vzpomněl jsem si na okapovou rouru kolem našeho domu – když si člověk opřel hlavu o zábradlí a počkal, až se ztiší doprava, mohl zaslechnout šepot podzemního potoka, pohřbeného, když postavili naše město. Nicméně ten potok stále zurčel, uvězněný ve věčné temnotě.

Ostatní se seběhli okolo, ale jenom já jsem mrtvého muže slyšel. První, co vyslovil, bylo moje jméno.

„Jacob.“

Mráz mi přejel po zádech. „Ano.“

„Byl jsem mrtvý.“ Artikuloval slova pomalu, ukapávala z něj jako melasa. „Jsem mrtvý,“ opravil se.

„Povězte mi, co se stalo,“ poprosil jsem. „Pamatujete si na to?“

Nastalo ticho. Mezerami ve zdech profukoval vítr. Něco řekl, ale já jsem to přeslechl.

„Zopakujte to, prosím, Martine.“

„Zabil mě,“ zašeptal mrtvý muž.

„Kdo?“

„Můj starý muž.“

„Myslíte Oggieho? Vašeho strýce?“

„Můj starý muž,“ opakoval. „Zvětšil se. A byl silný, tak silný.“

„Kdo to udělal, Martine?“

Jeho oko se zavřelo a já jsem se lekl, že už je navždycky pryč. Pohlédl jsem na Enocha. Pokýval hlavou. Srdce v jeho ruce stále bilo.

Martinovo oko se pod víčkem pohnulo. Začal znovu mluvit, pomalu, ale rovnoměrně, jako by něco recitoval. „Sto generací spal, schoulený jako plod v záhadné děloze země, vyživovaný kořeny, fermentující ve tmě, letní ovoce bylo naloženo a zapomenuto ve spíži, dokud ho rýč nějakého farmáře neporodil, jako nějaká hrubá porodní bába podivnou žeň.“

Martin se odmlčel, rty se mu chvěly a v tom nastalém tichu se na mě Emma podívala a zašeptala: „Co říká?“

„Nevím,“ přiznal jsem se. „Ale zní to jako nějaká báseň.“

Pokračoval, hlas se ztrácel, ale byl teď dost silný na to, aby ho slyšeli všichni: „Spočívá v černotě, tvář barvy sazí, uschlé údy jako žíly uhlí, chodidla jako kusy naplaveného dříví ověšená seschlými hrozny…“

Konečně jsem tu báseň poznal. Byla to ta, kterou napsal o chlapci z močálu.

„Ach, Jacobe, tak přepečlivě jsem se o něho staral!“ řekl. „Čistil jsem sklo a měnil zeminu a vytvořil jsem mu domov – jako svému vlastnímu velkému děcku s odřenými koleny. Tak pečlivě jsem se o něho staral a…“ Roztřásl se, po tváři mu stékala slza, která vzápětí zmrzla. „A on mě zabil.“

„Máte na mysli hocha z močálu? Starého muže?“

„Pošlete mě zpátky,“ prosil. „Bolí to.“ Studenou rukou mi masíroval rameno a hlas se začal znovu vytrácet.

Hledal jsem očima pomoc u Enocha. Stiskl srdce ještě pevněji a zavrtěl hlavou. „Rychle, kámo,“ řekl.

A pak jsem si něco uvědomil. I když popisoval hocha z močálu, nebyl to on, kdo ho zabil. My ostatní je vidíme jen tehdy, když jedí, řekla mi slečna Peregrinová, tedy, jinými slovy, až tehdy, kdy je už příliš pozdě. Martin spatřil netvora – v noci, v dešti, když ho trhal na cucky – a spletl si ho se svým nejcennějším exponátem.

Starý známý strach se vrátil a potáhl mi vnitřnosti horkem. Obrátil jsem se k ostatním. „Udělal mu to netvor,“ oznámil jsem jim. „Je někde na ostrově.“

„Zeptej se ho kde,“ řekl Enoch.

„Martine, kde. Potřebuji vědět, kde jste ho viděl.“

„Prosím. Bolí to.“

„Kde jste ho viděl?“

„Přišel ke mně, k mým dveřím.“

„Ten starý muž?“

Jeho dech se podivně zadrhával. Nedělalo mi dobře dívat se na něho, ale přemohl jsem se, sledoval jsem jeho těkající oko, které se nakonec upřelo na něco za mnou.

„Ne,“ odpověděl. „To on.“

A pak na nás dopadlo světlo a nějaký hlas vyštěkl: „Kdo je to tady!“

Emma sevřela dlaň, plamen zasyčel a zhasl a my všichni jsme se otočili ke dveřím, kde stál nějaký muž s baterkou v jedné ruce a s pistolí ve druhé.

Enoch škubl rukou a ucukl s ní z ledu, zatímco Emma a Bronwyn společně bránily muži ve výhledu na koryto, aby neviděl Martina. „Nechtěli jsme se sem vloupat,“ vysvětlovala Bronwyn. „Právě se chystáme odejít, přísahám!“

„Zůstaňte, kde jste!“ vykřikl ten muž. Mluvil monotónně a bez přízvuku. Přes paprsek svítilny jsem mu neviděl do tváře, ale podle kabátů, které měl na sobě jeden přes druhý, jsem byl okamžitě doma. Byl to ornitolog.

„Pane, celý den jsme neměli v ústech,“ skuhral Enoch a najednou jeho hlas zněl, jako by byl dvanáctiletý kluk. „Přišli jsme si vzít jen rybu nebo dvě, přísahám!“

„Vážně?“ zeptal se ten muž. „Vypadá to, že jednu jste už vylovili. Podívejme se jakou.“ Zamával baterkou, jako by nás chtěl tím paprskem světla rozřezat na kusy. „Ustupte stranou!“

Poslechli jsme a muž posvítil na Martinovo tělo, nechutně křiklavou scenerii zkázy. „Proboha, to je trochu divná ryba, ne?“ řekl bez nejmenší stopy po úleku. „Musí být čerstvá. Ještě se hýbe!“ Paprsek svítilny se zastavil na Martinově tváři. Oko se obrátilo a rty se tiše pohnuly, jen reflexivně, protože život, který mu Enoch vdechl, už vyhasl.

„Kdo jste?“ zeptala se Bronwyn.

„Záleží na tom, koho se ptáte,“ odpověděl muž, „a není to ani trochu tak důležité jako skutečnost, že já vím, kdo jste vy.“ Posvítil baterkou na každého z nás a mluvil, jako by citoval z nějakých tajných dokumentů. „Emma Bloomová, jiskra, ponechaná v jednom cirkuse, když se ji rodičům nepovedlo do žádného prodat. Bronwyn Bruntleyová, šílená, degustátorka krve, nevěděla o svých schopnostech, dokud se jednou večer nezakousla do krku svého zkaženého nevlastního otce. Enoch O’Connor, vyvolávač mrtvých, narozen v rodině hrobníků, kteří nechápali, proč od nich odcházejí zákazníci.“ Viděl jsem, jak se před ním všichni krčí. Pak posvítil na mě. „A Jacob. Držíš se poslední dobou ve velice podivné společnosti.“

„Jak to, že znáte moje jméno?“

Odkašlal si, a když znovu promluvil, zněl jeho hlas naprosto jinak. „Tak rychle jsi na mě zapomněl?“ vyslovil s novoanglickým přízvukem. „Ale pravda, jsem jenom obyčejný řidič autobusu, hádám, že si mě nebudeš pamatovat.“

Zdálo se to nemožné, ale ten člověk opravdu vypadal přesně jako řidič školního autobusu, pan Barron. Člověk tak opovrhovaný, nepříjemný, s tak zarputilým výrazem robota, že poslední den základní školy jsme znetvořili jeho fotografii v ročence svorkami a nechali ji jako nějaký portrét státníka za jeho sedadlem. Vzpomněl jsem si, co říkával, když jsem každý den odpoledne vystupoval z autobusu:

„Konečná, Portmane!“

„Pan Barron?“ zeptal jsem se nedůvěřivě a snažil se rozpoznat za paprskem baterky jeho obličej.

Muž se zasmál a odkašlal si, jeho přízvuk se znovu změnil. „Buď ten anebo zahradník,“ řekl silným unylým floridským přízvukem. „Vaše stromečky potřebují přičísnout. Udělám vám dobrou cenu!“ Byla to dokonalá imitace hlasu muže, který se léta staral o trávník mých rodičů a čistil náš bazén.

„Jak to děláte?“ zeptal jsem se. „Jak to, že ty lidi znáte?“

„Protože já jsem těmi lidmi,“ odpověděl a jeho hlas zněl opět monotónně. Smál se, bavil se mou bezradností a strachem.

Něco mě napadlo. Viděl jsem někdy oči pana Barrona? Vlastně ne. Měl vždycky obrovské staromódní sluneční brýle, které schovávaly celou jeho tvář. Zahradník nosil také tmavé brýle a klobouk se širokou krempou. Podíval jsem se na někoho z nich vůbec někdy? Kolik dalších rolí tento chameleon v mém životě sehrál?

„Co se děje?“ ozvala se Emma. „Kdo je ten člověk?“

„Buď zticha,“ vyštěkl na ni. „Brzy na tebe dojde řada.“

„Vy mě sledujete,“ řekl jsem. „To vy jste zabil ty ovce. Vy jste zabil Martina.“

„Kdo, já?“ řekl nevinně. „Já nikoho nezabil.“

„Ale jste stvůra, ne?“

„Tak tomu říkají oni,“ odpověděl.

Nerozuměl jsem tomu. Zahradníka jsem neviděl od té doby, co matka před třemi lety najala jiného, a pan Barron z mého života zmizel, když jsem dokončil osmou třídu. Copak mě oni – on – opravdu sledují?

„Jak víte, kde mě hledat?“

„No tak, Jacobe,“ hlas zněl zase jinak, „ty sám jsi mi to řekl. Důvěrně, samozřejmě.“ Teď to byl středoamerický přízvuk, měkký hlas vzdělaného člověka. Otočil baterku proti sobě tak, aby mu její světlo ozářilo tvář.

Bradka, kterou jsem na něm viděl před pár dny, byla pryč. Teď nebylo možné si ho s někým splést.

„Doktor Golan,“ zašeptal jsem a můj tichý hlas zanikl v bubnujícím dešti.

Vzpomněl jsem si na náš telefonický rozhovor před několika dny. Ten hluk někde v pozadí – tvrdil, že je na letišti. Ale nepřijel naproti své sestře. Letěl za mnou.

Opřel jsem se zády o Martinovu rakev, zmatený, neschopný pohybu. „Ten soused,“ řekl jsem, „ten stařec, co zaléval trávník ten večer, kdy zemřel můj dědeček. To jste byl také vy.“

Usmál se.

„Ale vaše oči,“ řekl jsem.

„Kontaktní čočky,“ odpověděl. Vyloupl si jednu palcem a ukázala se bílá bulva. „Úžasné, co dneska lidi nedokážou vyrobit. A pokud mohu předejít tvým dalším otázkám, pak ano, jsem koncesovaný terapeut – mysl obyčejných lidí mě už dlouho fascinuje –, a navzdory tomu, že naše sezení se zakládala na lži, nemyslím si, že to byla naprostá ztráta času. Vlastně bych ti mohl pomáhat i nadále – či spíše bychom si mohli pomáhat navzájem.“

„Prosím, Jacobe,“ naléhala Emma, „neposlouchej ho.“

„Neboj se,“ řekl jsem jí. „Jednou jsem mu uvěřil. A tu chybu už nikdy opakovat nebudu.“

Golan pokračoval, jako by mě neslyšel. „Mohu ti nabídnout bezpečí, peníze. Mohu ti vrátit tvůj život, Jacobe. Stačí jenom, když s námi budeš spolupracovat.“

„S námi?“

„S Malthusem a se mnou,“ řekl a zavolal přes rameno. „Pojď za námi, Malthusi.“

Ve dveřích za ním se objevil stín a o chvíli později jsme se zalykali nechutným zápachem. Bronwyn se obracel žaludek a zakymácela se o krok dozadu, všiml jsem si, jak Emma zaťala pěsti, jako by chtěla zaútočit. Dotkl jsem se její paže a ústy naznačil Čekej.

„Tohle je vše, co navrhuji,“ pokračoval Golan a snažil se, aby to znělo rozumně a střízlivě. „Pomoz nám najít víc lidí, jako jsi ty. Na oplátku se nebudeš muset obávat ničeho ze strany Malthuse a lidí jeho druhu. Můžeš bydlet doma. Ve volném čase budeš cestovat se mnou a poznávat svět, a my ti za to budeme velmi slušně platit. Tvým rodičům řekneme, že jsi můj asistent při výzkumu.“

„Když budu souhlasit,“ řekl jsem, „co se stane s mými přáteli?“

Přezíravě mávl pistolí. „Oni si zvolili už dávno. Důležité je, že tu probíhá ohromný projekt, Jacobe, a ty budeš jeho součástí.“

Uvažoval jsem o tom? Zřejmě ano, byť jen na okamžik. Doktor Golan mi nabízel přesně to, co jsem už dávno hledal: třetí možnost. Budoucnost, která neznamenala ani zůstaň tu navždy, ani když odejdeš, zemřeš. Ale jediný pohled na mé přátele, do jejichž tváří se vryly obavy, zahnal jakékoliv pokušení.

„Nuže?“ zeptal se Golan. „Co mi odpovíš?“

„Radši bych umřel, než bych vám jakkoliv pomáhal.“

„Ach,“ řekl, „ale ty už jsi mi pomohl.“ Začal couvat ke dveřím. „Škoda, že se už spolu nesejdeme na žádném sezení, Jacobe. Ačkoliv to není úplná ztráta, myslím. Vy čtyři byste mohli stačit k tomu, aby se starý Malthus konečně dostal ze své znehodnocené podoby, ve které trčí už tak dlouho.“

„Ach, ne,“ žadonil Enoch. „Já nechci, aby mě někdo snědl!“

„Nebreč, je to nedůstojné,“ okřikla ho Bronwyn. „Budeme je prostě muset zabít, to je všechno.“

„Kéž bych mohl zůstat a sledovat to,“ řekl Golan ve dveřích. „Rád pozoruji!“

A pak byl pryč a my jsme s tím zůstali sami. Slyšel jsem toho tvora dýchat ve tmě, sliz z něj vytékal jako z prasklého potrubí. Ustoupili jsme o krok dozadu, pak o další, dokud jsme zády nenarazili na zeď a nezůstali stát jako odsouzenci před popravčí četou.

„Potřebuju světlo,“ zašeptal jsem Emmě, která byla tak vyděšená, že se zdálo, jako by zapomněla na svou vlastní sílu.

Ruka jí vzplála a mezi tancujícími stíny jsem to spatřil vykukovat mezi koryty. Svoji noční můru. Hrbila se tam, bez vlasů a nahá, z kostry jí visela ve volných záhybech šedočerná kropenatá kůže, z očí jí kapala hniloba, nohy měla pokrčené, chodidla jako kyje a ruce zdeformované do nepoužitelných pařátů – každá část vypadala scvrkle a sešle jako tělo nějakého neskutečně starého muže – až na jednu. Tím hlavním rysem byly obrovité čelisti, vyboulená schránka na zuby tak dlouhé a ostré jako malé nože na steaky, které se nemohly vejít do úst, takže rty byly neustále stažené vzad v jakémsi nepříčetném úsměvu.

A pak se ten strašlivý skus uvolnil, ústa se pomalu otevřela a vypustila ven tři hadovité jazyky, každý z nich silný jako moje zápěstí. Odvíjely se, až byly dlouhé přes půl místnosti, tři metry a možná i víc, a zůstaly tam viset, svíjely se, netvor nepravidelně dýchal dvěma leprózními otvory ve tváři, jako by ochutnával naši vůni a zvažoval, jak nás co nejlépe pozřít. Jediný důvod, proč jsme ještě zůstávali naživu, bylo to, že se zdálo tak snadné nás zabít. Jako když se gurmán chystá vychutnat si skvělé jídlo, neměl důvod, proč věci uspěchat.

