MOŘE NESTVŮR

MOŘE NESTVŮR

NAPSAL RICK RIORDAN

čtení • radost • poučení

Percy Jackson

Moře nestvůr

Rick Riordan

Poprvé vydalo v roce 2007 nakladatelství Hyperion Books for Children, 114 Fifth

Avenue, New York, New York 10011-5690, First Hyperion Paperbacks edition.

Permission for this edition was arranged through the Nancy Gallt Literary Agency.

First published in Great Britain in the English language by Puffin Books Ltd, 2007.

Copyright © 2006 by Rick Riordan

ISBN 978-1-4231-0334-9

Z anglického originálu Percy Jackson 2 The Sea of Monsters

přeložila PhDr. Dana Chodilová

Napsal Rick Riordan

Obálka Nakladatelství FRAGMENT, s. r. o., Pavel Razumnyy

Redakční úprava Marie Hošková

Jazyková korektura Petra Blochová

Odpovědná redaktorka Ilona Sedláčková

Technický redaktor Pavel Polák

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Radiová 1122/1, Praha 10,

jako svou 1819. publikaci, 1. vydání, 2010

Sazbu zhotovilo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín

České vydání © Fragment, 2010

Translation © PhDr. Dana Chodilová, 2010

Cover © Nakladatelství FRAGMENT, s. r. o., Pavel Razumnyy, 2010

Beletrie pro děti a mládež / Fantasy, sci-fi, horory / edice Percy Jackson

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být

rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN 978-80-253-0974-2 (1. vydání, 2010)

Věnováno Patricku Johnu Riordanovi,

nejlepšímu vypravěči z celé rodiny.

OBSAH

M ů j n e j l e p š í k a m a r á d k u p u j e s v a t e b n í š a t y ........................7

H r a j u v y b í j e n o u s k a n i b a l y .......................................................12

V o l á m e s i t a x i v ě č n ý c h m u k .....................................................25

T y s o n s i h r a j e s o h n ě m ................................................................35

D o s t á v á m n o v é h o s p o l u b y d l í c í h o ..........................................43

Ď á b e l š t í h o l u b i ú t o č í ....................................................................56

P ř i j í m á m d a r y o d c i z i n c e ...........................................................70

N a l o d í m e s e n a P r i n c e z n u A n d r o m e d u ...............................86

Z a ž i j u n e j h o r š í r o d i n n o u s e š l o s t v ů b e c ..............................97

S t o p u j e m e s i m r t v é v o j á k y K o n f e d e r a c e ..........................107

C l a r i s s e v š e c h n o v y h o d í d o v z d u c h u .................................118

U b y t u j e m e s e v l á z e ň s k é m s t ř e d i s k u u K . K . ................131

A n n a b e t h s e s n a ž í d o p l a v a t d o m ů .......................................147

P o t k á m e o v c e z á h u b y .................................................................159

N i k d o o r o u n o n e p ř i j d e .............................................................169

J d u s l o d í k e d n u ...........................................................................176

P ř e k v a p e n í n a p l á ž i v M i a m i ..................................................181

Z á b a v n í k o n í c i z a s a h u j í ............................................................189

Z á v o d v o z ů k o n č í s p l n o u p a r á d o u ......................................198

K o u z l o r o u n a f u n g u j e a ž m o c .................................................209

První kapitola

MŮJ NEJLEPŠÍ KAMARÁD

KUPUJE SVATEBNÍ ŠATY

Má noční můra začala takhle.

Stál jsem na pusté ulici v jakémsi přístavním městečku. Bylo to

uprostřed noci. Zuřila bouře. Do palem podél chodníku se opíral

vítr a déšť. Ulici lemovaly růžově a žlutě omítnuté budovy se

zabedněnými okny. Jeden blok domů ode mě, za řadou ibiškových

keřů, bouřil oceán.

Florida, pomyslel jsem si, i když jsem netušil, jak to vlastně

vím. Na Floridě jsem v životě nebyl.

Pak jsem uslyšel, jak o dlažbu zaklapala kopyta. Obrátil jsem se

a uviděl svého kamaráda Grovera. Uháněl jako o život.

Ano, řekl jsem kopyta.

Grover je satyr. Od pasu nahoru vypadá jako typický hubený

puberťák s řídkou kozí bradkou a dost příšerným akné. Při chůzi

divně kulhá, ale pokud ho náhodou nepřistihneš bez kalhot (což ti

nedoporučuju), nikdy bys nepoznal, že je na něm něco nelidského.

Neforemné džíny a falešná chodidla zakrývají to, že má chlupatý

zadek a kopyta.

Grover byl můj nejlepší kamarád v šesté třídě. Spolu se mnou

a s dívkou jménem Annabeth podnikl výpravu na záchranu světa,

ale od loňského července jsem ho neviděl. Tehdy sám vyrazil na

nebezpečnou cestu – na cestu, ze které se ještě žádný satyr nikdy

nevrátil.

Zkrátka, v tom mém snu za sebou Grover táhl kozí ocas a lidské

boty držel v rukách, jak to dělává, když se potřebuje pohybovat

rychle. S klapotem se hnal kolem turistických obchůdků a půjčoven

surfů. Vítr ohýbal palmy skoro až k zemi.

7

Grover se děsil něčeho, co bylo za ním. Musel se přihnat přímo

z pláže. V srsti mu zasychal vlhký písek. Odněkud utíkal. A snažil

se utéct… něčemu.

Bouřku prořízlo dunění, až se kosti roztřásly. Za Groverem na

vzdáleném konci bloku se vynořila nějaká záhadná postava. Srazila

z cesty pouliční lampu, která vybuchla a rozzářila se záplavou

jisker.

Grover zaškobrtl a zaskučel strachy. Pro sebe si zamumlal:

Musím utéct. Musím je varovat!

Neviděl jsem, co ho pronásleduje, ale slyšel jsem, jak to bručí a

nadává. Když se to dostalo blíž, země se zachvěla. Grover se vrhl

za roh a zaváhal. Vběhl do slepé uličky plné obchodů. Neměl čas se

vracet. Nejbližší dveře byly otevřené, rozrazila je bouřka. Nápis

nad

ztemnělým

výkladem

hlásal:

SVATEBNÍ

BUTIK

SV. AUGUSTINA.

Grover vběhl dovnitř. Skočil za stojan se svatebními šaty.

Před obchodem prošel stín té nestvůry. Cítil jsem smrad té věci

– odpornou kombinaci vlhké ovčí vlny a shnilého masa a ten divný

kyselý tělní pach, který mají jen nestvůry, jako skunk krmený

mexickým jídlem.

Grover se za svatebními šaty třásl. Stín monstra se šinul dál.

Všude vládlo ticho, jen déšť lehce ševelil. Grover se zhluboka

nadechl. Možná, že ta věc zmizela.

Pak se zablesklo. Celé průčelí obchodu vybuchlo a obludný hlas

zařval: „JSI MÁÁÁ!“

Prudce jsem se na posteli posadil a roztřásl se jako ratlík.

Nebyla žádná bouřka. Nikde žádná nestvůra.

Oknem mi do ložnice svítilo ranní slunce.

Měl jsem pocit, že jsem zahlédl nějaký stín, mihl se po skle –

lidská silueta. Ale pak se ozvalo zaklepání na dveře ložnice –

máma zavolala: „Percy, přijdeš pozdě,“ – a ten stín u okna zmizel.

Muselo se mi to jenom zdát. Okno ve čtvrtém patře se starým

rozviklaným požárním žebříkem… tam venku nikdo být nemohl.

„Pojď, miláčku,“ zavolala znovu máma. „Poslední den školy.

Měl bys být nadšený! Málem jsi to už dokázal!“

8

„Už jdu,“ povedlo se mi ze sebe dostat.

Sáhl jsem si pod polštář. Uklidnilo mě, když jsem nahmatal

pero, se kterým jsem spal každou noc. Vytáhl jsem ho a studoval

starořecký nápis, vyrytý na boku: Anaklusmos. Bouřlivý příval.

Uvažoval jsem, že to pero otevřu, ale něco mě zadrželo.

Nepoužil jsem Anaklusmos už tak dlouho…

Kromě toho, musel jsem mámě slíbit, že v bytě nebudu

vytahovat žádné vražedné zbraně, protože jsem jednou nešikovně

máchl oštěpem a srazil příborník s porcelánem. Položil jsem

Anaklusmos na noční stolek a vylezl z postele.

Oblékl jsem se, jak nejrychleji jsem dokázal. Snažil jsem se

nemyslet na tu noční můru, ani na nestvůry, ani na stín u okna.

Musím utéct. Musím je varovat!

Co tím Grover myslel?

Přitiskl jsem si na srdce ruku se třemi sevřenými prsty a vztáhl

ji – tohle staré gesto mě kdysi naučil Grover. Zahánělo se jím zlo.

Ten sen nemohl být skutečný.

Poslední den školy. Máma měla pravdu, měl bych být nadšený.

Poprvé v životě jsem totiž málem dotáhl celý školní rok

a nevyloučili mě. Žádné záhadné události. Žádné pranice ve třídě.

Žádní učitelé, kteří by se měnili v nestvůry a snažili se mě zabít

otráveným obědem z jídelny nebo výbušným domácím úkolem.

Zítra už budu na cestě na své oblíbené místo – do Tábora

polokrevných.

Zbýval jenom jeden den. Teď už to určitě nezpackám.

Jako obyčejně jsem neměl ani tušení, jak moc se pletu.

Máma udělala ke snídani modré vafle a modrá vajíčka. Je legrační,

jak slaví zvláštní příležitosti modrým jídlem. Podle mě tím chce dát

najevo, že je možné úplně všechno. Percy může dokončit sedmou

třídu. Vafle můžou být modré. Takové malé zázraky se prostě dějí.

Jedl jsem u kuchyňského stolu a máma zatím umývala nádobí.

Měla na sobě pracovní stejnokroj – modrou sukni s hvězdami

a červeno-bíle pruhovanou blůzu. V tom úboru prodávala sladkosti

v cukrárně Sweet on America. Dlouhé hnědé vlasy si stáhla dozadu

do ohonu.

9

Vafle byly prima, ale asi jsem se do nich nepustil tak jako

obyčejně. Máma se na mě podívala a zamračila se. „Percy, není ti

nic?“

„Ne… je mi fajn.“

Jenže ona vždycky uhodne, když mě něco trápí. Utřela si ruce

a posadila se naproti mně. „Je to škola, nebo…“

Nemusela to ani dokončovat. Věděl jsem, na co se mě ptá.

„Myslím, že Grover má malér,“ vyhrkl jsem a vyprávěl jí svůj

sen.

Našpulila rty. O té druhé části mého života jsme nikdy moc

nemluvili. Pokoušeli jsme se žít tak normálně, jak se dalo, ale

o Groverovi máma věděla všechno.

„Já bych se tím tak netrápila, miláčku,“ snažila se mě utěšit.

„Grover je teď už velký satyr. Pokud by se objevil nějaký problém,

určitě by se nám ozvali z… z tábora…“ Narovnala se v ramenou,

když řekla slovo tábor.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ zavrtěla hlavou. „Řeknu ti, co uděláme. Dneska

odpoledne oslavíme konec školy. Vezmu tě s Tysonem do

Rockefellerova centra – do toho obchodu se skateboardy, který máš

rád.“

No páni, to bylo něco. Věčně jsme měli trochu nouzi o prachy.

Kvůli poplatkům za máminy večerní kurzy a za mou soukromou

školu jsme si nikdy nemohli dovolit takové nesmysly jako

nakupovat skateboardy. Ale něco v jejím hlase mě zarazilo.

„Počkat,“ vzpomněl jsem si. „Myslel jsem, že se večer budu

balit do tábora.“

Zkroutila v rukách hadr na nádobí. „No, miláčku, pokud jde

o to… včera večer jsem dostala vzkaz od Cheiróna.“

Srdce mi poskočilo. Cheirón byl ředitelem aktivit v Táboře

polokrevných. Nekontaktoval by nás, pokud by se nedělo něco

vážného. „Co říkal?“

„Myslí si… že by možná nebylo úplně bezpečné, abys teď jel

do tábora. Možná to budeme muset odložit.“

„Odložit? Mami, jak by to nebylo bezpečné? Jsem polokrevný!

Je to pro mě jediné bezpečné místo na světě!“

10

„Normálně ano, zlatíčko. Ale vzhledem k těm problémům, které

tam mají –“

„ Jakým problémům?“

„Percy… je mi to strašně, strašně líto. Myslela jsem, že si o tom

promluvíme odpoledne. Nemůžu ti to teď všechno vysvětlovat.

A nejsem si ani jistá, jestli může Cheirón. Stalo se to tak

najednou.“

Točila se mi z toho hlava. Jak bych mohl nejet do tábora? Chtěl

jsem se zeptat na milion věcí, ale kuchyňské hodiny v tu chvíli

odbily půl.

Máma vypadala, že se jí skoro ulevilo. „Je půl osmé, miláčku.

Měl bys jít. Tyson na tebe bude čekat.“

„Ale –“

„Percy, promluvíme si odpoledne. Běž do školy.“

To byla to poslední, co se mi chtělo, ale máma měla v očích

svůj známý bolestný výraz – něco jako varování, že kdybych na ni

moc tlačil, rozbrečí se. Kromě toho, s mým kamarádem Tysonem

měla pravdu. Musel jsem se s ním sejít v podzemce včas, jinak by

byl celý vedle. Bál se cestovat sám pod zemí.

Sebral jsem si věci, ale ve dveřích jsem se zastavil. „Mami, ten

problém v táboře. Má to… může to mít něco společného s tím mým

snem o Groverovi?“

Nepodívala se mi do očí. „Promluvíme si o tom odpoledne,

miláčku. Vysvětlím ti… co budu moct.“

Neochotně jsem se s ní rozloučil. Rozběhl jsem se dolů, abych

chytil vlak číslo dvě.

Tehdy jsem to ještě netušil, ale s mámou jsme se k tomu

odpolednímu rozhovoru už nedostali.

Vlastně jsem se dlouho, velmi dlouho neměl dostat ani domů.

Když jsem vycházel ven, padl mi zrak na mohutnou budovu na

druhé straně ulice. V ranním slunečním světle jsem zahlédl, jak se

po ní mihl tmavý obrys – lidská silueta na cihlové zdi, stín, který

nikomu nepatřil.

Pak se zavlnil a zmizel.

11

Druhá kapitola

HRAJU VYBÍJENOU

S KANIBALY

e

D n začal normálně. Nebo aspoň tak normálně, jak to na akademii

Meriwether jde.

Abys pochopil, je to jedna z těch „progresivních“ škol v centru

Manhattanu, což znamená, že místo v lavicích sedíme na velkých

polštářích na zemi, nedostáváme známky a učitelé nosí džíny

a trička s nápisy.

To všechno mi sedí. Chci říct, že trpím hyperaktivitou

s poruchou pozornosti a jsem dyslektik jako většina polokrevných,

takže na normálních školách se mi nikdy takhle dobře nedařilo, ani

předtím, než mě vyhodili. Na Meriwetheru bylo hrozné jen to, že

učitelé se pořád na všechno dívali z té lepší stránky, jenomže žáci

tu lepší stránku vždycky… no, jaksi neměli.

Tak třeba moje dnešní první hodina: angličtina. Celá škola

přečetla knížku jménem Pán much, ve které se děti dostanou na

pustý ostrov a zešílí tam. Takže nás učitelé na závěrečnou zkoušku

poslali na dvůr. Měli jsme tam strávit hodinu bez dospělého

dozoru, aby se zjistilo, co se tam odehraje.

Odehrála se tam velkolepá soutěž mezi sedmáky a osmáky, kdo

komu přetáhne spoďáry přes hlavu, dvě bitvy s kameny a dost

brutální zápas v basketbalu. Většinu toho vedl školní surovec Matt

Sloan.

Sloan nebyl žádný obr ani silák, ale choval se, jako by byl. Měl

oči jako pitbul a střapaté tmavé vlasy a věčně chodil v drahých, ale

nepadnoucích hadrech, jako by tím chtěl dát najevo, že na peníze

své rodiny kašle. Jeden přední zub měl ulomený od té doby, kdy

sebral tátovo porsche, šel se projet a vrazil do značky POZOR,

DĚTI.

12

Zkrátka, Sloan všechny tahal za spoďáry, dokud neudělal tu

chybu a nezkusil si to na mého kamaráda Tysona.

Tyson byl jediný bezdomovec na Meriwetheru. S mámou jsme

věděli jen to, že ho rodiče opustili, když byl ještě dost malý, nejspíš

proto, že byl takový… jiný. Měřil skoro sto devadesát centimetrů

a postavu měl jako yetti, ale v jednom kuse brečel a skoro všeho se

lekal, málem i vlastního odrazu v zrcadle. Obličej měl jaksi

pokřivený a vypadal tak nějak neotesaně. Netušil jsem vlastně,

jakou má barvu očí, protože jsem se nikdy nedonutil podívat se výš

než na jeho křivé zuby. Mluvil hlubokým hlasem, ale legračně,

jako mnohem mladší kluk – asi proto, že než přišel do

Meriwetheru, do žádné jiné školy nechodil. Nosil rozedrané džíny,

špinavé tenisky osmačtyřicítky a děravou kostkovanou flanelku.

Smrděl po zastrčených uličkách v centru New Yorku, protože

v jedné takové bydlel, v kartonové krabici od ledničky poblíž

Dvaasedmdesáté ulice.

Akademie Meriwether ho přijala v rámci společného

dobročinného projektu, aby ze sebe studenti mohli mít radost. Ti

ale bohužel Tysona většinou nesnášeli. Jakmile přišli na to, že je

přes tu obří sílu a hrozivý zjev veliký dobrák, dělali si radost spíš

tím, že se po něm vozili. Byl jsem vlastně jeho jediný kamarád, což

znamenalo, že kromě něj se ani se mnou nekamarádil už nikdo.

Máma si milionkrát stěžovala, že škola nedělá dost, aby mu

pomohla. Volala na sociální úřad, ale vypadalo to, že se nic neděje.

Tvrdili jí tam, že Tyson neexistuje. Zaklínali se horem dolem, že se

šli podívat do té uličky, kterou jsme jim popsali, ale nenašli ho.

Netuším, jak se dá přehlédnout obří kluk, který žije v krabici od

ledničky.

Zkrátka, Matt Sloan se jako myška vynořil za ním a pokusil se

mu vytáhnout spoďáry zezadu přes hlavu a Tyson zpanikařil.

Odstrčil ho od sebe trochu moc tvrdě. Sloan odletěl skoro pět metrů

a zapletl se do houpací pneumatiky pro děcka.

„Ty zrůdo!“ zaječel Sloan. „Co kdyby ses vrátil do té své

kartonové krabice!“

Tyson začal pofňukávat. Posadil se na dětskou prolézačku tak

těžce, až ohnul tyč, a zabořil si hlavu do dlaní.

13

„To odvoláš, Sloane!“ houkl jsem na něj.

Sloan se na mě jenom ušklíbl. „Co je ti vůbec po tom,

Jacksone? Ty bys mohl mít opravdový kámoše, kdyby ses pořád

nelepil na tu zrůdičku.“

Zatnul jsem pěsti. Doufal jsem, že nemám obličej tak rudý, jak

jsem cítil. „On není žádná zrůda. Je jenom…“

Snažil jsem se vymyslet, co bych řekl, ale Sloan neměl čas

poslouchat. Musel se řehtat na celé kolo stejně jako jeho velcí

hnusní kámoši. Napadlo mě, jestli se mi to zdá, nebo jestli má

Sloan kolem sebe víc rváčů než obyčejně. Byl jsem zvyklý vídat ho

se dvěma nebo třemi, ale dneska jich bylo asi tak o pět šest víc a já

byl přesvědčený, že jsem je tu ještě nikdy dřív neviděl.

„Počkej na tělák, Jacksone,“ zavolal Sloan. „Seš mrtvej.“

Když skončila první hodina, vyšel na dvůr náš učitel angličtiny

pan Milo prozkoumat ten masakr. Uznal, že jsme Pána much

pochopili dokonale. Prohlásil, že jsme v jeho předmětu všichni

uspěli, a kladl nám na srdce, abychom nikdy, nikdy nedospěli

v násilníky. Matt Sloan svědomitě přikyvoval a pak na mě vycenil

svůj ulomený zub.

Musel jsem Tysonovi slíbit, že mu při obědě koupím sendvič

s burákovým máslem, teprve pak přestal popotahovat.

„Já… já jsem zrůda?“ zeptal se mě.

„Ne,“ ujistil jsem ho a zatnul jsem zuby. „Zrůda je Matt Sloan.“

Tyson popotáhl. „Ty jsi fajn kamarád. Bude mi po tobě smutno,

jestli příští rok… jestli ne…“

Hlas se mu roztřásl. Došlo mi, že neví, jestli ho sem v rámci

toho dobročinného projektu přijmou i příští rok. Zajímalo by mě,

jestli se ředitel vůbec obtěžoval s ním o tom promluvit.

„Nedělej si starosti, chlape,“ podařilo se mi ze sebe vypravit.

„Všechno vyjde.“

Tyson mi věnoval tak vděčný pohled, že jsem si připadal jako

korunovaný podvodník. Jak můžu slibovat klukovi jako on, že

vůbec něco vyjde?

Naše další zkouška byla z přírodních věd. Paní Tesla nám nařídila,

že máme míchat chemikálie, dokud se nám nepovede způsobit

14

výbuch. Za laboratorního partnera jsem měl Tysona. Ruce měl moc

přerostlé na ty drobné ampulky, které jsme měli použít. Nešťastnou

náhodou srazil z pultíku tácek s chemikáliemi a vyrobil

v odpadkovém koši oranžový hřibovitý oblak.

Paní Tesla nechala vyklidit laboratoř, zavolala tým pro

manipulaci s nebezpečným odpadem a pak nás s Tysonem

vychválila jako rozené chemiky. Byli jsme první, kdo kdy složil její

zkoušku do třiceti vteřin.

Byl jsem rád, že dopoledne rychle ubíhá, tak jsem aspoň

nemusel myslet na své problémy. Nesnesl jsem představu, že se

v táboře mohlo něco pokazit. A ještě horší bylo, že jsem se

nedokázal zbavit vzpomínky na ten příšerný sen. Měl jsem hrozný

pocit, že je Grover v nebezpečí.

Když jsme ve společenských vědách kreslili mapy se

zeměpisnými šířkami a délkami, otevřel jsem si notes a zíral na

fotku, kterou jsem měl uvnitř – byla na ní moje kamarádka

Annabeth na prázdninách ve Washingtonu. Měla na sobě džíny

a džínovou bundu a pod ní oranžové tričko Tábora polokrevných.

Blonďaté vlasy měla stažené dozadu šátkem. Stála před

Lincolnovým památníkem se založenýma rukama a tvářila se

pyšně, jako by tu stavbu navrhla osobně. Annabeth chce být

architektkou, až bude dospělá, takže v jednom kuse obhlíží slavné

památníky a podobné věci. Je prostě ujetá. Poslala mi tu fotku e-

mailem po jarních prázdninách a já se na ni občas podíval, abych si

připomněl, že je opravdová a že jsem si celý Tábor polokrevných

jenom nevymyslel.

Přál jsem si, aby tu Annabeth byla. Ona by si s tím mým snem

věděla rady. Nikdy bych jí to nepřiznal, ale byla chytřejší než já,

i když někdy dost otravná.

Právě jsem se chystal zavřít notes, když se ke mně naklonil

Matt Sloan a vytrhl mi fotku z kroužků.

„Co děláš!“ zaprotestoval jsem.

Sloan si prohlédl obrázek a vyvalil oči. „No páni, Jacksone.

Kdo to je? Snad to není tvoje –“

„Vrať mi to!“ Uši mi hořely.

15

Sloan podal fotku svým hnusným kámošům, kteří se začali

řehtat a cupovat ji na kousky. Byli cizí, museli tu být na návštěvě,

protože všichni měli připíchnuté ty pitomé štítky z přijímací

kanceláře s nápisem AHOJ! JMENUJU SE: … Museli mít taky

dost nemožný smysl pro humor, protože si tam vyplnili blbiny jako

MORKOCUC, LEBKOŽROUT a KŘUPAN. Tak se přece nikdo

nejmenuje.

„Tihle kluci sem příští rok nastoupí,“ pochlubil se Sloan, jako

by mě to mělo vyděsit. „Vsadím se, že oni mají prachy na školu, ne

jako ten tvůj imbecilní kámoš.“

„On není imbecilní.“ Musel jsem se vážně, vážně moc snažit,

abych Sloana nepraštil přímo mezi oči.

„Ty jsi ale chudinka, Jacksone. Dobře, že ti příští hodinu to

utrpení zkrátím.“

Jeho obří kamarádi mezitím žvýkali moji fotku. Chtěl jsem se

do nich pustit, ale měl jsem přísné rozkazy od Cheiróna, abych si

nikdy nevylíval vztek na normálních smrtelnících, i když budou

úplně protivní. Boj jsem si musel šetřit na nestvůry.

A stejně, něco ve mně si pomyslelo, kdyby tak Sloan věděl, kdo

jsem doopravdy…

Zazvonil zvonek.

Když jsme s Tysonem odcházeli ze třídy, zašeptal nějaký dívčí

hlas. „Percy!“

Rozhlédl jsem se po chodbě se skříňkami, ale nikdo si mě

nevšímal. Stejně by mě žádná holka z Meriwetheru ani za nic

neoslovila.

Než jsem měl čas se rozmyslet, jestli se mi to jenom zdálo,

nebo ne, nahrnul se dav lidí do tělocvičny a nás s Tysonem strhl

s sebou. Čekal nás tělocvik. Náš učitel nám slíbil zápas ve vybíjené

a Matt Sloan mi slíbil, že mě zabije.

Cvičební úbor na akademii Meriwether byly jasně modré trenky

a batikovaná trička. Naštěstí jsme většinou cvičili vevnitř, takže

jsme nemuseli pobíhat po Manhattanu jako banda nováčků

z výcvikového tábora pro hipíky.

16

Bleskově jsem se v šatně převlékl, protože jsem se nechtěl

otravovat se Sloanem. Už jsem byl na odchodu, když na mě Tyson

zavolal: „Percy?“

Ještě nebyl převlečený. Přešlapoval u dveří do posilovny

a svíral cvičební úbor. „Mohl bys… hm…“

„Jo. Jasně.“ Snažil jsem se to neříct naštvaně. „Jo, jasně,

člověče.“

Tyson zmizel do posilovny. Hlídal jsem přede dveřmi, než se

převlékne. Připadalo mi to dost trapné, ale prosil mě o to skoro

pokaždé. Zřejmě proto, že byl po celém těle chlupatý a na zádech

měl divné jizvy. Nikdy jsem neměl odvahu se ho na ně zeptat.

Každopádně, dost tvrdě jsem se poučil o tom, že když si někdo

z Tysona utahuje při převlékání, rozčilí se a začne vytrhávat dvířka

od skříněk.

Když jsme vešli do tělocvičny, tělocvikář Nunley seděl za svým

stolkem a četl si časopis Sports Illustrated. Nunleyovi bylo asi tak

milion roků, měl bifokální brýle a mastnou vlnu šedých vlasů a byl

bezzubý. Připomínal mi Orákulum v Táboře polokrevných – což

byla seschlá mumie – až na to, že se o moc míň hýbal a nikdy

nechrlil zelený kouř. No, aspoň jsem ho při tom zatím neviděl.

Matt Sloan se zeptal: „Trenére, můžu být kapitánem?“

„Co?“ Nunley vzhlédl od časopisu. „Jo,“ zamumlal. „Mm-

hmm.“

Sloan se zašklebil a začal si vybírat hráče. Udělal ze mě

kapitána druhého týmu, ale bylo úplně fuk, koho jsem si vybral,

protože všichni sportovci a oblíbenci se přesunuli ke Sloanovi. A ta

skupina cizích kluků taky.

Já měl na své straně Tysona, počítačového cvoka Coreye

Bailera, matematického génia Rádže Mandaliho a půl tuctu dalších

kluků, které Sloan a jeho banda vždycky trápili. Normálně by mi

úplně stačil Tyson – sám se vyrovnal půlce týmu – ale ti hosté ve

Sloanově družstvu byli skoro stejně velcí a vypadali silní jako on

a bylo jich šest.

Matt Sloan vysypal doprostřed tělocvičny koš plný míčů.

„Smrad,“ zamumlal Tyson. „Divný smrad.“

17

Podíval jsem se na něj. „Jaký divný smrad?“ zeptal jsem se,

protože jsem sotva mohl počítat s tím, že mluví o sobě.

„To oni.“ Tyson ukázal na Sloanovy nové kamarády. „Divně

smrdí.“

Ti návštěvníci křupali klouby na rukách a měřili si nás, jako by

se blížil masakr. Musel jsem pořád přemýšlet, odkud asi přišli.

Odněkud, kde krmí děti syrovým masem a mlátí je holemi.

Sloan zapískal na trenérovu píšťalku a hra začala. Sloanův tým

se rozběhl ke středové čáře. Rádž Mandali na mé straně vykřikl

něco urdsky, snad „Musím čurat!“ a rozběhl se k východu. Corey

Bailer se pokusil zalézt za rohož u zdi a schovat se. Zbytek mého

týmu se ustrašeně krčil a snažil se nevypadat jako vhodný cíl.

„Tysone,“ zavolal jsem. „Pojďme –“

Míč mě praštil do břicha. Tvrdě jsem dosedl na zadek

doprostřed tělocvičny. Druhý tým se rozřehtal.

Viděl jsem rozmazaně. Připadalo mi, že si ze mě udělala

boxovací pytel nějaká gorila. Nechtělo se mi věřit, že by někdo

dokázal tak tvrdě praštit.

Tyson zaječel: „Percy, skrč se!“

Převalil jsem se a kolem ucha mi rychlostí světla prosvištěl

další míč.

Prááásk!

Zasáhl rohož na zdi a Corey Bailer vyjekl.

„Hej!“ zařval jsem na Sloanův tým. „Takhle někoho zabijete!“

Návštěvník jménem Křupan se na mě ďábelsky zašklebil.

Vypadal teď jaksi větší… dokonce vyšší než Tyson. Pod tričkem se

mu napínaly bicepsy. „To taky doufám, Persee Jacksone! To

doufám!“

Oslovil mě tak, že mi z toho přejel mráz po zádech. Nikdo mi

neříkal Persee kromě těch, kteří věděli, kdo doopravdy jsem. A to

byli kamarádi… a nepřátelé.

Co to říkal Tyson? Divně smrdí.

Nestvůry.

Ti cizí kluci kolem Matta Sloana se zvětšovali. Už to nebyly

děti. Byli to dvouapůlmetroví obři se šíleným pohledem, špičatými

18

zuby a chlupatými pažemi, potetovanými hady a tanečnicemi hula a

valentinskými srdci.

Matt Sloan pustil míč. „Tak pr! Vy nejste z Detroitu! Kdo…“

Ostatní kluci z jeho týmu začali ječet a couvat k východu, ale

obr jménem Morkocuc s vražednou přesností hodil míč. Ten

prosvištěl kolem Rádže Mandaliho, zrovna když se chystal zmizet,

pak narazil do dveří a nějakým kouzlem je zamkl. Rádž a pár

dalších kluků do nich zoufale bušili, ale dveře se ani nepohnuly.

„Pusťte je ven!“ ječel jsem na ty obry.

Ten, co se jmenoval Křupan, na mě zavrčel. Na bicepsu měl

vytetováno: K. miluje dětičky. „Pustit naše chutná soustíčka? To ne,

synu boha moře. My, Laistrygonové, nehrajeme jen o tvoji smrt.

Chceme oběd!“

Mávl rukou a na středové čáře se objevila další dávka míčů –

ale tyhle nebyly z červené gumy. Byly bronzové, velké jako dělové

koule, děrované jako míčky na florbal, a z těch děr vycházely

plameny. Musely být rozžhavené, ale obři je brali holýma rukama.

„Trenére!“ vykřikl jsem.

Nunley ospale vzhlédl, ale pokud na té vybíjené viděl něco

nenormálního, nechal to plavat. To je ten problém se smrtelníky.