Ostatní netvora nemohli vidět tak jako já, ale rozeznávali jeho stín, který se odrážel na zdi, i stíny jeho jazyků připomínajících provazy. Emma ohnula paži a její plamen zazářil jasněji. „Co dělá?“ zašeptala. „Proč nás to ještě nenapadlo?“

„Hraje si s námi,“ odpověděl jsem. „Ví, že jsme v pasti.“

„Nic takového,“ zamumlala Bronwyn. „Jen ho jedenkrát praštím do tváře. Zarazím mu ty proklaté zuby dovnitř.“

„Na tvém místě bych se k těm zubům vůbec nepřibližoval,“ řekl jsem.

Netvor udělal několik šouravých kroků dopředu, aby vyrovnal kroky, které jsme udělali my vzad, jeho jazyky se ještě více odvinuly a pak se oddělily – jeden směřoval ke mně, druhý k Enochovi a třetí k Emmě.

„Nech nás být!“ zaječela Emma a ohnala se rukou jako pochodní. Jazyk se stočil zpátky před jejím plamenem, pak se zastavil jako had, který se chystá zaútočit.

„Musíme se pokusit dostat ke dveřím!“ zakřičel jsem. „Netvor je u třetí truhly zleva, držte se proto vpravo!“

„Nedokážeme to!“ plakal Enoch. Jeden jazyk se dotkl jeho líce a on vykřikl.

„Poběžíme, až řeknu tři!“ zvolala Emma. „Jedna…“

A pak se Bronwyn vymrštila a postavila se té příšeře čelem a zavyla jako siréna. Netvor zaječel a vztyčil se, povislá kůže se napjala. Právě když se chystal na Bronwyn vymrštit trojzubec svých jazyků, vrhla se celou svou váhou na ledovou truhlu, v níž byl Martin, zastrčila pod ni ruce jako páku, když se nárazem naklonila, a pak ji zvedla a celá ta obrovská věc, plná ledu, ryb a Martinova těla, proletěla vzduchem a dopadla na netvora.

Bronwyn se otočila kolem své osy a odrazila se zpět směrem k nám. „RYCHLE!“ zařvala a já jsem uskočil, když narazila do zdi vedle mě a vykopla v prohnilých prknech díru. Enoch, nejmenší z nás, do ní skočil střemhlav jako první, za ním Emma, a než jsem mohl zaprotestovat, chytila mě Bronwyn za ramena a vyhodila mě do vlhké noci. Upadl jsem na břicho do louže. Ten chlad byl šokující, ale byl jsem příliš vzrušený na to, abych mohl cítit něco jiného než jazyk netvora obtáčející se kolem mého hrdla.

Emma a Enoch mi pomohli na nohy a dali jsme se na útěk. Po chvíli Emma zavolala na Bronwyn a zastavila se. Otočili jsme se, uvědomili jsme si, že není s námi.

Volali jsme na ni a snažili se ve tmě něco zahlédnout, neměli jsme dost odvahy na to, abychom běželi zpátky, a v tu chvíli Enoch vykřikl: „Támhle je!“ Spatřili jsme Bronwyn, jak se opírá o roh ledárny.

„Co to dělá?!“ zvolala Emma. „BRONWYN! UTEČ!“

Vypadalo to, jako by tu budovu objímala. Pak couvla, vystartovala a narazila ramenem do podpěry, a celá stavba se zhroutila do sebe jako domeček z karet. Vyfoukl se oblak prachového ledu a dřevěných třísek a prudký poryv větru ho nesl dolů ulicí.

Všichni jsme hulákali a jásali, když k nám Bronwyn běžela s výrazem maniaka ve tváři, pak jsme stáli v tom lijáku, objímali ji a smáli se. Netrvalo však dlouho a naše nálada znovu potemněla, jakmile jsme si uvědomili, co se právě stalo, a pak se ke mně otočila Emma a položila mi otázku, na kterou určitě mysleli všichni tři.

„Jacobe, jak to, že ta stvůra toho o tobě tolik ví? A o nás?“

„Říkal jsi mu ,doktore‘,“ dodal Enoch.

„Byl to můj psychiatr.“

„Psychiatr!“ vykřikl Enoch. „To je skvělé! Nejen že nás zradil a řekl o nás stvůře, ale ještě je to cvok!“

„Odvolej to!“ zaječela Emma a pořádně do něj vrazila. Chystal se jí to oplatit, když jsem vstoupil mezi ně.

„Přestaňte!“ poručil jsem a tlačil je od sebe. Obrátil jsem se k Enochovi: „Nemáš pravdu. Nejsem blázen. To on mě nechal, abych si to o sobě myslel, ačkoliv musel celou tu dobu vědět, že jsem podivný. V jedné věci máš ale pravdu, opravdu jsem vás zradil. Vyprávěl jsem příběhy svého dědečka cizímu člověku.“

„Není to tvoje chyba,“ řekla Emma. „Nemohl jsi vědět, že existujeme.“

„Samozřejmě, že to mohl vědět!“ křičel Enoch. „Abe mu řekl všechno. Dokonce mu ukázal i ty naše zpropadené fotky!“

„Golan věděl všechno, kromě toho, jak vás najít,“ pokračoval jsem. „A já jsem ho dovedl přímo sem.“

„Ale on tě oklamal,“ řekla Bronwyn.

„Chci jen, abyste věděli, že je mi to líto.“

Emma mě objala. „To je v pořádku. Jsme naživu.“

„Zatím,“ dodal Enoch. „Ale ten maniak je stále tady, a když uvážíme, s jakou ochotou chtěl námi nakrmit svého mazlíka netvora, vsadím se, že už přišel taky na to, jak se dostat do smyčky.“

„Proboha, máš pravdu,“ řekla Emma.

„Pak tedy,“ vzal jsem si slovo, „bychom se tam měli dostat dřív než on.“

„A než tohle,“ dodala Bronwyn. Obrátili jsme se na ni a viděli, jak ukazuje směrem k zřícené ledárně, kde se na hromadě začala pohybovat zlomená prkna. „Je mi jasné, že půjde přímo po nás, a mně došly kůlny, které bych na něj mohla házet.“

Někdo zařval utíkejme, ale to už jsme běželi, uháněli jsme po cestě k jedinému místu, kde na nás netvor nemůže – ke smyčce. Vyběhli jsme z města do neproniknutelné noci, nejasné obrysy domků ustoupily svažujícím se polím, pak se ukázal vrchol pohoří, voda nám omývala chodidla, a cesta byla dost zrádná.

Enoch uklouzl a spadl. Zvedli jsme ho a uháněli dál. Když jsme se chystali překročit hřbet, Bronwyn také zakopla a klouzala z kopce dolů dobrých pět metrů, než se zastavila. Utíkal jsem s Emmou zpátky, abychom jí pomohli, a když jsme ji brali za ruce, ohlédl jsem se v naději, že zahlédnu tu bestii. Byl tu ale jen inkoustově černý vířící déšť. Moje schopnost vidět netvory mi byla bez světla k ničemu. Ale když jsme se vyšplhali na vrchol a popadali dech, dlouhý blesk pročísl noční oblohu a já jsem se otočil a spatřil ho. Byl daleko pod námi, ale rychle šplhal nahoru, svalnatými jazyky se zabodával do bláta a pohyboval se vzhůru jako nějaký pavouk.

„Pospěšme!“ zakřičel jsem a vyrazili jsme dolů na druhou stranu svahu, klouzali jsme po zadcích, dokud jsme nenarazili na rovnou zem a nemohli se dát znovu do běhu.

Další blesk. Byl ještě blíž než předtím. Při této rychlosti jsme neměli šanci mu utéct. Naší jedinou nadějí bylo přelstít ho.

„Jestli nás chytí, zabije nás všechny,“ zvolal jsem,“ ale když se rozdělíme, bude si muset vybrat. Odvedu ho a pokusím se ho setřást v bažině. Vy ostatní běžte co nejrychleji do smyčky!“

„Ty jsi zešílel!“ vykřikla Emma. „Jestli někdo zůstane, pak bych to měla být já! Můžu proti němu použít oheň!“

„Ne v takovém dešti,“ řekl jsem, „a ne, když ho nevidíš!“

„Nedovolím ti, aby ses zabil!“ křičela.

Nebyl čas na hádky, a tak Bronwyn s Enochem běželi napřed a já s Emmou jsme sešli z cesty v naději, že netvor půjde za námi, což také udělal. Byl teď už docela blízko, takže jsem nepotřeboval ani světlo blesku, abych věděl, kde je, stačila bolest v břichu.

Běželi jsme ruku v ruce, klopýtali přes pole protkané brázdami a jámami, padali jsme a zvedali jeden druhého jako v nějakém epileptickém záchvatu. Snažil jsem se najít na zemi nějaké kameny, které bych mohl použít jako zbraň, když vtom se ve tmě před námi vynořila nějaká stavba – malá chatrč s prověšenou střechou, s rozbitými okny a bez dveří, kterou jsem hned nepoznal.

„Musíme se schovat!“ dostal jsem ze sebe mezi jednotlivými nádechy.

Prosím, ať je ta bestie hloupá, modlil jsem se, když jsme se hnali ke stavení, prosím, prosím, ať je hloupá. Udělali jsme široký oblouk a doufali jsme, že vejdeme do chatrče nepozorovaně.

„Počkej!“ zvolala Emma, když jsme ji obešli z druhé strany. Vytáhla ze svého pláště jeden z fáčů, které nám dal Enoch, a rychle jej uvázala okolo kamene, který vytrhla z hlíny, a vyrobila tak jakýsi prak. Pohupovala jím v dlaních, dokud nezačal hořet, a pak jej odhodila za nás. Přistál daleko v bažině a slabě zářil ve tmě.

„Pošleme ho jiným směrem,“ vysvětlila, a my jsme se otočili a vložili svůj osud do úkrytu v přítmí chatrče.

***

Vklouzli jsme dovnitř dveřmi vyvěšenými z pantů a vkročili do tmavého páchnoucího bláta. Když se naše chodidla s nechutným mlasknutím ponořila do toho bahna, uvědomil jsem si, kde jsme.

„Co to je?“ zašeptala Emma a náhlé vydechnutí nějakého zvířete nás oba přimělo uskočit. Domek byl plný ovcí, které se tu tísnily a schovávaly před nepřátelskou nocí, stejně jako my. Když se naše oči přizpůsobily šeru, uviděli jsme jejich tupé lesknoucí se oči, které na nás hleděly – byly jich tucty a tucty.

„Je to, co si myslím, že to je, viď?“ řekla a opatrně zvedla nohu.

„Nemysli na to,“ odpověděl jsem. „Pojďme, musíme se dostat tady od těch dveří dál.“

Vzal jsem ji za ruku a razili jsme si cestu dál do nitra domu, prodírali jsme se změtí plachých zvířat, která uhýbala před našimi doteky. Prošli jsme úzkou uličkou a vešli do místnosti s jedním vysokým oknem, které ještě drželo v rámu a bylo zavřené, což se o dalších místnostech říct nedalo. Vmáčkli jsme se do nejvzdálenějšího kouta, klekli jsme si, čekali a poslouchali, skrytí za hradbou nervózních ovcí.

Snažili jsme se nezapadnout do bahna moc hluboko, ale nedalo se tomu nijak zabránit. Asi po minutě, kdy jsme slepě zírali do tmy, jsem začal rozeznávat obrysy věcí v místnosti. V jednom rohu byly naskládané bedny a krabice, a stěna za námi byla ověšena zrezavělými nástroji. Hledal jsem něco, co by mohlo být dostatečně ostré a posloužit nám jako zbraň. Zahlédl jsem cosi, co vypadalo jako veliké nůžky, vstal jsem, abych si je vzal.

„Chceš stříhat ovce?“ zeptala se Emma.

„Je to lepší než nic.“

Právě když jsem sundával nůžky ze zdi, ozval se za oknem nějaký lomoz. Ovce poplašeně zabečely a pak vlétl dovnitř rámem bez skla dlouhý černý jazyk. Sedl jsem si co nejtišeji zpátky na podlahu. Emma si zakryla ústa rukou, aby nebylo slyšet, jak dýchá.

Jazyk šátral po místnosti jako periskop, jako by testoval vzduch. Naštěstí jsme si vybrali za úkryt tu nejsmradlavější místnost na celém ostrově. Aroma všech těch ovcí muselo překrýt naši vůni, protože asi po minutě se zdálo, že to netvor vzdal a odchází od okna. Slyšeli jsme, jak se jeho kroky vzdalují.

Emma si odkryla ústa a vydechla. „Myslím, že se chytí na návnadu,“ zašeptala.

„Chci, abys něco věděla,“ řekl jsem jí. „Jestli tohle přežijeme, zůstanu.“

Chytila mě za ruku. „Myslíš to vážně?“

„Nemohu jít domů. Ne po tom všem, co se stalo. Navíc, jestli můžu nějak pomoct, dlužím vám to, a ještě mnohem víc. Byli jste naprosto v bezpečí, dokud jsem sem nepřišel já.“

„Jestli se z tohohle dostaneme,“ řekla a opřela se o mě, „pak nelituji vůbec ničeho.“

A pak nějaký zvláštní magnet začal přitahovat naše hlavy k sobě, ale právě když se měly naše rty setkat, ticho prořízlo vyděšené bečení přicházející z vedlejší místnosti. Odtáhli jsme se jeden od druhého a ten strašlivý zvuk uvedl ovce okolo nás do zběsilého pohybu, narážely do sebe a tlačily nás ke zdi.

Ta bestie nebyla tak hloupá, jak jsem doufal.

Slyšeli jsme, jak prochází domem k nám. Pakliže tu byl nějaký okamžik, kdy jsme mohli utéct, tak už pominul, a proto jsme se pevně zabořili do páchnoucího bahna a modlili se, abychom z toho vyvázli.

A pak jsem ji ucítil, ještě smrdutější než ostatní pachy v domě, a věděl jsem, že stojí na prahu. Všechny ovce naráz uskočily ode dveří, shlukly se jako hejno ryb a přitiskly nás ke zdi tak silně, až nám vyrazily dech. Chytili jsme jeden druhého, ale netroufli jsme si ani pípnout, a chvíli jsme slyšeli jen bečení ovcí a klapot splašených kopyt. Pak se ozval další chraptivý výkřik, náhlý a zoufalý, který stejně tak náhle zmlkl, přerušený hrůzným zvukem lámaných kostí. Nemusel jsem se ani podívat, abych věděl, že jedna ovce byla právě roztrhána na kusy.

Vypukl zmatek. Zvířata o sebe v panice zakopávala a přirážela nás ke zdi tolikrát, až se mi z toho začínala točit hlava. Příšera ze sebe vydala nelidský skřek a začala zvedat ke svým slintajícím čelistem jednu ovci za druhou, každou kousla, až jí vystříkla krev, a pak ji odhodila stranou jako nenasytný král pěstující obžerství při nějaké středověké slavnosti. Dělala to znovu a znovu – doslova si prozabíjela cestu k nám. Strachy jsem nebyl s to se pohnout. Proto ani nedokážu dost dobře popsat, co se odehrálo potom.

Všechny instinkty mi velely zůstat schovaný, zahrabat se ještě hlouběji do bahna, ale pak to všechno přehlušila jediná jasná myšlenka – nedovolím, abychom umřeli v tomhle baráku plném hoven – a schoval jsem Emmu za tu největší ovci, jakou jsem viděl, a hnal se ke dveřím.

Dveře byly zavřené a dobré tři metry ode mě, a mezi nimi a mnou stála řada zvířat, ale rozrážel jsem je jako fotbalový obránce. Vrazil jsem do dveří ramenem a ty se rozletěly.