Vidění jim zahaluje kouzelná síla zvaná mlha, která kryje

opravdový vzhled nestvůr a bohů, takže smrtelníci vidí jenom to,

co dokážou pochopit. Trenér možná viděl pár osmáků, kteří jako

obyčejně drtí mladší kluky. Ostatní kluci nejspíš viděli, jak se

banda Matta Sloana chystá rozhazovat zápalné lahve. (Nebylo by to

poprvé.) V každém případě jsem byl přesvědčený o tom, že si

nikdo jiný neuvědomuje, o co jde – že tu čelíme opravdovým

lidožravým krvežíznivým nestvůrám.

„Jo. Mm-hmm,“ zamumlal tělocvikář. „Hrajte slušně.“

A vrátil se zas ke svému časopisu.

Obr jménem Lebkožrout hodil míč. Odskočil jsem na bok

a žhavá bronzová koule se mi prořítila kolem ramene.

„Corey!“ vykřikl jsem.

Tyson ho vytáhl zpoza žíněnky zrovna ve chvíli, kdy na ní ta

koule vybuchla a proměnila ji na kouřící cucky.

19

„Utečte!“ nakázal jsem svým spoluhráčům. „Druhým

východem!“

Rozběhli se k šatně, ale Křupan znovu máchl rukou a i tyhle

dveře se zabouchly.

„Nikdo neodejde, dokud nebudeš ze hry!“ zaburácel Křupan.

„A nebudeš ze hry, dokud tě nesníme!“

Odpálil svůj kulový blesk. Moji spoluhráči se rozprchli a koule

vypálila kráter do podlahy tělocvičny.

Sáhl jsem pro kouzelné pero, které vždycky nosím v kapse, ale

pak mi došlo, že mám na sobě cvičební trenky. Neměl jsem žádné

kapsy. Anaklusmos jsem měl zastrčený do džínů ve skříňce v šatně.

A šatna byla zavřená. Byl jsem úplně bezbranný.

Svištěla na mě další ohnivá koule. Tyson mě odstrčil z cesty,

ale výbuch mě stejně srazil na zem. Zjistil jsem, že ležím roztažený

na podlaze tělocvičny, omráčený kouřem, batikované tričko poseté

syčícími dírkami. Zpoza středové čáry na mě hladově shlíželi dva

obři.

„Maso!“ zařvali. „Maso hrdiny na oběd!“ Oba zamířili.

„Percy potřebuje pomoct!“ vyjekl Tyson a skočil přede mě,

zrovna když ti dva odpálili míče.

„Tysone!“ vykřikl jsem, ale bylo pozdě.

Oba míče ho zasáhly… ale ne… chytil je. Ten neohrabaný

Tyson, který srážel laboratorní zkumavky a pravidelně lámal

prolézačky na hřišti, nějak chytil ty dva žhavé kovové míče, které

se na něj řítily rychlostí milionů mil za hodinu. Odrazil je zpátky na

jejich zaskočené majitele a ti jen zavřeštěli: „TO NEEE!“, když jim

bronzové koule explodovaly na hrudi.

Obři se rozpadli na dva sloupy plamenů – prima, tím se

potvrdilo, že to vážně byly nestvůry. Nestvůry neumírají. Jenom se

rozptýlí na kouř a prach, čímž ušetří hrdinům spoustu práce s

úklidem po boji.

„Bratři moji!“ zabědoval kanibal Křupan. Napnul svaly a jeho

vytetované Dětičky se zavlnily. „Za to mi zaplatíš!“

„Tysone!“ zakřičel jsem. „Dávej pozor!“

20

Hnala se na nás další kometa. Tyson ji taktak stačil srazit

stranou. Proletěla učiteli Nunleyovi přímo nad hlavou a přistála za

bariérou pro diváky s mohutným PRÁÁÁSK!

Kluci pobíhali kolem a ječeli, snažili se vyhýbat žhnoucím

kráterům v podlaze. Jiní bušili na dveře a volali o pomoc. Sám

Sloan stál zkoprnělý strachem uprostřed hřiště a nevěřícně zíral, jak

kolem něj létají vražedné míče.

Trenér Nunley pořád nic neviděl. Poťukal si na naslouchátko,

jako by mu ho ty exploze nějak rušily, ale dál upíral oči do

časopisu.

Ten randál musela slyšet celá škola. Ředitel, policie, někdo nám

jistě přijde na pomoc.

„Vítězství bude naše!“ zaburácel kanibal Křupan. „Pochutnáme

si na vašich kostech!“

Chtěl jsem mu říct, že tu vybíjenou bere nějak vážně, ale než

jsem to stačil udělat, zvedl další kouli. Zbylí tři obři ho napodobili.

Věděl jsem, že jsme mrtví. Tyson nedokáže všechny míče

odrazit najednou. Ruce musel mít hrozivě popálené od toho, jak

blokoval tu první palbu. Bez mého meče…

Dostal jsem bláznivý nápad.

Rozběhl jsem se k šatně.

„Zmizte!“ nakázal jsem svým spoluhráčům. „Zmizte od těch

dveří.“

Za mnou se ozvaly výbuchy. Tyson odrazil dva míče zpátky na

jejich majitele a rozprášil je na popel.

Takže zbývali ještě dva obři.

Třetí koule se valila přímo na mě. Přinutil jsem se počkat –

jednadvacet, jednadvacet – a pak jsem se vrhl na bok a žhavá koule

zdemolovala dveře do šatny.

Jasně, čekal jsem, že puch, který se drží skoro ve všech

chlapeckých šatnách, stačí na pořádnou explozi, takže mě

nepřekvapilo, když planoucí míč způsobil mohutné PRÁÁÁSK!

Stěna se rozpadla. Po celé tělocvičně pršela dvířka skříněk,

ponožky, suspenzory a další nechutně špinavé osobní věci.

Obrátil jsem se právě včas, abych viděl, jak Tyson praštil

Lebkožrouta do obličeje. Obr se zhroutil. Ale ten poslední gigant,

21

Křupan, si moudře držel míč a čekal na příležitost. Jakmile se

k němu Tyson obrátil, hodil.

„Ne!“ zaječel jsem.

Koule udeřila Tysona přímo do prsou. Přeletěl přes celé hřiště

a narazil do zadní stěny. Ta praskla, její kus se na něj zřítil a odhalil

díru, vedoucí přímo na Church Street. Netušil jsem, jak to mohl

Tyson přežít, ale vypadal jenom omráčený. U nohou mu kouřila

bronzová koule. Tyson se ji pokusil zvednout, ale jak byl

omámený, zhroutil se dozadu do hromady tvárnic.

„Sláva!“ radoval se Křupan. „Zbyl jsem poslední ve hře! Budu

mít spoustu masa! Přinesu i domů dětičkám!“

Sebral další míč a namířil ho na Tysona.

„Přestaň!“ vykřikl jsem. „Ty chceš přece mě!“

Obr se zašklebil. „Chceš umřít první, mladý hrdino?“

Musel jsem něco udělat. Můj meč tady někde musel být.

Pak jsem zahlédl svoje džíny v kouřící hromadě oblečení přímo

u obrových nohou. Kdybych se tam tak dokázal dostat… věděl

jsem, že to nemá cenu, ale stejně jsem vyrazil.

Obr se zachechtal. „Blíží se mi oběd.“ Napřáhl ruku, aby hodil

kouli. Připravil jsem se na smrt.

Zničehonic to obří tělo ztuhlo. Škodolibá radost v jeho tváři se

proměnila ve výraz překvapení. Přesně v místech, kde by měl mít

pupek, se mu rozervalo tričko a vyrostlo z něj něco jako roh – ne,

roh to nebyl – ale lesklý hrot čepele.

Míč mu vypadl z ruky. Netvor zíral dolů na nůž, který ho právě

zezadu probodl.

Zamumlal: „Au,“ a rozprskl se do mraku zeleného plamene.

Počítal jsem, že to dětičky asi dost rozhodí.

V tom kouři stála moje kamarádka Annabeth. Tvář měla

špinavou a poškrábanou. Přes rameno jí visel otrhaný batoh,

baseballovou čepici měla vraženou do kapsy, v ruce bronzový nůž

a v očích šedých jako bouřka divoký výraz, jako by ji zrovna tisíc

mil pronásledovaly přízraky.

Matt Sloan, který tam celou dobu stál zaražený, konečně přišel

k sobě. Zamrkal na Annabeth, jako by si ji matně uvědomil z fotky

v mém notesu. „To je ta holka… To je ta holka –“

22

Annabeth ho praštila do nosu a uzemnila ho. „A ty,“ poradila

mu, „nech mého kamaráda na pokoji.“

Tělocvična byla v plamenech. Kluci pořád pobíhali kolem a

křičeli. Slyšel jsem kvílet sirény a zkomolený hlas ze školního

rozhlasu. Skrz skleněné dveře východu jsem viděl ředitele pana

Bonsaie, jak zápasí se zámkem, a za ním se hromadil dav učitelů.

„Annabeth,“ vykoktal jsem. „Jak jsi… jak dlouho jsi…“

„Vlastně celé dopoledne.“ Zastrčila si nůž do pouzdra. „Snažila

jsem se najít vhodnou dobu, abych si s tebou promluvila, ale nikdy

jsi nebyl sám.“

„Ten stín, který jsem viděl ráno – to byl –“ Začal mě pálit

obličej. „U všech bohů, ty ses mi koukala oknem do ložnice?“

„Není čas ti to vysvětlovat!“ vyštěkla, i když sama trochu

zrudla. „Jenom jsem nechtěla –“

„Tamhle!“ vykřikla nějaká žena. Dveře se rozletěly a dovnitř se

začali valit dospělí.

„Sejdeme se venku,“ řekla mi Annabeth. „I s tímhle.“ Ukázala

na Tysona, který pořád celý omráčený seděl u zdi. Annabeth mu

věnovala znechucený pohled, kterému jsem tak úplně nerozuměl.

„Radši ho vezmi s sebou.“

„Není čas!“ odsekla. „Pospěš si!“

Nasadila si svou baseballovou čepici týmu Yankeeů, což byl

kouzelný dárek od její mámy, a okamžitě zmizela.

Takže jsem zůstal stát sám uprostřed doutnající tělocvičny,

když ke mně došel ředitel s půlkou učitelského sboru a se dvěma

policisty.

„Percy Jackson?“ promluvil pan Bonsai. „Co… jak…“

Tyson u rozpadlé zdi zasténal a zvedl se z hromady tvárnic.

„Hlava bolí.“

Přistoupil k nám i Matt Sloan. S vyděšeným výrazem se zaměřil

na mě. „To udělal Percy, pane Bonsai! On zapálil celou budovu.

Trenér Nunley vám to řekne! On to všechno viděl!“

Tělocvikář Nunley si dál svědomitě četl časopis, ale při mé

smůle si vybral zrovna tu chvíli a vzhlédl, když Sloan vyslovil jeho

jméno. „Co? Jo. Mm-hmm.“

23

Ostatní dospělí se obrátili ke mně. Věděl jsem, že mi nikdy

neuvěří, i kdybych jim mohl říct pravdu.

Popadl jsem ze svých zničených džínů Anaklusmos, zavelel

Tysonovi: „Pojďme!“ a vyskočil jsem ven tou zející dírou v boku

budovy.

24

Třetí kapitola

VOLÁME SI TAXI

VĚČNÝCH MUK

n

A nabeth na nás čekala v jedné boční uličce u Church Street.

Stáhla mě a Tysona z chodníku, zrovna když se kolem prořítil

hasicí vůz, mířící k akademii Meriwether.

„Kdes tohohle našel?“ chtěla vědět a ukázala na Tysona.

Teď, když se situace změnila, bych měl být vážně šťastný, že ji

vidím. Loni v létě jsme uzavřeli příměří i přes to, že její máma byla

Athéna a nevycházela s mým otcem. Annabeth mi zřejmě chyběla

víc, než bych si chtěl přiznat.

Ale zrovna jsem měl za sebou útok lidožravých obrů, Tyson mi

třikrát nebo čtyřikrát zachránil život a Annabeth nedokázala nic

jiného, než na něj vztekle civět, jako by ten problém byl on.

„Je to můj kámoš,“ vysvětlil jsem jí.

„Je bezdomovec?“

„Co to s tím má co dělat? Abys věděla, on tě slyší. Proč se

nezeptáš přímo jeho?“

Zatvářila se překvapeně. „On umí mluvit?“

„Já mluvím,“ přiznal Tyson. „Jsi hezká.“

„No fuj!“ Annabeth od něho odstoupila.

Nechtělo se mi ani věřit, že se chová tak hulvátsky. Podíval

jsem se Tysonovi na ruce. Byl jsem přesvědčený, že musí být

škaredě popálené od těch žhavých míčů na vybíjenou, ale vypadaly

dobře – sice umazané a samá jizva, se špinavými nehty velikosti

bramborových lupínků – ale takové je měl pořád. „Tysone,“

prohlásil jsem nevěřícně. „Ty vůbec nemáš popálené ruce.“

„Jistěže nemá,“ zamumlala Annabeth. „Překvapuje mě, že

Laistrygonové vůbec měli kuráž tě napadnout, když byl u toho.“

25

Tyson vypadal, že je celý vedle z Annabethiných světlých

vlasů. Pokusil se na ně sáhnout, ale plácla ho po ruce.

„Annabeth,“ zeptal jsem se, „co to říkáš o těch Laistry-co?“

„Laistrygonech. To byly ty nestvůry v tělocvičně. Je to rasa

lidožravých obrů, kteří žijí daleko na severu. Jednou na ně narazil

Odysseus, ale takhle na jihu, jako je New York, jsem je ještě

neviděla.“

„Laistry – ani to nedokážu říct. Jak by se to řeklo anglicky?“

Chvíli nad tím uvažovala. „Kanaďané,“ usoudila pak. „A teď

pojďme, musíme se odsud dostat.“

„Půjde po mně policie.“

„To nás trápí nejmíň,“ mávla rukou. „Měls nějaké sny?“

„Sny… o Groverovi?“

Zbledla. „O Groverovi? Ne, co je s Groverem?“

Odvyprávěl jsem jí svůj sen. „Proč? O čem se zdálo tobě?“

Měla divoký pohled, jako by jí mozek pracoval rychlostí milion

mil za hodinu.

„Tábor,“ vyklopila konečně. „Velký malér v táboře.“

„To máma říkala taky! Ale jaký malér?“

„Přesně to nevím. Něco je špatně. Musíme se tam hned dostat.

Nestvůry mě honí celou cestu z Virginie a snaží se mě zastavit.

Zažil jsi hodně útoků?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Celý rok nic… až dneska.“

„Nic? Ale jak…“ Očima zabloudila k Tysonovi. „Aha.“

„Co myslíš tím ‚aha‘?“

Tyson se přihlásil, jako by byl ve třídě. „Ti Kanaďané

v tělocvičně Percymu říkali… syn boha moře?“

Annabeth a já jsme si vyměnili pohledy.

Neměl jsem ponětí, jak mu to dokážu vysvětlit, ale soudil jsem,

že si Tyson zaslouží dozvědět se pravdu, když se kvůli mně nechal

skoro zabít.

„Člověče,“ začal jsem, „slyšels někdy staré příběhy o řeckých

bozích? Jako jsou Zeus, Poseidón, Athéna –“

„Ano,“ přisvědčil Tyson.

„No… tak ti bohové pořád ještě žijí. Tak trochu sledují západní

civilizaci, žijí v nejvyspělejších zemích, proto jsou zrovna teď ve

26

Spojených státech. A někdy mají děti se smrtelníky. Těm dětem se

říká polokrevní.“

„Ano,“ souhlasil Tyson, jako by pořád čekal, až se dostanu

k jádru věci.

„Hm, no, Annabeth a já jsme polokrevní,“ přiznal jsem. „Jsme

něco jako… hrdinové ve výcviku. A jakmile nestvůry zachytí náš

pach, napadnou nás. A to byli i ti obři v tělocvičně. Nestvůry.“

„Ano.“

Zíral jsem na něj. Nevypadal, že by ho překvapilo, nebo

popletlo, co jsem mu řekl, zato to překvapilo a popletlo mě.

„Takže… mi věříš?“

Tyson přikývl. „Ale ty jsi… syn boha moře?“

„Jo,“ připustil jsem. „Můj otec je Poseidón.“

Tyson se zamračil. Teď už vypadal popleteně. „Ale potom…“

Zakvílela siréna. Kolem naší uličky se prohnalo policejní auto.

„Na tohle nemáme čas,“ zasáhla Annabeth. „Promluvíme si

v taxíku.“

„Taxík až do tábora?“ zeptal jsem se. „Víš, co to stojí?“

„Věř mi.“

Zaváhal jsem. „A co Tyson?“

Představil jsem si, že svého obřího kamaráda dovedu do Tábora

polokrevných. Pokud se bojí na normálním hřišti s normálními

rváči, jak by se asi choval ve výcvikovém táboře pro polobohy? Na

druhé straně, bude nás hledat policie.

„Nemůžeme ho tu jenom tak nechat,“ rozhodl jsem se. „Taky

bude mít malér.“

„Jo.“ Annabeth vypadala zasmušile. „Rozhodně ho musíme vzít

s sebou. A teď pojďte.“

Nelíbilo se mi, jak to řekla. Dělala, jako by Tyson byl nějaká

hnusná nemoc, kterou musíme dopravit do nemocnice, ale vydal

jsem se za ní uličkou. Všichni tři jsme se společně plížili

postranními ulicemi ve středu města, zatímco za námi stoupal

k nebi mohutný sloup kouře z mé školní tělocvičny.

27

„Jsme tu,“ zastavila nás Annabeth na rohu Thomasovy ulice a

náměstí Trimble. Zalovila v batohu. „Doufám, že mi zbyla aspoň

jedna.“

Vypadala ještě hůř, než jsem si předtím všiml. Bradu měla

pořezanou. V ohonu měla zapletené větvičky a trávu, jako by

několik nocí spala pod širákem. Řezy na nohavicích jejích džínů se

podezřele podobaly stopám po drápech.

„Co hledáš?“ zeptal jsem se jí.

Všude kolem nás kvílely sirény. Počítal jsem, že nebude trvat

dlouho a objeví se další policajti, kteří budou hledat mladistvé

delikventy, likvidující tělocvičny. Matt Sloan jim teď už jistě

vypověděl, co se dalo. Nejspíš tu historku překroutil tak, že ti

krvežízniví kanibalové jsme my s Tysonem.

„Našla jsem ji. Díky bohům.“ Annabeth vytáhla zlatou minci,

ve které jsem poznal drachmu, platidlo na hoře Olymp. Na jedné

straně měla vyraženou podobiznu Dia a na druhé Empire State

Building.

„Annabeth,“ ozval jsem se, „tohle newyorští taxikáři

nevezmou.“

„Stêthi,“ vykřikla ve starořečtině. „Ô hárma diabolês!“

Sotva promluvila jazykem Olympu, jako obvykle jsem tomu

okamžitě porozuměl. Říkala: „Stůj, Voze zatracení!“

To mě pro ten její plán – ať to bylo, co chtělo – nijak zvlášť

nenadchlo.

Hodila minci do ulice, ale místo aby drachma zazvonila o asfalt,

zanořila se do něj a zmizela.

Chvíli se nedělo nic.

Pak přímo v tom místě, kam mince dopadla, asfalt potemněl.

Rozpustil se na obdélníkovou kaluž asi tak velikosti parkovacího

místa – bublala v ní rudá tekutina podobná krvi. Potom z toho

bahna vyrazilo auto.

Bylo to taxi, to ano, ale na rozdíl od všech ostatních taxíků

v New Yorku nebylo žluté. Mělo kouřově šedou barvu. Chci tím

říct, že vypadalo, jako by bylo upletené z kouře, jako bys mohl

projít přímo skrz něj. Na dveřích stála nějaká slova – něco jako

28

ŠEÉD SRTESY – ale kvůli své dyslexii jsem nedokázal rozluštit,

co to je.

Spustilo se okénko spolucestujícího a ven vystrčila hlavu nějaká

žena. Do očí jí padala rozcuchaná kštice šedých vlasů a mluvila

divně huhňavě, jako by zrovna dostala injekci novokainu. „Kam to

bude? Kam to bude?“

„Tři osoby do Tábora polokrevných,“ vyhrkla Annabeth.

Otevřela zadní dveře taxíku a mávla na mě, abych nastoupil, jako

by to bylo úplně normální.

„Moment!“ vyjekla ta stařena. „Tyhlety nebereme!“

Kostnatým prstem ukázala na Tysona.

Co je to dneska? Den honu na přerostlé škaredé kluky?

„Zaplatíme navíc,“ slíbila Annabeth. „Tři další drachmy, až

dorazíme na místo.“

„Domluveno!“ křikla ta stará ženská.

Neochotně jsem nastoupil do taxíku. Tyson se vmáčkl

doprostřed. Annabeth vlezla dovnitř jako poslední.

Vnitřek byl taky kouřově šedý, ale působil docela pevně.

Sedadlo bylo rozpraskané a samá boule – stejně jako ve většině

taxíků. Chyběla tu přepážka z plexiskla, která by nás oddělovala od

té ženy, která řídila… počkat. Nebyla tam jenom jedna žena. Byly

tam tři, všechny nacpané na předním sedadle, každá vlasy jako

hřebíky padající do očí, kostnaté ruce a pytlovité šaty, černé jako

uhel.

Ta, která řídila, prohlásila: „Long Island! Příplatek k jízdnému

mimo pásmo! Ha!“

Sešlápla plyn a hlava se mi zabořila do opěrky. Z reproduktoru

se ozvala nahrávka: Nazdar, tady Ganymédes, Diův číšník! Když se

vypravím na nákup vína pro Vládce nebes, vždycky se připoutám!

Podíval jsem se dolů a místo bezpečnostního pásu jsem objevil

silný černý řetěz. Usoudil jsem, že ho tak zoufale nepotřebuju…

zatím.

Taxi zahnulo za roh do ulice West Broadway a šedá dáma, která

seděla uprostřed, zavřískla: „Dávej pozor! Zahni doleva!“

„No, kdybys mi dala oko, Vichřice, tak bych to viděla!“

postěžovala si řidička.

29

Počkat. Kdyby jí dala oko?

Neměl jsem čas se ptát, protože řidička strhla volant, aby se

vyhnula blížící se dodávce. Přejela obrubník s mohutným

žuchnutím, až nám zacvakaly zuby, a vřítila se do další zatáčky.

„Vzteklice!“ promluvila ta třetí ženská. „Dej mi minci té holky!

Chci si do ní kousnout.“

„Kousla sis posledně, Zlostnice!“ odsekla řidička, která se

musela jmenovat Vzteklice. „Teď je řada na mně!“

„To teda není!“ křičela ta jménem Zlostnice.

Vichřice, ta prostřední, zaječela: „Červená!“

„Brzdi!“ vykřikla Zlostnice.

Vzteklice místo toho sešlápla plyn a vyjela na obrubník, se

skřípotem zahnula za další roh a srazila schránku s novinami.

Žaludek mi zůstal někde vzadu na Broome Street.

„Promiňte,“ odvážil jsem se. „Ale… vidíte něco?“

„Ne!“ vyjekla Vzteklice od volantu.

„Ne!“ zaječela Vichřice zprostředka.

„Jistěže ano!“ houkla Zlostnice od okénka spolujezdce.

Podíval jsem se na Annabeth. „Ony jsou slepé?“

„Úplně ne,“ poučila mě Annabeth. „Mají oko.“

„Jedno oko?“

„Jo.“

„Každá?“

„Ne. Jedno dohromady.“

Tyson vedle mě zaúpěl a chytil se sedadla. „Není mi dobře.“

„Páni, člověče,“ lekl jsem se, protože jsem při školních

exkurzích už viděl, jak bývá Tysonovi zle, a v takovém případě si

člověk přeje být nejmíň patnáct metrů daleko. „Vydrž to, chlape.

Nemáte někdo igelitový pytlík nebo tak něco?“

Ty tři šedé dámy měly moc práce s handrkováním a nevšímaly

si mě. Podíval jsem se na Annabeth, která se ze všech sil držela, a

věnoval jsem jí pohled Proč jsi mi tohle udělala?

„Hele,“ ozvala se, „taxi šedých sester je nejrychlejší cesta do

tábora.“

„Tak proč jsi jím nejela už z Virginie?“

30

„To je mimo dosah jejich služeb,“ poučila mě, jako by to bylo

úplně jasné. „Jezdí jenom po New Yorku a širším okolí.“

„Tímhle taxíkem jsme vezly známé lidi!“ prohlásila Zlostnice.

„Iasona! Pamatuješ se na něj?“

„Ani mi to nepřipomínej!“ zakvílela Vzteklice. „A tehdy jsme

ještě neměly taxík, ty stará ochechule. Jsou to už tři tisíce let!“

„Dej mi zub!“ Zlostnice se pokusila chňapnout Vzteklici po

puse, ale ta ji plácla po ruce.

„Jenom pokud mi Vichřice dá oko!“

„Ne!“ pištěla Vichřice. „Mělas ho včera!“

„Ale já řídím, ty babizno jedna!“

„Nevymlouvej se! Zahni! Tady jsi měla zahnout!“

Vzteklice ostře zabočila na Delancey Street a namáčkla mě tak

mezi Tysona a dveře. Sešlápla plyn a my vyrazili po

Williamsburském mostě rychlostí sto deset kilometrů v hodině.

Ty tři sestry se teď doopravdy praly, fackovaly se, Zlostnice se

pokoušela chňapnout Vzteklici a Vzteklice se snažila popadnout

Vichřici. Vlasy jim vlály a pusy měly otevřené, ječely po sobě a já

si uvědomil, že žádná z nich nemá ani jeden zub, až na Vzteklici

s osamělým zažloutlým špinavým špičákem. Místo očí měly jenom

zavřená zapadlá víčka, až na Zlostnici s jedním krví podlitým

zeleným okem, které na všechno hladově hledělo, jako by se na to

nemohlo vynadívat.

Konečně se Zlostnici, která měla výhodu zraku, podařilo

vytrhnout sestře Vzteklici zub z pusy. To Vzteklici tak rozčililo, že

strhla volant ke kraji mostu a zaječela: „Vrať to! Vrať to!“

Tyson zaskučel a chytil se za břicho.

„Teda, pokud to někoho zajímá,“ ozval jsem se, „tak se

zabijeme!“

„Neboj se,“ okřikla mě Annabeth, ale znělo to dost ustaraně.

„Šedé sestry vědí, co dělají. Jsou fakt hodně moudré.“

Od dcery bohyně Athény to už bylo nějaké ocenění, ale mě to

nijak neuklidnilo. Řítili jsme se těsně kolem okraje mostu čtyřicet

metrů nad East River.

„Jasně, moudré!“ zašklebila se Zlostnice ve zpětném zrcátku

a předvedla přitom nově získaný zub. „My známe věci!“

31

„Každou ulici na Manhattanu!“ chlubila se Vzteklice a pořád

útočila na sestru. „Hlavní město Nepálu!“

„I to místo, které hledáš!“ dodala Vichřice.

Sestry ji okamžitě z obou stran praštily a zaječely na ni: „Buď

zticha! Buď zticha! Ještě se na to nezeptal!“

„Co?“ vyrazil jsem ze sebe. „Jaké místo? Já nehledám žádné –“

„O nic nejde!“ přerušila mě Vichřice. „Máš pravdu, chlapče.

Nic to není!“

„Řekněte mi to.“

„Ne!“ vykřikly všechny tři najednou.

„Naposled, když jsme to řekly, to byla hrůza!“ prohlásila

Vichřice.

„Oko hozené do jezera!“ přidala se Zlostnice.

„Roky trvalo, než jsme ho našly!“ zaskučela Vzteklice. „A když

o tom mluvíme – vrať mi ho!“

„Ne!“ vřískla Zlostnice.

„Oko!“ křičela Vzteklice. „Dej mi ho!“

Praštila sestru Zlostnici do zad. Ozvalo se příšerné plesk a něco

vypadlo Zlostnici z obličeje. Zlostnice po tom tápala, pokoušela se

to chytit, ale podařilo se jí to jen odpálit hřbetem ruky. Slizovité

zelené oko jí proletělo přes rameno na zadní sedadlo přímo mně do

klína.

Nadskočil jsem, až jsem narazil hlavou do stropu a oko se

odkutálelo.

„Nevidím!“ ječely všechny tři sestry.

„Dej mi to oko!“ kvílela Vzteklice.

„Dej jí to oko!“ ječela Annabeth.

„Já ho nemám!“ bránil jsem se.

„Tady ho máš, u nohy,“ ukázala mi Annabeth. „Nešlápni na to!

Seber ho!“

„Já tu věc do ruky nevezmu!“

Taxi narazilo na zábradlí a s hrůzným skřípotem se smykem

sklouzlo. Celé auto se otřásalo a vydávalo šedý kouř, jako by se

mělo tou námahou rozpadnout.

„Budu zvracet!“ varoval nás Tyson.

„Annabeth,“ vykřikl jsem, „půjč Tysonovi batoh!“

32

„Zbláznil ses? Seber to oko!“

Vzteklice trhla volantem a taxi se odlepilo od zábradlí. Hnali

jsme se po mostě směrem k Brooklynu. Jeli jsme rychleji než

všechna lidská taxi. Šedé sestry vřeštěly a mlátily se navzájem a

volaly po svém oku.

Konečně jsem sebral odvahu, urval jsem si kus z batikovaného

trička, které se už stejně po všech těch spáleninách rozpadalo, a

pomocí něj jsem sebral oko z podlahy.

„Hodný kluk!“ zvolala Zlostnice, jako by nějak věděla, že mám

její chybějící kukadlo. „Vrať mi ho!“

„Nevrátím, dokud mi to nevysvětlíte,“ oznámil jsem jí. „O čem

jste to mluvily, jaké místo to hledám?“

„Není čas!“ křičela Vichřice. „Zrychlujeme!“

Podíval jsem se z okna. Vážně, stromy a auta a celá krajina teď

svištěly kolem jako šedivá rozmazaná šmouha. Z Brooklynu jsme

už byli venku a řítili jsme se středem Long Islandu.

„Percy,“ varovala mě Annabeth, „bez oka netrefí do cíle.

Budeme pořád zrychlovat, až se rozpadneme na milion kousků.“

„Nejdřív mi to musí říct,“ stál jsem na svém. „Nebo otevřu

okno a vyhodím to oko ven pod auta.“

„Ne!“ bědovaly šedé sestry. „To je nebezpečné!“

„Už stahuju okýnko.“

„Počkat!“ ječely šedé sestry. „30, 31, 75, 12!“

Vychrlily to ze sebe jako zadák, když vyhlašuje hru.

„Co tím myslíte?“ nechápal jsem. „To nedává žádný smysl!“

„30, 31, 75, 12!“ kvílela Zlostnice. „Nic víc ti nemůžeme říct.

A teď nám dej to oko! Jsme skoro u tábora!“

Byli jsme už pryč z dálnice a hnali jsme se venkovskou krajinou

severního Long Islandu. Před námi jsem viděl Vrch polokrevných

s obří borovicí na hřebeni – Thaliiným stromem, který obsahoval

životní sílu padlé hrdinky.

„Percy!“ zvolala Annabeth naléhavěji. „Dej jim to oko,

a hned!“

Rozhodl jsem se, že se s ní nebudu dohadovat. Hodil jsem oko

Vzteklici do klína.

33

Stará dáma ho chňapla, zastrčila si ho do očního důlku, jako

když si člověk nasazuje kontaktní čočky, a zamrkala. „Prrr!“

Dupla na brzdy. Taxi se čtyřikrát nebo pětkrát otočilo v oblaku

kouře a se skřípěním se zastavilo uprostřed polní cesty u úpatí

Vrchu polokrevných.

Tyson si hlasitě krkl. „Lepší.“

„Dobře,“ řekl jsem šedým sestrám. „A teď mi řekněte, co

znamenají ta čísla.“

„Není čas!“ Annabeth otevřela dveře. „Musíme okamžitě ven.“

Chystal jsem se zeptat proč, ale v tu chvíli jsem se podíval

k Vrchu polokrevných a pochopil jsem.

Na hřebeni kopce byla skupina táborníků. A něco na ni útočilo.

34

Čtvrtá kapitola

TYSON SI HRAJE

S OHNĚM

o

P kud je v mytologii něco, co nesnáším ještě víc než trojici

starých babizen, tak jsou to býci. Loni v létě jsem na Vrchu

polokrevných bojoval s Mínótaurem. To, co jsem tentokrát viděl

nahoře, bylo ještě horší: dva býci. A ne jenom tak obyčejní býci –

ale bronzoví a velcí jako sloni. A dokonce ani to by ještě nebylo tak

zlé. Navíc totiž chrlili oheň.

Jakmile jsme vystoupili z taxíku, šedé sestry vyrazily zpátky do

New Yorku, kde byl život bezpečnější. Nepočkaly si ani na ty tři

drachmy navíc. Jen tak nás nechaly stát na kraji silnice, Annabeth

s batohem a nožem, Tysona a mě pořád ještě v ohořelých

batikovaných cvičebních úborech.

„No páni,“ vydechla Annabeth a pozorovala bitvu, která zuřila

na kopci.

To, co mě děsilo nejvíc, nebyli býci samotní. Ani těch deset

vyzbrojených hrdinů v bronzovém brnění, kteří právě pořádně

dostávali na své opancéřované zadky. Děsilo mě to, že býci běhali

po celém kopci i na straně za borovicí. Tam neměli co dělat.

Kouzelné hranice tábora nepouštěly nestvůry za Thaliin strom. Ale

tihle kovoví býci se tam dostali.

Jeden z hrdinů houkl: „Hraniční hlídko, ke mně!“ Byl to dívčí

hlas – chraplavý a povědomý.

Hraniční hlídka? pomyslel jsem si. Tábor nemíval žádnou

hraniční hlídku.

„To je Clarisse,“ řekla Annabeth. „Pojď, musíme jí pomoct.“

Hnát se zrovna Clarisse na pomoc by na mém žebříčku nutných

úkolů normálně nestálo zvlášť vysoko. Patřila mezi největší

násilníky v táboře. Když jsme se poprvé potkali, pokusila se mi

35

nacpat hlavu do záchodové mísy. A byla to dcera Arése. Loni v létě

jsem s ním měl dost velké tahanice, takže mě teď bůh války

a všechny jeho děti ze zásady nesnášeli.

Ale na druhé straně, ta holka byla v maléru. Její spolubojovníci

se vyděšeně rozbíhali, jak na ně býci útočili. Kolem borovice

hořely široké pásy trávy. Jeden hrdina vykřikl, mával rukama,

běhal dokolečka a chochol z koňských žíní na přilbě mu planul

jako ohnivé číro. Clarisse měla výstroj ohořelou. Bojovala násadou

zlomeného oštěpu, druhý konec trčel bez užitku zaražený do

kovového spoje v rameni jednoho býka.

Otevřel jsem své pero. Zatřpytilo se, vyrostlo a ztěžklo, až jsem

v rukou držel bronzový meč Anaklusmos. „Tysone, zůstaň tady.

Nechci, abys ještě víc riskoval.“

„Ne!“ zaprotestovala Annabeth. „Potřebujeme ho.“

Zůstal jsem na ni hledět. „Je to smrtelník. S těmi míči měl

štěstí, ale nemůže –“

„Percy, víš, co jsou tamti nahoře? Jsou to býci z Kolchidy,

vyrobil je sám Héfaistos. Nemůžeme s nimi bojovat, pokud

nemáme opalovací krém Médea s ochranným faktorem padesát

tisíc. Spálí nás na popel.“

„Krém Médea s čím?“

Annabeth zahrabala v batohu a zaklela. „Doma na nočním

stolku jsem měla lahvičku s tropickou kokosovou vůní. Proč jsem

si ji nevzala s sebou?“

Už dávno jsem přišel na to, že je lepší se Annabeth moc

nevyptávat. Člověk je pak ještě popletenější. „Podívej se, já sice

nevím, o čem to mluvíš, ale nedopustím, aby se Tyson uškvařil.“

„Percy –“

„Tysone, zůstaň tady.“ Zvedl jsem meč. „Jdu na to.“

Tyson se pokusil protestovat, ale já už se hnal do kopce za

Clarisse, která křičela na svou hlídku a pokoušela se ji uspořádat do

válečného kordonu. Byl to dobrý nápad. Těch pár lidí, kteří ji

poslouchali, se seřadili bok po boku a spojili svoje štíty. Vytvořili

stěnu z hověziny a bronzu, nad kterou se jako dikobrazí ostny ježily

oštěpy.

36

Clarisse bohužel sehnala dohromady jen šest táborníků. Další

čtyři pořád pobíhali kolem s hořícími přilbami. Annabeth se k nim

rozběhla a snažila se jim pomoct. Vydráždila jednoho býka, až se

za ní pustil, pak se stala neviditelnou, a tím to zvíře úplně popletla.

Druhý býk zaútočil na Clarissinu formaci.

Byl jsem v půlce cesty do kopce – ne dost blízko na to, abych

mohl být někomu užitečný. Clarisse mě ještě ani neviděla.

Na tak velké stvoření se býk hnal smrtelně rychle. Kovový

zadek mu zářil ve slunci. Místo očí měl rubíny velké jako pěst a

rohy z leštěného stříbra. Když otevřel hubu, opatřenou panty,

vyrazil z ní sloup doběla rozžhaveného plamene.

„Držte formaci!“ nařídila Clarisse svým válečníkům.

Ať je Clarisse jaká chce, musí se jí přiznat statečnost. Je to

velká holka s krutýma očima po tátovi. Vypadá, jako by se do

řeckého bojového brnění přímo narodila, ale stejně jsem netušil, jak

by dokázala čelit útoku toho býka.

Naneštěstí zrovna v tu chvíli přestalo druhého býka bavit hledat

Annabeth. Obrátil se a natočil se za Clarisse zezadu, kde nebyla

chráněná.

„Za tebou!“ zaječel jsem. „Dej pozor!“

Měl jsem radši držet pusu, protože jsem ji jedině vylekal. Býk

číslo jedna jí narazil do štítu a formace se rozsypala. Clarisse

odletěla dozadu a přistála v doutnající trávě. Býk se na ni vrhl, ale

ještě předtím sežehl ostatní bojovníky ohnivým dechem. Štíty se

jim roztavily přímo na rukách. Pustili zbraně a utíkali pryč, zatímco

se býk číslo dvě blížil ke Clarisse a chystal se ji zabít.

Skočil jsem k ní a popadl ji za řemeny pancíře. Stáhl jsem ji z

cesty, zrovna když býk číslo jedna prosupěl kolem jako nákladní

vlak. Pořádně jsem se po něm ohnal mečem a vyřízl mu velkou

ránu v boku, ale netvor jen zaskřípal, zahekal a postupoval dál.

Nedotkl se mě, ale cítil jsem žár jeho kovové kůže. Byl tak

horký, že by mohl na těle klidně péct mražené kukuřičné placky.

„Pusť mě!“ bušila mi Clarisse do ruky. „Percy, sakra!“

Složil jsem ji vedle borovice a obrátil se zpátky k býkům. Byli

jsme na vnitřním svahu kopce, údolí Tábora polokrevných se

rozkládalo přímo pod námi – sruby, výcviková zařízení, hlavní

37

budova – a všechno to bylo ohroženo, pokud přes nás býci

proniknou dál.

Annabeth křičela rozkazy na další hrdiny, nařizovala jim, aby se

rozběhli a odvedli tak pozornost býků.

Býk číslo jedna oběhl široký oblouk a vydal se směrem ke mně.

Když míjel střed kopce, kde mu v postupu měla bránit neviditelná

hranice, trochu zpomalil, jako by postupoval proti silnému větru,

ale pak ji překonal a blížil se ke mně. I býk číslo dvě se ke mně

obrátil. Z rány, kterou jsem mu vyřízl v boku, mu prskal oheň.

Netušil jsem, jestli cítí bolest, ale připadalo mi, že na mě vztekle

hledí rubínovýma očima, jako bych z té bitvy právě udělal osobní

záležitost.

Nemohl jsem bojovat s oběma býky zároveň. Musel bych

nejdřív vyřídit číslo dvě, srazit mu hlavu dřív, než se jednička

dostane zase na dosah. Ruce mě bolely už teď. Došlo mi, jak je to

dlouho, co jsem naposled trénoval s Anaklusmem, a jak jsem vyšel

ze cviku.

Vyrazil jsem, ale býk číslo dvě na mě vychrlil plameny. Skulil

jsem se na bok přesně v okamžiku, kdy se vzduch proměnil na

vyloženou výheň. Vysálo mi to všechen vzduch z plic. Zachytil

jsem se za něco nohou – asi za kořen stromu – a kotníkem mi

projela bolest. Přesto se mi povedlo máchnout mečem a utnout

tomu netvorovi kus tlamy. Hnal se pryč, vyplašený a popletený.

Ale než jsem se stačil pořádně zaradovat, zkusil jsem vstát a levá

noha se pode mnou podlomila. Měl jsem vyvrtnutý kotník, možná i

zlomený.

Býk číslo jedna vyrazil přímo proti mně. Nikdy bych se mu

nestačil odplazit z cesty.

Annabeth houkla: „Tysone, pomoz mu!“

Kdesi zblízka, od hřebene kopce Tyson zakvílel: „Nemůžu

projít skrz!“

„Já, Annabeth Chaseová, ti dávám povolení vstoupit do

tábora!“

Svahem otřásl hrom. Najednou se na louce zjevil Tyson, uháněl

ke mně a křičel: „Percy potřebuje pomoct!“

38

Než jsem mu stačil říct, ať to nedělá, vrhl se mezi mě a toho

býka, zrovna když zvíře rozpoutalo ohnivé peklo.

„Tysone!“ řval jsem.

Nápor ohně kolem něj zavířil jako rudé tornádo. Viděl jsem

jenom černou siluetu Tysonova těla. S příšernou jistotou jsem

věděl, že se můj kamarád právě proměnil v hromadu popela.

Ale pak oheň uhasl. Tyson tam pořád stál a vůbec nic mu

nebylo. Ani to umazané oblečení neměl ohořelé. Býka to muselo

překvapit stejně jako mě, protože než stačil vychrlit další nával

ohně, Tyson zaťal pěsti a začal jimi bušit býkovi do tváře. „ZLÁ

KRÁVA!“

Tysonovy pěsti vyhloubily kráter tam, kde míval bronzový býk

tlamu. Z uší mu vyrazily dva malé sloupy ohně. Tyson ho udeřil

znovu a bronz se mu pod rukama promáčkl jako kus alobalu.

Býkova tvář teď vypadala jako maňásek z ponožky, převrácený

naruby.

„Dolů!“ vykřikl Tyson.

Býk zavrávoral a zhroutil se na záda. Nohama slabě hrabal do

vzduchu, z poničené hlavy mu na různých místech vycházela pára.

Annabeth se ke mně rozběhla, aby se podívala, co mi je.

Připadalo mi, že mám kotník plný kyseliny, ale Annabeth mi

dala ze své lahve napít jakéhosi olympského nektaru a hned mi

bylo líp. Cítil jsem pach spáleniny a až pak jsem zjistil, že vychází

ze mě. Chlupy na rukách jsem měl úplně ožehnuté.

„Co ten druhý býk?“ zeptal jsem se.

Annabeth ukázala dolů z kopce. Clarisse se o tu zlou krávu

číslo dvě postarala. Probodla jí zadní nohu kopím z božského

bronzu. Nestvůra teď měla tlamu napůl pryč a v boku velikou ránu,

ale přesto se pokoušela jaksi zpomaleně běžet, pohybovala se

v kruzích jako zvíře na kolotoči.

Clarisse si stáhla přilbu a vydala se k nám. Jeden pramen

zacuchaných vlasů jí doutnal, ale zřejmě si toho ani nevšimla. „Tys

všecko zkazil!“ zaječela na mě. „Měla jsem to pod kontrolou!“

Byl jsem tak vyjevený, že jsem jí nedokázal odpovědět.

Annabeth zabručela: „Taky tě rádi vidíme, Clarisse.“

39

„Arrrgh!“ zachrčela Clarisse. „Už se mě nikdy, NIKDY

neopovažujte zachraňovat!“

„Máš tu zraněné táborníky,“ připomněla jí Annabeth.

To ji přivedlo k sobě. Dokonce i Clarisse měla starost

o bojovníky, kterým velela.

„Vrátím se,“ zavrčela a odvlekla se, aby zhodnotila škody.

Zíral jsem na Tysona. „Tys neumřel.“

Tyson hleděl do země, jako by se za to styděl. „Je mi to líto.

Přišel jsem pomoct. Neposlechl jsem tě.“

„To byla moje chyba,“ zasáhla Annabeth. „Neměla jsem jinou

možnost. Musela jsem nechat Tysona přejít hranici, aby tě

zachránil. Jinak bys umřel.“

„ Nechat ho přejít hranici?“ zeptal jsem se. „Ale –“

„Percy,“ řekla, „prohlédl sis někdy Tysona zblízka? Myslím…

obličej. Mlhy si nevšímej a podívej se na něj doopravdy.“

Mlha způsobuje, že lidé vidí jenom to, co jim dokáže mozek

zpracovat… Věděl jsem, že umí poplést i polobohy, ale…

Podíval jsem se Tysonovi do tváře. Nebylo to jenom tak.

Odjakživa mi dělalo problémy se na něj podívat přímo, i když jsem

nikdy přesně nevěděl, proč. Myslel jsem si, že je to jenom tím, že

měl mezi těmi křivými zuby věčně spoustu burákového másla.

Přinutil jsem se soustředit na jeho velký baňatý nos a pak o kousek

výš na oči.

Ne, ne na oči.

Na jedno oko. Na jedno veliké hnědé telecí oko přímo uprostřed

čela, s hustými řasami a velkými slzami, které mu stékaly po obou

tvářích.

„Tysone,“ vykoktal jsem. „Ty jsi…“

„Kyklop,“ napověděla mi Annabeth. „Ještě malý, podle toho,

jak vypadá. Zřejmě proto nedokázal přejít hranici tak lehce jako

býci. Tyson patří k sirotkům bez domova.“

„Ke komu?“

„Jsou skoro v každém městě,“ vysvětlovala Annabeth

znechuceně. „Oni jsou… omyly, Percy. Děti přírodních duchů

a bohů… No, zvlášť jednoho boha… a obyčejně se moc extra

nevyvedou. Nikdo o ně nestojí. Rodiče je pohodí. Vyrůstají divoce

40

na ulicích. Já nevím, jak si tě tenhle našel, ale jak je vidět, oblíbil si

tě. Měli bychom ho odvést k Cheirónovi, ať rozhodne, co s ním.“

„Ale ten oheň. Jak –“

„Je to kyklop.“ Annabeth se odmlčela, jako by mi připomínala

něco nepříjemného. „Pracují v kovárnách pro bohy. Musí být

odolní vůči ohni. To jsem se ti snažila říct celou dobu.“

Byl jsem z toho úplně vedle. Jak to, že mi nikdy nedošlo, co je

Tyson zač?

Ale v tu chvíli jsem neměl čas nad tím uvažovat. Celý svah

kopce hořel. Zranění hrdinové potřebovali ošetřit. A pořád tu ještě

byli dva zmlácení bronzoví býci, kterých bylo třeba se zbavit,

a počítal jsem, že se do běžných popelnic na recyklovatelný odpad

nevejdou.

Clarisse se vrátila a otřela si saze z čela. „Jacksone, pokud

můžeš vstát, tak se zvedej. Musíme odnést raněné zpátky do hlavní

budovy a dát Tantalovi vědět, co se stalo.“

„Tantalovi?“ zeptal jsem se.

„Řediteli táborových aktivit,“ vysvětlila mi Clarisse netrpělivě.

„Ředitelem aktivit je přece Cheirón. A kde je Argus? Ten je

přece šéfem bezpečnosti. Měl tady být.“

Clarisse se zaškaredila. „Arguse vyrazili. Vy dva jste byli moc

dlouho pryč. Všechno se změnilo.“

„Ale Cheirón… Trénoval kluky a holky na boj s nestvůrami víc

než tři tisíce let. Nemůže přece jenom tak odejít. Co se stalo?“

„ Tohle se stalo,“ vyštěkla Clarisse.

Ukázala na Thaliin strom.

Každý táborník znal historku, která se k němu vázala. Před šesti

lety Grover, Annabeth a dva další polobozi jménem Thalia a Luke

dorazili k Táboru polokrevných, pronásledovaní armádou nestvůr.

Když na ně na vršku toho kopce zaútočily, postavila se jim Thalia,

dcera Diova, a dala tak kamarádům čas dostat se do bezpečí. Když

umírala, otec Zeus se nad ní slitoval a proměnil ji v borovici. Její

duše posilovala kouzelné hranice tábora a chránila ho před

nestvůrami. Ta borovice tam stála, co pamatuju, silná a zdravá.

Ale teď zežloutla. Zem kolem kmene byla posetá velkou

hromadou opadaného jehličí. Uprostřed kmene metr od země zel

41

otvor, velký asi jako díra po kulce, a z něj pomalu vytékala zelená

míza.

Zamrazilo mě u srdce. Teď už jsem chápal, proč je tábor v

nebezpečí. Kouzelné hranice přestávaly fungovat, protože Thaliin

strom umíral.

Někdo ho otrávil.

42

Pátá kapitola

DOSTÁVÁM NOVÉHO

SPOLUBYDLÍCÍHO

Sta

lo se ti někdy, že jsi přišel domů a našel svůj pokoj zpřeházený?

Jako když se ho nějaká snaživá osoba (ahoj, mami) pokusila

„uklidit“, a ty najednou nemůžeš nic najít? A i když nic nechybí,

máš ten strašný pocit, že se ti někdo probíral osobními věcmi

a všechno pomatlal leštěnkou s citrónovou vůní?

Přesně takhle mi bylo, když jsem zas uviděl Tábor

polokrevných.

Na první pohled se to nezdálo tak úplně jiné. Hlavní budova

tam ještě stála se svou modrou sedlovou střechou a verandou, která

se táhla kolem dokola domu. Jahodová pole se pořád pekla ve

slunci. Po údolí byly stejně jako předtím rozesety řecké sloupové

budovy – amfiteátr, aréna pro zápasy, jídelní pavilon, posazený nad

průlivem Long Island. A mezi lesy a potokem byly uhnízděny

stejné sruby – šílené seskupení dvanácti budov, každá zasvěcená

jinému olympskému bohovi.

Ale vládla tu teď atmosféra nebezpečí. Hned bys poznal, že je

něco špatně. Místo aby instruktoři a satyrové hráli volejbal na

hřišti, přebírali zbraně v kůlně na nářadí. Stromové víly, vyzbrojené

luky a šípy, si nervózně povídaly na kraji lesa. Les vypadal

nemocný, tráva na louce byla bledě žlutá a stopy po ohni na Vrchu

polokrevných bily do očí jako šeredné jizvy.

Někdo zpřeházel mé oblíbené místo na světě a já z toho nebyl…

no, vůbec odvázaný.

Po cestě k hlavní budově jsem poznával spoustu lidí z loňského

léta. Nikdo se nezastavil, aby s námi promluvil. Nikdo neřekl:

„Vítejte zpátky.“ Někteří nevěřícně zírali, když viděli Tysona, ale

většina nás jenom zachmuřeně minula a šla si dál za svými

43

povinnostmi – roznášela vzkazy, nosila meče k brusným kotoučům

na zaostření. Tábor mi připadal jako vojenská škola. A věřte mi, já

to znám. Z několika mě vyhodili.

Tysona se nic z toho nedotýkalo. Všechno, co viděl, ho úplně

fascinovalo. „Co je to!“ vydechl.

„Stáje pro pegasy,“ řekl jsem. „Okřídlené koně.“

„Co je to!“

„Ehm… to jsou záchody.“

„Co je to!“

„Sruby pro táborníky. Pokud nevíš, kdo je tvůj rodič z Olympu,

tak tě šoupnou do Hermova srubu – to je ten hnědý tamhle – dokud

nejsi určený. Pak, jakmile se to dozvědí, tě přesunou ke skupině

tvého táty nebo mámy.“

Podíval se na mě s posvátnou hrůzou. „Ty… máš srub?“

„Číslo tři.“ Ukázal jsem na nízkou šedou budovu, postavenou

z mořských kamenů.

„Ty bydlíš ve srubu s kamarády?“

„Ne. Ne, jsem tam sám.“ Nechtělo se mi to vysvětlovat. Trapná

pravda: byl jsem jediný, kdo obýval ten srub, protože jsem vlastně

vůbec neměl existovat. „Velká trojka“ bohů – Zeus, Poseidón

a Hádés – mezi sebou po druhé světové válce uzavřela smlouvu, že

už nebudou mít se smrtelníky žádné děti. Byli jsme silnější než

běžní polokrevní. Byli jsme až moc nepředvídatelní. Když nás něco

popadlo, nadělali jsme maléry… jako třeba druhou světovou. Ta

smlouva „Velké trojky“ byla porušena jenom dvakrát – jednou,

když Zeus zplodil Thalii, a podruhé, když Poseidón zplodil mě. Ani

jeden z nás se neměl narodit.

Thalia byla proměněna v borovici, když jí bylo dvanáct. Já…

no, já dělal, co jsem mohl, abych nedopadl stejně. Zdály se mi

škaredé sny o tom, v co by mě asi tak Poseidón proměnil, kdybych

měl někdy smrt na jazyku – možná v plankton. Nebo v chumel

plovoucí chaluhy.

Když jsme došli k hlavní budově, našli jsme Cheiróna v jeho

bytě. Poslouchal svou oblíbenou hudbu ze šedesátých let a přitom

si balil sedlové brašny. Asi bych měl připomenout – Cheirón je

kentaur. Od pasu nahoru vypadá jako normální chlápek středního

44

věku s kudrnatými hnědými vlasy a rozježenou bradkou. Od pasu

dolů je to bílý hřebec. Dokáže se maskovat za člověka tak, že

natlačí tu spodní část do kouzelného kolečkového křesla. Vlastně se

tak maskoval za učitele latiny po celou mou šestou třídu. Ale

většinu času, pokud jsou dost vysoké stropy, radši chodí v plné

kentauří podobě.

Jakmile jsme ho uviděli, Tyson ztuhl. „Koník!“ vyjekl úplně

nadšeně.

Cheirón se obrátil a zatvářil se uraženě. „Prosím?“

Annabeth k němu přiběhla a objala ho. „Cheiróne, co se to

děje? Snad… neodcházíte?“ Hlas se jí třásl. Cheirón pro ni byl

něco jako druhý táta.

Cheirón jí pocuchal vlasy a laskavě se na ni usmál. „Ahoj,

holka. A svatá dobroto, Percy. Tys za ten rok vyrostl!“

Polkl jsem. „Clarisse říkala, že jste… že jste.“

„Vyhozen.“ Cheirónovi se temně zaleskly oči. „No jistě, někdo

si to musel odskákat. Vládce Zeus byl nanejvýš rozčilený. Strom,

který vytvořil z duše své dcery, někdo otrávil! Pan D. musel

někoho potrestat.“

„Myslíte kromě sebe samotného,“ zavrčel jsem. Stačilo mi

vzpomenout si na ředitele tábora pana D. a hned mě popadl vztek.

„Ale to je šílené!“ vykřikla Annabeth. „Cheiróne, vy jste přece

nemohl mít nic společného s otrávením Thaliina stromu!“

„A přesto,“ povzdechl si Cheirón, „mi teď nikdo na Olympu za

těchto okolností nevěří.“

„Za jakých okolností?“ zeptal jsem se.

Cheirón se zakabonil. Cpal si do sedlové brašny řecko-anglický

slovník a z kazeťáku se linula hudba Franka Sinatry.

Tyson na Cheiróna pořád ohromeně zíral. Zafňukal, jako by ho

chtěl poplácat po boku, ale bál se přiblížit. „Koník?“

Cheirón si odfrkl. „Můj drahý mladý kyklope! Já jsem kentaur.“

„Cheiróne,“ zeptal jsem se. „Co je s tím stromem? Co se stalo?“

Smutně zavrtěl hlavou. „Ten jed použitý na Thaliinu borovici,

to je něco z podsvětí, Percy. Nějaký jed, který jsem ani já nikdy

neviděl. Musí pocházet od nějakého netvora dost hluboko v jamách

Tartaru.“

45

„Potom ale víme, kdo za to může. Kro –“

„Nevzývej jméno vládce Titánů, Percy. Zvlášť ne tady a teď.“

„Ale loni v létě se pokusil vyvolat občanskou válku na Olympu!

Tohle musel být jeho nápad. Přiměl Luka, toho zrádce, aby provedl

tuhle strašlivou věc.“

„Možná,“ odpověděl Cheirón. „Ale obávám se, že jsem volán

k zodpovědnosti, protože jsem tomu nezabránil a nedokážu tu

borovici vyléčit. Ten strom má před sebou jenom pár týdnů života,

pokud…“

„Pokud co?“ zeptala se Annabeth.

„Ale ne,“ zarazil se Cheirón. „To byla bláznivá myšlenka. Celé

údolí je tím jedem otřeseno. Kouzelná hranice mizí. Sám tábor

umírá. Jenom jediný zdroj kouzla by byl dost silný na to, aby ten

jed odvrátil, a ten se ztratil už před stovkami let.“

„ Co je to?“ zeptal jsem se. „Půjdeme to najít!“

Cheirón zavřel sedlový vak. Stiskl tlačítko a zastavil

magnetofon. Pak se obrátil a položil mi ruku na rameno. Podíval se

mi zpříma do očí. „Percy, musíš mi slíbit, že se nebudeš chovat

neuváženě. Řekl jsem tvé matce, že nechci, abys sem tohle léto

vůbec jezdil. Je to nebezpečné. Ale teď, když už jsi tady, zůstaň.

Tvrdě trénuj. Uč se bojovat. Ale neodcházej.“

„Proč ne?“ chtěl jsem vědět. „Chci něco udělat! Nemůžu nechat

ty hranice prostě padnout. Celý tábor bude –“

„Zamořený nestvůrami,“ dokončil za mě Cheirón větu. „Ano,

toho se obávám. Ale nesmíš se nechat zatáhnout do něčeho

zbrklého! Tohle by mohla být léčka vládce Titánů. Vzpomeň si na

loňské léto! Málem tě připravil o život.“

Byla to pravda, ale stejně jsem chtěl pomoct. Taky jsem chtěl,

aby za to Kronos zaplatil. Páni, člověk by čekal, že se vládce

Titánů před těmi dávnými věky, kdy byl poražen bohy, už poučil.

Dalo by se čekat, že po tom, co ho rozsekali na milion kousíčků

a vhodili do nejtemnější části Podsvětí, tak trochu pochopí, že o něj

nikdo nestojí. Ale to ne. Protože je nesmrtelný, je tam dole

v Tartaru pořád naživu – trpí věčnou bolestí, touží se vrátit

a pomstít se vládcům z Olympu. Nemůže jednat sám, ale umí

46

mistrovsky plést hlavy smrtelníkům, a dokonce i bohům, aby za něj

tu špinavou práci udělali.

To otrávení musí být jeho dílo. Kdo jiný by byl tak podlý, aby

napadl Thaliin strom, jediné, co zbylo po hrdince, která obětovala

život, aby zachránila přátele?

Annabeth se ze všech sil snažila nebrečet. Cheirón jí otřel

z tváře slzu. „Zůstaň s Percym, děvče,“ poradil jí. „Chraň ho. To

proroctví – pamatuj na něj!“

„Já – já budu.“

„Ehm…“ odkašlal jsem si. „Má to být to super nebezpečné

proroctví, ve kterém taky figuruju, ale bohové vám zakázali mi

o tom říct?“

Nikdo neodpověděl.

„Fajn,“ zabručel jsem. „Aspoň jsem to zkusil.“

„Cheiróne…“ promluvila Annabeth. „Řekl jste mi, že vás

bohové udělali nesmrtelným jenom potud, když bude třeba, abyste

cvičil hrdiny. A jestli vás odvolali z tábora –“

„Přísahej, že se budeš ze všech sil snažit chránit Percyho před

nebezpečím,“ stál na svém. „Přísahej při řece Styx.“

„Já – přísahám při řece Styx,“ opakovala Annabeth. Venku

zaduněl hrom.

„Výborně,“ řekl Cheirón. Zdálo se, že se mu malinko ulevilo.

„Možná se mé jméno očistí a já se budu moct vrátit. Do té doby

půjdu navštívit své divoce žijící příbuzné do národního parku

Everglades na Floridě. Možná, že pro ten otrávený strom mají

nějaký lék, na který jsem už zapomněl. V každém případě zůstanu

ve vyhnanství, dokud se ta záležitost nevyřeší… nějakým

způsobem.“

Annabeth potlačila vzlyknutí. Cheirón ji rozpačitě poplácal po

rameni. „No tak, děvče. Musím svěřit vaši bezpečnost do rukou

pana D. a nového ředitele aktivit. Musíme doufat… no, snad ti dva

tábor nezničí tak rychle, jak se obávám.“

„Kdo vůbec je ten chlap Tantalos?“ chtěl jsem vědět. „Jak to, že

dostal vaši práci?“

Po údolí se rozlehlo troubení na lasturu. Neuvědomil jsem si,

jak je pozdě. Nastal čas, aby se táborníci shromáždili k večeři.

47

„Běžte,“ vyzval nás Cheirón. „Setkáte se s ním v jídelním

pavilonu. Spojím se s tvou matkou, Percy, a dám jí vědět, že jsi

v pořádku. Teď už bude mít jistě strach. Jenom pamatuj na moje

varování! Jsi ve smrtelném nebezpečí. Ani na chvíli si nemysli, že

na tebe vládce Titánů zapomněl!“

S těmi slovy a s klapotem kopyt vyšel z bytu do chodby

a Tyson za ním zavolal: „Koníku! Nechoď.“

Uvědomil jsem si, že jsem Cheiróna zapomněl upozornit na

svůj sen o Groverovi. Teď už bylo pozdě. Nejlepší učitel, jakého

jsem kdy měl, odešel, možná nadobro.

Tyson se rozbrečel skoro stejně usedavě jako Annabeth.

Snažil jsem se je přesvědčit, že se všechno spraví, ale sám jsem

tomu nevěřil.

Slunce už zapadalo za jídelní pavilon, když táborníci vycházeli ze

svých srubů. Stáli jsme ve stínu mramorového sloupu a pozorovali

je, jak se blíží. Annabeth byla pořád ještě dost otřesená, ale slíbila

nám, že si promluvíme později. Pak odešla a přidala se ke svým

sourozencům z Athénina srubu – k tuctu kluků a holek s blond

vlasy a šedýma očima, jako měla sama. Annabeth z nich nebyla

nejstarší, ale strávila v táboře víc letních sezon než skoro všichni

ostatní. Dalo se to poznat podle jejího táborového náhrdelníku –

jeden korálek za každé léto, a Annabeth jich měla šest. Nikdo

nezpochybňoval její právo jít v čele skupiny.

Pak dorazila Clarisse, vedla Arésův srub. Jednu ruku měla

zavěšenou na pásce a na tváři škaredou ránu, ale jinak se nezdálo,

že by ji srážka s těmi bronzovými býky nějak rozhodila. Kdosi jí

připlácí na záda kus papíru s nápisem BUUU! Ovšem nikdo

z jejího srubu se jí to neobtěžoval prozradit.

Po arésovcích přišel Héfaistův srub – šest kluků vedených

Charlesem Beckendorfem, mohutným patnáctiletým černochem.

Měl ruce velké jako baseballové rukavice a tvář tvrdou a šilhavou

od věčného hledění do kovářské výhně. Když ho člověk poznal

blíž, byl docela příjemný, ale nikdo mu nikdy neřekl Charlie nebo

Chucku nebo Charlesi. Pro většinu lidí byl prostě Beckendorf.