Vyklopýtal jsem ven do deště a zařval: „Pojď si pro mě, ty hnusný bastarde!“ Věděl jsem, že jsem upoutal netvorovu pozornost, protože děsivě zavyl a kolem mě proletěla dveřmi ovce. Vyškrábal jsem se na nohy, a když jsem měl jistotu, že jde po mně a ne po Emmě, zamířil jsem k bažině.

Cítil jsem ho za sebou. Dokázal bych běžet rychleji, ale stále jsem držel v rukou nůžky – nemohl jsem se přimět, abych je pustil – a pak mi půda pod nohama změkla a já jsem věděl, že jsem na kraji bažiny.

Dvakrát se netvor dostal ke mně tak blízko, že mi jazyky šlehal po zádech, a když už jsem si najisto myslel, že mi chytí krk jako do lasa a zlomí vaz, klopýtl a upadl na záda. Jediný důvod, proč jsem se dostal až k mohyle a hlavu měl stále ještě na krku, byl ten, že jsem věděl, kam přesně šlápnout. Díky Emmě jsem dokázal po této trase běžet temnou nocí bez měsíčního svitu a ve vichřici blížící se silou hurikánu.

Jak jsem šplhal na vršek s mohylou, odvalil jsem kamenný vchod a vlezl dovnitř. Uvnitř byla tma jako v pytli, ale to nevadilo – stačilo, abych se dostal do komory, a budu v bezpečí. Lezl jsem po čtyřech, protože kdybych vstal, ztratil bych tím čas, a to jsem si nemohl dovolit. Byl jsem v půli cesty a vypadalo to nadějně, pokud jde o mé šance na přežití, když jsem se najednou nemohl pohnout dál. Jeden z jazyků mě držel za kotník.

Netvor se zapřel dvěma jazyky o horní část ústí tunelu, aby ho nepohltilo bahno, a vchod zakryl tělem, jako když položíte na nádobu víko. Třetím jazykem si mě přitahoval k sobě, připadal jsem si jako ryba na háčku.

Šátral jsem po zemi a snažil se zachytit něčeho pevného, ale všude byl jen štěrk a prsty mi po něm klouzaly. Převrátil jsem se na záda a chytal se volnou rukou kamenů, ale klouzal jsem příliš rychle. Snažil jsem se zaútočit nůžkami do jazyka, ale byl moc šlachovitý a tuhý, provaz vlnící se svaloviny, a moje nůžky byly příliš tupé. Zavřel jsem tedy vší silou oči, protože jsem nechtěl, aby ty rozevřené čelisti byly tím posledním, co uvidím, a oběma rukama jsem držel nůžky před sebou. Čas mi připadal nekonečně dlouhý, jak to prý bývá při autonehodách a vlakových neštěstích či při volném pádu z letadla, a příští věc, co jsem cítil, byl náraz do kosti, jak jsem sebou praštil do netvora.

Vyrazilo mi to dech a slyšel jsem, jak zařval. Vyletěli jsme z tunelu společně a kutáleli se dolů z kopce do bažiny, a když jsem znovu otevřel oči, uviděl jsem, že moje nůžky trčí až po rukojeť z očnice té bestie. Ječela, jako když kastrují deset vepřů najednou, válela se a házela sebou v půdě rozbahněné deštěm, vytékala z ní černá řeka, lepkavá tekutina vyvěrala a protékala kolem zrezavělé rukojeti nůžek.

Cítil jsem, že umírá, život z ní unikal, jazyk uvolnil sevření mého kotníku. Cítil jsem změnu i v sobě, sevření žaludku se pomalu uvolňovalo. Konečně netvor ztuhl a zmizel mi z očí, nad hlavou se mu uzavřel sliz, a skvrna tmavé krve byla jedinou známkou toho, že tu vůbec někdy byl.

Cítil jsem, jak mě bažina vtahuje do sebe spolu s mrtvolou. Čím víc jsem se tomu bránil, tím víc mě chtěla. Jaký by to byl podivný nález ode dneška za tisíc let, pomyslel jsem si, kdyby našli nás dva uchované v rašelině spolu.

Snažil jsem se brouzdat k pevné půdě, ale výsledkem bylo, že jsem zapadal stále hlouběji. Připadalo mi, jako by po mně bahno šplhalo, lezlo mi po pažích, po hrudi, dělalo mi okolo krku límec jako oprátku.

Zavolal jsem o pomoc – a ta, zázračně, také přišla. Zprvu jsem si myslel, že to je světluška, jak se ke mně blížila a zářila. Pak jsem zaslechl, jak na mě volá Emma, a odpověděl jsem jí.

Ve vodě přistála větev. Chňapl jsem po ní a Emma zatáhla, a když jsem konečně vylezl z bažiny, byl jsem tak roztřesený, že jsem se nedokázal udržet na nohou. Emma si sedla vedle mě a já jsem se jí svalil do náručí.

Zabil jsem ho, pomyslel jsem si. Já jsem toho netvora skutečně zabil. Celou tu dobu, kdy jsem se bál, mě ani nenapadlo, že bych tu bestii mohl zabít!

Cítil jsem se silný. Teď dokážu ubránit sám sebe. Věděl jsem, že nikdy nebudu tak silný jako dědeček, ale už jsem nebyl ani žádné zbabělé nedochůdče. Dokážu je zabít.

Zkusil jsem to vyslovit: „Ta bestie je mrtvá. Zabil jsem ji.“

Smál jsem se. Emma mě objímala a já cítil její líc na své tváři. „Vím, že by byl na tebe pyšný,“ řekla.

Políbili jsme se a bylo to něžné a hezké, déšť nám kapal z nosů a teplý vtékal do našich pootevřených úst. Příliš brzy se odtáhla a zašeptala: „To, co jsi říkal předtím – myslel jsi to vážně?“

„Zůstanu,“ odpověděl jsem. „Pokud mi to slečna Peregrinová dovolí.“

„Určitě dovolí. Dohlédnu na to.“

„Než se začneme zabývat tímhle, měli bychom najít mého psychiatra a zabavit mu pistoli.“

„Správně,“ řekla a výraz v obličeji jí ztvrdl. „Pak tedy nemáme času nazbyt.“

***

Déšť zůstal za námi a my jsme vstoupili do krajiny plné kouře a hluku. Smyčka se ještě neresetovala a bažina byla posetá krátery po bombách, na obloze hučela letadla, stěny oranžových plamenů pochodovaly proti vzdálené linii stromů. Už jsem chtěl navrhnout, abychom počkali, dokud se dnešek nezmění ve včerejšek a to všechno nezmizí, než se pokusíme dostat k domu, když mě sevřely svalnaté paže.

„Ty žiješ!“ vykřikla Bronwyn. Enoch a Hugh tu byli také, a když mě pustila, šli si se mnou potřást rukou a prohlédnout si mě.

„Mrzí mě, že jsem tě nazval zrádcem,“ řekl Enoch. „Jsem rád, že nejsi mrtvý.“

„Já taky,“ odpověděl jsem mu.

„Jsi celý?“ zeptal se Hugh a prohlížel si mě.

„Dvě ruce a dvě nohy,“ řekl jsem a vykopával svoje končetiny, abych demonstroval, že jsem. „A vy se už nemusíte bát té bestie. Zabili jsme ji.“

„Jen nebuď tak skromný!“ řekla Emma pyšně. „Ty jsi ji zabil.“

„To je úžasné,“ řekl Hugh, ale ani on, ani nikdo z těch dalších dvou nedokázal na tváři vykouzlit úsměv.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Počkat. Proč nejste vy tři v domě? Kde je slečna Peregrinová?“

„Je pryč,“ řekla Bronwyn a rty se jí třásly. „Slečna Tenkozobcová jakbysmet. Vzal je s sebou.“

„Ach, bože,“ vydechla Emma. Přišli jsme moc pozdě.

„Vyhrožoval nám pistolí,“ řekl Hugh a hleděl do hlíny. „Snažil se zajmout Claire jako rukojmí, ale kousla ho zadními ústy, a tak chňapl místo toho po mně. Snažil jsem se bránit, ale strčil mi hlaveň pod lebku.“ Dotkl se místa za uchem a ukázal prsty od krve. „Zavřel všechny do sklepa a řekl, že jestli se ředitelka a slečna Tenkozobcová nezmění v ptáky, provrtá mi do hlavy díru navíc. A tak ho poslechly a on je obě nacpal do klece.“

„Měl s sebou klec?“ řekla Emma.

Hugh přikývl. „A pěkně malou, aby nemohly nic udělat, jako třeba proměnit se zpátky anebo uletět. Snažil jsem se něco vymyslet, ale strčil mě do sklepa k ostatním a utekl i s těmi ptáky.“

„Tak jsme je taky našli, když jsme se vrátili,“ poznamenal Enoch hořce. „Schovávali se tam dole jako hromada zbabělců.“

„My se neschovávali!“ vykřikl Hugh. „On nás tam zavřel! Byl by nás postřílel!“

„Nechte toho,“ skočila jim do řeči Emma. „Kam utíkal? Proč jste nešli za ním?“

„Nevíme, kam šel,“ řekla Bronwyn. „Doufali jsme, že jste ho viděli vy.“

„Ne, my jsme ho neviděli!“ řekla Emma a vztekle kopala do kamenné mohyly.

Hugh vytáhl něco zpod košile. Byla to malá fotografie. „Tohle mi strčil do kapsy, než odešel. Řekl, že když po něm půjdeme, stane se tohle.“

Bronwyn vytrhla Hughovi fotografii z ruky. „Ach, bože,“ vydechla. „Je to slečna Havranová?“

„Myslím, že je to slečna Vránová,“ řekl Hugh a třel si tváře rukama.

„Tak je to, nejspíš jsou už po smrti,“ naříkal Enoch. „Věděl jsem, že ten den jednou přijde!“

„Neměli jsme odcházet z domu,“ řekla Emma nešťastně. „Millard měl pravdu.“

Na opačné straně bažiny dopadla bomba a za tlumeným výbuchem následovala opožděná sprška bahna.

„Počkejte chvilku,“ řekl jsem. „Za prvé nevíme, jestli to je slečna Vránová nebo slečna Havranová. Může to být stejně dobře jenom obrázek obyčejné vrány. A pokud by Golan chtěl slečnu Peregrinovou a slečnu Tenkozobcovou zabít, proč by se obtěžoval s jejich únosem? Kdyby je chtěl mrtvé, už by mrtvé byly.“ Otočil jsem se na Emmu. „A kdybychom neodešli, byli bychom pod zámkem ve sklepě s ostatními a okolo by se potloukal netvor!“

„Nesnaž se mě utěšit!“ řekla. „Je to tvoje vina, že se tohle děje!“

„Před deseti minutama jsi říkala, že jsi ráda!“

„Před deseti minutama nebyla slečna Peregrinová obětí únosu!“

„Nechejte toho!“ okřikl nás Hugh. „Teď záleží jen na tom, že Pták je pryč a my ji musíme dostat zpátky!“

„Dobrá,“ řekl jsem, „takže přemýšlejme. Kdybys byl stvůra, kam bys vzal dvě unesené ymbryny?“

„Záleží na tom, co bych s nimi chtěl dělat,“ odpověděl Enoch. „A to je to, co nevíme.“

„Nejdřív bys je musel dostat pryč z ostrova,“ řekla Emma. „Takže potřebuješ člun.“

„Ale z kterého ostrova?“ zeptal se Hugh. „Ve smyčce, anebo z toho mimo ni?“

„Tam venku bičuje ostrov bouře,“ řekl jsem. „V tom počasí by se na člunu nikam nedostali.“

„Pak tedy musí být tady, na naší straně,“ řekla Emma a v jejím hlase se objevila naděje. „Tak co tady blbneme? Pojďme do doků!“

„Možná že je v docích,“ řekl Enoch. „Tedy, pokud ještě ne-odešel. Ale i kdyby ještě neodešel a my ho nějakým zázrakem v té tmě našli a neměli bychom v břiše díry od šrapnelů, pořád je tu ještě ta jeho pistole. Copak jste se všichni zbláznili? Chcete, aby Ptáka unesl anebo aby ji zastřelil přímo před našima očima?“

„No tak dobře!“ zvolal Hugh. „Tak to vzdejme a pojďme domů, tak to myslíš? Kdo si dá před spaním šálek dobrého teplého čaje? Jo a vlastně, když tu není Pták, můžem si dát grog!“ Křičel a v očích mu stály slzy. „Jak jen můžeš, po všem, co pro nás udělala?“

Než mohl Enoch nějak reagovat, zaslechli jsme na cestě nějaký hlas, jak na nás volá. Hugh postoupil o krok dopředu, přimhouřil oči a po chvíli se zatvářil udiveně. „To je Fiona,“ řekl. Do této chvíle jsem neslyšel Fionu ani pípnout. Ve zvuku letadel a otřesů kdesi v dálce nebylo možné rozeznat, co říká, a proto jsme utíkali přes bažinu.

Když jsme se dostali na cestu, ztěžka jsme dýchali a Fiona ochraptěla od křiku, její oči vypadaly stejně divoce jako vlasy. Okamžitě nás začala tahat, vláčela nás a popoháněla cestou směrem k městu, ječela svým irským přízvukem něco tak zběsile, že jí nikdo z nás nerozuměl. Hugh ji chytil za ramena a řekl jí, aby zpomalila.

Zhluboka se nadechla, třásla se jako osika, a pak ukázala za sebe. „Millard šel za ním!“ řekla. „Skryl se, když nás ten chlap zavřel ve sklepě, a když utekl, Millard šel za ním!“

„Kam?“ zeptal jsem se.

„Měl loďku.“

„Vidíš!“ vyhrkla Emma. „Doky!“

„Ne,“ řekla Fiona, „byla to tvoje loďka, Emmo. Ta, o které si myslíš, že o ní nikdo neví, ta, kterou schováváš na té své malé pláži. Vyplul i s klecí na moře a točil se pořád dokola, ale pak přišel silný proud, a tak zatočil ke skále s majákem a tam teď je.“

Doběhli jsme k majáku všichni najednou. Když jsme se dostali k útesům, které se tyčily nad ním, našli jsme na ostrůvku husté trávy u jejich kraje ostatní děti.

„K zemi!“ sykl Millard. Klekli jsme si a po čtyřech se k nim doplazili. Choulily se k sobě skryté v trávě a střídaly se v hlídání majáku. Vypadaly otřeseně – hlavně ty menší –, jako by úplně nechápaly ten noční děs, který se před nimi odvíjí. Toho, že jsme právě přežili svou vlastní noční můru, si téměř nevšimly.

Doplazil jsem se trávou na okraj útesu a rozhlédl se. Tam, kde ležel potopený lodní vrak, jsem spatřil Emminu loďku přivázanou ke skále. Golana ani ymbryny vidět nebylo.

„Co tam dělá?“ zeptal jsem se.

„To nikdo neví,“ odpověděl Millard. „Snad čeká na někoho, kdo ho odtamtud vyzvedne, anebo vyčkává, až se moře uklidní, aby mohl odplout.“

„V mé loďce?“ Emmin hlas zněl pochybovačně.

„Jak jsem řekl, nevíme.“

Rychle za sebou se ozvaly tři ohlušující rány a my všichni jsme sebou trhli, když se obloha rozzářila oranžovou.

„Padají tady okolo nějaké bomby, Millarde?“ zeptala se Emma.

„Zabývám se jen studiem chování lidí a zvířat,“ odpověděl, „ne bombami.“

„To je nám teď platný jak mrtvýmu zimník,“ ozval se Enoch.

„Máš tu někde schované ještě jiné čluny?“ zeptal jsem se Emmy.

„Naneštěstí ne,“ řekla. „Budeme tam muset doplavat.“

„Doplavat, a co dál?“ zeptal se Millard. „Nechat se rozstřílet na cucky?“

„Něco už vymyslíme,“ odpověděla.

Millard si vzdychl. „No, výborně. Improvizovaná sebevražda.“

„No a?“ podívala se Emma na každého z nás. „Má někdo lepší nápad?“

„Kdybych tak měl své vojáky…,“ spustil Enoch.