Tvrdilo se o něm, že dokáže vyrobit všechno. Dej mu kus kovu

48

a on ti vyrobí meč ostrý jako břitva nebo mechanického bojovníka

nebo zpívající fontánu pro babičku do zahrádky. Všechno, na co si

vzpomeneš.

Objevily se i ostatní sruby: Démétéřin, Apollónův, Afroditin,

Dionýsův. Od jezera s kanoemi přišly najády. Ze stromů se

vynořily lesní víly. Z louky dorazil tucet satyrů, kteří mi bolestně

připomněli Grovera.

Odjakživa jsem měl pro satyry slabost. Tady v táboře museli

vykonávat všechny možné divné práce pro ředitele pana D., ale

nejdůležitější úkoly měli tam ve skutečném světě. Byli to táboroví

hledači. V utajení chodili do škol po celém světě, vyhledávali

možné polokrevné a doprovázeli je do tábora. Takhle jsem se

seznámil s Groverem. Byl první, komu došlo, že jsem polobůh.

Po satyrech dorazil jako poslední Hermův srub. Odjakživa byl

nejpočetnější. Loni v létě ho vedl Luke, kluk, který bojoval spolu

s Thalií a Annabeth na hřebenu Vrchu polokrevných. Nějakou

dobu, než se ke mně Poseidón přihlásil, jsem v tom srubu taky

bydlel. Luke se se mnou skamarádil… a pak se mě pokusil zabít.

Teď vedli Hermův srub Travis a Connor Stollovi. Nebyli

dvojčata, ale jeden druhému se tak podobali, že to bylo vlastně

jedno. Nikdy bych si nezapamatoval, který je starší. Oba byli

vysocí a hubení, do očí jim padaly rozcuchané kštice hnědých

vlasů. Oranžová trička s nápisem TÁBOR POLOKREVNÝCH

nosili přes plandavé kraťasy a v obličejích měli uličnické rysy jako

všechny Hermovy děti: klenuté obočí, ironický úsměv, a kdykoli se

na tebe podívali, zablesklo se jim v očích – jako by se ti právě

chystali hodit za košili petardu.

Jakmile dorazili poslední táborníci, odvedl jsem Tysona

doprostřed pavilonu. Hovor utichl. Hlavy se k nám obrátily. „Kdo

sem pozval tohle?“ zamumlal někdo u Apollónova stolu.

Zabodl jsem pohled tím směrem, ale nepoznal jsem, kdo to řekl.

Od předního stolu se ozval povědomý unylý hlas: „Ale, ale, že

je to náš Peter Johnson! Nic lepšího jsem si v tomhle miléniu už

přát nemohl.“

Zatnul jsem zuby. „Percy Jackson… pane.“

49

Pan D. se napil dietní coly. „Jasně. No, jak dneska říkáváte vy

mladí: jak myslíš.“

Měl na sobě svou obvyklou havajskou košili s leopardím

vzorem, krátké vycházkové kalhoty a tenisky s černými

ponožkami. Se svým vypaseným břichem a skvrnitým červeným

obličejem vypadal jako nějaký turista v Las Vegas, který to přehnal

v kasinu. Jeden nervózní satyr za ním loupal kuličky hroznového

vína a po jedné je podával panu D.

Opravdové jméno pana D. je Dionýsos. Bůh vína. Zeus ho na

sto let jmenoval ředitelem Tábora polokrevných, aby odvykl

alkoholu – trest za to, že bez povolení pronásledoval jakousi lesní

vílu.

Vedle něj, kde obyčejně sedával Cheirón (nebo stál ve své

kentauří podobě), byl někdo, koho jsem nikdy předtím neviděl –

bledý, příšerně vychrtlý chlapík v obnošené oranžové vězeňské

kombinéze. Nad kapsou stálo číslo 0001. Měl modré kruhy pod

očima, špinavé nehty a oškubané šedé vlasy, jako by ho někdo

ostříhal srpem na plevel. Hleděl na mě a já byl z toho pohledu

nervózní. Vypadal… nějak zničeně. Vztekle a zoufale a hladově, to

všechno najednou.

„Na tohohle kluka,“ řekl mu Dionýsos, „musíš dohlížet. Je to

Poseidónovo děcko, abys věděl.“

„Ach!“ vzdychl vězeň. „Tenhle to je.“

Z jeho tónu bylo zřejmé, že o mně s Dionýsem už dlouze

mluvili.

„Já jsem Tantalos,“ představil se vězeň a nemastně neslaně se

usmál. „Mám tu speciální úkol, dokud, no, dokud můj pán

Dionýsos nerozhodne jinak. A od tebe, Persee Jacksone, vážně

čekám, že přestaneš dělat další potíže.“

„Potíže?“ opakoval jsem.

Dionýsos luskl prsty. Na stole se objevily noviny – přední

strana dnešního New York Post. Byla tam moje školní fotka

z akademie Meriwether. Nedokázal jsem pořádně přečíst titulek,

ale uměl jsem si dost dobře domyslet, co tam stojí. Něco jako:

Třináctiletý šílenec podpálil tělocvičnu.

50

„Ano, potíže,“ prohlásil Tantalos se zadostiučiněním. „Pokud

vím, loni v létě jsi toho natropil až dost.“

To mě tak naštvalo, že jsem nedokázal promluvit. To snad má

být moje vina, že se bohové málem pustili do války mezi sebou?

Jeden satyr nervózně předstoupil a položil před Tantala talíř

pečeného masa. Nový ředitel aktivit si olízl rty. Podíval se na svou

prázdnou sklenku a řekl: „Pivo značky Barq, speciální rezerva,

ročník 1967.“

Sklenka se sama naplnila pěnivou tekutinou. Tantalos váhavě

natáhl ruku, jako by se bál, že je sklenice horká.

„No tak, do toho, kamaráde,“ pobídl ho Dionýsos s podivnou

jiskrou v očích. „Možná to teď bude fungovat.“

Tantalos hrábl po sklenici, ale ta před ním couvla dřív, než se jí

stačil dotknout. Pár kapek piva se vylilo a Tantalos se je pokusil

nabrat prsty, ale kapky se odkutálely jako rtuť, než se k nim

přiblížil. Zavrčel a obrátil se k talíři s masem. Vzal si vidličku

a pokusil se nabodnout kus hovězího žebra, ale talíř se rozběhl po

stole a odlétl až na jeho konec, přímo do uhlíků v koši na oheň.

„Sakra!“ zamumlal Tantalos.

„No jo,“ prohodil Dionýsos a z hlasu mu odkapávala falešná

lítost. „Snad za pár dní. Věř mi, kamaráde, už jenom práce

v tomhle táboře je dost velké mučení. Jsem si jistý, že to tvoje

prokletí nakonec zmizí.“

„Nakonec,“ zabručel Tantalos a zíral na Dionýsovu dietní colu.

„Máte tušení, jak jednomu vyprahne v krku po třech tisících let?“

„Vy jste ta duše z Trestných polí,“ vzpomněl jsem si. „Ta, která

stojí v jezeře s ovocným stromem nad hlavou, ale nemůže jíst ani

pít.“

Tantalos se na mě ušklíbl. „Vzorný školáček, co, chlapečku?“

„Musel jste provést něco fakt strašného, když jste ještě žil,“

poznamenal jsem a docela mě to zaujalo. „Co to bylo?“

Tantalos přimhouřil oči. Satyrové za ním divoce vrtěli hlavami

a pokoušeli se mě varovat.

„Na tebe si dám pozor, Percy Jacksone,“ zavrčel Tantalos.

„Nechci ve svém táboře žádné problémy.“

„Ten váš tábor už problémy má… pane.“

51

„No tak, běž si sednout, Johnsone,“ vzdychl si Dionýsos.

„Myslím, že tamhleten stůl je tvůj – ten, kde nikdo nikdy nechce

sedět.“

Tváře mi hořely, ale věděl jsem, že nemůžu odmlouvat.

Dionýsos byl přerostlý fracek, ale nesmrtelný a hrozně mocný.

Řekl jsem: „Pojď, Tysone.“

„To ne,“ zasáhl Tantalos. „To monstrum zůstane tady. Musíme

rozhodnout, co s tím uděláme.“

„S ním,“ vyštěkl jsem. „Jmenuje se Tyson.“

Nový ředitel aktivit povytáhl obočí.

„Tyson zachránil tábor,“ prohlásil jsem neústupně. „Rozdrtil ty

bronzové býky. Jinak by to tu celé vypálili.“

„Ano,“ vzdychl si Tantalos, „a to by teda byla škoda.“

Dionýsos se uchechtl.

„Nech nás teď o samotě,“ nařídil Tantalos, „dokud

nerozhodneme o osudu toho stvoření.“

Tyson se na mě podíval se strachem ve svém jediném velkém

oku, ale já věděl, že nemůžu neposlechnout přímý rozkaz ředitelů

tábora. Aspoň ne otevřeně.

„Budu hned tamhle, člověče,“ slíbil jsem mu. „Neboj se. Na

noc ti najdeme nějaké prima místo na spaní.“

Tyson přikývl. „Věřím ti. Ty jsi můj kamarád.“

A hned jsem se cítil mnohem provinilejší.

Odvlekl jsem se k Poseidónově stolu a žuchl na lavici. Lesní

nymfa mi přinesla talíř olympské pizzy s olivami a klobásou, ale

neměl jsem hlad. Dneska mě dvakrát málem zabili. Podařilo se mi

skončit školní rok dokonalým malérem. Tábor polokrevných má

vážný problém a Cheirón mi řekl, že s tím nemám nic dělat.

Nepřipadal jsem si extra vděčný, ale odnesl jsem večeři, jak

bylo zvykem, k bronzovému koši s ohněm a seškrábl kousek jídla

do plamenů.

„Poseidóne,“ zamumlal jsem, „přijmi mou oběť.“

A když už budeš u toho, pošli mi nějakou pomoc, modlil jsem se

v duchu. Prosím.

52

Kouř z hořící pizzy se proměnil na něco voňavého – nádech

čistého mořského vánku, smíchaného s lučními květinami – ale

netušil jsem, jestli to znamená, že otec vážně poslouchá.

Vrátil jsem se na své místo. Měl jsem pocit, že už to horší být

ani nemůže. Ale pak nechal Tantalos jednoho ze satyrů zafoukat na

roh z lastury, abychom se soustředili na jeho oznámení.

„Takže,“ promluvil Tantalos, jakmile utichl hovor. „Další lahodné

jídlo! Aspoň to říkají.“ Zatímco mluvil, po kousku přibližoval ruku

ke svému znovu naplněnému talíři s večeří, jako by čekal, že si

jídlo nevšimne, co dělá. Ale všimlo si. Vystřelilo po stole, sotva se

k němu dostal na patnáct centimetrů.

„A dnes, můj první den ve funkci,“ pokračoval, „bych rád řekl,

že je to velice příjemná forma trestu, být tady. Doufám, že během

léta budu mučit, ehm, vlastně učit každého z vás. Vy, děti, jste

všechny přímo k sežrání.“

Dionýsos zdvořile zatleskal a po něm se ozval vlažný potlesk

satyrů. Tyson pořád stál u hlavního stolu a vypadal nesvůj, ale

pokaždé, když se pokusil uniknout ze středu zájmu, ho Tantalos

přitáhl zpátky.

„A teď pár změn!“ Tantalos věnoval táborníkům podrazácký

úsměv. „Znovu zavádíme závody vozů!“

U všech stolů propuklo mumlání-rozčilení, strach, nedůvěra.

„Já dobře vím,“ pokračoval Tantalos zvýšeným hlasem, „že ty

závody byly před několika lety zrušeny kvůli, hm, technickým

problémům.“

„Tři mrtví a šestadvacet zmrzačených,“ zavolal někdo od

Apollónova stolu.

„Ano, ano!“ souhlasil Tantalos. „Ale já vím, že vy všichni spolu

se mnou přivítáte návrat této táborové tradice. Každý měsíc získají

vítězní jezdci zlaté vavříny. Týmy se mohou zaregistrovat hned

ráno! První závod se bude konat za tři dny. Uvolníme vás z většiny

pravidelných činností, abyste si mohli připravit vozy a vybrat koně.

Ano, a zmínil jsem se o tom, že srub vítězného týmu nebude mít

žádné povinnosti po celý měsíc, ve kterém vyhrál?“

53

Výbuch vzrušeného hovoru – žádné služby v kuchyni celý

měsíc? Žádné čistění stájí? Myslí to vážně?

A pak se ozvala ta poslední osoba, od které bych to čekal.

„Ale pane!“ řekla Clarisse. Tvářila se nervózně, ale zvedla se

od Arésova stolu, aby zasáhla. Někteří táborníci se začali hihňat,

když na jejích zádech uviděli ten nápis BUUU! „A co hlídková

povinnost? Chci říct, pokud všeho necháme a začneme si vyrábět ty

vozíky –“

„A, naše hrdinka dne,“ prohlásil Tantalos. „Statečná Clarisse,

která sama porazila bronzové býky!“

Clarisse zamrkala, pak se začervenala. „Hm, ale já ne –“

„A navíc skromná.“ Tantalos se zašklebil. „Není se čeho bát,

má milá! Tohle je letní tábor. Jsme tu proto, abychom se bavili,

ne?“

„Ale ten strom –“

„A teď,“ pokračoval Tantalos, zatímco několik druhů ze srubu

Clarisse stáhlo zpátky na sedadlo, „než se vydáme k ohni a ke

společnému zpěvu, jedna drobná organizační záležitost. Percy

Jackson a Annabeth Chaseová považovali z nějakého důvodu za

nutné přivést sem tohle.“ Tantalos mávl rukou k Tysonovi.

Mezi táborníky se rozneslo stísněné mumlání. Upřela se na mě

spousta postranních pohledů. Chtělo se mi Tantala zabít.

„Samozřejmě,“ řekl, „Kyklopové mají pověst krvelačných

nestvůr s titěrnými mozečky. Za normálních okolností bych tu

potvoru vypustil do lesa a nechal vás ji honit s loučemi a špičatými

klacky. Ale kdo ví? Možná, že tenhle kyklop není tak strašný jako

většina jeho bratří. Dokud se neukáže, že je to třeba zničit,

potřebujeme místo, kde to budeme chovat! Napadly mě stáje, ale

koně by z toho byli nervózní. Snad v Hermově srubu?“

U Hermova stolu zavládlo ticho. Travis a Connor Stollovi se

najednou hrozně zajímali o něco na ubruse. Nemohl jsem jim to

vyčítat. Hermův srub byl věčně plný až k prasknutí. V žádném

případě by tam nenacpali ještě skoro dvoumetrového kyklopa.

„No tak,“ vyhuboval jim Tantalos. „To monstrum možná

dokáže vykonávat nějaké podřadné práce. Má někdo návrh, kam by

se taková bestie mohla umístit?“

54

Najednou všichni zalapali po dechu.

Tantalos překvapeně odskočil od Tysona. Nedokázal jsem nic

jiného než nevěřícně zírat na to oslnivé zelené světlo, které mi mělo

změnit život – úchvatný holografický obraz, který se objevil nad

Tysonovou hlavou.

Nepříjemně se mi zkroutil žaludek, když jsem si vzpomněl, co

Annabeth říkala o kyklopech: Děti přírodních duchů a bohů… No,

zvlášť jednoho boha…

Nad Tysonem vířil zářivý zelený trojzubec – stejný symbol,

jaký se objevil nade mnou toho dne, kdy mě Poseidón prohlásil za

svého syna.

Následovala chvíle užaslého ticha.

Prohlášení byla vzácná událost. Někteří táborníci na něj marně

čekali celý život. Když mě loni v létě Poseidón označil za svého,

všichni uctivě poklekli. Ale teď udělali to, co Tantalos – a Tantalos

se hlasitě rozchechtal. „No! Myslím, že teď víme, kam tu bestii

umístit! U bohů, vážně tam vidím rodinnou podobu!“

Všichni se rozesmáli, až na Annabeth a pár mých dalších

kamarádů.

Tyson si toho zřejmě nevšiml. Byl úplně popletený, pokoušel se

plácnout rukou po tom zářícím trojzubci, který se mu už rozplýval

nad hlavou. Byl moc nevinný na to, aby pochopil, jak si z něj dělají

legraci, jak jsou lidé krutí.

Ale mně to došlo.

Měl jsem nového spolubydlícího ve srubu. Měl jsem

nevlastního bratra nestvůru.

55

Šestá kapitola

ĎÁBELŠTÍ HOLUBI

ÚTOČÍ

ř

P í

štích pár dní nastalo mučení, přesně jak říkal Tantalos.

Předně kvůli Tysonovi, který se nastěhoval do Poseidónova

srubu. Každých patnáct vteřin se sám pro sebe zahihňal a opakoval

si: „Percy je můj bratr?“, jako by zrovna vyhrál v loterii.

„No tak, Tysone,“ říkal jsem mu. „Není to tak jednoduché.“

Ale nedalo se mu to vysvětlit. Připadal si jako v nebi. A já…

i když jsem měl toho kluka fakt rád, nemohl jsem si pomoct, ale

připadal jsem si rozpačitě. Zahanbeně. Tak, a je to venku.

Můj otec, všemocný Poseidón, se zakoukal do nějakého

přírodního ducha a výsledkem byl Tyson. Chci říct, četl jsem mýty

o kyklopech. Dokonce jsem si pamatoval, že to často bývaly

Poseidónovy děti. Ale nikdy mi nedošlo, že jsou vlastně moje…

rodina. Dokud jsem neměl Tysona nastěhovaného na vedlejší

posteli.

A pak tu byly ty poznámky od starších táborníků.

Najednou jsem nebyl Percy Jackson, ten bezva kluk, který loni

v létě objevil ukradený Diův blesk. Teď jsem byl Percy Jackson,

chudák ňouma, který má za bráchu šerednou nestvůru.

„On není můj opravdovský brácha!“ protestoval jsem vždycky,

když u toho Tyson nebyl. „Je to spíš nevlastní bratr z horší strany

rodiny. Jako… nevlastní bratr přes koleno, tak něco.“

Nikdo mi na to neskočil.

Přiznávám – měl jsem na otce vztek. Připadalo mi, že být jeho

synem teď znamená být všem pro smích.

Annabeth se mi snažila zvednout náladu. Navrhovala, že

v závodě vozů uděláme společný tým, abychom přišli na jiné

myšlenky. Abys rozuměl – oba jsme nenáviděli Tantala a oba jsme

56

umírali starostí o tábor – ale nevěděli jsme, co s tím dělat. Usoudili

jsme, že zatím, dokud nepřijdeme s nějakým úžasným plánem na

záchranu Thaliina stromu, se těch závodů můžeme klidně zúčastnit.

Athéna, máma Annabeth, koneckonců vynalezla vůz a můj otec

vytvořil koně. Společně tu závodní dráhu ovládneme.

Jednoho dne ráno jsme s Annabeth seděli u jezírka s kanoemi

a kreslili si návrhy vozíků, když šli kolem nějací vtipálci

z Afroditina srubu. Zeptali se mě, jestli si od nich nechci půjčit

tužku na malování oka… „Á, pardon, očí.“

Když za velkého chechotu odešli, Annabeth zabručela: „Prostě

si jich nevšímej, Percy. Není to tvoje chyba, že máš za bratra

nestvůru.“

„On není můj bratr!“ vyštěkl jsem. „A není ani nestvůra!“

Annabeth povytáhla obočí. „Poslouchej, nerozčiluj se na mě!

A technicky vzato, je to nestvůra.“

„Zrovna ty jsi mu povolila vstoupit do tábora.“

„Protože to byl jediný způsob, jak ti zachránit život! Chci říct…

Je mi to líto, Percy. Nečekala jsem, že se k němu Poseidón přihlásí.

Kyklopové jsou ti nejprolhanější, nejzrádnější –“

„On není! A vůbec, co máš proti kyklopům?“

Annabeth zrůžověly uši. Měl jsem pocit, že mi něco

neprozradila – něco strašného.

„Prostě to nech plavat,“ odbyla mě. „A co se týče té nápravy

pro vůz –“

„Jednáš s ním, jako by byl něco odporného,“ nedal jsem se.

„A přitom mi zachránil život.“

Annabeth odhodila tužku a vstala. „Tak by sis možná měl ten

vůz navrhovat s ním.“

„Možná bych měl.“

„Fajn!“

„Fajn!“

Vztekle utekla a já se cítil ještě hůř než předtím.

Příštích pár dní jsem se snažil na své maléry nemyslet.

57

Silena Beauregardová, jedna docela příjemná holka z Afroditina

srubu, mi dala první lekci v ježdění na pegasovi. Vysvětlila mi, že

existuje jenom jeden nesmrtelný okřídlený kůň jménem Pegas a ten

si pořád někde volně lítá po obloze, ale během věků si pořídil

spoustu dětí. Žádné není tak rychlé ani odvážné jako on, ale

všechny se jmenují po tom prvním a největším.

Coby syn boha moře jsem si nepotrpěl na pohyb ve vzduchu.

Můj otec soupeřil s Diem, takže jsem se snažil držet se z říše vládce

oblohy, jak to jenom šlo. Ale jízda na okřídleném koni mi připadala

jiná. Nebyl jsem z ní ani zdaleka tak nervózní jako v letadle.

Možná to bylo proto, že můj otec vytvořil koně z mořské pěny,

takže pegasové byli něco jako… neutrální půda. Rozuměl jsem

jejich myšlenkám, proto mě nepřekvapilo, když se mí pegasové

rozběhli přes vrcholky stromů nebo začali pronásledovat hejno

racků.

Problém byl, že Tyson chtěl taky jezdit na „ptačích konících,“

ale pegasové se plašili, jen se k nim přiblížil. Telepaticky jsem jim

vysvětlil, že jim Tyson neublíží, ale nezdálo se, že by mi věřili.

Tysona to rozplakalo.

Jediná osoba v táboře, které Tyson vůbec nevadil, byl

Beckendorf z Héfaistova srubu. Bůh kovář často pracoval

s kyklopy ve svých kovárnách, takže Beckendorf brával Tysona do

dílny a učil ho práci s kovem. Říkal, že Tysona brzo naučí

mistrovsky vyrábět kouzelné předměty.

Po obědě jsem trénoval v aréně s Apollónovým srubem.

Šermování mečem byla odjakživa moje silná stránka. Říkalo se, že

jsem v tom lepší než všichni táborníci za posledních sto let, možná

kromě Luka. Věčně mě srovnávali s Lukem.

Apollónovy potomky jsem drtil lehce. Měl bych se cvičit spíš

proti Arésově a Athénině srubu, protože ti měli nejlepší bojovníky

s mečem, ale s Clarisse a jejími sourozenci jsem se nesnášel

a Annabeth jsem po té hádce prostě nechtěl ani vidět.

Chodil jsem do kurzu lukostřelby, i když jsem v ní byl hrozný a

bez Cheiróna jako učitele už to nebylo ono. V umění a řemeslech

jsem začal tvořit mramorovou bustu Poseidóna, ale začala

podezřele připomínat Sylvestera Stallonea, a tak jsem toho nechal.

58

Zdolal jsem lezeckou stěnu nastavenou na maximální program láva

a zemětřesení. A po večerech jsem držel hlídky na hranicích. I když

Tantalos pořád tvrdil, že máme na ochranu tábora zapomenout, pár

táborníků udělalo rozvrh služeb a v době svého volna jsme pořád

nenápadně drželi stráž.

Seděl jsem nahoře na Vrchu polokrevných a pozoroval jsem

stromové víly, jak chodí sem a tam a zpívají umírající borovici.

Satyrové sem přicházeli se svými píšťalami a hráli přírodní

kouzelné písně, a jehličky borovice jako by vždycky na chvíli

pookřály. Květiny na kopci voněly o něco sladčeji a tráva vypadala

zelenější. Ale jakmile hudba dohrála, do vzduchu se zase vplížila

nemoc. Celý pahorek jako by byl nakažený, umíral jedem, který

prosákl do kořenů stromu. Čím déle jsem tam seděl, tím jsem byl

vzteklejší.

Tohle provedl Luke. Vzpomínal jsem si na jeho šibalský úsměv,

na jizvu v podobě dračího spáru, kterou měl na tváři. Předstíral, že

je můj kamarád, a celou dobu byl přitom Kronův sluha číslo jedna.

Otevřel jsem dlaň. Jizva, kterou mi tam Luke loňské léto

způsobil, bledla, ale pořád byla vidět – bílá rána ve tvaru hvězdy,

kde mě bodl jeho zemní štír.

Myslel jsem na to, co mi Luke řekl, než se mě pokusil zabít:

Sbohem, Percy. Nastupuje nový Zlatý věk. A ty se ho nedočkáš.

V noci se mi zase zdálo o Groverovi. Někdy jsem slýchal jenom

útržky jeho hlasu. Jednou jsem ho slyšel říkat: Je to tady. A jindy:

Má rád ovce.

Napadlo mě, že Annabeth o těch snech povím, ale připadal

bych si hloupě. Jako bych ji slyšel: Má rád ovce? Asi by si o mně

myslela, že jsem se zbláznil.

Večer před závodem jsme s Tysonem dokončili vůz. Byl

naprosto parádní. Tyson vyrobil kovové části v kovárně zbrojnice.

Já jsem ohobloval dřevo a sestavil vůz dohromady. Byl modro-bílý,

na bocích ozdobený motivy vln a vpředu měl nakreslený trojzubec.

Po vší té práci mi připadalo jedině fér, že Tyson pojede jako

ozbrojený strážce se mnou, i když jsem věděl, že se to koním

nebude líbit a že nás Tysonova váha zpomalí.

59

Když jsme se chystali do postele, zeptal se Tyson: „Ty jsi

naštvaný?“

Uvědomil jsem si, že se mračím. „Ne. Nejsem.“

Uložil se na postel a mlčel ve tmě. Tělo měl na tu postel dlouhé.

Když si přitáhl deku nahoru, dole mu koukaly nohy. „Jsem

nestvůra.“

„Neříkej to.“

„To nic. Já budu hodná nestvůra. Pak se nebudeš muset zlobit.“

Nevěděl jsem, co na to mám říct. Zíral jsem do stropu

a připadalo mi, že pomalu umírám stejně jako ten Thaliin strom.

„To jenom… že jsem nikdy neměl nevlastního bratra.“

Pokoušel jsem se mluvit tak, aby mi nepřeskočil hlas. „Je to pro mě

úplně jiné. A bojím se o tábor. A jeden můj další kamarád,

Grover… je možná v maléru. Pořád mi připadá, že bych měl něco

udělat a pomoct mu, ale nevím jak.“

Tyson neříkal nic.

„Promiň,“ pokračoval jsem. „Ty za nic nemůžeš. Jsem naštvaný

na Poseidóna. Připadá mi, že mi to chce zkomplikovat, jako by se

nás snažil srovnávat, nebo co, a já nechápu, proč to dělá.“

Uslyšel jsem hluboké chrčení. Tyson chrápal.

Povzdechl jsem si. „Dobrou noc, chlape.“

A taky jsem zavřel oči.

V mém snu měl na sobě Grover svatební šaty.

Nijak zvlášť mu neslušely. Byly dlouhé a dole na lemu mu

zasychalo bláto. Výstřih mu pořád padal z ramen. Tvář měl

zakrytou kusem látky jako závojem.

Stál v jakési vlhké jeskyni, osvětlené jenom loučemi. V jednom

rohu bylo lůžko a ve druhém starý tkalcovský stav, z rámu visela

napůl utkaná bílá látka. Zíral přímo na mě, jako bych byl televizní

program, kterého se nemohl dočkat. „Díky bohům!“ vyjekl. „Slyšíš

mě?“

Moje já ve snu se do odpovědi nehrnulo. Pořád jsem se

rozhlížel kolem, vnímal okolí, strop s krápníky, puch ovcí a koz,

vrčení a mručení a mečení, které jako by se ozývalo zpoza balvanu,

60

velkého jako lednička. Blokoval jediný východ odtamtud

a vypadalo to, jako by za ním byla ještě mnohem větší jeskyně.

„Percy?“ zeptal se Grover. „Prosím, nemám sílu vysílat líp.

Musíš mě slyšet!“

„Slyším tě,“ ujistil jsem ho. „Grovere, co se děje?“

Zpoza balvanu zařval obludný hlas: „Cukroušku! Už jsi s tím

hotová?“

Grover sebou trhl. Pisklavě zavolal: „Ještě ne, drahý! Ještě pár

dní!“

„Ech! Copak to už nejsou dva týdny?“

„N-ne, drahý. Jenom pět dní. Takže jich ještě zbývá dvanáct.“

Nestvůra zmlkla, možná se to snažila spočítat. Musela být

v matice horší než já, protože prohlásila: „Dobře, ale pospěš si!

Chci se už KOOOUUUKNOUT pod ten závoj, he-he-he.“

Grover se obrátil zpátky ke mně. „Musíš mi pomoct! Není čas!

Jsem chycený v téhle jeskyni. Na nějakém ostrově v moři.“

„Kde?“

„Nevím přesně! Došel jsem na Floridu a pak jsem zahnul

vlevo.“

„Co? Jak jsi –“

„Je to past!“ prohlásil Grover. „To je ten důvod, proč se ještě

žádný satyr z téhle výpravy nikdy nevrátil. On je pastýř, Percy!

A má tu věc. Její přirozené kouzlo je tak silné, že páchne přesně

jako velký bůh Pan! Satyrové sem přicházejí a myslí si, že našli

Pana, a pak se chytí do pasti a sežere je Polyfémos!“

„Poly-kdo?“

„Ten kyklop!“ vyjekl rozčileně Grover. „Málem jsem mu utekl.

Dostal jsem se až do St. Augustinu.“

„Ale on šel za tebou,“ vzpomněl jsem si na svůj první sen.

„A chytil tě ve svatebním butiku.“

„Přesně tak,“ potvrdil Grover. „Tam muselo zapracovat moje

spojení vcítěním. Koukni, tyhle svatební šaty jsou to jediné, co mě

udržuje naživu. Myslí si, že pěkně voním, ale já mu řekl, že je to

jenom kozí parfém. Díky bohům, že dobře nevidí. Oko má pořád

ještě napůl slepé od té doby, kdy mu ho někdo vydloubl. Ale brzo

61

mu dojde, kdo jsem. Dává mi jenom dva týdny, abych dotkal

svatební vlečku, a už mu začíná docházet trpělivost!“

„Počkej chvilku. Ten kyklop si myslí, že jsi –“

„Ano!“ zaúpěl Grover. „Myslí si, že jsem kyklopka, a chce se

se mnou oženit!“

Za jiných okolností bych se rozřehtal, ale Groverův hlas zněl

smrtelně vážně. Třásl se strachem.

„Přijdu tě zachránit,“ slíbil jsem. „Kde jsi?“

„V Moři nestvůr, samozřejmě!“

„V moři čeho?“

„Slyšels dobře! Já nevím, kde to přesně je! A podívej se,

Percy… hm, tohle je mi fakt moc líto, ale tohle vcítění… no, neměl

jsem jinou šanci. Naše city jsou teď spojené. Pokud umřu…“

„Neříkej mi, že umřu taky.“

„To ne, snad ne. Můžeš žít celé roky v útlumu, nebudeš si nic

uvědomovat. Ale, hm, bylo by mnohem lepší, kdybys mě odsud

dostal.“

„Cukroušku!“ zařval ten netvor. „Je čas k večeři! Ňam-ňam

ovčí masíčko!“

Grover zaskučel: „Musím jít. Pospíchej!“

„Počkat! Řekl jsi, že je tam ta věc. Co to je?“

Ale Groverův hlas už slábl. „Sladké sny. Nenech mě umřít!“

Sen se rozplynul a já se s leknutím probudil. Bylo brzo ráno.

Tyson na mě hleděl jediným ustaraným velikým hnědým okem.

„Není ti něco?“ zeptal se.

Když jsem ho uslyšel, přejel mi mráz po zádech, protože to

znělo skoro stejně jako ta nestvůra, kterou jsem slyšel ve snu.

Ráno v den závodu bylo horké a vlhké. Mlha se válela nízko nad

zemí jako pára v sauně. Na stromech hřadovaly miliony ptáků –

tuční šedobílí holubi, až na to, že nevrkali jako ti normální.

Vydávali otravné kovové pištění, které mi připomínalo podmořský

radar.

Závodní dráha byla vybudovaná na travnatém hřišti mezi

střelnicí a lesem. Héfaistův srub využil bronzové býky, kteří teď

62

byli úplně krotcí, protože měli rozmačkané hlavy, a s jejich pomocí

za pár minut vyoral oválnou dráhu.

Byly tam řady kamenných stupňů pro diváky – Tantala, satyry,

několik lesních víl a pro všechny táborníky, kteří se závodu

neúčastnili. Pan D. se neobjevil. Před desátou nikdy nevstával.

„Dobře!“ prohlásil Tantalos, když se začaly shromažďovat

týmy. Jedna najáda mu přinesla velký tác s cukrovím, a zatímco

Tantalos mluvil, pronásledoval pravou rukou po stole rozhodčího

čokoládový banánek. „Pravidla všichni znáte. Dráha měří čtvrt

míle. Jedou se dva okruhy. Dva koně na jeden vůz. Každý tým se

skládá z vozataje a bojovníka. Zbraně jsou povoleny. Předpokládají

se nečisté triky. Ale pokuste se nikoho nezabít!“ Tantalos se na nás

usmál, jako bychom byli všichni zločinci. „Každé zabití bude

přísně potrestáno. Celý týden žádné sušenkové sendviče u ohně!

A teď si připravte vozy!“

Beckendorf odvedl Héfaistův tým na trať. Měli roztomilý vozík

z bronzu a železa – dokonce i jejich koně byli kouzelní roboti

stejně jako býci z Kolchidy. Nepochyboval jsem o tom, že ten vůz

má všechny možné mechanické vymoženosti a luxusnější výbavu

než dokonale vybavené maserati.

Arésův vůz byl krvavě rudý a táhly ho dvě strašlivé koňské

kostry. Clarisse na vůz vyšplhala se svazkem oštěpů, koulemi

s hřeby, ježky a spoustou dalších nechutných hračiček.

Apollónův vůz byl elegantní a uhlazený a celý ze zlata, tažený

dvěma nádhernými zlatými koňmi. Jejich bojovník se ozbrojil

lukem, i když sliboval, že na vozataje soupeřů střílet šípy nebude.

Hermův vůz měl zelenou barvu a vypadal tak nějak sešle, jako

by celé roky trčel někde v garáži. Nevypadal nijak zvláštně, ale jeli

v něm bratři Stollovi a já se třásl už jen při pomyšlení, jaké podrazy

si připravili.

Zbývaly ještě dva vozy: jeden řídila Annabeth a ten druhý já.

Než začal závod, pokusil jsem se zajít za Annabeth a říct jí

o svém snu.

Když jsem se zmínil o Groverovi, ožila, ale jakmile jsem jí

vyklopil, co říkal, začala se zase tvářit nepřístupně a podezíravě.

„Chceš mě tím znervóznit,“ usoudila.

63

„Cože? Ne, to teda ne!“

„Ale jo! Jako by Grover jenom tak náhodou zakopl o tu jedinou

věc, která by mohla tábor zachránit.“

„Co tím myslíš?“

Obrátila oči k nebi. „Vrať se do vozu, Percy.“

„Já si nevymýšlím. On má malér, Annabeth.“

Zaváhala. Viděl jsem, že se snaží rozhodnout, jestli mi má věřit,

nebo ne. Přesto, že jsme se občas hádali, zažili jsme toho spolu

spoustu. A já věděl, že by si nikdy nepřála, aby se Groverovi stalo

něco špatného.

„Percy, to vcítění je hodně těžká věc. Myslím, že se ti to spíš

vážně jenom zdálo.“

„Orákulum,“ napadlo mě. „Můžeme se poradit s Orákulem.“

Annabeth se zamračila.

Loni v létě před výpravou jsem navštívil podivného ducha,

který žil v podkroví hlavní budovy, a ten mi určil věštbu. Splnila se

tak, jak bych nikdy nečekal. Z toho zážitku jsem byl mimo ještě

celé měsíce. Annabeth věděla, že bych nikdy nenavrhl jít za ním

znova, kdybych to nemyslel úplně vážně.

Než stačila odpovědět, ozval se roh z lastury.

„Vozatajové!“ zavolal Tantalos. „Na start!“

„Promluvíme si pak,“ řekla mi Annabeth, „až potom, co

vyhraju.“

Když jsem se vracel ke svému vozu, všiml jsem si, že je teď na

stromech o hodně víc holubů než předtím – vrkali jako šílení, až

celý les šustil. Nikdo jiný si jich zřejmě nevšímal, ale já z nich byl

nervózní. Zobáky se jim divně leskly. Oči vypadaly lesklejší než

u normálních ptáků.

Tysonovi se nedařilo zvládat naše koně. Musel jsem jim dlouho

domlouvat, než se uklidnili.

Je to nestvůra, pane! stěžovali si mi.

Je to syn Poseidóna, poučil jsem je. Zrovna jako… no, zrovna

jako já.

Ne! stáli na svém. Nestvůra! Žere koně! Nevěříme jí!

Po závodu vám dám kostky cukru, slíbil jsem.

Kostky cukru?

64

Veliké kostky cukru. A jablka. Já vám neřekl o jablkách?

Nakonec se ode mě nechali upoutat do postrojů.

Takže, pokud jsi nikdy neviděl řecký vůz, je stavěný tak, aby

byl rychlý, ne bezpečný ani pohodlný. Je to vlastně dřevěný koš,

vzadu otevřený, namontovaný na nápravě mezi dvěma koly.

Vozataj celou dobu stojí a cítí každý hrbol na cestě. Vozík je

vyrobený z tak lehkého dřeva, že pokud sklouzneš při ostré otáčce

na koncích dráhy, nejspíš se převrátíš a zlikviduješ vozík i sebe. Je

to ještě větší fofr než na skateboardu.

Vzal jsem si otěže a nasměroval vůz ke startovní čáře. Dal jsem

Tysonovi třímetrové bidlo a řekl mu, že jeho úkolem bude odrážet

ostatní vozíky, pokud se k nám dostanou moc blízko, a odpalovat

všechno, co se na nás pokusí hodit.

„Nebít tou holí koníky,“ prohlásil pevně.

„Ne,“ souhlasil jsem. „Ani lidi, pokud to půjde. Pojedeme ten

závod čistě. Jenom likviduj všechno, co by nám mohlo vadit,

a nech mě, abych se mohl soustředit na řízení.“

„My vyhrajeme!“ Rozzářil se.

Máme tu prohru skoro úplně jistou, pomyslel jsem si pro sebe,

ale musel jsem to zkusit. Chtěl jsem ukázat ostatním… no, vlastně

jsem přesně nevěděl, co jim chci ukázat. Že Tyson není tak špatný

kluk? Že se nestydím za to, že mě s ním vidí na veřejnosti? A třeba

i to, že mi neublížili všemi těmi hláškami a nadávkami?

Když se vozíky srovnaly, shromáždili se v lese další holubi

s lesklýma očima. Štěbetali tak hlasitě, že si toho táborníci na

tribunách začínali všímat a nervózně se ohlíželi na stromy, které se

pod vahou ptáků třásly. Tantalos nevypadal, že by mu to dělalo

starosti, ale musel zvýšit hlas, aby ho přes ten hluk bylo slyšet.

„Vozatajové!“ zvolal. „Na startovní čáru!“

Máchl rukou a zazněl startovní výstřel. Vozíky s rachotem

ožily. Kopyta zabušila do země. Dav zajásal.

Skoro okamžitě se ozvalo hlasité zlověstné prásk! Ohlédl jsem

se právě včas, abych zahlédl, jak se Apollónův vozík převrátil.

Narazil do něj Hermův vůz – možná omylem, možná ne. Jezdce to

vyhodilo ven, ale jejich splašení koně táhli zlatý vůz šikmo přes

dráhu. Hermův tým, Travis a Connor Stollovi, se rozesmáli nad

65

svým štěstím, ale ne nadlouho. Apollónovi koně se srazili s jejich a

Hermův vůz se převrátil taky. V prachu zbyla jen hromada

polámaného dřeva a čtyři vzpínající se koně.

Dva vozy byly vyřazeny na prvních několika metrech. Tenhle

sport se mi líbil.

Soustředil jsem se zase dopředu. Měli jsme dobrý čas, předjeli

jsme arésovce, ale Annabethin vůz byl daleko před námi. Annabeth

už vybírala první zatáčku a její ozbrojenec s oštěpem se šklebil a

mával na nás a křičel: „Čau v cíli!“

Héfaistův vozík nás taky začínal dohánět.

Beckendorf zmáčkl nějaký knoflík a na boku jeho vozu se

vysunula deska.

„Pardon, Percy!“ zaječel. Přímo na naše kola vyrazily tři sady

koulí a řetězů. Úplně by nás byly zničily, kdyby Tyson rychle

nemáchl bidlem a nesrazil je. Pořádně strčil do Héfaistova vozu, až

odskočil, a my ho předjeli.

„Dobrá práce, Tysone!“ vykřikl jsem.

„Ptáci!“ zvolal.

„Co?“

Hnali jsme se tak rychle, že bylo těžké něco zahlédnout nebo

uslyšet, ale Tyson ukázal směrem k lesu a já uviděl to, čeho jsem se

bál. Holubi se zvedali ze stromů. Kroužili jako veliké tornádo a

mířili k závodní dráze.

O nic nejde, pomyslel jsem si. Jsou to jenom holubi.

Nutil jsem se soustředit na závod.

Zvládli jsme první zatáčku, kola pod námi skřípala, hrozilo, že

se vozík převrhne, ale byli jsme už jenom tři metry za Annabeth.

Kdybych se tak dokázal dostat ještě o kousek blíž, mohl by Tyson

použít tu svou hůl…

Annabethin bojovník se už neusmíval. Vybral si ze své sbírky

oštěp a namířil na mě. Užuž se chystal hodit, když jsme uslyšeli

křik.

Holubi se rojili – tisíce jich střemhlav bombardovaly diváky na

tribunách, napadaly další vozy. Sesypaly se na Beckendorfa. Jeho

bojovník se je pokoušel odpalovat, ale nic neviděl. Vůz se vybočil

66

z kurzu a brázdil jahodová pole, až se z mechanických koní

kouřilo.

Clarisse v Arésově voze rozkázala svému bojovníkovi, aby přes

korbu rychle zatáhl maskovací síť. Ptáci se rojili kolem, klovali a

chňapali bojovníkovi po rukách, jak se pokoušel držet síť nahoře,

ale Clarisse jen zatnula zuby a jela dál. Jejím skeletovým koním

zřejmě ten zmatek nevadil. Holubi jim marně klovali do prázdných

očních důlků a prolétávali jim hrudními koši, ale hřebci běželi

pořád dál.

Diváci takové štěstí neměli. Ptáci jim sekali po každém kousku

odhaleného masa a vyvolávali masovou paniku. Teď, když se

dostali blíž, bylo jasné, že to nejsou obyčejní holubi. Měli slídivé

zlé oči a zobáky z bronzu a soudě podle jekotu táborníků musely

být ostré jako břitvy.

„Stymfalští ptáci!“ vykřikla Annabeth. Zpomalila a přiblížila se

se svým vozem k mému. „Jestli je neodeženeme, ozobou všechny

až na kost!“

„Tysone,“ rozhodl jsem, „obracíme!“

„Jedeme špatně?“ zeptal se.

„To pořád,“ zabručel jsem, ale nasměroval jsem vozík směrem

k tribunám.

Annabeth jela hned vedle mě. Vykřikla: „Hrdinové, do zbraně!“

Ale netušil jsem, jak by ji mohl někdo slyšet přes to vřeštění ptáků

a všeobecný zmatek.

Chytil jsem otěže jednou rukou a podařilo se mi vytáhnout meč,

zatímco jsem cítil nápor ptáků, kteří hrozivě klapali kovovými

zobáky a oháněli se po mé tváři. Srážel jsem je ve vzduchu a oni

explodovali na prach a peří, ale pořád jich ještě zbývaly miliony.

Jeden mě drápl do zad a já málem vyskočil přímo z vozu.

Annabeth neměla o nic větší štěstí. Čím víc jsme se blížili

k tribunám, tím byla hejna ptáků početnější.

Někteří diváci se pokoušeli bránit. Athénini táborníci volali po

štítech. Lučištníci z Apollónova srubu vytáhli luky a šípy,

připraveni vyvraždit to nebezpečí, ale vzhledem k tomu, že mnoho

táborníků bylo s ptáky v jednom chumlu, nedalo se střílet.

67

„Je jich moc!“ zaječel jsem na Annabeth. „Jak se jich

zbavíme?“

Sekla po jednom holubovi nožem. „Herkules použil zvuk!

Mosazné zvony! Zaplašil je nejhroznějším zvukem, jaký mohl –“

Najednou vyvalila oči. „Percy… Cheirónova sbírka!“

Okamžitě jsem pochopil. „Myslíš, že to zabere?“

Podala otěže svému bojovníkovi a přeskočila ze svého vozu do

mého, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě. „K hlavní

budově! Je to naše jediná šance!“

Clarisse právě projížděla cílovou čarou, úplně bez soupeřů.

A teprve teď si zřejmě všimla, jak vážný je ten ptačí problém.

Když nás viděla, jak jedeme pryč, vykřikla: „Vy utíkáte! Bojuje

se tady, vy srabi!“ Vytasila meč a vyrazila k tribunám.

Pobídl jsem koně do trysku. Vůz rachotil přes jahodová pole,

přes volejbalové hřiště a s trhnutím se zastavil před hlavní

budovou. Vřítili jsme se s Annabeth dovnitř a uháněli jsme

chodbou do Cheirónova bytu.

Jeho přehrávač stál pořád na nočním stolku. I jeho oblíbená

cédéčka. Popadl jsem to nejprotivnější, jaké jsem našel, Annabeth

chňapla přístroj a společně jsme běželi zase ven.

Vozy na závodní trati byly v plamenech. Zranění táborníci se

rozbíhali všemi směry, ptáci jim rvali šaty a tahali je za vlasy,

zatímco Tantalos honil sladkosti od snídaně kolem tribun a každou

chvíli křikl: „Všechno je pod kontrolou! Není se čeho bát!“

Zastavili jsme se u cílové čáry. Annabeth připravila přehrávač.

Modlil jsem se, aby neměl vybité baterie.

Zmáčkl jsem PLAY a pustil Cheirónovu oblíbenou hudbu –

Největší hity Deana Martina. Najednou se vzduch naplnil violami

a italským skučením party chlápků.

Ďábelští holubi začali šílet. Létali v kruzích, naráželi do sebe,

jako by si chtěli vyrazit mozky z hlav. Pak úplně opustili dráhu

a jako mohutná temná vlna se vznesli k obloze.

„Teď!“ vykřikla Annabeth. „Lučištníci!“

Na tak zřetelné cíle se Apollónovým lukostřelcům mířilo

bezvadně. Většina z nich uměla vypálit pět nebo šest šípů

najednou. Za pár minut byla zem posetá mrtvými holuby

68

s bronzovými zobáky a ti, kteří přežili, vypadali jen jako vzdálená

tečka na obzoru.

Tábor byl zachráněn, ale pohled na trosky nestál za nic. Většina

vozů byla úplně zničená. Skoro všichni byli zranění, krváceli ze

spousty ptačích klovanců. Kluci a holky z Afroditina srubu ječeli,

protože si zničili účesy i oblečení.

„Bravo!“ poznamenal Tantalos, ale nepodíval se na mě ani na

Annabeth. „Máme našeho prvního vítěze!“ Došel k cílové čáře a

předal zlatý vavřín za závod Clarisse, která se tvářila úplně

popleteně.

Pak se obrátil a usmál se na mě. „A teď tresty pro výtržníky,

kteří narušili závod.“

69

Sedmá kapitola

PŘIJÍMÁM DARY OD CIZINCE

o

P dle Tantala si ti stymfalští ptáci prostě hleděli svého v lese

a nebyli by zaútočili, kdybychom je s Annabeth a Tysonem

nerozčilili svou nešikovnou jízdou.

Bylo to tak nespravedlivé, že jsem Tantalovi odsekl, aby šel

radši zas honit koblihu, což mu náladu nijak nezvedlo. Odsoudil

nás do služby v kuchyni – celé odpoledne drhnout hrnce a mísy

v podzemní kuchyni s čisticími harpyjemi. Ty harpyje nemyly

nádobí vodou, ale lávou, aby všechno zářilo čistotou a aby se

zahubilo devadesát devět celých devět procent všech bakterií. Já

a Annabeth jsme proto museli mít azbestové rukavice a zástěry.

Tysonovi to nevadilo. Ponořil se do lávy klidně holýma rukama

a pustil se do drhnutí, ale Annabeth a já jsme si museli protrpět celé

hodiny horké a nebezpečné práce. Ke všemu tam byly tuny talířů

navíc. Tantalos objednal speciální slavnostní oběd na oslavu

vítězství Clarisse – jídlo o několika chodech včetně obalovaných

řízků z vražedných stymfalských ptáků.

Jediné dobré na našem trestu bylo to, že jsme teď měli

s Annabeth společného nepřítele a spoustu času si promluvit. Když

si znovu poslechla můj sen o Groverovi, vypadalo to, jako by mi

začínala věřit.

„Pokud to fakt našel,“ zamumlala, „a pokud bychom to dokázali

sebrat –“

„Tak pr,“ řekl jsem. „Ty děláš, jako by ta… ta věc, kterou

Grover objevil, bylo to jediné na světě, co může tábor zachránit. Co

je to?“

„Napovím ti. Co máš, když oholíš berana?“

„Svinčík?“

Povzdechla si. „ Rouno. Kožich berana se jmenuje rouno.

A když ten beran má náhodou zlatou vlnu –“

70

„Zlaté rouno. To myslíš vážně?“

Annabeth seškrábla kosti vražedného ptáka z talíře do lávy.

„Percy, vzpomínáš si na šedé sestry? Říkaly, že znají místo té věci,

kterou hledáš. A taky se zmínily o Iasonovi. To jemu před třemi

tisíci let řekly, jak najde zlaté rouno. Znáš přece tu historku

o Iasonovi a argonautech?“

„Jasně,“ přikývl jsem. „Ten starý film s kostlivci.“

Annabeth obrátila oči v sloup. „U všech bohů, Percy! Ty jsi

úplně beznadějný případ.“

„No tak jak to bylo?“ chtěl jsem vědět.

„Jenom poslouchej. Opravdová historie rouna: žily byly dvě

děti, chlapec a dívka, ano? Macecha je chtěla obětovat bohům, ale

jejich skutečná matka se modlila za jejich záchranu. A tak jim

bohové poslali kouzelného létajícího berana se zlatou vlnou, který

je sebral v Řecku a odnesl je až do Kolchidy v Malé Asii. No,

vlastně donesl jen chlapce. Dívka po cestě spadla a umřela, ale to

není důležité.“

„Pro ni asi jo.“

„Jde o to, že když se chlapec dostal do Kolchidy, obětoval toho

zlatého berana bohům a rouno pověsil na strom uprostřed

království. Přinášelo rozkvět celé zemi. Zvířata přestala stonat.

Rostliny rostly jako divé. Rolníci měli úžasnou úrodu. Nikdy žádná

nemoc. Proto chtěl Iason to rouno. Dokáže ozdravit každou zemi,

ve které se nachází. Léčí nemoci, posiluje přírodu, odstraňuje

znečištění –“

„Umělo by vyléčit Thaliin strom.“

Annabeth přikývla. „A celkově by posílilo hranice Tábora

polokrevných. Ale Percy, to rouno je ztracené už stovky let.

Hledaly ho davy hrdinů, ale marně.“

„Jenže Grover ho našel,“ řekl jsem. „Šel hledat Pana a našel

místo toho rouno, protože obojí vyzařuje přírodní kouzlo. To je

jasné, Annabeth. Můžeme Grovera vysvobodit a zároveň

zachráníme tábor. Perfektní!“

Annabeth zaváhala. „Trošku moc perfektní, nemyslíš si? Co

když je to nějaká past?“

71

Vzpomněl jsem si na loňské léto, jak Kronos zmanipuloval naši

výpravu. Málem nás napálil a my mu pomohli zahájit válku, která

by zničila západní civilizaci.

„Máme na výběr?“ zeptal jsem se. „Chceš mi pomoct zachránit

Grovera, nebo ne?“

Podívala se na Tysona, který ztratil zájem o náš rozhovor

a spokojeně si dělal lodičky z hrnků a lžiček v lávě.

„Percy,“ zamumlala tiše, „budeme muset bojovat s kyklopem.

S Polyfémem, nejhorším kyklopem vůbec. A je jenom jediné místo,

kde ten ostrov může být. V Moři nestvůr.“

„Kde to je?“

Hleděla na mě, jako by si myslela, že si schválně hraju na

pitomce. „Moře nestvůr. To moře, kterým plul Odysseus a Iason

a Aeneas a všichni ostatní.“

„Myslíš Středozemní moře?“

„Ne. Teda, vlastně ano… ale ne.“

„Další jasná odpověď. Díky.“

„Podívej se, Percy, Moře nestvůr je moře, kterým proplouvají

všichni hrdinové při svých dobrodružstvích. Bývalo to Středozemní

moře, ano. Ale stejně jako všechno ostatní i tohle mění polohu

podle toho, jak se mění centrum západní moci.“

„Jako hora Olymp, která je teď nad Empire State Building,“

souhlasil jsem. „A Hádés, který trčí pod Los Angeles.“

„Správně.“

„Ale celé moře plné nestvůr – jak by se něco takového dokázalo

schovat? Nevšimli by si smrtelníci, že se tam dějí divné věci… jako

třeba, že to polyká celé lodi a tak?“

„Jistěže si všimli. Nerozumí tomu, ale vědí, že je na té části

oceánu něco divného. Moře nestvůr teď leží u východního pobřeží

Spojených států, severovýchodně od Floridy. Smrtelníci pro něj

mají dokonce jméno.“

„Bermudský trojúhelník?“

„Přesně tak.“

Pomalu mi to docházelo. Myslím, že to nebylo divnější než

všechno ostatní, co jsem se naučil od příchodu do Tábora

polokrevných. „Fajn… tak aspoň víme, kde máme hledat.“

72

„Stejně je to veliká oblast, Percy. Hledat jeden malý ostrov ve

vodách zamořených nestvůrami –“

„No tak, já jsem syn boha moře. To je moje domácí hřiště.

Copak to může být tak těžké?“

Annabeth svraštila čelo. „Budeme si muset promluvit

s Tantalem a získat povolení k výpravě. Jenomže on nám to

zakáže.“

„Nezakáže, pokud mu to řekneme dneska večer u táborového

ohně přede všemi. Uslyší to celý tábor. Bude na něj tlačit. Nebude

to moct zamítnout.“

„Možná.“ Do Annabethina hlasu se vplížil malý kousek naděje.

„Radši doděláme ty talíře. Podal bys mi lávový rozprašovač,

prosím?“

Ten večer u táborového ohně vedl zpěv Apollónův srub. Pokoušel

se všechny pozvednout na duchu, ale po tom odpoledním ptačím

útoku to nebylo jednoduché. Všichni jsme seděli v půlkruhu na

kamenných stupních, zpívali jenom tak vlažně a pozorovali, jak

hoří oheň. Apollónovy děti k tomu brnkaly na kytary a na lyry.

Přezpívali jsme všechny standardní táborové kousky:

„Egejským mořem“, „Jsem svůj vlastní prapradědeček“, „Tahle

zem je Mínová zem“. Oheň byl kouzelný, takže čím hlasitěji člověk

zpíval, tím výš se zdvihal, měnil barvu a žár s náladou davu. Když

byl fajn večer, vídal jsem ho i šest metrů vysoký a tak horký, že se

vznítila celá přední řada ibišků. Dneska dosahoval oheň sotva

půldruhého metru, hřál jen taktak a plameny měly bledou barvu.

Dionýsos odešel brzy. Přetrpěl pár písní a pak zamumlal něco

o tom, že i hrát pinochle s Cheirónem bylo zábavnější než tohle.

Věnoval Tantalovi znechucený pohled a zamířil zpátky k hlavní

budově.

Když dozněla poslední píseň, prohlásil Tantalos: „No, to teda

byla krása!“

Popošel dopředu s opečeným marshmallowem na klacku

a pokusil se ho stáhnout jenom jakoby nic. Ale než se ho stačil

dotknout, odlétl mu bonbon z prutu. Tantalos po něm divoce hrábl,

ale marshmallow spáchal sebevraždu – vrhl se rovnou do plamenů.

73

Tantalos se obrátil zpátky k nám a chladně se usmíval. „Tak

tedy! Pár sdělení ohledně zítřejšího programu.“

„Pane,“ řekl jsem.

Tantalovi zacukalo v oku. „Náš kuchyňský pomocník má něco

na srdci?“

Někteří Arésovi táborníci se zahihňali, ale já jsem se nehodlal

nechat znervóznět a umlčet. Postavil jsem se a podíval se na

Annabeth. Díky bohům, vstala zároveň se mnou.

Oznámil jsem: „Máme nápad, jak zachránit tábor.“

Zavládlo ticho jako v hrobě, ale odhadoval jsem, že jsem si

získal všeobecnou pozornost, protože táborový oheň zaplál jasně

žlutou barvou.

„Jistě,“ poznamenal Tantalos vlažně. „No, pokud to má něco

společného s vozy –“

„Zlaté rouno,“ vyhrkl jsem. „My víme, kde je.“

Plameny zahořely oranžově. Než mě Tantalos stačil zarazit,

vychrlil jsem svůj sen o Groverovi a o Polyfémově ostrově.

Annabeth se přidala a připomněla všem, co rouno dokáže. Od ní to

znělo jaksi přesvědčivěji.

„To rouno může zachránit tábor,“ uzavřela svou řeč. „Tím jsem

si jistá.“

„Nesmysl,“

prohlásil

Tantalos.

„My

nepotřebujeme

zachraňovat.“

Všichni na něj zůstali hledět, až z toho začal být nesvůj.

„Kromě toho,“ dodal rychle, „Moře nestvůr? To není zvlášť

přesné umístění. Nevěděli byste ani, kde ho máte hledat.“

„Ale ano, já to vím,“ namítl jsem.

Annabeth se ke mně naklonila a zašeptala: „Ty to víš?“

Přikývl jsem, protože mi Annabeth oživila paměť, když mi

připomněla tu jízdu taxíkem se šedými sestrami. Tehdy mi ta

informace, kterou mi daly, nedávala smysl. Ale teď…

„30, 31, 75, 12,“ odrecitoval jsem.

„Fááájn,“ ušklíbl se Tantalos. „Díky, žes nám pověděl ta

nesmyslná čísla.“

„Jsou to souřadnice pro plavbu,“ nedal jsem se. „Zeměpisná

šířka a délka. Já, hm, učili jsme se to ve společenských vědách.“

74

Dokonce i Annabeth vypadala, že to na ni zapůsobilo. „Třicet

stupňů jednatřicet minut severní šířky, sedmdesát pět stupňů

dvanáct minut západní délky. Má pravdu! Ty souřadnice nám daly

šedé sestry. Bude to někde v Atlantiku u pobřeží Floridy. Moře

nestvůr. Je třeba podniknout výpravu!“

„Počkejte chvilku,“ brzdil nadšení Tantalos.

Ale táborníci začali skandovat: „Výprava! Výprava!“

Plameny zahořely výš.

„To není nutné!“ stál na svém Tantalos.

„VÝPRAVA! VÝPRAVA!“

„Dobře!“ houkl Tantalos a oči mu planuly vztekem. „Vy spratci

chcete, abych povolil výpravu?“

„ANO!“

„Výborně,“ souhlasil. „Určím tedy bojovníka, který podnikne tu

nebezpečnou cestu, aby získal zlaté rouno a přinesl ho zpátky do

tábora. Nebo zemřel, když se o to bude snažit.“

Srdce mi přetékalo vzrušením. Nehodlal jsem se nechat

Tantalem zastrašit. Tohle jsem musel udělat. Chtěl jsem zachránit

Grovera a tábor. Nic mě nezastaví.

„Povolím našemu bojovníkovi poradit se s Orákulem!“ oznámil

Tantalos. „A vybrat si na cestu dva společníky. A myslím, že výběr

toho šampióna je zřejmý.“

Tantalos se podíval na Annabeth a na mě, jako by nás nejradši

zaživa stáhl z kůže. „Tím šampiónem by měl být někdo, kdo si

vysloužil úctu tábora, kdo projevil duchapřítomnost v závodě vozů

a odvahu při obraně tábora. Výpravu povedeš ty… Clarisse!“

Oheň zablikal tisícem pestrých barev. Arésův srub začal dupat

a jásat. „CLARISSE! CLARISSE!“

Clarisse se zvedla a vypadala ohromeně. Pak polkla a hruď se jí

dmula pýchou. „Přijímám výpravu!“

„Počkat!“ houkl jsem. „Grover je můj přítel. Ten sen jsem měl

já.“

„Sedni si!“ zaječel jeden z Arésových táborníků.

„Tys měl šanci loni v létě!“

„Jo, zase chce všechnu slávu pro sebe!“ přidal se další.

75

Clarisse do mě zabodla pohled. „Přijímám výpravu!“

opakovala. „Já, Clarisse, dcera Arésova, zachráním tábor!“

Arésovi táborníci se rozjásali ještě hlasitěji. Annabeth

protestovala a její druhové ze srubu ji podpořili. Všichni ostatní se

přidávali na jednu nebo druhou stranu – křičeli a hádali se a házeli

po sobě bonbony marshmallow. Myslel jsem, že se z toho vyklube

klasická válka sušenkových sendvičů, ale Tantalos vykřikl: „Ticho,

vy spratci!“

Jeho tón šokoval i mě.

„Sednout!“ nařídil. „Povím vám duchařskou historku.“

Netušil jsem, co má za lubem, ale všichni jsme se neochotně

přesunuli zpátky na místa. Ďábelská aura, která z Tantala

vyzařovala, byla stejně silná jako u každé nestvůry, se kterou jsem

se kdy setkal.

„Kdysi dávno žil smrtelný král, kterého bohové milovali!“

Tantalos si položil ruku na hruď a já začal tušit, že mluví o sobě.

„Ten král,“ pokračoval, „měl dokonce dovoleno hodovat na

hoře Olymp. Ale když se pokusil odnést s sebou na zem trochu

ambrózie a nektaru, aby zjistil recept – jenom jeden maličký pytlík,

abyste věděli – bohové ho potrestali. Navždycky ho vykázali ze

svých síní! Jeho vlastní lidé se mu vysmívali! Děti mu nadávaly!

Jasně, táborníci, měl příšerné děti. Děti – přesně – jako – vy!“

Ukázal pokřiveným prstem na několik svých posluchačů,

včetně mě.

„Víte, co ten král udělal svým nevděčným dětem?“ zeptal se

Tantalos měkce. „Víte, jak se pomstil bohům za jejich krutý trest?

Pozval Olympany na hostinu do svého paláce, jen aby jim dokázal,

že k nim necítí žádnou zášť. Nikdo si nevšiml, že děti tam chybějí.

A když bohům podal hlavní chod, uhodnete, mí drazí táborníci, co

to bylo za maso?“

Nikdo si netroufal odpovědět. Oheň zaplál tmavě modrou

barvou, ďábelsky se odrážel na zvrhlém Tantalově obličeji.

„Jistě, bohové ho v posmrtném životě potrestali,“ zaskřehotal

Tantalos. „To teda ano. Ale prožil aspoň tu chvíli zadostiučinění,

ne? Jeho děti už mu nemohly nikdy odmlouvat ani zpochybňovat

jeho autoritu. A víte co? Říká se, že duch toho krále teď sídlí přímo

76

v tomto táboře, čeká na příležitost pomstít se nevděčným,

vzpurným dětem. A tak… jsou ještě nějaké stížnosti, než pošleme

Clarisse na její výpravu?“

Ticho.

Tantalos pokývl Clarisse. „Orákulum, má drahá. Jdi za ním.“

Neklidně se zavrtěla, dokonce jako by ani ona nestála o slávu

za cenu toho, že bude Tantalovým oblíbencem. „Pane –“

„Běž!“ vyštěkl na ni.