„Rozpadli by se ve vodě na kousky,“ dořekl za něj Millard.

Enoch svěsil hlavu. Ostatní mlčeli.

„Takže je rozhodnuto,“ řekla Emma. „Kdo jde se mnou?“

Zvedl jsem ruku. Stejně tak i Bronwyn. „Potřebujete někoho, koho stvůra nevidí,“ řekl Millard. „Vezměte mě s sebou, když už tam musíte.“

„Čtyři stačí,“ řekla Emma. „Doufám, že jste všichni dobří plavci.“

Nebyl čas na dlouhé rozmýšlení ani na dlouhé loučení. Ostatní nám popřáli štěstí a vydali jsme se na cestu.

Shodili jsme ze sebe černé pláštěnky a běželi trávou jako členové nějakého komanda, dokud jsme se nedostali na stezku vedoucí na pláž. Klouzali jsme dolů po zadku, malé písečné laviny proudily okolo našich chodidel a vnikaly do kalhot. Najednou se nad námi ozval zvuk, jako kdyby někdo spustil padesát řetězových pil, přikrčili jsme se, když nám nad hlavami proletělo letadlo, vítr nám čechral vlasy a zvedl písečnou bouři. Zaťal jsem zuby a čekal, že nás bomba roztrhá na kusy. Žádná nespadla.

Pokračovali jsme dál. Když jsme se dostali na pláž, Emma nás sehnala do sevřeného šiku.

„Mezi námi a majákem je lodní vrak,“ řekla. „Pojďte za mnou. Ponořte se do vody. Nesmí vás vidět. Jakmile se dostaneme k vraku, podíváme se, kde je náš člověk, a rozhodneme, co dál.“

„Musíme dostat naše ymbryny zpátky,“ řekla Bronwyn.

Doplazili jsme se k příboji a vklouzli až po břicho do studené vody. Zprvu to šlo snadno, ale čím dál od břehu jsme plavali, tím víc nás proud unášel zpět. Další letadlo nám zahučelo nad hlavami a zvedlo pichlavou spršku vody.

Když jsme se dostali k vraku, sotva jsme popadali dech. Drželi jsme se jeho zkorodovaného trupu a z vody nám vykukovaly jen hlavy, pozorovali jsme maják a opuštěný ostrůvek, na němž stál, ale nezahlédli jsme žádné známky toho, že je tam i můj neústupný terapeut. Měsíc v úplňku se vznášel nízko na obloze, jeho svit tu a tam pronikal vrstvou kouře z bomb a zářil jako přízračný dvojník majáku.

Pohybovali jsme se podél vraku, dokud jsme se nedostali na jeho konec, jen asi padesát metrů na otevřeném moři ke skalám, na nichž stál maják.

„Myslím, že bychom měli udělat tohle,“ řekla Emma. „On už ví, jak je Bronwyn silná, takže ona je v největším nebezpečí. Jacob a já najdeme Golana a upozorníme ho na sebe, a zatím se k němu zezadu vplíží Wyn a praští ho pořádně po hlavě. Mezitím Millard popadne klec. Námitky?“

Místo odpovědi zazvonil výstřel. Nejdřív jsme si neuvědomili, co to je – neznělo to jako výstřely, které se ozývaly z dálky. Tohle byla menší ráže – spíš bác než bum –, ale až když jsme zaslechli druhý, doprovázený sprškou vody kousek od nás, došlo nám, že je to Golan.

„Zpátky!“ vykřikla Emma. Vylezli jsme z vody a běželi co nejrychleji po lodním trupu, dokud nám nezmizel pod nohama a my neskočili do vody za ním. Za chvíli jsme se ocitli v jednom hloučku a lapali po dechu.

„Takže ho asi nepřekvapíme!“ řekl Millard.

Golan přestal střílet. Viděli jsme, jak stojí v pozoru u dveří majáku s pistolí v ruce.

„Možná je to hnusnej bastard, ale není to blbec,“ řekla Bronwyn. „Ví, že po něm jdeme.“

„Teď nemůžeme!“ řekla Emma a plácla rukou do vody. „Udělal by z nás řešeto!“

Millard se postavil na vrak. „Nemůže střílet na to, co nevidí. Já půjdu.“

„V oceánu nejsi neviditelný, trubko,“ řekla Emma a byla to pravda – ve vodě, tam kde stál, se na hladině houpal ohraničený prostor ve tvaru trupu.

„Ale pořád jsem ještě míň viditelný než vy,“ odpověděl. „V kaž-dém případě jsem ho sledoval celou cestu přes ostrov a nevěděl o tom. Myslím, že pár set metrů ještě zvládnu.“

Nemělo smysl se hádat, protože nám jinak zbývaly už jen dvě možnosti – buď to vzdát, anebo vběhnout přímo do krupobití střel.

„Dobře,“ souhlasila Emma, „když si opravdu myslíš, že to zvládneš.“

„Někdo musí být hrdinou,“ odpověděl a odkráčel po trupu lodi.

„Poslední slova slavných,“ zamumlal jsem.

V dálce, v oblacích kouře, jsem viděl, jak si Golan ve dveřích majáku klekl a zaměřuje s rukou opřenou o zábradlí.

„Pozor!“ vykřikl jsem, ale bylo příliš pozdě.

Zazněl výstřel. Millard zařval.

Všichni jsme vylezli na vrak a pospíchali k němu. Byl jsem si stoprocentně jistý, že mě Golan zastřelí, a na chvíli jsem si myslel, že cákání vody kolem našich chodidel jsou vlastně kulky, které na nás prší. Ale pak střelba ustala – asi nabíjí, napadlo mě – a my jsme měli krátký oddechový čas.

Millard klečel ve vodě, omráčený, krev mu crčela z trupu. Poprvé jsem viděl jeho skutečné tělo, namalované načerveno.

Emma ho vzala za paži. „Millarde! Jsi v pořádku? Řekni něco!“

„Omlouvám se,“ řekl. „Zdá se, že jsem se nechal zastřelit.“

„Musíme zastavit krvácení!“ zvolala Emma. „Musíme ho dostat zpátky na břeh!“

„Nesmysl,“ namítl Millard. „Ten chlap vám už nedovolí, abyste se k němu dostali tak blízko. Když se teď vrátíme, najisto o slečnu Peregrinovou přijdeme.“

Zazněly další výstřely. Cítil jsem, jak mi kulka prosvištěla okolo ucha.

„Tudy!“ poručila Emma. „Potopíme se!“

Nejdřív jsem nechápal, co má na mysli – byli jsme asi třicet metrů od konce vraku –, ale pak jsem si všiml, kam běží. Byla to černá díra v trupu lodi, dveře do nákladového prostoru.

Zvedli jsme s Bronwyn Millarda a utíkali jsme za ní. Kovové kulky zvonily o lodní trup okolo nás. Znělo to, jako by někdo kopal do popelnice.

„Zadrž dech,“ řekl jsem Millardovi, chytili jsme se a potopili se.

Sestoupili jsme o několik příček po žebříku dolů a zůstali na něm viset. Snažil jsem se udržet oči otevřené, ale slaná voda příliš pálila. Cítil jsem ve vodě příchuť Millardovy krve.

Emma mi podala dýchací trubici, předávali jsme si ji mezi sebou. Po tom běhu jsem dýchal ztěžka a jedno nadechnutí vždy po několika sekundách mi nestačilo. Plíce mě bolely a cítil jsem, že se o mě pokouší závrať.

Někdo mě zatahal za košili. Nahoru. Vlekl jsem se pomalu po žebříku a pak jsme se Bronwyn, Emma a já vynořili nad hladinu, jen tolik, abychom mohli dýchat a mluvit, zatímco Millard zůstal v bezpečí o několik centimetrů níž s dýchací trubicí.

Domlouvali jsme se šeptem, oči upřené k majáku.

„Tady nemůžeme zůstat,“ řekla Emma. „Millard vykrvácí.“

„Dostat ho zpátky na břeh může trvat dobrých dvacet minut,“ řekl jsem. „Stejně tak může zemřít po cestě.“

„Nevím, co dělat!“

„Maják je blízko,“ řekla Bronwyn. „Vezmeme ho tam.“

„Pak nás ale Golan nechá vykrvácet všechny!“ řekl jsem.

„Ne, to neudělá,“ odpověděla Bronwyn.

„Proč ne? Jsi snad neprůstřelná?“

„Možná,“ odpověděla Bronwyn záhadně, pak se nadechla a zmizela pod hladinou.

„O čem to mluví?“ zeptal jsem se.

Emma vypadala ustaraně: „Nemám nejmenší tušení. Ale ať je to cokoliv, měla by si pospíšit.“ Podíval jsem se dolů, co tam Bronwyn dělá, ale namísto toho jsem spatřil na žebříku pod námi Millarda obklopeného zvláštními světélkujícími rybami. Pak jsem ucítil, jak se pod mýma nohama trup lodi zachvěl, a za okamžik se vynořila Bronwyn s obdélníkovitým kusem plechu asi metr krát dva metry, s přinýtovaným otvorem nahoře. Vytrhla dveře od nákladního prostoru z pantů.

„A co chceš s tímhle dělat?“ zeptala se Emma.

„Jít k majáku,“ odpověděla Bronwyn. Pak vstala a držela dveře před sebou.

„Wyn, vždyť on tě zastřelí!“ vykřikla Emma a vtom zazněl výstřel – a kulka se odrazila ode dveří.

„To je fantastické!“ řekl jsem. „Je to štít!“

Emma se zasmála: „Wyn, ty jsi génius!“

„Millarda vezmu na záda,“ řekla. „A vy dva se budete držet za mnou.“

Emma vytáhla Millarda z vody a pověsila ho za paže Bronwyn okolo krku. „Tam dole je to kouzelné,“ řekl. „Emmo, proč jsi mi nikdy neřekla o těch andělech?“

„O jakých andělech?“

„O těch roztomilých zelených andělech, kteří žijí tady dole.“ Třásl se a jeho hlas slábl. „Laskavě mi nabídli, že mě vezmou do nebe.“

„Teď ještě nikdo do nebe nepůjde,“ řekla Emma a zatvářila se ustaraně. „Jenom se drž Bronwyn, jasné?“

„Velmi dobře,“ řekl nepřítomně.

Emma stála za Millardem a přidržovala ho Bronwyn na zádech, aby nespadl. Já jsem stál za Emmou a ocitl se tak na konci naší podivné taneční řady. Trmáceli jsme se přes vrak směrem k majáku.

Poskytovali jsme snadný terč a Golan na nás okamžitě začal pálit. Zvuk kulek odrážejících se ode dveří byl ohlušující a zároveň jaksi uklidňující, ale asi po tuctu ran přestal. Nebyl jsem však natolik optimistický, abych si myslel, že mu došly náboje.

Když jsme došli na konec lodního trupu, Bronwyn nás opatrně zavedla do otevřené vody a stále před sebou nesla masivní dveře. Zástup tanečníků se změnil v řetěz plavců. Jak jsme plavali, Emma mluvila na Millarda, nutila ho, aby jí odpovídal na otázky a neupadl do bezvědomí.

„Millarde! Jak se jmenuje ministerský předseda?“

„Winston Churchill,“ odpověděl. „Copak jsi zhloupla?“

„Jaké je hlavní město Barmy?“

„Panebože, nemám tušení. Rangún.“

„Správně! Kdy máš narozeniny?“

„Byla bys tak hodná, přestala na mě křičet a nechala mě v klidu krvácet?“

Překonat krátkou vzdálenost od vraku k majáku netrvalo dlouho. Když Bronwyn nastavila náš štít a šplhala na skály, Golan vypálil několik dalších ran. Jejich náraz vyvedl Bronwyn z rovnováhy. Zapotácela se a téměř sklouzla pozadu ze skály. Krčili jsme se za ní, a kdyby skutečně spadla, letěli bychom – vzhledem k její váze a ke hmotnosti dveří – taky. Emma položila dlaně Bronwyn na kříže a zatlačila, a nakonec Bronwyn i s dveřmi doklopýtala na suchou zemi. Vydrápali jsme se v hloučku za ní roztřesení chladným nočním vzduchem.

Skála, na které stál maják, měřila v nejširším bodě něco kolem padesáti yardů, a byl to v podstatě maličký ostrov. Ke zkorodovanému vchodu vedlo dvanáct kamenných schodů, dveře byly otevřené a v nich stál Golan s pistolí namířenou zhruba naším směrem.

Odvážil jsem se podívat otvorem ve dveřích. V jedné ruce držel malou klec, v níž se tísnili dva ptáci, kteří třepotali křídly. Byli tak blízko u sebe, že jsem nedokázal rozeznat jednoho od druhého.

Kolem prosvištěla kulka a já jsem se skrčil.

„Ještě kousek a zastřelím je obě!“ křičel Golan a zarachotil klecí.

„Lže,“ řekl jsem. „Potřebuje je.“

„To nevíš,“ znejistěla Emma. „Koneckonců je to blázen.“

„Dobrá, ale nemůžeme přece nic nedělat.“

„Vrhněme se na něho!“ navrhla Bronwyn. „Nebude vědět, co dělat. Ale aby to k něčemu bylo, musíme to udělat HNED!“

A než jsme to mohli vůbec zvážit, Bronwyn se rozběhla k majáku. Neměli jsme na vybranou, museli jsme za ní – nesla náš ochranný štít – a o chvíli později už se kulky odrážely ode dveří a jejich střípky dopadaly na skály kolem našich nohou.

Bylo to, jako byste viseli na zadním vagoně uhánějícího vlaku. Bronwyn působila hrůzostrašně. Křičela jako nějaký barbar, žíly na krku jí vystoupily, paže a záda měla zalité Millardovou krví. Byl jsem rád, že nejsem na druhé straně dveří.

Jak jsme se blížili k majáku, Bronwyn zvolala: „Schovejte se za tu zeď!“ Popadli jsme s Emmou Millarda a skočili nalevo, abychom se ukryli na vzdálenější straně majáku. Když jsme běželi, zahlédl jsem, jak Bronwyn zvedla dveře nad hlavu a vší silou je mrštila na Golana.

Ozvala se ohlušující rána a potom hned výkřik, a za pár vteřin se k nám Bronwyn přidala, celá rudá a udýchaná.

„Myslím, že jsem ho zasáhla!“ řekla vzrušeně.

„A co ptáci?“ zeptala se Emma. „Pomyslela jsi na ně vůbec?“

„Upustil je. Jsou v pořádku.“

„Mohla ses aspoň zeptat, než jsi začala běsnit a riskovala životy nás všech!“ vyčetla jí Emma.

„Tiše,“ sykl jsem. Zaslechli jsme matný zvuk vrzajícího plechu. „Co je to?“

„Jde po schodech,“ odpověděla Emma.

„Měli byste jít za ním,“ zachroptěl Millard. Překvapeně jsme se na něj podívali. Opíral se o zeď a pomalu se podél ní sunul dolů.

„Nejdřív se ale postaráme o tebe,“ řekl jsem. „Kdo umí podvázat žíly?“

Bronwyn se sklonila a utrhla si z kalhot jednu nohavici. „Já,“ řekla. „Zastavím krvácení a vy jděte po té stvůře. Trefila jsem ho docela dobře, ale ne dost. Nedovolte, aby se znova sebral.“

Obrátil jsem se na Emmu. „Připravena?“

„Pokud se ptáš, zda jsem připravena roztavit ten jeho ksicht,“ řekla a pohrávala si v dlaních s malými plamínky, „pak stoprocentně.“

***

Emma a já jsme přelezli dveře z lodi, které ležely na schodech, a vešli jsme do majáku. Budova sestávala v podstatě z jedné úzké svislé místnosti – vlastně ze schodišťové šachty –, které vévodilo skeletové schodiště, jež vedlo ve spirále od podlahy ke kamenné podestě do výšky přes třicet metrů. Slyšeli jsme Golanovy kroky, jak stoupal nahoru, ale bylo příliš tma na to, abychom dokázali říct, jak daleko se dostal.