Nemotorně se uklonila a pospíchala k hlavní budově.

„A co ty, Percy Jacksone?“ zeptal se Tantalos. „Náš umývač

nádobí nemá žádné námitky?“

Neřekl jsem nic. Nehodlal jsem mu dát to potěšení, aby mě

mohl zas potrestat.

„Dobře,“ řekl Tantalos. „A dovolte mi, abych všem připomenul

– nikdo neopustí tento tábor bez mého povolení. Každý, kdo se o to

pokusí… no, pokud ten pokus přežije, bude z tábora navěky

vyloučen, ale tak daleko to nedojde. Zákaz vycházení budou ode

dneška hlídat harpyje, a ty mají věčně hlad! Dobrou noc, milí

táborníci. Dobře se vyspěte.“

Tantalos mávl rukou, oheň zhasl a táborníci se potmě vytráceli

ke svým srubům.

Nedokázal jsem to Tysonovi vysvětlit. Věděl, že jsem smutný.

Věděl, že jsem se chtěl vydat na cestu a Tantalos mi to nedovolil.

„Stejně půjdeš?“ zeptal se.

„Já nevím,“ přiznal jsem. „To by bylo těžké. Moc těžké.“

„Já ti pomůžu.“

„Ne. Já – hm, to bych po tobě nemohl chtít, chlape. Je to

nebezpečné.“

Tyson shlédl na kousky kovu, které si montoval na klíně –

pérka a ozubená kolečka a drobné drátky. Beckendorf mu dal pár

nástrojů a volné součástky a Tyson se v tom teď každý večer rýpal,

i když jsem netušil, jak může tak velkýma rukama zacházet s tak

drobnými kousíčky.

„Co to stavíš?“ zeptal jsem se.

77

Tyson neodpověděl. Místo toho jaksi hluboce zaskuhral:

„Annabeth nemá ráda kyklopy. A ty… nechceš mě s sebou?“

„Ne, tak to není,“ řekl jsem nepřesvědčivě. „Annabeth tě má

ráda. Vážně.“

V koutcích oka měl slzy.

Vzpomněl jsem si, že Grover stejně jako všichni ostatní

satyrové dokáže číst lidské city. Zajímalo by mě, jestli to dokážou

i kyklopové.

Tyson zabalil svou titěrnou práci do voskovaného plátna.

Položil se na postel a objal ten balík jako medvídka. Když se

obrátil ke zdi, zahlédl jsem mu na zádech škaredé jizvy, jako by ho

někdo přejel traktorem. Uvažoval jsem už po milionté o tom, jak se

mu to stalo.

„Táta o mě vždycky stál,“ pofňukával. „A teď… Asi mu vadí,

že má syna kyklopa. Neměl jsem se narodit.“

„Takhle nemluv! Poseidón se k tobě přihlásil, nebo ne?

Takže… o tebe musí stát… a hodně.“

Hlas mě zradil, když jsem pomyslel na všechny ty roky, které

Tyson prožil na newyorských ulicích v kartonové krabici od

ledničky. Jak si mohl Tyson myslet, že o něj Poseidón stojí? Co je

to za tátu, když tohle dopustí u vlastního dítěte, ať si je to dítě

nestvůra?

„Tysone… tábor pro tebe bude dobrým domovem. Ostatní si na

tebe zvyknou. To ti slibuju.“

Tyson si vzdychl. Čekal jsem, jestli něco řekne. Pak mi došlo,

že už spí.

Ležel jsem na zádech v posteli a snažil se zavřít oči, ale nějak

jsem nemohl. Bál jsem se, že budu mít další sen o Groverovi.

Pokud je to spojení vcítěním opravdové… pokud se Groverovi

něco stalo… vzbudím se vůbec?

Oknem svítil dovnitř úplněk. V dálce duněl příboj. Cítil jsem

teplou vůni jahodových plantáží a slyšel smích lesních víl, jak

honily po lese sovy. Ale něco na té noci mi připadalo špatné –

nemoc Thaliina stromu, která se rozšiřovala po údolí.

Dokáže Clarisse zachránit Vrch polokrevných? To mě spíš

Tantalos vyznamená jako nejlepšího táborníka.

78

Vylezl jsem z postele a hodil na sebe nějaké oblečení. Popadl

jsem deku na pláž a zpod postele vytáhl balení šesti plechovek

coly. Cola byla v táboře odjakživa mimo pravidla. Nebylo tu

povoleno žádné jídlo ani pití z venku, ale pokud sis promluvil se

správným člověkem z Hermova srubu a zaplatil mu pár zlatých

drachem, dokázal z nejbližšího obchodu s potravinami propašovat

skoro všechno.

Vyplížit se ven po zákazu vycházení bylo taky proti pravidlům.

Kdyby mě chytili, buď budu mít velký malér, nebo mě rovnou

sežerou harpyje. Ale já chtěl vidět oceán. Tam mi bylo vždycky líp.

Myslelo mi to jasněji. Vyšel jsem ze srubu a zamířil na pláž.

Roztáhl jsem si deku poblíž příboje a otevřel si colu. Cukr a kofein

mi odjakživa kdovíproč zklidňovaly hyperaktivní mozek. Snažil

jsem se rozhodnout, co udělat, abych zachránil tábor, ale nic mě

nenapadalo. Přál jsem si, aby ke mně promluvil Poseidón, dal mi

nějakou radu nebo tak.

Obloha byla modrá a hvězdnatá. Hledal jsem souhvězdí, která

mě naučila Annabeth – Střelec, Héraklés, Severní koruna – když tu

někdo řekl: „Krásné, co?“

Málem jsem vyprskl colu.

Hned vedle mě stál chlapík v krátkých nylonových běžeckých

kalhotách a v tričku s emblémem newyorského městského

maratónu. Byl štíhlý a vysportovaný, měl prošedivělé vlasy

a uličnický úsměv. Připadal mi trochu povědomý, ale nemohl jsem

přijít na to, čím to je.

Nejdřív mě napadlo, že si asi dává půlnoční běh po pláži a nějak

zabloudil za hranice tábora. To by se ale nemělo stát. Obyčejní

smrtelníci do tábora vstoupit nemohli. Ale možná, že se mu nějak

podařilo proklouznout kvůli oslabení kouzla stromu. Jenže

uprostřed noci? A kolem nebylo nic než zemědělská půda a státní

rezervace. Odkud by ten chlap asi tak mohl přiběhnout?

„Můžu se k tobě přidat?“ zeptal se. „Celé věky jsem si nesedl.“

No jo, já vím – cizí chlap uprostřed noci. Zdravý rozum velel:

utéct, volat o pomoc a tak dále. Ale ten chlapík to všechno bral tak

klidně, že jsem se vlastně ani nedokázal bát.

79

Řekl jsem: „Jo, jasně.“

Usmál se. „Tvá pohostinnost ti slouží ke cti. Páni, Coca-Cola!

Můžu?“

Posadil se na druhý konec deky, otevřel colu a dal si doušek.

„Páni… no to je ono. Klid a ticho v –“

V kapse mu zazvonil mobilní telefon.

Běžec si povzdechl. Vytáhl telefon a já vykulil oči, protože ten

přístroj zářil namodralým světlem. Když vysunul anténku, začali se

kolem přístroje kroutit dva tvorové – zelení hadi, ne větší než

žížaly.

Běžec si toho zřejmě ani nevšiml. Podíval se na displej a zaklel.

„Tohle musím vzít. Jenom vte…“ Pak do telefonu: „Haló?“

Poslouchal. Ti minihadi se ovíjeli kolem anténky hned vedle

jeho ucha.

„Jo,“ řekl běžec. „Poslouchejte – já vím, ale… mně je jedno,

jestli je přikovaný ke skále řetězy a supi mu klovají játra, pokud

nemá vyhledávací číslo, nedokážeme jeho balíček vysledovat…

Dárek lidstvu, výborně… Víte, kolik takových věcí dodáváme…

Ach, to nic. Poslyšte, prostě ho odkažte na Eris v zákaznické

službě. Musím končit.“

Zavěsil. „Omlouvám se. Noční expresní služby zrovna vrcholí.

Co jsem to říkal –“

„Máte na telefonu hady.“

„Co? Ale ti nekoušou. Řekněte ahoj, Georgi a Martho.“

Ahoj, Georgi a Martho, ozval se mi v hlavě chraplavý mužský

hlásek.

Nebuď tak kousavý, okřikl ho ženský hlas.

Proč ne? chtěl vědět George. Já dělám veškerou opravdovou

práci.

„No tak, nechte toho zase!“ Běžec si zastrčil telefon zpátky do

kapsy. „Tak, kde jsme to byli… Aha, ano. Klid a ticho.“

Překřížil si nohy tak, že se dotýkaly v kotnících, a podíval se

nahoru ke hvězdám. „Už je to dlouho, co jsem se naposled dostal

k odpočinku. Od té doby, co je telegraf – pořád jenom spěch,

spěch, spěch. Máš nějaké oblíbené souhvězdí, Percy?“

80

Pořád jsem byl tak trochu vedle z těch zelených hádků, které si

zastrčil do běžeckých kalhot, ale řekl jsem: „No, mám rád

Héraklése.“

„Proč?“

„No… protože měl pořádnou smůlu. Ještě větší než já.

Připadám si tak líp.“

Běžec se zasmál. „Ne protože byl silný a známý a to všechno?“

„Ne.“

„Jsi zajímavý mladý muž. Takže co teď?“

Hned jsem věděl, na co se mě ptá. Co mám v plánu udělat s tím

rounem?

Než jsem stačil odpovědět, ozval se mu z kapsy tlumeně had

Martha: Na lince dva mám Démétér.

„Teď ne,“ odbyl ji běžec. „Řekni jí, ať nechá vzkaz.“

To se jí nebude líbit. Posledně, když jste ji nechal čekat, zvadly

všechny kytky v divizi dodávek květin.

„Zkrátka jí řekni, že mám schůzi!“ Běžec obrátil oči k nebi.

„Ještě jednou se omlouvám, Percy. Říkal jsi…“

„Ehm… kdo přesně jste?“

„Tos ještě neuhodl, takový chytrý kluk jako ty?“

Ukažte mu to! zaprosila Martha. Nebyla jsem v pravé velikosti

už celé měsíce.

Neposlouchejte ji! vložil se do toho George. Chce se jenom

předvádět!

Muž znovu vytáhl telefon. „Původní podobu, prosím.“

Mobil se rozzářil jasně modrou barvou. Protáhl se na metr

dlouhou dřevěnou hůl, ze které nahoře vyrazila holubí křídla.

George a Martha, teď zelení hadi v plné velikosti, se společně

ovíjeli uprostřed. Bylo to Aeskulapovo žezlo, symbol srubu číslo

jedenáct.

Krk se mi stáhl. Došlo mi, koho mi připomíná ten běžec

s uličnickými rysy, rošťáckým leskem v očích…

„Vy jste Lukův táta,“ vydechl jsem. „Hermés.“

Bůh našpulil rty. Zabodl žezlo do písku jako tyč slunečníku.

„‚Lukův táta.‘ Obyčejně mě lidé takhle nepředstavují. Bůh zlodějů,

to ano. Nebo bůh poslů a cestovatelů, když chtějí být milí.“

81

Bůh zlodějů, to úplně stačí, poznamenal George.

Ach, George si nevšímej. Martha ke mně švihla jazykem. Je

jenom zatrpklý, protože mě má Hermés radši.

Nemá!

Ale má!

„Chovejte se slušně, vy dva,“ varoval je Hermés, „nebo vás

proměním zpátky na mobilní telefon a nastavím na vibrace! Takže,

Percy, ještě jsi mi neodpověděl na otázku. Co máš v plánu s tou

výpravou?“

„Já – nemám povolení odejít.“

„Jistěže ne. A to tě zastaví?“

„Já chci jít. Musím zachránit Grovera.“

Hermés se usmál. „Kdysi jsem znal jednoho chlapce… byl

mnohem mladší než ty. Pouhé dítě, vážně.“

A je to tu zas, rýpl si George. Pořád mluví o sobě.

Ticho! vyštěkla Martha. Chceš být nastavený na vibrace?

Hermés si jich nevšímal. „Jednou v noci, když se matka toho

chlapce nedívala, vyklouzl z jeskyně a ukradl nějaký dobytek, který

patřil Apollónovi.“

„Rozmetal ho za to na milion kousíčků?“ zajímalo mě.

„Hmmm… ne. Vlastně všechno dopadlo docela dobře. Aby ten

kluk odčinil svou krádež, dal Apollónovi nástroj, který vynalezl –

lyru. Apollóna ta hudba tolik okouzlila, že na vztek úplně

zapomněl.“

„A co z toho plyne za poučení?“

„Poučení?“ zeptal se Hermés. „U všech bohů, ty děláš, jako by

to byla nějaká bajka. Je to pravdivá historka. Má pravda nějaké

poselství?“

„Hmmm…“

„Co tohle: krádež není vždycky špatná věc?“

„To by se mojí mámě asi nelíbilo.“

Krysy jsou chutné, nadnesl George.

Co to má co dělat s tou historkou? chtěla vědět Martha.

Nic, odsekl George. Ale mám hlad.

82

„Mám to,“ řekl Hermés. „Mladí lidé nedělají vždycky to, co se

jim nařídí, ale pokud se jim to povede a dokážou něco úžasného,

někdy uniknou trestu. Jak se ti to líbí?“

„Říkáte mi, že bych měl stejně jít,“ přeložil jsem si to, „i bez

povolení.“

Hermovi se zablesklo v očích. „Martho, můžu dostat první

balíček, prosím?“

Martha otevřela hubu… a otevírala ji pořád a pořád, až byla

široká jako moje ruka. Vyzvrátila ze sebe nerezovou nádobu –

staromódní termosku ze svačinového boxu s černým plastovým

vrškem. Po stranách byly namalovány scény ze starořeckých bájí

v červené a žluté barvě – hrdina, zabíjející lva, hrdina, zvedající

Kerbera, tříhlavého psa.

„To je Héraklés,“ řekl jsem. „Ale jak –“

„Na dar se nikdy nevyptávej,“ napomenul mě Hermés. „Je to

sběratelská záležitost z pořadu Héraklés sráží hlavy. První ročník.“

„Héraklés sráží hlavy?“

„To byla skvělá podívaná,“ povzdechl si Hermés. „V dobách,

než se na reality show vrhla Héfaistova televize. Jistě, ta termoska

by měla mnohem větší cenu, kdybych měl celý svačinový box –“

Nebo kdyby to neměla Martha v tlamě, dodal George.

Za to tě dostanu. Martha ho začala honit kolem hole.

„Počkejte chvilku,“ ozval jsem se. „To je dárek?“

„Jeden ze dvou,“ potvrdil Hermés. „No tak, vezmi si to.“

Málem jsem termosku upustil, protože byla na jednom konci

ledově studená a na druhém rozpálená. Zvláštní bylo, že když jsem

ji otočil, strana obrácená k oceánu – na sever – byla zase studená…

„To je kompas!“ vyhrkl jsem.

Hermés se zatvářil překvapeně. „Chytrý kluk. To mě nikdy

nenapadlo. Ale je to určeno k něčemu trochu divočejšímu. Otevřeš

to, vypustíš vítr ze čtyř koutů země a ten tě na cestě popožene. Teď

to nedělej! A prosím tě, až přijde čas, odšroubuj to víčko jenom

trochu. Ty větry jsou trochu jako já – věčně netrpělivé. Kdyby

všechny čtyři unikly najednou… no, ale já věřím, že budeš opatrný.

A teď můj druhý dárek. Georgi?“

83

Ona se mě dotýká, stěžoval si George, jak se tak s Marthou

plazili kolem hole.

„Ona se tě vždycky dotýká,“ prohlásil Hermés. „Jste přece

propletení. A pokud s tím nepřestanete, zas vás zavážu na uzel!“

Hadi se přestali prát.

George vyvrátil čelist a vykašlal malou plastovou lahvičku

naplněnou žvýkacími vitaminovými bonbony.

„To si děláte legraci,“ prohlížel jsem si ji. „Tyhle jsou ve tvaru

Mínótaura?“

Hermés zvedl lahvičku a zachřestil s ní. „Ano, ty citrónové. Ty

s příchutí hroznového vína jsou myslím lítice. Nebo hydry?

Každopádně jsou dost účinné.

Nejez je, pokud je opravdu, opravdu nebudeš potřebovat.“

„Jak poznám, že je opravdu, opravdu potřebuju?“

„Poznáš to, věř mi. Devět základních vitaminů, minerály,

aminokyseliny… no, všechno, co je třeba, aby tě to zas postavilo na

nohy.“

Hodil mi tu lahvičku.

„Hm, děkuju,“ řekl jsem. „Ale vládce Herme, proč mi

pomáháte?“

Věnoval mi melancholický úsměv. „Možná doufám, že touto

výpravou dokážeš zachránit spoustu lidí, Percy. Ne jenom svého

přítele Grovera.“

Zíral jsem na něj. „Nemyslíte snad… Luka?“

Hermés neodpověděl.

„Podívejte se,“ začal jsem. „Vládce Herme, chci říct, díky a tak,

ale klidně si ty dary můžete zase vzít. Luke se nedá zachránit.

I kdybych ho našel… sám mi řekl, že chce zbořit Olymp kámen po

kameni. Zradil všechny, které znal. On – on zvlášť nesnáší vás.“

Hermés vzhlédl ke hvězdám. „Můj drahý mladý bratranče,

pokud jsem se za ty věky něco naučil, pak to, že se nedokážeš vzdát

rodiny, i když ti to ta rodina ulehčuje. Nezáleží na tom, jestli tě

nenávidí, nebo ti škodí, nebo prostě jenom nedoceňuje tvého génia,

když jsi vynalezl internet –“

„Vy jste vynalezl internet?“

Byl to můj nápad, ozvala se Martha.

84

Krysy jsou chutné, poznamenal George.

„Byl to můj nápad!“ zdůraznil Hermés. „Myslím internet, ne

krysy. Ale o to tu nejde. Chápeš, Percy, co jsem říkal o té rodině?“

„Já – nevím jistě.“

„Jednoho dne to pochopíš.“ Hermés se zvedl a oprášil si písek

z nohou. „A teď už musím jít.“

Máte šedesát nepřijatých hovorů, oznámila Martha.

A tisíc třicet osm e-mailů, přidal se George. A to nepočítám on-

line nabídky slev na ambrózii.

„A ty, Percy,“ dodal Hermés, „máš na splnění té výpravy míň

času, než si myslíš. Tví přátelé by měli dorazit asi tak… teď hned.“

Uslyšel jsem Annabeth, jak mě volá z písečných dun. Odněkud

z větší dálky křičel i Tyson.

„Doufám, že jsem ti zabalil dobře,“ řekl Hermés. „S cestováním

už mám přece jen nějaké zkušenosti.“

Luskl prsty a u nohou se mi objevily tři žluté vaky. „Jsou

samozřejmě nepromokavé. Pokud slušně poprosíš, tvůj otec by ti

měl pomoct dostat se na loď.“

„Na loď?“

Hermés ukázal na moře. Jasně, průlivem Long Islandu právě

proplouvala veliká výletní loď a na temné vodě se leskla její bílá

a zlatá světla.

„Počkat,“ zarazil jsem ho. „Já tomu vůbec nerozumím. Ani

jsem neřekl, že půjdu!“

„Já být tebou, rozmyslím se do pěti minut,“ poradil mi Hermés.

„Pak dorazí harpyje, aby tě sežraly. A teď dobrou noc, bratranče,

a pokud to tak můžu říct, ať tě bohové provázejí.“

Otevřel dlaň a do ní mu vklouzlo žezlo.

Hodně štěstí, popřála mi Martha.

Dones mi krysu, ozval se George.

Žezlo se proměnilo v mobilní telefon a Hermés si ho zastrčil do

kapsy.

Rozběhl se po pláži. O dvacet kroků dál se zamihotal

a rozplynul se a nechal mě samotného s termoskou, lahvičkou se

žvýkacími vitaminy a pěti minutami na strašně těžké rozhodnutí.

85

Osmá kapitola

NALODÍME SE NA

PRINCEZNU ANDROMEDU

Zír

al jsem do vln, když mě Annabeth s Tysonem našli na pláži.

„Co se děje?“ zeptala se Annabeth. „Slyšela jsem tě, jak voláš

o pomoc!“

„Já taky!“ přidal se Tyson. „Slyšel jsem tě křičet: útočí něco

zlého!“

„Já jsem vás, lidi, nevolal,“ bránil jsem se. „Nic mi není.“

„Ale kdo teda…“ Annabeth si všimla tří žlutých vaků, pak

termosky a lahvičky s vitaminy, kterou jsem držel. „Co –“

„Jenom poslouchejte,“ řekl jsem. „Nemáme moc času.“

Vyprávěl jsem jim o svém rozhovoru s Hermem. Když jsem

končil, slyšel jsem už v dálce vřeštění – hlídkové harpyje zachytily

náš pach.

„Percy,“ promluvila Annabeth, „musíme na tu výpravu.“

„Víš přece, že nás vyloučí. Věř mi, já jsem expert na to, jak se

nechat vyhodit.“

„No a co? Když neuspějeme, nebude žádný tábor, kam bychom

se mohli vrátit.“

„Jasně, ale slíbilas Cheirónovi –“

„Slíbila jsem mu, že tě budu chránit před nebezpečím. A to

můžu dělat jedině tak, že půjdu s tebou! Tyson tady může zůstat

a říct jim –“

„Já chci jít,“ prohlásil Tyson.

„Ne!“ V Annabethině hlase znělo zděšení. „Chci říct… Percy,

no tak. Víš, že to nejde.“

Znovu mě napadlo, proč je tak zaujatá proti kyklopům. Určitě

mi něco neřekla.

86

Oba se na mě s Tysonem dívali a čekali na odpověď. Výletní

loď se mezitím vzdalovala a vzdalovala.

Problém byl v tom, že něco ve mně nechtělo Tysona s sebou.

Poslední tři dny jsem strávil vedle něj, ostatní táborníci si ze mě

dělali legraci, až mi miliónkrát za den bylo trapně, věčně mi

připomínali, že jsem jeho příbuzný. Potřeboval jsem trochu

prostoru.

Navíc jsem nevěděl, nakolik nám může pomoct ani jak ho

udržet v bezpečí. Jistě, byl silný, ale podle kyklopských měřítek byl

ještě malé dítě, duševně možná sedm nebo osm let staré. V duchu

jsem už viděl, že až se budeme chtít proplížit kolem nějaké

nestvůry, ještě se vyleká nebo rozbrečí. A všechny nás tím zabije.

Na druhé straně, zvuky harpyjí se blížily…

„Nemůžeme ho tu nechat,“ rozhodl jsem. „Tantalos by ho

potrestal za to, že jsme zmizeli.“

„Percy,“ namítla Annabeth a snažila se mluvit klidně,

„vydáváme se na Polyfémův ostrov! Polyfémos je ká-í-el… ká-í-

ká…“ Vztekle zadupala. I když byla tak chytrá, přece jenom byla

dyslektička. Strávili bychom celou noc, než by se jí povedlo

odhláskovat slovo kyklop. „Ty víš, co myslím!“

„Tyson může jít s námi,“ stál jsem na svém, „pokud chce.“

Tyson zatleskal. „Chci!“

Annabeth se na mě podívala jako na vraha, ale zřejmě usoudila,

že si to nerozmyslím. Nebo možná jen věděla, že nemáme čas se

dohadovat.

„Fajn,“ řekla. „Jak se dostaneme na tu loď?“

„Hermés říkal, že mi pomůže táta.“

„No tak na co, chaluhový mozečku, čekáš?“

Odjakživa jsem nerad vzýval otce, nebo se k němu modlil, jak

tomu chceš říkat, ale vešel jsem do vln.

„Ehm, otče?“ zavolal jsem. „Jak se máte?“

„Percy!“ zašeptala Annabeth. „Pospícháme!“

„Potřebujeme, abyste nám pomohl,“ zavolal jsem trochu

hlasitěji. „Potřebujeme se dostat tamhle na tu loď, víte, než nás to

tady sežere a tak, takže…“

87

Nejdřív se nedělo nic. Vlny narážely na pobřeží jako obyčejně.

Harpyje zněly, jako by už byly přímo za písečnými dunami. Pak se

od nás pár desítek metrů v moři objevily na hladině tři bílé čáry.

Rychle se blížily k pobřeží jako drápy, zarývající se do oceánu.

Když dorazily k pláži, příboj se rozestoupil a z vln se vynořily

hlavy tří bílých hřebců.

Tyson zalapal po dechu. „Rybí koníci!“

Měl pravdu. Když se ti tvorové vytáhli do písku, viděl jsem, že

jsou to koně jenom zepředu. Zezadu to byla stříbřitá rybí těla

s lesklými šupinami a duhovými ocasními ploutvemi.

„Hipokampové!“ užasla Annabeth. „Ti jsou ale krásní.“

Ten nejbližší vděčně zařehtal a lísal se k Annabeth.

„Obdivovat je budeme až pak,“ řekl jsem. „Pojďme!“

„Tady jsou!“ zapištěl za námi nějaký hlas. „Neposlušná děcka

mimo sruby! Svačinka pro harpyje! Šťastné harpyje!“

Přes vršek dun se jich vzneslo pět – oblé stařeny s vyzáblými

obličeji, pařáty a kožnatými křídly, malými na ta buclatá těla.

Připomínaly mi trpasličí kuchařky ze školní jídelny, křížené s ptáky

dodo. Díky bohům se neuměly pohybovat moc rychle, ale když už

člověka jednou chytily, byly surové.

„Tysone!“ vykřikl jsem. „Popadni ten pytel!“

Pořád s otevřenou pusou zíral na hipokampy.

„Tysone!“

„Hm?“

„Pojď!“

S pomocí Annabeth jsem ho dostal do pohybu. Sebrali jsme

pytle a osedlali si koně. Poseidón musel vědět, že Tyson pojede

taky, protože jeden kůň byl mnohem větší než druzí dva – zrovna

takový, aby unesl kyklopa.

„Hijé!“ zvolal jsem. Můj hipokampus se obrátil a ponořil se do

vln. Annabethin i Tysonův kůň jeli hned za mnou.

Harpyje nám nadávaly, bědovaly, aby se jim svačinka vrátila,

ale hipokampové se hnali po vlnách rychle jako vodní skútry.

Harpyje zůstaly vzadu a z celého pobřeží Tábora polokrevných

brzy nezbylo nic než tmavá skvrna. Napadlo mě, jestli to tam ještě

někdy uvidím. Ale zrovna teď jsem měl jiné problémy.

88

Výletní loď se rýsovala přímo před námi – naše svezení

k Floridě a k Moři nestvůr.

Jízda na hipokampech byla ještě lehčí než na pegasech. Fičeli jsme

si to s větrem ve tvářích, hnali se vlnami tak hladce a plynule, že

jsem se skoro ani nemusel držet.

Když jsme se dostali blíž k výletní lodi, uvědomil jsem si, jak je

veliká. Připadalo mi, jako bych vzhlížel k nějaké budově na

Manhattanu. Celý trup byl nejmíň deset pater vysoký, korunovaný

dalším tuctem palub s jasně osvětlenými balkony a okénky. Jméno

lodi bylo vymalováno přímo na přídi černými písmeny a osvětleno

reflektorem. Trvalo mi pár vteřin, než jsem to rozluštil:

PRINCEZNA ANDROMEDA

Na přídi byla upevněna veliká ozdoba – tři patra vysoká žena

v bílém řeckém rouchu, vytvarovaná tak, aby to vypadalo, že je

připoutaná k předku lodi. Byla mladá a krásná, s rozpuštěnými

černými vlasy, ale tvářila se úplně vyděšeně. Nechápal jsem, proč

by se někomu chtělo trávit dovolenou na lodi s princeznou, která

ječí hrůzou.

Vzpomněl jsem si na báji o Andromedě a o tom, jak ji vlastní

rodiče připoutali řetězy ke skále coby oběť mořské nestvůře.

Možná, že měla na vysvědčení moc pětek nebo co. Zkrátka, můj

jmenovec Perseus ji zachránil právě včas a díky hlavě Medúzy

proměnil tu nestvůru na kámen.

Ten Perseus vždycky vyhrál. To proto mě máma pojmenovala

po něm, i když to byl syn Dia a já Poseidóna. Ten původní Perseus

byl jedním z hrstky hrdinů v řeckých bájích, kteří se dočkali

šťastného konce. Ostatní umřeli – podvedení, zbití, zmrzačení,

otrávení nebo prokletí bohy. Máma doufala, že zdědím Perseovo

štěstí. Podle toho, jak se mi zatím život vyvíjel, jsem nebyl velký

optimista.

„Jak se dostaneme na palubu?“ vykřikla Annabeth přes rámus

vln, ale hipokampové jako by věděli, co potřebujeme. Projeli kolem

pravoboku lodi, lehce zdolali mohutnou brázdu, kterou za sebou

zanechávala, a dorazili ke služebnímu žebříku, připevněnému na

boku trupu.

89

„Jdi první,“ vyzval jsem Annabeth.

Hodila si pytel přes rameno a chytila se spodní příčky. Jakmile

se vyhoupla na žebřík, její hipokampus zařehtal na pozdrav a

ponořil se pod hladinu. Annabeth začala lézt nahoru. Dal jsem jí

náskok pár příček a vydal se za ní.

Ve vodě zbyl už jenom Tyson. Jeho hipokampus s ním

vyskakoval a dělal otočky jako na skateboardu a Tyson se smál tak

hystericky, až ten zvuk duněl po celém boku lodi.

„Tysone, pssst!“ napomenul jsem ho. „Pojď, chlape!“

„Vezmeme Duháka s sebou?“ zeptal se a úsměv mu tuhl na

tváři.

Koukal jsem na něj. „ Duháka?“

Hipokampus zařehtal, jako by se mu nové jméno líbilo.

„Hm, musíme jít,“ řekl jsem. „Duhák… no, on neumí lézt po

žebříku.“

Tyson popotáhl. Zabořil obličej do hipokampovy hřívy. „Budeš

mi chybět, Duháku!“

Hipokampus zaržál a já bych dal krk na to, že to byl pláč.

„Možná se s ním ještě někdy setkáme,“ podotkl jsem.

„Ano, prosím!“ nadchl se Tyson a okamžitě se rozveselil.

„Zítra!“

Nic jsem mu neslíbil, ale konečně jsem ho přesvědčil, aby se

rozloučil a chytil se žebříku. Hipokampus Duhák naposled smutně

zařehtal, udělal salto vzad a ponořil se do moře.

Žebřík vedl na údržbářskou palubu, nacpanou žlutými záchrannými

čluny. Byly tam zamčené dvojité dveře a Annabeth je zvládla

otevřít za pomoci nože a vydatných nadávek ve starořečtině.

Počítal jsem, že se jako černí pasažéři budeme muset plížit, ale

když jsme prozkoumali pár chodeb a nakoukli z balkonu na velkou

ústřední promenádu, lemovanou zavřenými obchody, začínalo mi

docházet, že se nemáme před kým schovávat. Chci říct, bylo to

samozřejmě uprostřed noci, ale prošli jsme půl délky lodi

a nepotkali živou duši. Minuli jsme čtyřicet nebo padesát dveří

kajut a za žádnými jsme neslyšeli ani hlásek.

„Je to loď duchů,“ zamumlal jsem.

90

„Ne,“ namítl Tyson a pohrával si s popruhem svého vaku.

„Špatně smrdí.“

Annabeth se zamračila. „Já nic necítím.“

„Kyklopové jsou jako satyrové,“ upozornil jsem ji. „Cítí

monstra. Že je to tak, Tysone?“

Nervózně přikývl. Teď, když jsme byli mimo Tábor

polokrevných, zkreslila mu mlha zase tvář. Pokud jsem se na něj

nesoustředil, vypadalo to, že má dvě oči místo jednoho.

„Fajn,“ vzdychla si Annabeth. „Co teda přesně cítíš?“

„Něco zlého,“ odpověděl Tyson.