„Vidíš ho?“ zeptal jsem se a nakukoval nahoru do závratné výšky schodiště, až se mi zatočila hlava.

Odpovědí mi byl výstřel, který se odrazil od nedaleké zdi, a za ním následoval další, který se rozprskl na podlaze přímo u mých nohou. Uskočil jsem a srdce se mi rozbušilo.

„Támhle!“ zvolala Emma. Chytila mě za ruku a táhla dál dovnitř, do jediného místa, kde nás Golanovy střely nemohly zasáhnout – přímo pod schody.

Vystoupili jsme výš po několika stupních, které se houpaly jako loďka na rozbouřeném moři. „Jsou nebezpečné!“ vykřikla Emma, kotníky prstů jí zbělely, jak se křečovitě držela zábradlí. „I když se dostaneme nahoru a nespadneme, stejně nás zastřelí!“

„Když nemůžeme nahoru,“ řekl jsem, „možná bychom ho mohli nějak dostat dolů.“ Na místě, kde jsem stál, jsem se začal houpat dopředu a dozadu, škubal jsem za zábradlí a dupal nohama, a tak jsem vysílal schodištěm rázové vlny. Emma se na mě chvíli dívala, jako bych se zbláznil, ale pak pochopila a začala dupat a kolébat se spolu se mnou. Brzy se schodiště třáslo jako při zemětřesení.

„Co když se to celé zřítí?“ zvolala Emma.

„Doufejme, že ne!“

Rozkymáceli jsme schodiště ještě víc. Shora začaly pršet matice a šrouby. Zábradlí se třáslo tak nebezpečně, že jsem se ho jen stěží držel. Slyšel jsem, jak Golan chrlí nadávky, a pak něco s rachotem sletělo ze schodů a přistálo vedle nás.

První, co mě napadlo, bylo: Ach bože, co když je to klec – a uháněl jsem kolem Emmy po schodech dolů, abych se podíval.

„Co to děláš?“ zvolala Emma. „Zastřelí tě!“

„Ne, nezastřelí!“ řekl jsem a triumfálně zvedl nad hlavu Golanovu pistoli. Byla horká od toho, jak se z ní střílelo, a tížila mě v ruce. Neměl jsem ponětí, zda jsou v ní ještě náboje a jak to v té skoro černé tmě zjistit. Marně jsem se snažil vzpomenout si na něco užitečného z těch několika lekcí střelby, které měl dědeček dovoleno mi dát, ale nakonec jsem vyběhl zpět po schodech za Emmou.

„Trčí v pasti tam nahoře,“ řekl jsem. „Musíme na to jít pomalu, zkusme zvážit situaci jako on, kdo ví, co je schopen udělat ptákům.“

„Já ho zvážím přímo přes zábradlí dolů,“ utrousila Emma přes zuby.

Začali jsme stoupat vzhůru. Schodiště se povážlivě kymácelo a bylo tak úzké, že jsme mohli jít jen za sebou, sklonění, abychom se hlavami neudeřili o schody. Modlil jsem se, aby žádný z těch šroubů, které se uvolnily, nespojoval něco podstatného.

Když jsme se přiblížili k vrcholu, zpomalili jsme. Netroufal jsem si pohlédnout dolů, viděl jsem jen svá chodidla na stupních, ruku klouzající po chvějícím se zábradlí a druhou ruku, v níž jsem držel pistoli. Nic jiného neexistovalo.

Připravil jsem se na nenadálý útok, ale ten nepřišel. Schodiště končilo otvorem v kamenné podestě nad našimi hlavami, kterým pronikal chladný noční vzduch a bylo slyšet hvízdání větru. Prostrčil jsem otvorem zbraň a potom hlavu. Byl jsem napjatý a připravený bojovat, ale Golana jsem neviděl. Na jedné straně se otáčelo ohromné světlo chráněné silným sklem – tak zblízka mě oslňovalo, nutilo mě zavřít oči, když se otáčelo – a na druhé straně bylo zábradlí. Za ním následovala prázdnota: deset poschodí vzduchu, a pak skály a zčeřené moře.

Vkročil jsem na úzký ochoz a otočil se, abych podal Emmě ruku. Stáli jsme zády k zahřátému obalu světla a vnímali chladivý vánek. „Pták je blízko,“ zašeptala Emma. „Cítím ji.“

Mávla zápěstím a v dlani se jí rozhořela hrozivě červená koule. Něco v její barvě a intenzitě dávalo jasně najevo, že tentokrát Emma nepovolala oheň, ale zbraň.

„Měli bychom se rozdělit,“ řekl jsem. „Ty půjdeš z jedné strany a já z druhé. Tak nám nebude moci proklouznout.“

„Strašně se bojím, Jacobe.“

„Já taky. Ale je zraněný a máme jeho pistoli.“

Přikývla, pohladila mě po ruce a pak se otočila.

Pomalu jsem šel okolo světla a svíral jsem zbraň, která byla možná nabitá.

Našel jsem Golana, jak sedí na bobku se skloněnou hlavou, zády se opíral o zábradlí, klec držel mezi koleny. Ošklivě krvácel z rány na kořeni nosu, potůčky krve mu stékaly po tvářích jako slzy.

Na mřížích klece bylo upevněno malé červené světélko. Každých pár vteřin bliklo.

Postoupil jsem o další krok dopředu, zvedl hlavu a podíval se na mě. Strniště na bradě měl potřísněné krví, jedno bílé oko bylo zarudlé, z koutků úst mu vytékaly sliny.

Vrávoravě vstal, klec v jedné ruce.

„Polož to.“

Sklonil se, jako by chtěl poslechnout, ale jen to předstíral a pokusil se utéct. Křičel jsem a běžel za ním, ale jakmile zmizel za krytem svítilny, uviděl jsem na betonové zdi záblesk Emmina ohně. Golan se vrátil zpět ke mně, z vlasů se mu kouřilo, vzlykal a jednou rukou si zakrýval tvář.

„Stůj!“ zařval jsem na něho a on si uvědomil, že je v pasti. Zvedl klec jako svůj štít a divoce s ní zamával. Ptáci zaskřehotali a klovli ho přes mříže do ruky.

„Tohle je to, co chcete?“ křičel Golan. „No tak, do toho, spalte mě! Ptáci shoří společně se mnou! Zastřelte mě a já je shodím dolů!“

„To se ti nepovede, když ti prostřelím hlavu!“

Zasmál se. „Nevypálíš kulku, ani kdybys chtěl. Zapomínáš, jak detailně znám tvoji ubohou, křehkou dušičku. Pronásledoval bych tě jako noční můra.“

Zkusil jsem si to představit: obtáčím prst kolem spouště a mačkám, zpětný ráz a ohlušující třesk. Co je na tom tak těžkého? Proč se mi třese ruka, jen na to pomyslím? Kolik stvůr zabil můj děda? Tucty? Stovky? Kdyby tu byl místo mě, Golan by byl už dávno mrtvý, ležel by na zemi, zatímco dědeček by seděl na patách a opíral se omámeně o zábradlí. To byla příležitost, kterou jsem právě propásl; zlomek sekundy zbabělé nerozhodnosti, která mohla ymbryny stát život.

Ohromná svítilna se otočila a zalila nás světlem, změnila nás na okamžik v třpytivě bílé výřezy. Golan se ušklíbl a odvrátil zrak. Další promarněná příležitost, pomyslel jsem si.

„Položte to a pojďte s námi,“ poručil jsem. „Nikdo další už nemusí trpět.“

„Já nevím,“ řekla Emma, „jestli to Millard nezvládne, ještě bych to zvážila.“

„Chcete mě zabít?“ řekl Golan. „Prima, jen rychle do toho. Ale odložíte tak jen nevyhnutelné, nemluvě o tom, že věci pro vás budou horší. Teď už víme, jak vás najdeme. Přijdou stejní jako já a můžu vám zaručit, že vedle ztrát na civilistech, které způsobí, bude vypadat to, co jsem udělal vašemu příteli, jako milosrdenství.“

„Rychle do toho?“ řekla Emma a z jejího plamene vyšlehly k obloze jiskry. „Kdo řekl, že to bude rychle?“

„Říkám vám, zabiju je,“ opakoval a přitiskl si klec na prsa.

Udělala krok směrem k němu. „Je mi osmdesát osm let,“ řekla, „vypadám snad na to, že potřebuji párek chův?“ Měla v obličeji tvrdý a nečitelný výraz. „Nedokážu vám ani vysvětlit, jak dlouho jsme toužili po tom, dostat se zpod křídel té ženy. Přísahám, že nám prokazujete službu.“

Golan pokyvoval hlavou dopředu dozadu a nejistě si nás měřil pohledem. Myslí to vážně? Na chvíli vypadal opravdu vystrašeně, ale pak řekl: „Jenom blafujete.“

Emma si promnula dlaně, pomalu je oddělila a vytvořila z plamene oprátku. „Zjistěme to.“

Nebyl jsem si jistý, jak daleko chce Emma zajít, ale musel jsem zasáhnout dřív, než se ptáci ocitnou v jednom ohni anebo spadnou dolů přes zábradlí.

„Řekněte nám, co s nimi chcete udělat, a možná na vás bude hodná,“ řekl jsem.

„Chceme jen dokončit, co jsme začali,“ odpověděl Golan. „To je všechno, co jsme kdy chtěli.“

„Máte na mysli ten experiment,“ řekla Emma. „Zkusili jste to jednou a vidíte, jak to dopadlo. Udělali jste ze sebe zrůdy!“

„Ano,“ souhlasil, „ale jak nezajímavý by to byl život, kdyby se nám všechno vždycky podařilo hned na první pokus.“ Usmál se. „Tentokrát chceme využít talent těch nejlepších manipulátorů na světě, jako jsou právě tyto dvě dámy. Znovu už neprohrajeme. Měli jsme sto let, abychom přišli na to, co bylo špatně. Ukazuje se, že potřebujeme jen větší reakci!“

„Větší reakci?“ podivil jsem se. „Naposledy jste vyhodili do povětří půlku Sibiře!“

„Když už musíte prohrát,“ řekl nabubřele, „pak prohrajte s pompou!“

Vzpomněl jsem si na Horácův prorocký sen o oblacích prachu a sežehnuté zemi, a uvědomil jsem si, co viděl. Pokud stvůry a netvoři znovu prohrají, tentokrát zničí mnohem víc než pět set mil čtverečních pustého pralesa. A kdyby uspěli a stali se nesmrtelnými polobohy, o čemž vždycky snili… Zachvěl jsem se při té představě. Život pod jejich nadvládou by byl horší než peklo.

Světlo se otočilo a znovu Golana oslepilo – napjal jsem svaly, připraven vrhnout se vpřed –, ale ten okamžik minul příliš rychle.

„Na tom nesejde,“ ozvala se Emma. „Zajměte třeba všechny ymbryny. Stejně vám nepomohou.“

„Ale ano, pomohou. Udělají to, protože jinak je jednu po druhé zabijeme. A když nebude fungovat tohle, pak zabijeme vás a přinutíme je, aby se na to dívaly.“

„Jste cvok,“ řekl jsem.

Ptáci začali panikařit a křičet. Golan je překřikoval.

„Ne! Skutečně bláznivé je to, jak se vy podivní skrýváte před světem, kterému byste mohli vládnout. Podléháte smrti, když si ji můžete podmanit, a dovolíte běžnému genetickému odpadu lidské rasy, aby vás zahnal do podzemí, když si z nich můžete snadno udělat otroky, kterými by taky měli být!“ Při každé větě zatřásl klecí. „To je bláznivé!“

„Nechte toho!“ zvolala Emma.

„Takže vás to přece zajímá!“ Zatřásl klecí ještě víc. Červené světélko připevněné k mřížím klece začalo najednou zářit dvakrát jasněji, Golan se rychle rozhlédl a ve tmě za sebou něco hledal. Pak se znovu podíval na Emmu a řekl: „Chcete je? Tu máte!“ Couvl a uhodil Emmu klecí do tváře.

Vykřikla a přikrčila se. Golan kroužil klecí jako diskař, až jí klec prolétla nad hlavou, najednou volná. Vyletěla mu z rukou přes zábradlí, otáčela se kolem své osy a padala do noci.

Zaklel jsem a Emma vyjekla a vrhla se k zábradlí, chňapala do vzduchu, zatímco klec padala do moře. V tom zmatku Golan vyskočil a shodil mě na zem. Dal mi pěstí do žaludku a pak do brady.

Točila se mi hlava a nemohl jsem popadnout dech. Chňapal po pistoli a já jsem ji udržel jen z posledních sil. Bylo mi jasné, že je nabitá. Chtěl jsem ji vyhodit do moře, ale on ji skoro držel a já jsem ji nemohl pustit. Emma křičela bastarde, ty hnusnej bastarde a pak vytáhla ruce zahalené v plamenech zpoza zad a objala ho kolem krku.

Slyšel jsem, jak Golanovo maso zasyčelo jako studený steak na rozpáleném grilu. Zaječel a odkutálel se ode mě, řídké vlasy mu hořely, a pak najednou rukama svíral Emmino hrdlo, jako kdyby mu nevadilo, že hoří, pokud v ní zadusí život. Vyskočil jsem, chytil pistoli oběma rukama a namířil.

Na okamžik jsem měl jasnou hlavu. Snažil jsem se na nic nemyslet a soustředit se na to, aby se mi nestřásly ruce, aby tvořily imaginární přímku od mého ramene přes mířidla až k terči – mužské hlavě. Ne, nebyl to muž, ale zkomolenina muže. Věc. Síla, která zorganizovala vraždu mého dědečka a vyhodila do vzduchu všechno, co jsem skromně nazýval životem, i když jsem ho nežil nijak skvěle, a dovedla mě sem, na toto místo a v tuto chvíli, stejně jako méně zkorumpované a nebezpečné síly organizovaly můj život a rozhodovaly za mě, i když jsem byl dost starý na to, abych se rozhodl sám. Uvolni ruce, nadechni se, zadrž dech. Ale teď jsem měl šanci jim to oplatit, malinkou šanci, která mi pomalu unikala.

Teď zmáčknout.

V rukou jsem ucítil zpětný náraz pistole a její výstřel zazněl, jako by se rozestoupila země, byl tak hrozivý a nečekaný, že jsem zavřel oči. Když jsem je znovu otevřel, všechno vypadalo zvláštně zamrzlé. Ačkoliv Golan stál za Emmou, která ho svírala rukama okolo krku, a on se ji snažil dotlačit k zábradlí, vypadali, jako by byli odlití z bronzu. Změnily se ymbryny znovu v lidské bytosti a zkoušely na nás své kouzlo? Ale pak se všechno dalo znovu do pohybu, Emma uvolnila ruce a Golan zavrávoral dozadu, klopýtl a těžce dosedl na zábradlí.

Udiveně na mě zíral, otevřel ústa, aby něco řekl, ale zjistil, že to nejde. Rukama si stiskl díru velikosti centu, kterou jsem mu udělal do krku, krev mu stříkala mezi prsty a stékala po rukou, a pak ho opustily síly a on spadl naznak a bylo po něm.

Jakmile Golan zmizel z dohledu, byl zapomenut. Emma ukázala na moře a volala: „Támhle, támhle!“ Sledoval jsem její prst a mžoural do dálky, skoro jsem nepostřehl blikání červeného LED světélka, které se houpalo na vlnách. Uháněli jsme dolů po nekonečném rozhoupaném schodišti, abychom se ke kleci dostali dřív, než se potopí.

Vyběhli jsme ven a viděli Millarda s obvazy a Bronwyn, která seděla vedle něj. Vykřikl něco, co jsem úplně neslyšel, ale stačilo to, abych se ujistil, že je naživu. Chytil jsem Emmu za rameno a řekl „loďka!“ a ukázal do míst, kde byl ke skále přivázaný ukradený člun. Jenže to bylo moc daleko a na špatné straně majáku, a my jsme neměli čas. Emma mě místo toho táhla do moře a oba jsme vběhli do jeho vln.