„Výborně,“ zabručela Annabeth. „Tím se to vysvětluje.“

Vyšli jsme ven na palubu s bazénem. Lemovaly ho řady

prázdných lehátek a bar, uzavřený závěsem z řetězů. Voda

v bazénu tajemně zářila a cákala sem a tam podle pohybů lodi.

Nad námi na přídi a na zádi se tyčily další paluby – s lezeckou

stěnou, golfovým hřištěm, otočnou restaurací, ale bez známek

života.

A přesto… cítil jsem něco povědomého. Něco nebezpečného.

Měl jsem pocit, že kdybych po naší dlouhé noci nebyl tak unavený

a u konce s adrenalinem, možná bych dokázal pojmenovat, co je tu

špatně.

„Potřebujeme úkryt,“ rozhodl jsem. „Nějaké bezpečné místo,

abychom se vyspali.“

„Jsem pro,“ souhlasila Annabeth unaveně.

Prozkoumali jsme pár dalších chodeb, až jsme v devátém patře

našli prázdné apartmá. Dveře byly otevřené, což mi připadalo

divné. Na stole stál košík s čokoládovými bonbony, na nočním

stolku vychlazená láhev perlivého jablečného moštu a na polštáři

ležel peprmintový bonbon s ručně psaným vzkazem: Užijte si

plavbu!

Poprvé jsme otevřeli vaky a zjistili jsme, že Hermés vážně

myslel na všechno – měli jsme tam rezervní oblečení, toaletní

potřeby, táborové balíčky jídla, igelitový sáček plný peněz, kožený

váček plný zlatých drachem. Podařilo se mu dokonce zabalit

i Tysonovo voskované plátno s jeho nástroji a kovovými

91

součástkami a Annabethinu čepici neviditelnosti. Oba se hned cítili

o moc líp.

„Budu vedle,“ řekla Annabeth. „Vy dva tu nic nejezte ani

nepijte.“

„Myslíš si, že je to začarované?“

Zamračila se. „Já nevím. Něco není v pořádku. Jenom… buďte

opatrní.“

Zamkli jsme za sebou dveře.

Tyson se svalil na gauč. Pár minut se ještě rýpal v těch svých

kovových hračičkách – které mi ještě pořád neukázal – ale brzo

začal zívat. Zabalil plátno a usnul.

Ležel jsem v posteli a koukal okénkem ven. Měl jsem pocit, že

slyším na chodbě hlasy, nějaký šepot. Věděl jsem, že to není

možné. Prošli jsme celou loď a nikoho jsme neviděli. Ale kvůli těm

hlasům jsem nemohl usnout. Připomínaly mi mou výpravu do

podsvětí – podobně zněly duše mrtvých, jak kolem nás plynuly.

Nakonec mě únava přemohla. Usnul jsem… a zdál se mi zatím

nejhorší sen.

Stál jsem v jeskyni na okraji obrovské jámy. Znal jsem to místo

dobře. Vchod do Tartaru. A poznával jsem ten chladný smích,

který se ozýval z hloubek dole.

Jestlipak to není náš mladý hrdina. Ten hlas byl jako nůž,

skřípající po kameni. Na cestě k dalšímu velkému vítězství.

Chtěl jsem Krona okřiknout, ať mě nechá na pokoji. Chtěl jsem

vytáhnout Anaklusmos a mrštit ho dolů. Ale nemohl jsem se

pohnout. A i kdybych mohl, jak bych mohl zabít něco, co už bylo

zničeno – rozsekáno na kousky a uvrženo do věčné temnoty?

Nenech se mnou zastavit, řekl Titán. Možná, že až tentokrát

neuspěješ, zamyslíš se, jestli stojí za to otročit bohům. Jakže ti to

otec poslední dobou projevil přízeň?

Jeskyně se naplnila Kronovým smíchem a scéna se najednou

proměnila.

Byla to jiná jeskyně – Groverova ložnice a vězení v kyklopově

doupěti.

92

Grover seděl u tkalcovského stavu ve svých umazaných

svatebních šatech a zběsile rozplétal vlákna nedokončené svatební

vlečky.

„Cukroušku!“ houkl netvor zpoza balvanu.

Grover vyjekl a začal vlákna zase splétat dohromady.

Prostor se otřásal, jak se balvan odsouval stranou. V otvoru se

tyčil kyklop tak obrovský, že by vedle něj Tyson vypadal jako

trpaslík. Měl křivé žluté zuby a pokroucené ruce, velké jako celé

moje tělo. Na sobě měl vybledlé červené triko s nápisem

SVĚTOVÁ VÝSTAVA OVCÍ 2001. Musel být nejmíň čtyři a půl

metru vysoký, ale nejděsivější na něm bylo obrovské mléčně bílé

oko, zjizvené a pokryté šedým zákalem. Pokud nebyl úplně slepý,

neměl k tomu daleko.

„Co to děláš?“ ptalo se monstrum.

„Nic!“ nasadil Grover pisklavý hlas. „Jenom si tkám svatební

vlečku, jak vidíš.“

Kyklop vrazil jednu ruku do jeskyně a šmátral kolem, až našel

stav. Osahal látku. „Není o nic delší!“

„Ach, ehmmm, je, můj nejdražší. Vidíš? Postoupila jsem

nejmíň o celý palec.“

„Samé odklady!“ zahulákal netvor. Pak začenichal ve vzduchu.

„Voníš dobře! Jako kozy!“

„Ach.“ Grover se přinutil chabě zahihňat. „Líbí se ti to? Je to

Eau de Chévre. Používám ten parfém jen kvůli tobě.“

„Hmmm!“ Kyklop odhalil špičaté zuby. „Dobré, až k sežrání!“

„Ale, ale, ty jsi ale lichotník!“

„Už žádné odklady!“

„Ale drahý, ještě nejsem hotova!“

„Zítra!“

„Ne, ne. Ještě deset dní.“

„Pět!“

„No dobře, tak teda sedm. Když na tom trváš.“

„Sedm! To je míň než pět, že?“

„Jistěže. Ano.“

Netvor zamručel. Nebyl sice s domluvou spokojený, ale nechal

Grovera jeho tkaní a odvalil balvan zpátky na místo.

93

Grover zavřel oči a roztřeseně se nadechl, snažil se uklidnit.

„Pospěš si, Percy,“ zamumlal. „Prosím, prosím, prosím!“

Probudil jsem se, když se ozvala lodní siréna a hlas v reproduktoru

– nějaký chlap s australským přízvukem, který zněl až moc šťastně.

„Dobré ráno, cestující! Dnes strávíme celý den na moři.

Vynikající počasí na mambo party u bazénu! Nezapomeňte na

bingo o milion dolarů v Krakenově salonku ve třináct hodin a pro

naše speciální hosty máme výcvik v kuchání na promenádě!“

Posadil jsem se na posteli. „Co to říkal?“

Tyson zahekal, ještě napůl spal. Ležel tváří dolů na gauči

a nohy mu přes jeho okraj trčely až do koupelny. „Ten veselý

člověk říkal… výcvik v kuchyni?“

Doufal jsem, že má pravdu, ale v tu chvíli se ozvalo naléhavé

klepání na vnitřní dveře apartmánu. Annabeth strčila hlavu dovnitř

– světlé vlasy měla jako vrabčí hnízdo. „Výcvik v kuchání?“

Jakmile jsme byli všichni oblečení, vydali jsme se na výpravu

po lodi a s překvapením jsme potkávali další lidi. Tucet postarších

cestujících mířil na snídani. Nějaký táta bral děti k bazénu, aby si

hned ráno zaplavaly. Členové posádky kráčeli v zářivě bílých

uniformách po palubě a smekali čepice před cestujícími.

Nikdo se nás neptal, kdo jsme. Nikdo si nás nijak zvlášť

nevšímal. Ale přesto tu bylo něco špatně.

Jak nás míjela ta rodinka plavců, řekl otec dětem: „Jsme na

výletní cestě. Užíváme si zábavu.“

„Ano,“ odpověděly jeho tři děti jednohlasně a tvářily se neslaně

nemastně. „Užíváme si. Budeme plavat v bazénku.“

Zmizeli.

„Dobré ráno,“ pozdravil nás jeden člen posádky se skelným

pohledem. „Všichni se bavíme na palubě Princezny Andromedy.

Přeji vám příjemný den.“ Odloudal se pryč.

„Percy, tohle je divné,“ zašeptala Annabeth. „Všichni jsou jako

v nějakém transu.“

Pak jsme minuli jídelnu a uviděli jsme první nestvůru. Byl to

pekelný pes – černý mastif s předními prackami opřenými

o bufetový pult a s čenichem zabořeným do míchaných vajíček.

94

Musel být mladý, protože ve srovnání s jinými byl malý – ne větší

než medvěd grizzly. Přesto mi stydla krev v žilách. Jeden takový

mě tuhle málem zabil.

Zvláštní: hned za tím pekelným psem stála ve frontě dvojice

středního věku a trpělivě čekala na vajíčka. Nevypadalo to, že by jí

něco připadalo divné.

„Už nemám hlad,“ zamumlal Tyson.

Než jsme s Annabeth stačili odpovědět, dolehl k nám z chodby

jakýsi hadí hlas: „Šššest dalššších včččera.“

Annabeth divoce ukázala na nejbližší skrýš – dámské záchodky

– a všichni tři jsme zapadli dovnitř. Byl jsem tak vylekaný, že mě

ani nenapadlo se stydět.

Něco – nebo spíš dvakrát něco – se proplazilo kolem dveří

záchodů. Znělo to jako smirkový papír na koberci.

„Jissstě,“ odpověděl druhý hadí hlas. „On je sssem přitáhl.

Brzzzo bude sssilný.“

Ty věci se vplazily do jídelny s chladným syčením, které mohlo

znamenat hadí smích.

Annabeth se na mě podívala. „Musíme odsud vypadnout.“

„Myslíš, že mně se nějak zvlášť líbí na holčičích záchodcích?“

„Já myslím z lodi, Percy! Musíme zmizet z téhle lodi.“

„Smrdí špatně,“ souhlasil Tyson. „A psi jedí vajíčka. Annabeth

má pravdu. Musíme pryč ze záchodků i z lodi.“

Otřásl jsem se. Pokud se Annabeth a Tyson na něčem

doopravdy shodli, měl bych je asi vážně poslechnout.

Pak jsem zvenčí uslyšel další hlas – a z něj mě zamrazilo víc

než ze všech nestvůr.

„– jenom záležitost času. Nenuť mě, Agrie!“

Byl to Luke, o tom se nedalo pochybovat. Jeho hlas bych nikdy

nezapomněl.

„Já tě nenutím!“ zavrčel někdo další. Měl hlubší a ještě

vzteklejší hlas než Luke. „Jenom říkám, pokud se tenhle risk

nevyplatí –“

„Vyplatí se,“ vyštěkl Luke. „Oni na tu návnadu skočí. A teď

pojď, musíme do hlavního salonu podívat se na rakev.“

Jejich hlasy se vzdalovaly po chodbě.

95

Tyson zafňukal: „Teď už půjdeme?“

S Annabeth jsme se na sebe podívali a mlčky se shodli.

„Nemůžeme,“ řekl jsem Tysonovi.

„Musíme zjistit, co má Luke za lubem,“ podpořila mě

Annabeth. „A pokud to půjde, musíme ho přemoct, spoutat ho

řetězy a dovléct na horu Olymp.“

96

Devátá kapitola

ZAŽIJU NEJHORŠÍ RODINNOU

SEŠLOST VŮBEC

n

A nabeth se nabídla, že všechno půjde prozkoumat sama, protože

měla čepici neviditelnosti, ale přesvědčil jsem ji, že by to bylo

nebezpečné. Buď půjdeme všichni společně, nebo nikdo.

„Nikdo!“ vybral si Tyson. „Prosím!“

Ale nakonec šel taky a nervózně si kousal obrovské nehty.

Zastavili jsme se v naší kajutě a vzali si věci. Vycházeli jsme

z toho, že ať se stane cokoli, další noc už na palubě té výletní lodi

oživlých mrtvol nezůstaneme, i kdyby pořádali to milionové bingo.

Ujistil jsem se, že mám Anaklusmos v kapse a že vitaminy

a termoska od Herma leží nahoře v mém vaku. Nechtěl jsem, aby

Tyson nesl všechno, ale nedal si to vymluvit a Annabeth mi řekla,

abych se na to vykašlal. Tyson dokázal nést tři plné vaky přes

rameno tak lehce jako já batůžek na zádech.

Kradli jsme se chodbami a podle směrovek na pláncích jsme

mířili do hlavního salonu. Annabeth v neviditelné čepici zkoumala

cestu. Jakmile se někdo někde objevil, schovali jsme se, ale většina

lidí, které jsme viděli, byli jen ti mrtvolní cestující se skelnýma

očima.

Když jsme vyšli po schodech na palubu třináct, kde měl být

hlavní salon, zasyčela Annabeth: „Schovejte se!“ a postrčila nás do

komory na zásoby.

Slyšel jsem, že po chodbě jdou dva lidé.

„Viděl jsi toho etiopského drakona v nákladovém prostoru?“

zeptal se jeden z nich.

Druhý se zasmál. „Jo, je strašlivý.“

Annabeth byla pořád neviditelná, ale tvrdě mi stiskla ruku. Měl

jsem pocit, že hlas toho druhého kluka bych měl taky znát.

97

„Slyšel jsem, že sem dostanou další dva,“ řekl známý hlas.

„Takové tempo, člověče – to je síla!“

Hlasy utichly, jak se vzdalovaly chodbou.

„To byl Chris Rodriguez!“ Annabeth si sundala čepici a udělala

se viditelnou. „Vzpomínáš si – ze srubu jedenáct.“

Trochu jsem si na Chrise z loňského léta vzpomínal. Patřil

k těm neurčeným táborníkům, kteří uvízli v Hermově srubu,

protože se k němu otec ani matka z Olympu nikdy nepřihlásili.

Když jsem o tom teď uvažoval, uvědomil jsem si, že jsem Chrise

tohle léto v táboře neviděl. „Co tu dělá další polokrevný?“

Annabeth jenom zavrtěla hlavou, bylo vidět, že jí to dělá

starosti.

Postupovali jsme dál chodbou. Už jsem nepotřeboval plánky,

abych věděl, že se blížím k Lukovi. Vycítil jsem něco chladného

a nepříjemného – přítomnost zla.

„Percy.“ Annabeth se najednou zastavila. „Koukej.“

Stála před skleněnou stěnou a dívala se do mnohopatrového

prostoru, který se táhl středem lodi. Dole byla promenáda –

nákupní centrum plné obchůdků – ale Annabeth se soustředila na

něco jiného.

Před obchodem se sladkostmi se shromáždila skupina nestvůr:

tucet obrů Laistrygonů, podobných těm, kteří mě napadli míči na

vybíjenou, dva pekelní psi a pár ještě divnějších tvorů – žen

s lidskou podobou, ale se dvěma hadími ocasy místo nohou.

„Skytské drakény,“ zašeptala Annabeth. „Dračí ženy.“

Nestvůry udělaly polokruh kolem mladého muže v řeckém

brnění, který sekal do slámového panáka. V krku se mi udělal

knedlík, když mi došlo, že ten panák je oblečený do oranžového

trička Tábora polokrevných. Zatímco jsme té scéně přihlíželi, ten

chlapík v brnění propíchl panákovi břicho a rozpáral ho až nahoru.

Sláma létala všude kolem. Nestvůry jásaly a řvaly.

Annabeth odstoupila od okna. Tvář měla bílou jako křída.

„Pojďme,“ řekl jsem jí a snažil se mluvit kurážněji, než mi

bylo. „Čím dřív najdeme Luka, tím líp.“

98

Na konci chodby byly dvojité dubové dveře, které vypadaly, že

musí vést na nějaké důležité místo. Když jsme se přiblížili na deset

metrů, Tyson se zarazil. „Hlasy uvnitř.“

„Ty slyšíš tak daleko?“ zeptal jsem se.

Tyson zavřel oko, jako by se napjatě soustředil. Pak se mu

proměnil hlas, podobal se Lukovu chraplavému: „– tu věštbu sami.

Ti blázni z toho budou pořádně vedle.“

Než jsem stačil zareagovat, Tysonův hlas se zase proměnil, byl

hlubší a drsnější, jako hlas toho kluka, kterého jsme slyšeli mluvit

s Lukem před jídelnou. „Vážně si myslíš, že ten starý koňák je

nadobro pryč?“

Tyson se zasmál Lukovým smíchem. „Nemůžou mu věřit,

s těmi kostlivci, co má ve skříni. Otrávení stromu byla poslední

kapka.“

Annabeth se zachvěla. „Nech toho, Tysone! Jak to děláš? Je to

hrozné.“

Tyson otevřel oko a vypadal popleteně. „Jenom poslouchám.“

„Pokračuj,“ pobídl jsem ho. „Co ještě říkají?“

Tyson znovu zavřel oko.

Zasyčel hlasem toho drsňáka: „Ticho!“ Pak následoval Lukův

hlas, šeptal: „Jsi si jistý?“

„Ano,“ prohlásil Tyson chraplavě. „Hned venku.“

Až pozdě mi došlo, co se děje.

Stačil jsem vykřiknout jenom: „Utíkejte!“ a už se dveře

luxusního salonu rozrazily a stál tam Luke, obklopený dvěma

chlupatými obry vyzbrojenými oštěpy. Jejich bronzové hroty nám

mířily přímo na hruď.

„No páni,“ promluvil Luke se zvráceným úsměvem. „Jestlipak

to nejsou moji dva oblíbení příbuzní! Pojďte dál.“

Salon byl krásný a zároveň hrůzný.

Ta krásná část: veliká okna podél zadní stěny s výhledem na

záď lodi. Zelené moře a modré nebe, táhnoucí se až k obzoru. Na

zemi perský koberec. Střed pokoje zaujímaly dvě plyšové pohovky,

v rohu stála postel s nebesy a ve druhém mahagonový jídelní stůl.

99

Byl naložený jídlem – krabicemi s pizzou, lahvemi coly

a hromadami sendvičů s hovězím masem na stříbrném tácu.

Ta hrozná část: na sametovém stupínku vzadu v pokoji ležela tří

metrová zlatá rakev. Sarkofág s vyřezávanými scénami ze starého

Řecka, města v plamenech, hrdinové, umírající strašlivou smrtí.

I když se okny linulo dovnitř sluneční teplo, vládl v místnosti chlad

kvůli té rakvi.

„No,“ řekl Luke a pyšně rozpřáhl ruce. „Je to tu hezčí než ve

srubu jedenáct, co?“

Od loňského léta se změnil. Místo bermud a trička měl na sobě

propínací košili, khaki kalhoty a kožené mokasíny. Světlé vlasy,

odjakživa rozcuchané, měl teď zastřižené nakrátko. Vypadal jako

ďábelský manekýn, který předvádí, co letos nosí elegantní

vysokoškolští grázlíci na Harvardu.

Pořád měl pod okem jizvu – zubatou bílou linku po boji

s drakem. A o pohovku měl opřený meč jménem Ostouzeč.

Zvláštně se leskl se svou čepelí napůl z ocele, napůl z božského

bronzu, která dokázala zabíjet smrtelníky i nestvůry.

„Sednout,“ nařídil nám. Mávl rukou a do středu místnosti

přilétly tři židle od jídelního stolu.

Nikdo z nás si nesedl.

Lukovi velcí kumpáni na nás pořád mířili oštěpy. Vypadali jako

dvojčata, ale nebyli to lidé. Měřili asi tak dva a půl metru, to za

prvé, a byli jenom v džínách, nejspíš proto, že měli obrovskou hruď

porostlou hustými hnědými chlupy. Místo nehtů jim rostly pařáty,

místo nohou tlapy. Nosy měli jako čenichy a zuby špičaté jako psi.

„Zapomínám na dobré vychování,“ prohlásil Luke klidně.

„Tohle jsou mí asistenti, Agrios a Oreios. Možná jste o nich už

slyšeli.“

Neřekl jsem nic. I když na mě mířili oštěpy, nebyli to ti

medvědí blíženci, co mě děsilo.

Od té doby, kdy se mě Luke loni v létě pokusil zabít, jsem si

mnohokrát představoval, jak se s ním zase setkám. Maloval jsem si,

jak se mu statečně postavím a vyzvu ho na souboj. Ale teď, když

jsme stáli tváří v tvář, jsem měl co dělat, aby se mi netřásly ruce.

100

„Vy neznáte příběh Agria a Oreia?“ zeptal se Luke. „Jejich

matka… no, je to vážně smutné. Afrodita nařídila mladé ženě, aby

se zamilovala. Ta ale nechtěla a běžela k Artemis pro pomoc.

Artemis z ní udělala jednu ze svých panenských lovkyň. Afrodita

se za neposlušnost pomstila. Začarovala tu mladou ženu, aby se

zamilovala do medvěda. Když to Artemis zjistila, tu dívku si

zhnusila a zřekla se jí. To je pro bohy typické, co říkáte? Bojují

mezi sebou a chudáci lidi v těch tahanicích uvíznou. Dvojčata té

dívky, tady Agrios a Oreios, Olymp zrovna nemilují. Ale

polokrevné mají docela rádi.“

„Na oběd,“ zavrčel Agrios. Ten drsný hlas jsem předtím slyšel

mluvit s Lukem.

„Hehe! Hehe!“ Jeho bratr Oreios se rozesmál a olízl si pysky

lemované srstí. Smál se pořád dál, jako by měl astmatický záchvat,

až se do něj Luke i Agrios zabodli pohledem.

„Zavři hubu, idiote!“ zavrčel Agrios. „Běž se potrestat!“

Oreios zafňukal. Dovlekl se do rohu pokoje, zhroutil se na

stoličku a praštil čelem o jídelní stůl, až stříbrné tácy zarachotily.

Luke dělal, jako by to bylo úplně normální. Udělal si pohodlí na

pohovce a opřel si nohy o kávový stolek. „No, Percy, nechali jsme

tě přežít další rok. Doufám, že si toho ceníš. Jak se má máma? Co

ve škole?“

„Tys otrávil Thaliin strom.“

Luke si povzdechl. „Přímo k věci, co? Dobře, jistěže jsem ten

strom otrávil. No a?“

„Jaks to mohl udělat?“ Annabeth mluvila tak vztekle, až mi

připadalo, že vybuchne. „Thalia ti zachránila život! Nám oběma!

Jaks mohl pošpinit její –“

„Já jsem ji nepošpinil!“ vyštěkl Luke. „Pošpinili ji bohové,

Annabeth! Kdyby byla Thalia naživu, stála by na mé straně.“

„Lháři!“

„Kdybys věděla, co se blíží, pochopila bys –“

„Já chápu jedině to, že chceš zničit tábor!“ zaječela. „Jsi

zrůda!“

Luke zavrtěl hlavou. „Bohové tě zaslepili. Nedokážeš si

představit svět bez nich, Annabeth? K čemu je ta stará historie,

101

kterou studuješ? Tři tisíce let přítěže! Západ je prohnilý skrz

naskrz! Musí být zničen. Připoj se ke mně! Začneme se světem

nanovo. Tvá chytrost by se nám hodila, Annabeth.“

„Protože sám žádnou nemáš!“

Přimhouřil oči. „Já tě znám, Annabeth. Zasloužíš si něco

lepšího, než se tahat po nějaké beznadějné výpravě na záchranu

tábora. Nestvůry obsadí Vrch polokrevných do měsíce. Ti

hrdinové, co přežijí, nebudou mít jinou šanci než se k nám přidat,

nebo se nechat štvát a vyvraždit. Vážně chceš být v týmu, který

prohraje… s takovouhle společností?“ Luke ukázal na Tysona.

„Hele!“ ozval jsem se.

„Cestovat s kyklopem,“ lamentoval Luke. „Tomu říkám

zneuctění Thaliiny památky! Překvapuješ mě, Annabeth. Zrovna ty

–“

„Nech toho!“ vykřikla.

Nevěděl jsem, o čem to Luke mluví, ale Annabeth si zabořila

hlavu do dlaní, jako by se chtěla rozbrečet.

„Dej jí pokoj,“ ozval jsem se. „A Tysona z toho vynech.“

Luke se rozesmál. „Jo, jasně, slyšel jsem. Tvůj otec se k němu

přihlásil.“

Musel jsem vypadat překvapeně, protože se Luke usmál. „Ano,

Percy, já o tom vím všechno. I o tvém plánu najít rouno. Počkat,

jak byly ty souřadnice… 30, 31, 75, 12? Vidíš, pořád mám v táboře

kamarády a ti mě udržují v obraze.“

„Chceš říct špehy.“

Pokrčil rameny. „Kolik urážek od svého otce sneseš, Percy?

Myslíš, že je ti vděčný? Myslíš, že Poseidónovi na tobě záleží víc

než na téhle nestvůře?“

Tyson zatnul pěsti a zhluboka zavrčel.

Luke se jen uchechtl. „Bohové tě pořádně zneužívají, Percy.

Máš vůbec tušení, co se na tebe chystá, pokud se dožiješ

šestnáctých narozenin? Prozradil ti Cheirón vůbec to proroctví?“

Chtělo se mi praštit Lukea mezi oči a poslat ho do háje, ale jako

obyčejně přesně věděl, jak mě rozhodit.

Šestnáctých narozenin?

102

Teda, věděl jsem, že Cheirón před mnoha lety získal nějaké

proroctví od Orákula. Věděl jsem, že část z toho se týká mě. Ale –

pokud se dožiju šestnáctých narozenin? To se mi ani trochu

nelíbilo.

„Vím, co potřebuju vědět,“ podařilo se mi říct. „Jako třeba, kdo

jsou mí nepřátelé.“

„Potom jsi cvok.“

Tyson rozmlátil nejbližší židli na třísky. „Percy není cvok!“

Než jsem ho stačil zastavit, zaútočil na Luka. Namířil si to

pěstmi na Lukeovu hlavu – dvojitý úder seshora, který by vyrazil

díru v titanu – ale do boje zasáhla medvědí dvojčata. Každé

popadlo Tysona za jednu paži a zarazila ho. Stáhla ho zpátky

a Tyson zavrávoral. Zhroutil se na koberec tak tvrdě, až se celá

paluba otřásla.

„Smůla, kyklope,“ řekl Luke. „Vypadá to, že moji medvědí

kamarádi tě společně přemůžou. Možná bych je měl nechat –“

„Luku,“ zasáhl jsem. „Poslouchej mě. Poslal nás tvůj otec.“

Jeho tvář nabrala barvu čabajky. „Už se o něm – nikdy –

nezmiňuj.“

„Řekl nám, abychom nasedli na tuhle loď. Mysleli jsme, že to

bylo jenom kvůli svezení, ale on nás sem poslal, abychom tě našli.

Pověděl mi, že se tě nevzdá, ať se vztekáš, jak chceš.“

„Vztekám?“ rozkřikl se Luke. „ Nevzdá? On mě opustil, Percy!

Já chci Olymp zničit! Všechny trůny rozprášit na drť! Klidně vyřiď

Hermovi, že se to stane. Pokaždé, když se k nám přidá nějaký

polokrevný, Olympané zeslábnou a my zesílíme. On zesílí.“ Luke

ukázal na zlatý sarkofág.

Ta bedna mi naháněla hrůzu, ale nutil jsem se nedat to najevo.

„Ale?“ zeptal jsem se. „A co je tak zvláštního…“

Pak mi to došlo, co může být v tom sarkofágu. Teplota v pokoji

jako by klesla o deset stupňů. „Páni, přece nemyslíš –“

„On se znovu tvoří,“ přerušil mě Luke. „Kousek po kousku

vyvoláváme jeho životní sílu z jámy. S každým dalším, který se

přidá k naší věci, se objeví nový malý kousek –“

„To je nechutné!“ ozvala se Annabeth.

103

Luke se na ni ušklíbl. „Tvá matka se narodila z Diovy

rozseknuté lebky, Annabeth. Být tebou, tak mlčím. Brzy bude

vládce Titánů tolik zotavený, abychom ho mohli dát zase

dohromady. Sestavíme mu nové tělo, bude to práce hodná

Héfaistových dílen.“

„Ty jsi cvok,“ prohlásila Annabeth.

„Připoj se k nám a budeš odměněna. Máme mocné přátele,

sponzory tak bohaté, že můžou koupit celou tuhle výletní loď

a ještě mnohem víc. Percy, tvoje matka už nebude muset nikdy

pracovat. Můžeš jí koupit dům. Můžeš mít sílu, slávu – co budeš

chtít. Annabeth, ty si splníš svůj sen a staneš se architektkou.

Můžeš postavit památník, který vydrží tisíc let. Chrám vládců

příštího věku!“

„Táhni do Tartaru,“ ulevila si.

Luke si povzdechl. „Smůla.“

Sebral něco, co vypadalo jako televizní ovladač, a zmáčkl

červené tlačítko. Za několik vteřin se otevřely dveře salonu a vešli

dva uniformovaní členové posádky vyzbrojení pendreky. Měli

stejný skelný pohled jako ostatní smrtelníci, které jsem tu viděl, ale

měl jsem pocit, že tím nebudou v boji o nic míň nebezpeční.

„Á, výborně, ochranka,“ uvítal je Luke, „obávám se, že tu

máme pár černých pasažérů.“

„Ano, pane,“ řekli nepřítomně.

Luke se obrátil na Oreia. „Je načase nakrmit etiopského

drakona. Vezmi ty blázny dolů a ukaž jim, jak se to dělá.“

Oreios se připitoměle uculil. „Hehe! Hehe!“

„Nech mě jít taky,“ zabručel Agrios. „Bratr je k ničemu. Ten

kyklop –“

„Není nebezpečný,“ ujistil je Luke. Ohlédl se na zlatou rakev,

jako by ho něco trápilo. „Agrie, zůstaň tady. Musíme probrat

důležité věci.“

„Ale –“

„Oreie, nezklam mě. Zůstaň v nákladovém prostoru a postarej

se, aby se drakon pořádně nakrmil.“

Oreios nás postrčil oštěpem a hnal nás ze salonu se dvěma

lidskými strážci v patách.

104

Jak jsem tak šel po chodbě a Oreiův oštěp mě píchal do zad, myslel

jsem na to, co řekl Luke – že ta medvědí dvojčata ho společně

přemůžou. Ale možná, že každé zvlášť…

Vyšli jsme z chodby uprostřed lodi a kráčeli po otevřené palubě

lemované záchrannými čluny. Znal jsem loď dost dobře na to, aby

mi došlo, že to může být náš poslední pohled na sluneční světlo.

Jakmile se dostaneme na druhou stranu, sjedeme výtahem dolů do

skladiště a bude konec.

Podíval jsem se na Tysona a řekl: „Teď.“

Díky bohům mě pochopil. Obrátil se a odmrštil Oreia deset

metrů pozpátku do bazénku, přímo doprostřed té mátožné turistické

rodinky.

„Ach!“ vykřikly děti jednohlasně. „ Neužíváme si v bazénku!“

Jeden z hlídačů vytáhl pendrek, ale Annabeth mu vyrazila dech

dobře mířeným kopancem. Druhý strážce se rozběhl k nejbližšímu

alarmu.

„Zastav ho!“ zaječela Annabeth, ale bylo pozdě.

Spustil poplach těsně předtím, než jsem ho praštil do hlavy

plážovým lehátkem.

Zableskla se rudá světla. Zakvílely sirény.

„Záchranný člun!“ vykřikl jsem.

Rozběhli jsme se k tomu nejbližšímu.

Než jsme stačili stáhnout kryt, už se po palubě rojili další

strážci a nestvůry a odstrkovali turisty a číšníky s tácy tropických

nápojů. Nějaký chlap v řeckém brnění vytasil meč a zaútočil, ale

uklouzl v kaluži pinacolady. Na palubě nad námi se shromažďovali

Laistrygonové a nasazovali si šípy do obřích luků.

„Jak se ta věc spouští?“ křičela Annabeth.

Skočil po mně jeden pekelný pes, ale Tyson ho odrazil hasicím

přístrojem.

„Naskočte!“ zavelel jsem. Otevřel jsem Anaklusmos a smetl

první salvu šípů ze vzduchu. Každou vteřinou jsme mohli být

přemoženi.