Skoro jsem necítil chlad. Myslel jsem jenom na to, že musím doplavat ke kleci dřív, než zmizí ve vlnách. Plácali jsme se ve vodě, prskali a dusili se, jak nám černé vlny narážely do obličeje. Nedalo se přesně odhadnout, jak daleko je signální světlo, jediný světelný bod ve vzdouvajícím se temném oceánu. Houpalo se a mizelo, přicházelo a odcházelo, a dvakrát jsme ho ztratili z dohledu a museli se zastavit a zběsile hledat, než jsme ho znovu spatřili.

Silný proud unášel klec na volné moře a nás spolu s ní. Pokud se k ní brzy nedostaneme, naše svaly ochabnou a utopíme se. Nechával jsem si tu morbidní myšlenku co nejdéle jen pro sebe, ale když signální světlo zmizelo potřetí a my po něm pátrali tak dlouho, že už jsme si ani nebyli jistí, ve které části valícího se černého moře zmizelo, vykřikl jsem: „Musíme se vrátit!“

Emma neslyšela. Plavala přede mnou a z jejího těžkého dechu jsem mohl soudit, že je vyčerpaná stejně jako já. „Zmlkni a dívej se!“

Chňapl jsem po ní a zařval jí do tváře, a ona mě kopala, a když jsem ji nechtěl pustit a ona se mě nedokázala zbavit, rozplakala se, prostě jen zoufalé vzlyky beze slov.

Snažil jsem se ji odtáhnout zpět k majáku, ale byla jako kámen ve vodě a stahovala mě s sebou dolů. „Musíš plavat!“ křičel jsem. „Plav, nebo se utopíme!“

A pak jsem to zahlédl – slabounké bliknutí červeného světla. Bylo blízko, hned pod hladinou. Nejdřív jsem nic neřekl, bál jsem se, že to byla jen moje fantazie, ale pak světélko zablikalo podruhé.

Emma zahalekala a zavýskla radostí. Zdálo se, jako by klec přistála na nějakém dalším lodním vraku – jak jinak by mohla zůstat tak těsně pod hladinou? A protože se klec potopila právě teď, pomyslel jsem si, že ptáci jsou možná stále ještě naživu.

Plavali jsme a chystali se potopit pro klec, i když jsem nevěděl, jak to zvládneme, zbývalo nám už tak málo sil. Pak se zdálo, jako by klec začala stoupat směrem k nám.

„Co se to děje?“ vykřikl jsem. „Je to lodní vrak?“

„To nemůže být vrak. Tady žádné nejsou!“

„Tak co to ksakru je?“

Vypadalo to, jako by se chystala vynořit na hladinu velryba, něco dlouhého, masivního a šedého, anebo to byl nějaký lodní duch vstávající z hrobu, najednou vybuchla zespodu silná vlna a odhodila nás stranou. Snažili jsme se plavat proti ní, ale nedařilo se nám to o nic lépe než ztroskotancům uvězněným v přílivu, pak nás to zatlačilo do chodidel a my jsme také stoupali a stáli tomu něčemu na hřbetě.

Vynořilo se to z vody pod námi, syčící a řinčící jako nějaké ohromné mechanické monstrum. Dostali jsme se do náhlého přílivu zpěněné vody, která se rozlévala všemi směry a mrštila námi tvrdě o kovový rošt. Zahákli jsme se prsty za rošt, aby nás voda nesmetla zpátky do moře. Mžoural jsem slanými sprškami a viděl, že klec spočinula mezi něčím, co vypadalo jako dvě ploutve trčící ze hřbetu toho monstra, jedna větší, druhá menší. Pak na nás dopadl paprsek světla majáku a v jeho svitu jsem si uvědomil, že to vůbec nejsou hřbetní ploutve, ale velitelská věž a ohromné dělo. Ta věc, na které jsme jeli, nebyla žádné monstrum ani vrak, ba ani velryba…

„To je ponorka!“ vykřikl jsem. To, že se vynořila zrovna pod našima nohama, nemohla být žádná náhoda. Musela to být ta věc, na kterou čekal Golan.

Emma už stála a běžela přes kolébající se palubu ke kleci. Nemotorně jsem se postavil. Když jsem se rozběhl, převalila se přes palubu vlna a oba nás srazila dolů.

Slyšel jsem zvolání, zvedl hlavu a spatřil muže v šedé uniformě, jak prolézá otvorem ve věži a míří na nás puškou.

Sprška kulek zazvonila o palubu. Klec byla příliš daleko – než bychom se k ní dostali, rozstřílel by nás na cucky –, ale viděl jsem, že Emma se o to chce pokusit i tak.

Utíkal jsem, skočil po ní a oba jsme se skutáleli do vody. Černé moře se nad námi zavřelo. Kulky dopadaly na vodní hladinu a zanechávaly stopy ve formě bublin.

Když jsme se opět vynořili, chytila mě a zaječela: „Proč jsi to udělal? Už jsem ji skoro měla!“

„Chtěl nás zabít!“ řekl jsem a snažil se vyprostit z jejího sevření – a pak mi došlo, že ona toho vojáka neviděla, tak se soustředila na tu klec. Proto jsem ukázal na palubu, kde mířil střelec dlouhými skoky ke kleci. Vzal klec a zatřásl s ní. Dvířka se otevřela a zdálo se mi, že jsem uvnitř zahlédl nějaký pohyb, a pak všechno zalil paprsek z majáku svým oslepujícím světlem. Viděl jsem střelcovu tvář v plném světle, ústa měl zkroucená, oči byly bezduché a prázdné. Byla to stvůra.

Sáhl do klece a vytáhl jednoho zmáčeného ptáka. Z velitelské věže na něho hvízdl další voják a on běžel zpátky k otvoru.

Ponorka se začala otřásat a syčet. Voda okolo pěnila, jako by vřela.

„Plav, nebo nás stáhne s sebou!“ volal jsem na Emmu. Ale neslyšela mě – dívala se jiným směrem, na kousek tmavé vody vedle zádě ponorky.

Plavala tam. Snažil jsem se ji zastavit, ale setřásla mě. A pak, přes kvílení potápějící se ponorky, jsem to uslyšel – vysoké pisklavé volání. Slečna Peregrinová!

Houpala se na vlnách, snažila se udržet hlavu nad hladinou, jedno křídlo se třepotalo, druhé vypadalo jako zlomené. Emma ji zvedla. Zaječel jsem, že sebou musíme hodit.

Z posledních sil jsme plavali pryč. Za námi se objevil vír, všechna voda mizela, jak se ponorka rychle potápěla. Moře pohlcovalo samo sebe a snažilo se pozřít i nás, ale my jsme teď měli u sebe pištící okřídlený symbol vítězství, anebo aspoň polovičního vítězství, a ten nám dával sílu poprat se s tím nepřirozeným proudem. Pak jsme zaslechli Bronwyn, jak nás volá, a naše svalnatá přítelkyně se vrhla do vln, aby nás odtáhla zpět do bezpečí.

***

Leželi jsme na skále pod rozjasňující se oblohou, lapali jsme po dechu a třásli se vyčerpáním. Millard a Bronwyn měli tolik otázek, ale my jsme byli moc udýchaní na to, abychom jim odpovídali. Viděli padat Golanovo tělo i ponorku, viděli, jak se z vody dostala slečna Peregrinová, ale už nezahlédli slečnu Tenkozobcovou, rozuměli tomu, čemu rozumět potřebovali. Objímali nás, dokud jsme se nepřestali třást, a Bronwyn si zastrčila ředitelku pod tričko, aby ji zahřála. Jakmile jsme se dali trochu dohromady, odvázali jsme Emminu loďku a zamířili ke břehu.

Když jsme přistáli, brodily se k nám mělkou vodou všechny děti, aby nás pozdravily.

„Slyšely jsme výstřely!“

„Co to bylo za podivnou loď?“

„Kde je slečna Peregrinová?“

Vylezli jsme ze člunu a Bronwyn nadzvedla svou košili, aby ukázala přitisknutého ptáka. Děti se seběhly okolo a slečna Peregrinová zvedla zobák a zakrákala, aby dala najevo, že je unavená, ale v pořádku. Ozval se jásot.

„Vy jste to dokázali!“ volal Hugh.

Oliva tancovala a zpívala: „Pták, Pták, Pták! Emma a Jacob zachránili Ptáka!“

Ale oslava netrvala dlouho. Brzy si všichni všimli, že chybí slečna Tenkozobcová, a došlo jim také, v jak alarmujícím stavu je Millard. Ztratil hodně krve a slábl. Enoch mu dal svůj kabát, Fiona nabídla vlněnou čepici.

„Vezmeme tě k doktorovi do města,“ řekla mu Emma.

„Nesmysl,“ odpověděl Millard. „Ten chlap nikdy neviděl neviditelného kluka a nevěděl by, co s takovým dělat. Buď by léčil něco jiného, anebo by s křikem utekl.“

„Na tom nesejde, jestli uteče s křikem,“ pokračovala Emma. „Jakmile se smyčka resetuje, nebude si nic pamatovat.“

„Rozhlédněte se kolem. Smyčka se měla resetovat už před hodinou.“

Millard měl pravdu – obloha byla klidná, nálet skončil, ale valící se proudy kouře z dopadlých bomb se stále ještě mísily s mraky.

„To nevypadá dobře,“ řekl Enoch a všichni ztichli.

„Stejně,“ pokračoval Millard, „všechno, co potřebuji, je v domě. Dejte mi jen špetku opia a vymyjte ránu tamponem namočeným v alkoholu. Vždyť jde jenom o tělo. Za tři dny budu jako rybička.“

„Ale pořád to ještě krvácí,“ řekla Bronwyn a ukázala na červené skvrny v písku pod ním.

„Tak to proklaté škrtidlo utáhni ještě víc.“

Poslechla ho, Millard zalapal po dechu a potom omdlel a padl jí do náručí.

„Je v pořádku?“ zeptala se Claire.

„Jen omdlel, to je všechno,“ řekl Enoch. „Není na tom tak dobře, jak předstírá.“

„Co budeme dělat?“

„Zeptej se slečny Peregrinové!“ navrhla Oliva.

„Správně. Postav ji na zem, aby se mohla proměnit,“ řekl Enoch. „Nemůže nám dost dobře říct, co máme dělat, dokud je v ptačí podobě.“

Bronwyn ji tedy postavila na suchou část písku a my jsme ustoupili dozadu a čekali. Slečna Peregrinová zahopkala a zamávala zdravým křídlem, pak zatočila svojí opeřenou hlavou a zamrkala na nás – ale to bylo všechno. Neproměnila se.

„Možná potřebuje trochu soukromí,“ napadlo Emmu. „Otočme se k ní zády.“

Poslechli jsme a vytvořili okolo ní kruh. „Teď jste v bezpečí, slečno P.,“ oznámila Oliva. „Nikdo se nedívá!“

Asi po minutě se Hugh potají podíval a řekl: „Nic, furt je pták.“

„Možná je příliš unavená a je jí zima,“ řekla Claire a většina ostatních souhlasila, že je to možné, a tak bylo rozhodnuto, že se vrátíme do domu, abychom ošetřili Millarda vším, co máme k dispozici. Doufali jsme, že když si odpočinou, vrátí se ředitelka i smyčka do normálu.

Kapitola 11

Pochodovali jsme v řadě po strmé pěšině a přes hřeben jako nějaká skupina totálně vyčerpaných válečných veteránů, v jednom šiku, hlavy skloněné, Bronwyn nesla v náručí Millarda a slečna Peregrinová seděla ve Fioniných vlasech, jež připomínaly hnízdo. Krajina byla poseta krátery, ze kterých se kouřilo, všude okolo byla vyvržená čerstvá hlína, jako by v ní hrabal nějaký obrovitý pes. Všichni jsme přemýšleli o tom, co nás asi čeká v domě, ale nikdo si netroufl vyslovit to nahlas.

Odpověď jsme dostali ještě dřív, než jsme vyšli z lesa. Enoch o něco zakopl a sklonil se, aby se podíval, co to je. Byl to kus spálené cihly.

Vypukla panika. Děti se rozběhly dolů po cestě. Když dorazily na louku, mladší se rozplakaly. Všude bylo plno kouře. Bomba nezůstala viset nad Adamovým prstem jako obvykle, ale dopadla do něj, roztrhla ho napůl a explodovala. Ze zadního křídla budovy zůstala jen skrčená ruina, ze které se kouřilo. Na vnějších zdech dvou místností hořely malé ohně. Tam, kde dříve ležel Adam, byl kráter dost hluboký na to, aby se do něj vešel stojící člověk. Bylo teď snadné si představit, co se z tohoto místa jednoho dne stane – ty smutné a znesvěcené trosky, co jsem objevil před několika týdny. Dům hrůzy.

Slečna Peregrinová seskočila z Fioniny hlavy a začala pobíhat dokola po sežehnuté trávě a poplašeně skřehotala.

„Slečno ředitelko, co se stalo?“ zeptala se Oliva. „Proč nedošlo k přechodu?“

Slečna Peregrinová dokázala odpovědět jen pištěním. Vypadala stejně zmateně a vystrašeně jako my ostatní.

„Prosím, proměňte se!“ prosila Claire a klekla si před ni.

Slečna Peregrinová plácala křídly a poskakovala, a zdálo se, že se snaží ze všech sil, ale stále ještě nedokázala změnit svou podobu. Děti se okolo ní shlukly plné obav.

„Něco se pokazilo,“ řekla Emma. „Kdyby se dokázala proměnit v člověka, už by to udělala.“

„Možná právě proto selhala smyčka,“ přemýšlel Enoch. „Pamatujete si na ten starý příběh o slečně Poštolkové, když ji při nehodě srazili z kola? Uhodila se do hlavy a zůstala poštolkou celý dlouhý týden. Tehdy také její smyčka selhala.“

„Co to má společného se slečnou Peregrinovou?“

Enoch si vzdychl: „Možná si poranila hlavu a my musíme prostě jenom týden počkat, než se zotaví.“

„Uhánějící náklaďák je jedna věc,“ řekla Emma, „a týrání stvůrami zase úplně jiná. Nikdo nevíme, co ten darebák slečně Peregrinové udělal, než jsme se k ní dostali.“

„Stvůrami? Množné číslo?“

„Slečnu Tenkozobcovou odnesly stvůry,“ řekl jsem.

„Jak to víš?“ naléhal Enoch.

„Spolupracovaly s Golanem, ne? A viděl jsem oči jednoho chlapa, co po nás střílel. O tom není pochyb.“

„Pak je slečna Tenkozobcová nejspíše už mrtvá,“ řekl Hugh. „Určitě ji zabijí.“

„Možná ne,“ odpověděl jsem. „Alespoň ne hned.“

„Jestli něco o stvůrách vím,“ řekl Enoch, „pak to, že zabíjejí podivné. Je to jejich přirozenost. Tohle dělají.“

„Ne, Jacob má pravdu,“ vložila se do hovoru Emma. „Než ta stvůra zemřela, řekla nám, proč unášejí tolik ymbryn. Chtějí je donutit, aby znovu vytvořily reakci, kterou vznikli bezduší netvoři – jen si přejí, aby byla větší. Mnohem větší.“

Slyšel jsem, jak někdo zalapal po dechu. Všichni ostatní se ponořili do ticha mlčení. Rozhlédl jsem se, kde je slečna Peregrinová, a viděl ji, jak sedí opuštěná na okraji kráteru, který tu zbyl na místě, kde býval Adam.

„Musíme je zastavit,“ prohlásil Hugh. „Musíme zjistit, kam ymbryny odvádějí.“

„A jak?“ řekl Enoch. „Tak že budeme sledovat ponorku?“

Za mnou si někdo hlasitě odkašlal, otočili jsme se a uviděli Horáce, jak sedí se zkříženýma nohama na zemi. „Já vím, kam míří,“ řekl tiše.

„Co tím myslíš, že to víš?“

„Nezáleží na tom, jak to ví, prostě to ví,“ řekla Emma. „Kam je odvádějí, Horáci?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím, jak se to tam jmenuje,“ odpověděl, „ale viděl jsem to místo.“

„Tak ho namaluj,“ vybídl jsem ho.

Chvíli přemýšlel a pak opatrně vstal. V roztrhaném černém obleku vypadal jako žebravý misionář, odbelhal se k hromadě popela, který se vysypal z rozbořeného domu, a ohnul se, aby do dlaně nabral saze. Pak, v jemném svitu měsíce, začal rozmáchlými tahy malovat něco na polorozpadlou zeď.

Obestoupili jsme jej a pozorovali jeho počínání. Nakreslil řadu silných svislých proužků zakončených nahoře tenkými smyčkami, něco jako sloupy s ostnatým drátem. Na jedné straně byl tmavý les. Na zemi sníh, který namaloval černě. A to bylo všechno.

Když skončil, zapotácel se dozadu a ztěžka usedl do trávy s mdlým, nepřítomným pohledem v očích. Emma ho jemně chytila za rameno a zeptala se: „Horáci, co ještě o tom místě víš?“

„Je někde, kde je chladno.“

Bronwyn pokročila dopředu, aby si pořádně prohlédla Horácův nákres. V náručí držela Olivu, hlavička děvčátka jí spočívala něžně na rameni. „Připadá mi to jako vězení,“ řekla Bronwyn.

Oliva zvedla hlavu. „Ano?“ špitla. „Kdy půjdeme?“

„Kdy půjdeme kam?“ ozval se Enoch a máchl rukama. „Je to jenom hromada klikyháků.“

„Někde to existuje,“ řekla Emma a podívala se na něj.

„Nemůžeme jít prostě někam, kde je sníh, a hledat vězení.“

„A nemůžeme zůstat ani tady.“

„Proč ne?“

„Podívejte se, v jakém je tohle místo stavu. Podívejte se na naši ředitelku. Mívali jsme se tu sakra dobře, ale je to pryč.“

Enoch a Emma si chvilku vyměňovali názory. Ostatní se přidávali na tu či onu stranu. Enoch argumentoval tím, že jsou už dlouho mimo svět a že by je semlela válka anebo by je chytili netvoři, kdyby odešli, že lepší šanci mají, když zůstanou zde, kde alespoň dobře znají svoje území. Ostatní trvali na tom, že válka a netvoři teď přišli k nim a že nemají na vybranou. Netvoři a stvůry se nepochybně vrátí, a bude jich stále víc. A je třeba brát ohled i na slečnu Peregrinovou.

„Najdeme jinou ymbrynu,“ navrhla Emma. „Jestli někdo ví, jak naší ředitelce pomoci, pak jedině některá z jejích přítelkyň.“

„Ale co když selhaly i ostatní smyčky?“ namítl Hugh. „Co když už unesli všechny ymbryny?“

„Takhle nesmíme přemýšlet. Určitě nějaká zůstala.“

„Emma má pravdu,“ ozval se Millard, který ležel na zemi s kusem omítky pod hlavou namísto polštáře. „Pokud jediná alternativa znamená jen čekat a doufat – že nepřijdou další netvoři, že se ředitelce uleví –, pak říkám, že to žádná alternativa není.“

Ti, kdo byli původně proti, zahanbeně souhlasili. Odejdou z domu. Zabalí si věci. V přístavu zrekvírují pár loděk, které se použijí, a ráno všichni odejdou.

Zeptal jsem se Emmy, jak najdou správný směr. Koneckonců žádné z dětí neopustilo skoro osmdesát let ostrov a slečna Peregrinová nemůže ani mluvit, ani létat.

„Je tu mapa,“ vysvětlovala mi a pomalu otočila hlavu směrem k doutnajícímu domu. „Tedy pokud neshořela.“

Nabídl jsem se, že jí pomohu hledat. Ovázali jsme si kolem hlavy vlhké hadry a odvážili se do domu, do kterého jsme vešli zbořenou zdí. Okna byla zavřená, vzduch plný kouře, ale za pomoci jasného světla z plamene v Emminých dlaních jsme našli cestu do pracovny. Všechny police se zřítily jako domino, ale odsunuli jsme je stranou a hledali po čtyřech mezi knihami roztroušenými na podlaze. Štěstí nám přálo a knihu jsme snadno našli – byla to největší kniha v knihovně. Emma zavýskla radostí a zvedla ji nad hlavu.

Cestou zpět jsme vzali alkohol a laudanum a správné obvazy pro Millarda. Když jsme mu pomohli vyčistit a obvázat ránu, sedli jsme si a dali se do prohlížení knihy. Šlo spíše o atlas než o mapu, vázaný v tmavě červené kůži, každou stránku zakrýval pergamen. Byla velmi impozantní a velmi stará a dost velká na to, aby zaplnila Emmin klín.

„Jmenuje se to Mapa dní,“ vysvětlovala. „Jsou v ní všechny známé smyčky.“ Strana, na níž knihu otevřela, vypadala jako mapa Turecka, i když tu nebyly naznačeny žádné cesty ani hranice. Namísto toho byla mapa poseta drobnými spirálami, které, jak jsem pochopil, naznačovaly umístění smyček. Uprostřed každé smyčky byl jedinečný symbol, ten byl vysvětlen na dolním okraji stránky, kde se tyto symboly objevovaly znovu společně s čísly oddělenými pomlčkami. Ukázal jsem na číslo 29-3-316/?-?-399 a zeptal se: „Co je to, nějaký druh šifry?“

Emma ukazovala prstem a vysvětlovala: „Tato smyčka byla dvacátý devátý březen roku 316 před naším letopočtem. Existovala až do nějakého dne roku 399, den a měsíc bohužel neznáme.“

„Co se stalo roku 399?“

Pokrčila rameny: „To se tu nepíše.“

Naklonil jsem se přes ni a otočil na mapu Řecka, v níž bylo spirál a čísel ještě víc. „Ale jaký má smysl tohle všechno zapisovat?“ řekl jsem. „Jak byste se do takových starodávných smyček vůbec mohli dostat?“

„Skokem,“ ozval se Millard. „Je to velmi složitá a nebezpečná věc, ale skokem z jedné smyčky do druhé – třeba do nějakého dne před padesáti lety –, pak zjistíš, že máš přístup ke všem smyčkám, které během posledních padesáti let přestaly existovat. Kdybys měl prostředky cestovat do nich, našel bys v nich další smyčky, a tak dál, exponenciálním růstem.“

„Ale to je cestování v čase,“ řekl jsem ohromeně. „Skutečné cestování v čase.“

„Myslím, že je to tak, ano.“

„Takže tohle místo,“ ukázal jsem na Horácovu kresbu na zdi. „Nestačí jen zjistit, kde se nachází, ale také kdy?“

„Obávám se, že ano. A pokud slečnu Tenkozobcovou zajaly stvůry, o nichž je známo, že umějí skákat, pak je vysoce pravděpodobné, že místo, kde jsou ymbryny drženy v zajetí, je někde v minulosti. Proto je tak těžké je najít a dostat se tam je velmi nebezpečné. Místa historických smyček naši nepřátelé dobře znají a potulují se obvykle poblíž vstupních bodů.“

„Pak tedy,“ řekl jsem, „bude dobře, když půjdu s vámi.“

Emma se rychle otočila a pohlédla na mě. „Páni, to je skvělé!“ zvolala a objala mě. „Víš to určitě?“

Řekl jsem jí, že ano. I když byly děti unavené, přesto hvízdaly a tleskaly nadšením. Některé mě objímaly. Dokonce i Enoch mi stiskl ruku. Když jsem se však znovu podíval na Emmu, smích jí zmizel z tváře.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Znepokojeně se pohnula. „Něco bys měl vědět,“ řekla, „a já se obávám, že pak s námi nebudeš chtít jít.“

„Neboj,“ ujišťoval jsem ji.

„Když to tady opustíme, tahle smyčka se za námi uzavře. Je možné, že se už nikdy nebudeš moci vrátit do doby, ze které pocházíš. Přinejmenším to nebude snadné.“

„Nic tam na mě nečeká,“ vpadl jsem jí rychle do řeči. „I kdybych se mohl vrátit, nejsem si jist, že bych si to přál.“

„To říkáš teď. Potřebuji, aby sis byl jistý.“

Pokývl jsem hlavou a pak jsem vstal.

„Kam jdeš?“ zeptala se.

„Projít se.“

Nešel jsem daleko, chodil jsem jen po obvodu hezky upravené zahrady, pěkně pomalu, pozoroval oblohu, která teď byla čistá, a miliardy hvězd rozprostřených na ní. Hvězdy jsou také cestovateli v čase. Kolik z těchto dávných světelných bodů je už jen posledními ozvěnami sluncí, jež jsou už dávno mrtvá? Kolik z nich se už narodilo, ale jejich světlo k nám ještě nedoputovalo? Kdyby se všechna slunce kromě našeho dnes večer zhroutila, kolik generací by nám trvalo, než bychom si uvědomili, že jsme sami? Vždycky jsem věděl, že obloha je plná záhad – ale až teď jsem si uvědomil, kolik jich skrývá naše Země.

Došel jsem k místu, kde vycházela z lesa pěšina. Jedním směrem ležel můj domov, bez záhad, obyčejný a bezpečný.

Až na to, že nebyl. Ne ve skutečnosti. Už ne. Netvoři zavraždili dědečka Portmana a jdou i po mně. Dříve či později to zkusí zase. Chci přijít jednoho dne domů a najít tátu, jak leží na podlaze a krvácí? Nebo mámu? Na opačné straně se děti shlukovaly do vzrušených kroužků, kuly pikle a spřádaly plány, poprvé to byly plány týkající se jejich budoucnosti.

Vrátil jsem se k Emmě, která se stále skláněla nad ohromnou knihou. Slečna Peregrinová seděla vedle ní a poklepávala zobákem na různá místa v mapě. Když jsem přicházel, zvedla Emma oči.

„Jsem si jistý.“

Usmála se: „Mám radost.“

„Jen musím udělat ještě jednu věc, než půjdu.“

***

Do města jsem se vrátil těsně před svítáním. Déšť konečně ustával a na horizontu probublával začátek modrého dne. Hlavní cesta vypadala jako ruka, z níž se odvíjely odhalené žíly, dlouhé stružky v místech, kde příval vody odnesl štěrk.

Vešel jsem do hostince a prošel kolem prázdného pultu nahoru k našim pokojům. Závěsy byly zatažené a dveře od otcova pokoje zavřené, což mi přineslo úlevu, protože jsem ještě nepřemýšlel o tom, jak mu řeknu, co mu musím říct. Místo toho jsem si sedl, vzal pero a papír a napsal mu dopis.

Snažil jsem se mu všechno vysvětlit. Psal jsem o podivuhodných dětech a o netvorech a o tom, jak se ukázalo, že příběhy dědečka Portmana jsou pravdivé. Napsal jsem mu, co se stalo slečně Peregrinové a slečně Tenkozobcové, a snažil jsem se, aby pochopil, proč musím odejít. Prosil jsem ho, aby si nedělal starosti.

Pak jsem psaní nechal a dopis si po sobě přečetl. Nebylo to k ničemu. Stejně mi neuvěří. Bude si myslet, že jsem přišel o rozum stejně jako dědeček anebo že jsem utekl, že mě unesli anebo že jsem skočil z útesů. Ať tak či onak, chystal jsem se mu zničit život. Zmuchlal jsem papír a zahodil ho do koše.

„Jacobe?“

Otočil jsem se a uviděl otce, jak se opírá o futro dveří, oči kalné, vlasy rozcuchané, na sobě košili od bláta a džínsy.

„Ahoj tati.“

„Položím ti jednoduchou, přímou otázku,“ řekl, „a žádám od tebe jednoduchou, přímou odpověď. Kde jsi byl dnes v noci?“ Viděl jsem, jak se ze všech sil snaží zachovat klid.

Rozhodl jsem se, že už dál nebudu lhát. „Je mi fajn, tati. Byl jsem se svými přáteli.“

Jako bych odjistil granát.

„TVÍ PŘÁTELÉ JSOU IMAGINÁRNÍ!“ zařval. Přistoupil ke mně, tvář mu zrudla. „Kéž bychom tvoje matka a já nikdy neposlechli toho pomateného cvokaře a nenechali se přemluvit a nevzali tě sem, protože tohle je neskutečná katastrofa! To je naposledy, co jsi mi lhal! Teď běž do pokoje a sbal si věci. Jedeme příštím trajektem!“

„Tati?“

„A až se vrátíme, nevytáhneš paty z domu, dokud ti nenajdeme nějakého psychiatra, který není naprostý dement!“

„Tati!“

Chvíli jsem přemýšlel, jestli mu budu muset utéct. Představoval jsem si, jak mě otec drží na zemi, volá o pomoc a nakládá mě na trajekt ve svěrací kazajce.

„Já s tebou nepojedu,“ řekl jsem.

Přimhouřil oči a naklonil hlavu na stranu, jako by mi dost dobře nerozuměl. Chystal jsem se mu to zopakovat, když vtom se ozvalo klepání na dveře.

„Zmizte!“ zakřičel otec.

Klepání se ozvalo znovu, tentokrát silněji. Hnal se ke dveřím a otevřel je, a tam, na konci schodiště, stála Emma a nad hlavou jí tancoval drobný balonek s modrými plamínky. Doprovázela ji Oliva.

„Dobrý,“ řekla Oliva. „Přišli jsme za Jacobem.“

Otec na ně zíral, naprosto vyvedený z konceptu. „Co to je…“

Dívky kolem něho proklouzly do pokoje.

„Co tady děláte?“ sykl jsem na ně.

„Chtěly jsme se jenom představit,“ odpověděla Emma a usmála se na otce. „Poslední dobou jsme vašeho syna poznaly opravdu dobře, a tak jsme si myslely, že bude správné, když ho navštívíme jako kamarádi.“

„Oukej,“ řekl otec a oči mu přeskakovaly z jedné na druhou.

„Je to opravdu skvělý kluk,“ řekla Oliva. „Tak statečný!“

„A hezký!“ dodala Emma a mrkla na mě. Začala si s ohněm pohazovat z ruky do ruky, jako by to byla nějaká hračka. Otec na to hypnotizovaně zíral.

„A-ano,“ koktal. „To opravdu je.“

„Nevadí vám, když se zuju?“ zeptala se Oliva, a aniž by čekala na odpověď, sundala si boty a okamžitě vzlétla ke stropu. „Díky. Takhle je to mnohem pohodlnější.“

„To jsou moji přátelé, tati. Ti, o kterých jsem ti vyprávěl. Tohle je Emma, a tam u stropu, to je Oliva.“

Zavrávoral o krok dozadu. „Ještě spím,“ řekl nejistě. „Jsem tak unavený…“

Od podlahy se odlepila židle a přilétla k němu, za ní se vzduchem houpal odborně uvázaný obvaz. „Pak tedy, prosím, posaďte se,“ řekl Millard.

„Oukej,“ řekl táta a sedl si.

„Co tady děláš?“ šeptal jsem Millardovi. „Neměl bys ležet?“

„Byl jsem tady poblíž.“ Zvedl moderně vyhlížející lahvičku s léky. „Musím říct, že v budoucnosti vyrábějí fakt neskutečně efektivní léky proti bolesti!“

„Tati, tohle je Millard,“ řekl jsem. „Nevidíš ho, protože je neviditelný.“

„Rád vás poznávám.“

„Taktéž,“ řekl Millard.

Šel jsem k otci a klekl si vedle jeho židle. Mírně pokyvoval hlavou. „Odcházím, tati. Možná mě nějaký čas neuvidíš.“

„Ano, opravdu. A kam jdeš?“

„Na výlet.“

„Výlet,“ opakoval. „A kdy se vrátíš?“

„To opravdu nevím.“

Pokýval hlavou. „Úplně jako tvůj dědeček.“ Millard natočil z kohoutku vodu do sklenice a podal mu ji, táta natáhl ruku a vzal si ji, jako by vznášející se sklenice nebyly ničím neobvyklým. Nejspíš si doopravdy myslel, že se mu to zdá. „Nuže, dobrou noc,“ řekl a pak vstal, chvilku se držel židle a pak odbelhal zpátky do svého pokoje. Ve dveřích se zastavil a otočil se ke mně.

„Jakeu?“

„Ano, tati?“

„Dávej na sebe pozor, ano?“

Přikývl jsem. Zavřel dveře. Za okamžik jsem slyšel, jak se zhroutil do postele.

Sedl jsem si a protřel si tváře. Nevěděl jsem, co si mám o tom myslet.

„Pomohli jsme ti?“ zeptala se Oliva ze svého bidýlka na stropě.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl jsem. „Spíš asi ne. Později se probudí a bude si myslet, že se mu to o vás všechno jenom zdálo.“

„Můžeš mu napsat dopis,“ navrhl Millard. „Řekni mu, co chceš – nemůže nás sledovat.“

„Já jsem dopis napsal. Ale to není důkaz.“

„Aha,“ odpověděl. „Ano, už chápu, jaký máš problém.“

„To je hezký problém,“ řekla Oliva. „Přála bych si, aby mě moje máma a táta měli dost rádi na to, aby si dělali starosti, když jsem odešla z domova.“

Emma se natáhla a stiskla jí ruku. Pak řekla: „Možná, že mám důkaz.“

Sáhla a z pásku na šatech vytáhla malou peněženku a z ní fotografii. Podala mi ji. Byla na ní ona a můj dědeček, když byl mladý. Veškerá její pozornost se soustředila na něho, ale on vypadal nepřítomně. Bylo to smutné a krásné a shrnovalo to to málo, co jsem věděl o jejich vztahu.

„Je to foceno těsně předtím, než Abe odešel do války,“ řekla Emma. „Tvůj táta mě tam pozná, ne?“

Usmál jsem se na ni: „Vypadáš, jako bys nezestárla ani o den.“

„Skvělé!“ zahlaholil Millard. „Tady máš důkaz.“

„Nosíš ji pořád u sebe?“ zeptal jsem se a podával jí fotografii zpátky.

„Ano. Ale už ji nebudu potřebovat.“ Šla ke stolu, vzala moje pero a začala něco psát na zadní stranu fotografie. „Jak se jmenuje tvůj otec?“

„Franklin.“

Když dopsala, podala mi fotografii. Podíval jsem se na obě strany a pak jsem vylovil svůj dopis z odpadkového koše, vyrovnal jej a nechal ho na stole spolu s fotografií.

„Připraveni?“ zeptal jsem se.

Mí přátelé stáli ve dveřích a čekali na mě.

„Záleží jen na tobě,“ odpověděla Emma.

Zamířili jsme na hřeben. Na vrcholu, v místě, kde jsem se vždycky zastavil, abych se podíval, jak daleko jsem došel, jsem tentokrát pokračoval v chůzi. Někdy je lépe neohlížet se.

Když jsme došli k mohyle, Oliva poplácala kameny, jako by to byl nějaký mazlíček. „Sbohem, stará smyčko,“ řekla. „Byla jsi moc dobrá smyčka a budeš nám už napořád chybět.“ Emma jí stiskla rameno, obě se přikrčily a vlezly dovnitř.

V zadní komoře přidržela Emma svůj oheň u zdi a ukázala mi něco, čeho jsem si nikdy předtím nevšiml: dlouhý seznam dat a iniciál vytesaný do skály. „Tohle jsou všechny doby, kdy lidé tuto smyčku využívali,“ vysvětlovala. „Všechny ostatní dny, kdy byla smyčka zapojena.“

Zíral jsem na ten seznam a rozeznal jsem nápis P.M. 3-2-1853 a R.R.R. 1-4-1797 a skoro nečitelný X.J. 1580. Dole byly nějaké zvláštní značky, které jsem nedokázal rozluštit.

„To jsou nápisy v runách,“ řekla Emma. „Velmi staré.“

Millard se chvíli přehraboval ve štěrku, až našel ostrý kámen, druhý kámen použil jako kladivo a pod ostatní nápisy vytesal svůj vlastní. Stálo na něm A.P. 3-9-1940.

„Kdo je AP?“ zeptal jsem se Olivy.

„Alma Peregrinová,“ odpověděl Millard a pak si vzdychl. „To měla vytesat ona, ne já.“

Oliva pohladila hrbolaté značky. „Myslíte, že sem někdy přijde jiná ymbryna a založí novou smyčku?“

„To doufám,“ řekl. „Opravdu vroucně bych si to přál.“

***

Pohřbili jsme Victora. Bronwyn ho zvedla i s postelí a vynesla ven. Na trávníku se shromáždily všechny děti. Pěkně urovnala přikrývky a uložila ho, na čelo mu dala poslední polibek na rozloučenou. My chlapci jsme zvedli postel v rozích, jako by to byla rakev, a odnesli jsme ho dolů, do kráteru, který tu zůstal po bombě. Pak jsme všichni vylezli ven, až na Enocha, ten vytáhl z kapsy hliněného panáčka a něžně mu ho položil na hruď.

„Tohle je můj úplně nejlepší voják,“ řekl. „Bude ti dělat společnost.“ Mužíček se posadil vzpřímeně a Enoch ho palcem zatlačil zpátky. Otočil se, dal si paži pod hlavu a zdálo se, že usnul.

Fiona potom položila na hrob pár keříků a popínavých rostlin a přiměla je k růstu. Než jsme se sbalili na cestu, ležel Adam znovu na svém místě, s tím rozdílem, že teď označoval Victorův hrob.

Jakmile se děti rozloučily se svým domovem – některé si vzaly na památku kousky cihel, květiny ze zahrady –, naposledy jsme prošli přes ostrov: mezi zuhelnatělými stromy, z nichž stoupal dým, přes bažinu s krátery po bombách, přes hřeben a dolů městečkem, nad kterým se vznášel kouř z rašeliny, kde postávali lidé na verandách a ve dveřích, tak unavení a otupělí, že si ani nevšimli malého průvodu podivně vyhlížejících dětí, jenž procházel kolem nich.

Šli jsme tiše, ale byli jsme vzrušení. Děti nespaly, ale na pohled byste to nehádali. Bylo čtvrtého září, a poprvé za velmi dlouhou dobu se dny znovu pohnuly. Některé z dětí prohlásily, že cítí rozdíl: vzduch v plících je bohatší, krev jim proudí v žilách rychleji. Cítily se jaksi živější, skutečnější.

A já také.

***

Kdysi jsem snil o tom, že uniknu svému obyčejnému životu, ale můj život nebyl nikdy obyčejný. Prostě jsem si jenom nevšiml, jak mimořádný byl. Stejně tak by mě nikdy nenapadlo, že by mi mohl chybět domov. A přesto, když jsme za úsvitu nakládali své věci do člunů, na zbrusu nové hranici mezi Předtím a Potom, přemýšlel jsem o všem, co jsem se chystal opustit – o rodičích, o svém městě, o svém kdysi nejlepším a zároveň jediném příteli –, a uvědomil jsem si, že ten odchod nebude takový, jak jsem si představoval, že to nebude něco jako odhození závaží. Tyto vzpomínky byly jaksi uchopitelné a důležité a já si je odnesu s sebou.

A přesto nebylo možné, abych se ke svému starému životu vrátil, stejně jako nebylo možné vrátit se do rozbombardovaného sirotčince. Dveře od našich vězení byly pryč.

Do tří robustních pramic se vešlo deset podivných dětí a jeden podivný pták, a to jsme většinu věcí vyhodili a zanechali v doku. Když jsme skončili, Emma navrhla, aby někdo z nás něco řekl – aby pronesl pár slov o cestě, jež nás čeká –, ale nezdálo se, že by měl někdo chuť pronášet projevy. A tak Enoch zvedl klec se slečnou Peregrinovou a ta vydala pár skřeků. Odpověděli jsme vlastními skřeky, které byly směsicí vítězného pokřiku a nářku nad vším, o co jsme přišli a co teprve najdeme.

Hugh a já jsme veslovali v prvním člunu. Enoch seděl na přídi a pozoroval nás, připravený střídat, zatímco Emma se slamákem na hlavě pozorovala vzdalující se ostrov. Moře se před námi odvíjelo donekonečna jako zčeřená tabule okenního skla. Bylo teplo, ale od vody vál chladivý větřík a já bych dokázal veslovat celé hodiny. Přemýšlel jsem, jak takový klidný den zapadá do světa ve válce.

V dalším člunu jsem viděl Bronwyn, jak mává a dívá se do hledáčku fotoaparátu slečny Peregrinové. Usmál jsem se na ni. Nevzali jsme si s sebou stará alba a tenhle snímek bude možná úplně první v novém albu. Bylo zvláštní to pomyšlení, že jednoho dne bych mohl mít svůj vlastní štos zažloutlých fotografií, které budu ukazovat svým skeptickým vnoučatům – společně s vlastními fantastickými příběhy.

Bronwyn dala fotoaparát dolů a zvedla paži – ukazovala na něco za námi. V dálce se proti vycházejícímu slunci černě rýsoval konvoj válečných lodí.

Začali jsme veslovat rychleji.

Všechny obrázky v této knize jsou autentické staré fotografie, a až na několik výjimek, kdy došlo k minimálním úpravám, nebyly nijak pozměněny. Jedná se o zápůjčky z osobních archivů sběratelů, lidí, kteří strávili léta a bezpočet hodin prohledáváním ohromných krabic s neroztříděnými snímky na bleších trzích, v antikvariátech a v garážových prodejnách, aby našli těch několik mimořádných, a zachránili tak obrazy historického významu a strhující krásy před zapomněním – a (pravděpodobněji) před smetištěm. Jejich práce je prozaickým dílem lásky a myslím si, že jsou neopěvovanými hrdiny světa fotografie.

KAPITOLA

POŘADÍ

NÁZEV

AUTOR

prolog

1

Neviditelný hoch

Robert Jackson

prolog

2

Levitující dívka

Yefim Tovbis

prolog

3

Chlapec zvedající balvan

Robert Jackson

prolog

4

Namalovaná hlava

Robert Jackson

1

1

Dřímající Abe

Robert Jackson

2

1

Dívka v láhvi

Robert Jackson

2

2

Vznášející se dítě

Peter Cohen

2

3

Pes s obličejem chlapce

Robert Jackson

2

4

Hadí žena

Robert Jackson

2

5

Maskované baleríny

Robert Jackson

2

6

Silueta slečny Peregrinové

Robert Jackson

4

1

Chlapec v kostýmu králíčka

Robert Jackson

5

1

Dívky na pláži

The Thanatos Archive

5

2

Hladina rybníka

Peter Cohen

5

3

Chlapec a jeho včely

Robert Jackson

5

4

Svačící baleríny

Robert Jackson

5

5

Emma ve tmě

Muriel Moutet

5

6

Tunel mohyly

Martin Isaac

5

7

Bitevní letouny

Robert Jackson

6

1

Slečna Peregrinová

Autor

6

2

Slečna Pěnkavová

Roselyn Leibowitz

6

3

Slečna Tenkozobcová s chráněnci

Julia Lauren

6

4

Smyčka slečny Pěnkavové

Roselyn Leibowitz

6

5

Claire a její zlaté kudrny

David Bass

6

6

Naše krásné představení

Robert Jackson

7

1

Bronwyn Bruntleyová

Robert Jackson

7

2

Dívka s kuřetem

John Van Noate

7

3

Jill a fazolový stonek

Robert Jackson

7

4

Švihák

Robert Jackson

8

1

Slečna Lelková se stará o těžké případy

Autor

8

2

Enochovi vojáčci

David Bass

8

3

Victor

Robert Jackson

8

4

Moje bomba

Peter Cohen

8

5

Škrábání brambor

Robert Jackson

8

6

Emmina silueta

Robert Jackson

8

7

Tohle je ten důvod

Robert Jackson

9

1

Lovecká výprava

Autor

9

2

Santa v obchodním domě

Autor

9

3

Viktoriánský zubař

Thanatos Archive

9

4

Marcie a stvůra

Robert Jackson

10

1

Vize

Peter Cohen

10

2

Krá krá krá

Roselyn Leibowitz

11

1

Abe a Emma

Robert Jackson

11

2

Veslovali jsme rychleji

Robert Jackson

PODĚKOVÁNÍ

Chci poděkovat:

Všem v nakladatelství Quirk, zejména pak Jasonu Rekulakovi za jeho nekonečnou trpělivost a mnoho vynikajících nápadů; Stephenu Segalovi za pozorné čtení rukopisu a cenné podněty; a Doogie Hornerovi, zcela jistě nejnadanějšímu knižnímu grafikovi a komikovi současnosti.

Své úžasné a houževnaté agentce Kate Shafer Testermanové.

Své ženě Abbi, za to, že s úsměvem přestála dlouhé měsíce mého nervózního popocházení po bytě i bradku, která mi narostla. Také děkuji jejím rodičům, Barrymu a Phyllis, za jejich podporu, a Barryho rodičům, Gladys a Abrahamovi, jejichž příběh mě inspiroval.

Mamince, které vděčím úplně za všecko.

Všem svým přátelům – sběratelům fotografií: velkorysému Peteru Cohenovi; Leonardu Lightfootovi, který mě s ostatními seznámil; Roselyn Leibowitzové; Jacku Mordovi z Thanatos Archive; Stevu Bannosovi; Johnu Van Noateovi; Davidu Bassovi; Muriel Moutetové; Julii Laurenové; Yefimu Tovbisovi; a zejména Robertu Jacksonovi, v jehož obývacím pokoji jsem strávil řadu příjemných hodin prohlížením podivných fotografií.

Chrisu Higginsovi, kterého považuji za jednoho z hlavních odborníků na cestování v čase, za to, že vždycky zvedl telefon, když jsem mu volal.

Laurie Porterové, která pořídila mou fotografii na přebalu této knihy, když jsme zkoumali tajuplné zapomenuté chatrče v poušti Mohave.

Glosář

Coerlfolc – složenina ze staroanglického slova „coerl“, které původně znamenalo „otrok“, a „folc“ – „lid“; v knize použito ve významu „obyčejní lidé“.

Syndrigast – složenina ze staroanglických slov „syndrig“ – „zvláštní“, „nezávislý“ – a „gast“ – „duch“; v knize použito ve významu „člověk nezávislého, originálního ducha/myšlení“.

Ymbryna – ze staroanglického „ymbryne“ – „pohyb“, „časový úsek“, „perioda“; v knize použito ve významu „osoba schopná péče o časovou smyčku“.

Netvor – v originále jako „hollow“ nebo „hollowgast“; dle definice v knize jde o něco, co bylo stvořeno ještě před stvořením duše, čili „bezduchý tvor/netvor“, stvoření postrádající, duši, srdce, emoce.

Stvůra – v originále jako „wight“ (ze staroanglického „wiht“ – „bytost“, „osoba“, „stvoření“ – živé či věc); v knize tvor podobný člověku, avšak páchající výlučně zlo.

B. G.

Z anglického originálu Miss Peregrine‘s Home for Peculiar Children

vydaného nakladatelstvím Quirk Books v roce 2011

přeložila Bronislava Grygová

Odpovědná redaktorka Martina Sendlerová

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka dle originálu René Senko

Design Doogie Horner

Fotografie na přebalu poskytl Yefim Tovbis

Sazba Libor Jelínek

Tisk a knihařské zpracování Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2012

358 stran

Vydání první

ISBN 978-80-7462-154-3