Záchranný člun visel přes bok lodi, vysoko nad vodou.

Annabeth a Tysonovi se nedařilo uvolnit spouštěcí kladku.

Skočil jsem dovnitř za nimi.

105

„Držte se!“ zaječel jsem a přetnul jsem provazy.

Sprška šípů nám zasvištěla nad hlavami, když jsme padali do

oceánu.

106

Desátá kapitola

STOPUJEME SI MRTVÉ

VOJÁKY KONFEDERACE

„ e

T rmoska!“ vyjekl jsem, jak jsme se řítili k vodě.

„Co?“ Annabeth si musela myslet, že jsem se zbláznil.

Křečovitě se držela popruhů člunu a vlasy jí vlály přímo nahoru

jako pochodeň.

Ale Tyson mě pochopil. Podařilo se mu otevřít můj vak. Vytáhl

Hermovu kouzelnou termosku a přitom se ani nepustil lodi, ani mu

nevyklouzla.

Svištěly kolem nás šípy a oštěpy.

Popadl jsem termosku a doufal jsem, že dělám dobře. „Držte

se!“

„Já se držím!“ vyjekla Annabeth.

„Pořádně!“

Zachytil jsem se nohou za nafukovací lavičku člunu, Tyson

popadl Annabeth a mě vzadu za trika a já pootočil víčko termosky

o čtvrtinu.

Z termosky okamžitě vyrazil bílý proud větru a popohnal nás

stranou, proměnil náš střemhlavý pád v pětačtyřicetistupňové

nouzové přistání.

Zdálo se, že se vítr směje, když vyrážel z termosky, jako by byl

šťastný, že se dostal na svobodu. Když jsme dopadli do oceánu,

poskočili jsme jednou, dvakrát, odráželi jsme se jako žabka hozená

na hladinu a pak už jsme svištěli jako motorový člun, do tváří nám

stříkala slaná sprška a před námi nebylo nic než moře.

Z lodi za námi jsem slyšel vzteklé kvílení, ale z dosahu zbraní

jsme už unikli. Princezna Andromeda se zmenšovala, až vypadala

jako bílá hračka pro děti v dálce, a pak byla pryč.

107

Jak jsme se tak hnali po moři, pokoušeli jsme se s Annabeth poslat

Cheirónovi vzkaz po bohyni Iris. Mysleli jsme si, že je nutné dát

někomu vědět, co Luke dělá, a nevěděli jsme, komu jinému

můžeme věřit.

Vítr z termosky způsobil příjemnou mořskou spršku, která

dělala ve slunečním světle duhu – perfektní pro vysílání Iris – ale

spojení bylo stejně bídné. Když Annabeth hodila do mlhy zlatou

drachmu a poprosila bohyni duhy, aby nám ukázala Cheiróna, jeho

tvář se sice objevila, ale v pozadí blikalo nějaké divné míhající se

světlo a vřískala tam rocková hudba, jako by byl v nějakém

tanečním klubu.

Řekli jsme mu o tom, jak jsme vyklouzli z tábora, o Lukeovi, o

Princezně Andromedě a o zlaté rakvi na Kronovy ostatky, ale

nevím, kolik toho slyšel kvůli tomu randálu u sebe a náporům větru

a vody u nás.

„Percy,“ zvolal Cheirón, „musíš si dávat pozor na –“

Jeho hlas se utopil v hlasitém křiku za ním – hlasy tam halekaly

jako Komančové na válečné stezce.

„Co?“ křičel jsem.

„Do háje s těmi mými příbuznými!“ Cheirón se sklonil, když

mu nad hlavou proplul tác, a zmizel někam mimo zorné pole.

„Annabeth, nemělas nechat Percyho opustit tábor! Ale pokud vážně

získáte to rouno –“

„Jo, bejby!“ zaječel kdosi za Cheirónem. „Huhúúú!“

Hudba zesílila, reproduktory zněly tak nahlas, až se nám celý

člun chvěl.

„– Miami,“ křičel Cheirón. „Pokusím se hlídat –“

Naše mlžná obrazovka se rozplynula, jako by po ní někdo na

druhé straně hodil láhev, a Cheirón byl pryč.

O hodinu později jsme zahlédli zemi – dlouhý pás pláže lemovaný

vysoko se tyčícími hotely. Voda začínala být plná rybářských loděk

a tankerů. Po pravoboku nás minula pobřežní hlídka ve člunu a pak

se obrátila, jako by si nás chtěla lépe prohlédnout. Zřejmě každý

den nevidí žlutý záchranný člun se třemi dětmi a bez motoru,

plující rychlostí sto uzlů za hodinu.

108

„To je pláž Virginia!“ řekla Annabeth, když jsme se přiblížili

k pobřeží. „Ach, bohové, jak mohla Princezna Andromeda doplout

přes noc tak daleko? Je to asi tak –“

„Pět set třicet námořních mil,“ řekl jsem.

Zírala na mě. „Jak to víš?“

„Já – já nevím.“

Annabeth nad tím chvilku uvažovala. „Percy, jakou máme

polohu?“

„Šestatřicet stupňů čtyřiačtyřicet minut severní šířky,

šestasedmdesát stupňů dvě minuty západní délky,“ vychrlil jsem ze

sebe okamžitě. Pak jsem zavrtěl hlavou. „Páni. Jak to vím?“

„Díky svému otci,“ hádala Annabeth. „Když jsi na moři, máš

dokonalý smysl pro polohu. To je úplně super.“

Nebyl jsem si tím jistý. Netoužil jsem po tom, být lidská

džípíeska. Ale než jsem stačil něco říct, poplácal mě Tyson po

rameni. „Blíží se k nám ta loď.“

Ohlédl jsem se. Člun pobřežní hlídky nás teď už rozhodně

pronásledoval. Blikal světly a nabíral rychlost.

„Nemůžeme se nechat chytit,“ řekl jsem. „Měli by moc otázek.“

„Jeďme dál do zálivu Chesapeake,“ navrhla Annabeth. „Vím

tam o místě, kde se schováme.“

Neptal jsem se jí, co tím myslí, ani jak to, že to tu tak dobře zná.

Troufl jsem si pootočit víčkem termosky o trochu víc a čerstvý

závan větru nás vystřelil kolem severního výběžku pláže Virginia

do zálivu Chesapeake. Člun pobřežní hlídky za námi víc a víc

zaostával. Nezpomalili jsme, dokud se břehy zálivu na obou

stranách nezúžily. Uvědomil jsem si, že jsme vpluli do ústí řeky.

Cítil jsem tu změnu z mořské vody na sladkou. Najednou jsem

se unavil a vyčerpal, jako by mi klesla hladina cukru v těle. Už

jsem nevěděl, kde jsme ani kudy řídit člun. Dobře, že mě Annabeth

naváděla.

„Tam,“ ukázala. „Kolem té písčiny.“

Stočili jsme se do bažinaté oblasti zarostlé močálovou travou.

U obřího cypřiše jsem člun vytáhl na břeh.

109

Nad námi se tyčily stromy, porostlé popínavými rostlinami.

V lese bzučel hmyz. Vzduch byl dusný a horký a z řeky stoupala

pára. Ani zdaleka to nebyl Manhattan a mně se to nelíbilo.

„Pojďme,“ vyzvala nás Annabeth. „Je to jen kousek po břehu.“

„Co to je?“ chtěl jsem vědět.

„Jen pojď za mnou.“ Popadla pytel. „A měli bychom schovat

člun. Nechceme na sebe přece zbytečně upozorňovat.“

Přikryli jsme člun větvemi a pak jsme s Tysonem šli za

Annabeth po pobřeží. Nohy se nám bořily do červeného bahna.

Kolem boty se mi proplazil had a zmizel v trávě.

„Nedobré místo,“ postěžoval si Tyson. Plácl po komárech, kteří

si udělali osvěžovnu z jeho předloktí.

Za dalších pár minut oznámila Annabeth: „Tady.“

Viděl jsem jen místo s ostružiníky. Pak Annabeth odtáhla

propletený kruh větví jako dveře a já si uvědomil, že hledím do

zamaskovaného úkrytu.

Vnitřek byl dost velký pro tři, i když ten třetí byl Tyson. Stěny

byly spleteny z rostlin jako nějaká indiánská chýše, ale vypadaly

dost nepromokavě. V koutě se povalovalo všechno, co může člověk

potřebovat k táboření – spací pytle, deky, nádoba s ledem

a petrolejová lampa. Byly tam i zásoby pro polobohy – bronzové

hroty oštěpů, toulec plný šípů, meč a krabice ambrózie. Páchlo to

tam plesnivinou, jako by tam dlouho nikdo nebyl.

„Úkryt polokrevných.“ Podíval jsem se na Annabeth s úctou.

„To tys to tady zařídila?“

„Thalia a já,“ řekla tiše. „A Luke.“

To by mi nemělo vadit. Chci říct, já věděl, že Thalia a Luke se

o Annabeth starali, když byla malá. Věděl jsem, že ti tři byli

společně na útěku, schovávali se před nestvůrami, přežívali

odkázaní jen sami na sebe, než je našel Grover a pokusil se je

dopravit na Vrch polokrevných. Ale kdykoli Annabeth mluvila o té

době, kterou s nimi strávila, cítil jsem se tak trochu… nevím.

Nesvůj?

Ne. To nebylo to pravé slovo.

Prostě jsem žárlil.

110

„Takže…“ podotkl jsem. „Nemyslíš, že nás tady Luke bude

hledat?“

Zavrtěla hlavou. „Vybudovali jsme si spoustu bezpečných

úkrytů, jako je tenhle. Pochybuju, že si Luke vůbec pamatuje, kde

jsou. Nebo že se o to stará.“

Plácla sebou na deky a začala se probírat obsahem svého vaku.

Dávala tak jasně najevo, že se jí nechce mluvit.

„Ehm, Tysone?“ obrátil jsem se na svého nevlastního bratra.

„Nevadilo by ti jít na průzkum ven? Že by ses podíval, jestli tady

v té pustině třeba není nějaká večerka?“

„Večerka?“

„Jo, obchod s něčím na zub. Koblihy s polevou nebo tak něco.

Jenom nechoď daleko.“

„Koblihy s polevou,“ opakoval Tyson svědomitě. „Podívám se

po koblihách s polevou v pustině.“ Zamířil ven a začal volat:

„Koblihy, kde jste!“

Jakmile zmizel, posadil jsem se naproti Annabeth. „Poslouchej,

mně je líto, že jsme, víš, potkali Luka.“

„Za to ty nemůžeš.“ Vytáhla nůž a začala čistit ostří hadrem.

„Nechal nás utéct nějak lehce,“ poznamenal jsem.

Doufal jsem, že mi to jen tak připadá, ale Annabeth vážně

přikývla. „Taky mě to napadlo. Jak jsme slyšeli, co říká o tom

risku, a ‚oni na tu návnadu skočí‘… Myslím, že mluvil o nás.“

„Rouno že je návnada? Nebo Grover?“

Studovala ostří svého nože. „Já nevím, Percy. Možná, že chce

to rouno pro sebe. Možná doufá, že my odvedeme těžkou práci a on

nám ho pak ukradne. Nechce se mi prostě věřit, že ten strom

otrávil.“

„Co tím myslel,“ zeptal jsem se, „že by Thalia byla na jeho

straně?“

„To se plete.“

„Neříkáš to moc jistě.“

Annabeth se do mě vpila pohledem a já začal litovat, že se jí na

takové věci vůbec vyptávám, když drží v ruce nůž.

111

„Percy, víš, koho mi připomínáš ze všeho nejvíc? Thalii. Vy

dva jste si tak podobní, až mě to děsí. Chci říct, buďto byste byli

nejlepší kamarádi, nebo byste se museli zaškrtit.“

„Já beru ty ‚nejlepší kamarády‘.“

„Thalia měla na svého otce někdy vztek. Ty taky. Ale obrátil by

ses kvůli tomu proti Olympu?“

Díval jsem se na toulec se šípy v rohu. „Ne.“

„No tak vidíš. Ona taky ne. Luke se plete.“ Annabeth zarazila

nůž do hlíny.

Chtěl jsem se jí zeptat na to proroctví, o kterém se Luke zmínil

a co to má společného s mými šestnáctými narozeninami. Ale

usoudil jsem, že by mi to neřekla. Cheirón prohlásil dost jasně, že

to nemám slyšet, dokud bohové nerozhodnou jinak.

„Takže co to Luke myslel s těmi kyklopy?“ zeptal jsem se.

„Říkal, že zrovna ty –“

„Já vím, co říkal. On… on mluvil o tom pravém důvodu, proč

zemřela Thalia.“

Čekal jsem, nevěděl jsem, co mám říct.

Annabeth se roztřeseně nadechla. „Kyklopům nemůžeš nikdy

věřit, Percy. Před šesti lety, tu noc, když nás Grover vedl na Vrch

polokrevných –“

Přerušilo ji zaskřípění dveří. Otevřely se a dovnitř vlezl Tyson.

„Koblihy s polevou!“ prohlásil hrdě a ukázal krabici s pečivem.

Annabeth na něj nevěřícně zírala. „Kdes to sebral? Jsme tu

uprostřed pustiny. Nikde kolem tady není nic –“

„Patnáct metrů,“ vysvětlil Tyson. „Obchod Obří koblihy – hned

za kopcem!“

„To je zlé,“ zamumlala Annabeth.

Krčili jsme se za stromem a zírali na obchod s koblihami

uprostřed lesů. Vypadal jako zbrusu nový, měl jasně osvětlené

výlohy, parkoviště a silničku vedoucí do lesa, ale nic jiného kolem

nebylo a žádná auta tam nestála. Viděli jsme jednoho zaměstnance,

jak si čte za pokladnou časopis. A to bylo všechno. Na markýze

obchodu stálo velkými černými písmeny, která jsem přečetl i já:

112

OBŘÍ KOBLIHY

Z písmena O ve slově OBŘÍ si ukusoval sousto kreslený obr.

Vonělo to tam příjemně, po čerstvě usmažených koblihách

s čokoládou.

„Nemělo by to tu být,“ zašeptala Annabeth. „Nepatří to sem.“

„Co?“ zeptal jsem se. „Je to prostě krám s koblihami.“

„Pssst!“

„Proč šeptáme? Tyson normálně šel dovnitř a koupil koblihy.

Nic se mu nestalo.“

„On je obr.“

„Ale no tak, Annabeth. Obří koblihy neznamená nic špatného.

Je to řetězec. V New Yorku jsou taky takové.“

„Je to řetězec,“ souhlasila. „A nemyslíš, že je divné, že se tu

objevil hned potom, cos řekl Tysonovi, aby přinesl koblihy? Přímo

tady uprostřed lesů?“

Zamyslel jsem se nad tím. Opravdu to bylo trochu divné, ale

chci říct, že obchody s koblihami na mém žebříčku děsivých sil

nestály zvlášť vysoko.

„Může to být hnízdo,“ vysvětlovala Annabeth.

Tyson zaskučel. Pochybuju, že by tomu, co říkala Annabeth,

rozuměl o moc víc než já, ale lekal ho její tón. Snědl už půl tuctu

koblih z krabice a celý obličej měl od cukru.

„Hnízdo čeho?“ zeptal jsem se.

„Nenapadlo tě někdy, že se tyhle řetězcové obchody objevují

nějak moc rychle?“ zeptala se. „Jeden den tam není nic a pak druhý

den – prásk, nová hamburgrárna nebo kavárna nebo tak? Nejdřív

jeden podnik, pak dva, pak čtyři – přesné kopie a rozlézají se po

celé zemi?“

„Hm, to ne. Nikdy jsem nad tím nepřemýšlel.“

„Percy, některé ty řetězce se množí tak rychle, protože všechna

ta místa jsou kouzelně spojena s životní silou nestvůr. Některé

Hermovy děti zjistily, jak to udělat, už v padesátých letech. Ony

množí –“

Ztuhla.

„Co?“ chtěl jsem vědět. „Množí co?“

113

„Žádné – prudké – pohyby,“ vypravila ze sebe Annabeth, jako

by jí šlo o život. „Hodně pomalu se obraťte.“

Pak jsem to uslyšel: škrábavý zvuk, jako by se něco velkého

vleklo břichem po listí.

Obrátil jsem se a uviděl jakousi věc velikosti nosorožce,

pohybovala se mezi stíny stromů. Syčelo to, přední půlka těla se

kroutila všemi směry. Nejdřív jsem vůbec nechápal, co to vlastně

vidím. Pak jsem si uvědomil, že ta věc má spoustu krků – nejmíň

sedm a na každém sedí syčící hadí hlava. Bylo to kožnaté a pod

každým krkem to mělo uvázaný plastový bryndáček s nápisem:

JSEM DÍTĚ OBŘÍCH KOBLIH!

Vytáhl jsem pero, ale Annabeth se na mě upřeně zadívala –

beze slov mě varovala. Ještě ne.

Pochopil jsem. Hodně nestvůr má hodně špatný zrak. Mohlo se

stát, že nás ta hydra prostě mine. Ale kdybych teď otevřel meč,

bronzová zář by ji jistě přitáhla.

Čekali jsme.

Hydra byla jen kousek od nás. Zdálo se, že očichává zem

a stromy, jako by po něčem pátrala. Pak jsem si všiml, že dvě hlavy

trhají kus žlutého plátna – jeden z našich vaků. Ta věc se nám už

dostala do úkrytu. Šla po stopě našeho pachu.

Srdce mi bušilo. V táboře jsem viděl vycpanou hlavu hydry

coby trofej, ale to mě nijak nepřipravilo na toho opravdového tvora.

Každá hlava měla tvar kosočtverce jako u chřestýše, ale tlamy

lemovaly křivé řady žraločích zubů.

Tyson se třásl. Ustoupil a při tom pohybu náhodou nohou

rozlomil větvičku. Všech sedm hlav se k nám okamžitě obrátilo

a zasyčelo.

„Utíkejte od sebe!“ vyjekla Annabeth. Uhnula doprava.

Já se vrhl doleva. Jedna hlava hydry plivla oblouk zelené

tekutiny, která mi přelétla přes rameno a rozstříkla se o jilm.

Z kmene se zakouřilo a začal se rozpadat. Celý strom se kácel

přímo na Tysona, který se ještě pořád nehnul. Zkameněl hrůzou

z netvora, kterého teď měl přímo před sebou.

114

„Tysone!“ Vší silou jsem se na něj vrhnul a srazil jsem ho

stranou, zrovna když hydra vyrazila a strom jí dopadl na dvě ze

sedmi hlav.

Hydra se zapotácela dozadu, trhnutím uvolnila hlavy a vztekle

zařvala na padlý strom. Všech sedm hlav vystřelilo kyselinu a jilm

se rozpustil na kouřící kaluž bláta.

„Pohni se!“ pobídl jsem Tysona. Rozběhl jsem se stranou

a otevřel jsem Anaklusmos, doufal jsem, že na sebe přitáhnu

pozornost netvora.

Vyšlo to.

Většina příšer nesnáší pohled na božskou ocel. Jakmile se

objevila má zářící čepel, hydra k ní vyrazila všemi hlavami, syčela

a obnažila zuby.

Dobrá zpráva: Tyson se na chvíli dostal mimo nebezpečí. A ta

špatná: každou chvíli jsem se měl proměnit na kaluž bláta.

Jedna hlava na mě na zkoušku vyrazila. Bez rozmýšlení jsem

máchl mečem.

„Ne!“ zaječela Annabeth.

Pozdě. Čistě jsem odřízl hydře hlavu. Odkutálela se do trávy

a nechala po sobě cukající pahýl, který okamžitě přestal krvácet

a začal se nafukovat jako balon.

Za pár vteřin se zraněný krk rozštěpil na dva a na obou vyrostla

hlava normální velikosti. Najednou jsem hleděl na osmihlavou

hydru.

„Percy!“ nadávala mi Annabeth. „Zrovna jsi někde otevřel další

obchod Obřích koblih!“

Vyhnul jsem se spršce kyseliny. „Já mám každou chvíli umřít

a ty se staráš o tohle? Jak to zabijeme?“

„Oheň!“ zavolala Annabeth. „Musíme mít oheň!“

Jakmile to řekla, vybavil se mi ten příběh. Hlavy hydry se

přestanou množit jen tehdy, pokud spálíme pahýl dřív, než začne

růst. Tak to aspoň udělal Héraklés. Ale my jsme žádný oheň

neměli.

Couval jsem k řece. Hydra se plazila za mnou.

115

Annabeth se přemístila na mou levou stranu a pokusila se

rozptýlit jednu hlavu, odrážela útoky jejích zubů nožem, ale další

hlava vyrazila stranou jako palice a srazila Annabeth do bláta.

„Nemlátit moje kamarády!“ vyrazil ze sebe Tyson a vložil se

mezi hydru a Annabeth. Zatímco se Annabeth zvedala na nohy,

začal Tyson bušit do hlav nestvůry pěstmi tak rychle, až mi to

připomínalo tu hru, kdy se zatloukají krtci do země. Ale ani Tyson

nedokáže odrážet hydru napořád.

Sunuli jsme se dál a dál dozadu, vyhýbali se stříkancům

kyseliny a odráželi útočící hlavy, ale neodsekávali je. Stejně jsem

věděl, že jen odkládáme vlastní smrt. Nakonec uděláme nějakou

chybu a ta příšera nás zabije.

Pak jsem uslyšel podivný zvuk – puf-puf-puf – a nejdřív to

považoval za supění vlastního srdce. Bylo to tak silné, až se celý

břeh otřásal.

„Co je to za randál?“ vykřikla Annabeth a nespouštěla oči

z hydry.

„Parní motor,“ odpověděl Tyson.

„Cože?“ Přikrčil jsem se a hydra mi plivla kyselinu přes hlavu.

Pak se z řeky za námi ozval známý dívčí hlas: „Tady! Připravte

dvaatřicetilibrák!“

Neodvažoval jsem se spustit hydru z očí, ale pokud za námi byl

ten, kdo jsem si myslel, vycházelo mi, že teď máme nepřátele na

dvou frontách.

Chraplavý mužský hlas namítl: „Jsou moc blízko, má paní!“

„Do háje s hrdiny!“ nadávala ta holka. „Plnou parou vpřed!“

„Ano, má paní.“

„Střílejte, jak je libo, kapitáne!“

Annabeth pochopila, co se děje, o zlomek vteřiny dřív než já.

Zaječela: „Dolů!“ a my sebou plácli na zem, zrovna když se od

řeky ozvalo BUUUM, až se otřásla zem. Následoval záblesk světla,

sloup kouře a pak hydra přímo před námi explodovala. Přitom nás

pokropila hnusným zeleným slizem, který se vypařil, jakmile se nás

dotkl, jak to bývá s vnitřnostmi nestvůr.

„Tfuj!“ křičela Annabeth.

„Parník!“ volal Tyson.

116

Postavil jsem se a rozkašlal se z mraku dýmu střelného prachu,

který se valil po březích.

Po řece k nám bafala ta nejdivnější loď, jakou jsem kdy viděl.

Seděla nízko na vodě jako ponorka a palubu měla opancéřovanou

železem. Uprostřed byla lichoběžníková dělová komora a na každé

straně otvory pro hlavně. Z vršku vlála vlajka – divočák a oštěp

v krvavě rudém poli. Palubu lemovali zombie v šedých uniformách

– mrtví vojáci s mihotajícími se tvářemi, které jim jenom zčásti

zakrývaly lebku. Podobali se duchům, které jsem viděl v podsvětí

hlídat Hadův palác.

Ta loď byla nedobytná. Bojový křižník z války Severu proti

Jihu. Taktak jsem dokázal rozluštit jméno na přídi z písmen

pokrytých mechem: CSS Birmingham.

A hned vedle kouřícího kanónu, který nás málem zabil, stála

v plném řeckém bojovém brnění Clarisse.

„Jste nuly,“ ušklíbla se pohrdavě. „Ale asi vás budu muset

zachránit. Pojďte na palubu.“

117

Jedenáctá kapitola

CLARISSE VŠECHNO VYHODÍ

DO VZDUCHU

„

á

M te veliký malér,“ oznámila nám Clarisse.

Zrovna jsme absolvovali po lodi exkurzi, o kterou jsme nestáli,

po temných prostorech nacpaných mrtvými námořníky. Viděli jsme

zásobník na uhlí, kotle a motor, který burácel a hekal, jako by měl

každou minutou vybuchnout. Viděli jsme kormidelnu a muniční

sklad a dělostřeleckou palubu (tu si Clarisse zvlášť oblíbila) se

dvěma kanóny Dahlgren s nedrážkovanou hlavní na levoboku

a pravoboku a s devítipalcovou ručnicí Brooke na přídi a na zádi –

všechno bylo speciálně upraveno, aby to mohlo střílet dělové koule

z božského bronzu.

Kamkoli jsme šli, mrtví vojáci Konfederace na nás zírali

a jejich přízračné vousaté tváře se jim mihotaly na lebkách.

Annabeth uznávali, protože jim řekla, že je z Virginie. Zajímali se

i o mě, protože se jmenuju Jackson – jako ten jižanský generál – ale

pak jsem to zkazil, když jsem vyklopil, že pocházím z New Yorku.

Všichni zasyčeli a mumlali nadávky na Yankeeho ze Severu.

Tyson se jich děsil. Po celou prohlídku ho musela Annabeth

držet za ruku, z čehož nebyla ani trochu nadšená.

Nakonec nás dovedli na večeři. Kajuty kapitána Birminghamu

byly velké asi tak jako šatna, ale pořád ještě mnohem větší než

všechny další prostory na palubě. Stůl byl prostřen bílým ubrusem

a nádobí bylo z porcelánu. Kostlivci z posádky podávali burákové

máslo a sendviče s džemem, bramborové lupínky a limonádu Dr.

Pepper. Nechtělo se mi jíst nic, co servírovali duchové, ale hlad

zvítězil nad strachem.

118

„Tantalos vás navždycky vyloučil,“ oznámila nám Clarisse

samolibě. „Pan D. říkal, že pokud někdo z vás ještě někdy páchne

do tábora, promění vás na veverky a přejede autem.“

„To oni ti dali tuhle loď?“ zeptal jsem se.

„Jasně, že ne. Můj táta.“

„Arés?“

Clarisse se ušklíbla. „Myslíš, že tvůj tatík je jediný, kdo má

moc na moři? Duchové té strany, která ve válce prohraje, odjakživa

dluží službu Arésovi. To je jejich prokletí za to, že prohráli.

Poprosila jsem otce o dopravu po moři a mám ji. Tihle chlapi

udělají všechno, co jim nakážu. Je to tak, kapitáne?“

Kapitán stál za ní a vypadal přísně a hrozivě. Jeho žhnoucí

zelené oči mě hltaly hladovým pohledem. „Pokud to přinese konec

téhle příšerné války a vytoužený mír, madam, uděláme cokoli.

Zničíme kohokoli.“

Clarisse se usmála. „Zničí kohokoli. Tak se mi to líbí.“

Tyson polkl.

„Clarisse,“ řekla Annabeth, „Luke jde možná taky po rounu.

Viděli jsme ho. Má ty souřadnice a míří na jih. Má výletní loď

plnou nestvůr –“

„Dobře! Odpálím ho rovnou z vody.“

„Ty to nechápeš,“ zaprotestovala Annabeth. „Musíme spojit

síly. Dovol nám, ať ti pomůžeme –“

„Ne!“ Clarisse praštila do stolu. „Tohle je moje výprava,

chytrolínko! Konečně se i já stanu hrdinkou a vy dva mi tu šanci

neukradnete.“

„Kde máš někoho ze srubu?“ zeptal jsem se. „Dovolili ti přece

vzít si dva kamarády, ne?“

„Oni ne… nechala jsem je tam. Aby chránili tábor.“

„Chceš říct, že ani lidi z tvého vlastního srubu ti nechtějí

pomáhat?“

„Buď zticha, Persíku! Já je nepotřebuju! Ani tebe!“

„Clarisse,“ domlouval jsem jí. „Tantalos tě využívá. Jemu je

tábor ukradený. Rád ho uvidí zničený. Připravil to tak, abys

neuspěla.“

„Ne! Já kašlu na to, co Orákulum –“ zarazila se.

119

„Co?“ zeptal jsem se. „Co ti řeklo Orákulum?“

„Nic.“ Clarisse zrůžověly uši. „Stačí, abys věděl, že já tuhle

výpravu dokončím a ty mi pomáhat nebudeš. Na druhé straně tě

nemůžu nechat jít.“

„Takže jsme vězni?“ zeptala se Annabeth.

„Hosté. Prozatím.“ Clarisse si opřela nohy o bílý plátěný ubrus

a otevřela další limonádu. „Kapitáne, odveďte je dolů. Přidělte jim

lůžka na spací palubě. A pokud se nebudou chovat slušně, ukažte

jim, co děláme s nepřátelskými špiony.“

Sen se dostavil, jakmile jsem usnul.

Grover seděl u svého stavu a zoufale rozplétal svatební vlečku,

když se dveře z balvanu najednou odvalily a kyklop zařval: „Ha!“

Grover vyjekl: „Drahý! Já ne – přišels tak tiše!“

„Rozplétáš!“ zaduněl Polyfémos. „Takže v tom je ten

problém!“

„Ale to ne. Já – já ne –“

„Pojď!“ Polyfémos chňapl Grovera kolem pasu a napůl ho nesl,

napůl táhl tunely jeskyně. Grover bojoval, aby udržel střevíce

s vysokými podpatky na kopytech. Závoj mu klouzal po hlavě

a hrozilo, že mu spadne.

Kyklop ho vyvlekl do jeskyně veliké jako skladiště ozdobené

nejrůznějším ovčím harampádím. Bylo tam sklápěcí křeslo pokryté

vlnou, vlnou obalený televizní přijímač, hrubě vytesané police na

knihy obtížené ovčí sbírkou – kávovými hrnky ve tvaru ovčích

hlav, sádrovými figurínami ovcí, ovčími stolními hrami,

obrázkovými knihami a akčními figurkami. Na podlaze se

povalovaly hromady ovčích kostí a dalších kostí, které nevypadaly

tak docela jako ovčí – byly to kosti satyrů, kteří přišli na ostrov

hledat Pana.

Polyfémos postavil Grovera na zem, než odvalil další velký

balvan. Do jeskyně proniklo denní světlo a Grover toužebně

zaskučel. Čerstvý vzduch!

Kyklop ho vyvlekl ven na vršek kopce nad nejkrásnějším

ostrovem, jaký jsem kdy viděl.

120

Byl tvarovaný jako sedlo rozetnuté napůl sekerou. Na každé

straně se táhly svěží zelené kopce a uprostřed široké údolí,

rozdělené hlubokou roklí, která byla překlenuta provazovým

žebříkem s deskami. Ke kraji kaňonu stékaly půvabné potůčky

a řinuly se dolů v duhově zbarvených vodopádech. Po stromech

poletovali papoušci. Na keřích kvetly růžové a purpurové květy. Na

loukách se pásly stovky ovcí a jejich vlna se zvláštně třpytila jako

měděné a stříbrné mince.

A uprostřed ostrova, hned vedle provazového žebříku, stál

obrovský pokroucený dub a na jeho nejnižší větvi něco zářilo.

Zlaté rouno.

Dokonce i ve snu jsem cítil, jak z něj po ostrově vyzařuje síla,

díky níž je tráva zelenější, květiny krásnější. Málem jsem cítil, jak

to přirozené kouzlo pracuje. Mohl jsem si jen domýšlet, jak mocná

musí být ta vůně pro satyra.

Grover zakňoural.

„Ano,“ řekl Polyfémos pyšně. „Vidíš to tam? To rouno je

poklad mé sbírky! Ukradl jsem ho hrdinům už dávno. A od té doby

– samé jídlo! Satyrové sem táhnou z celého světa jako můry

k plameni. Satyrové jsou dobré jídlo! A teď –“

Polyfémos sebral hrůznou sadu bronzových nůžek.

Grover vyjekl, ale Polyfémos jen zvedl nejbližší ovci, jako by

to bylo plyšové zvířátko, a ostříhal z ní vlnu. Podal tu načechranou

hromadu Groverovi.

„Dej to na kolovrátek!“ nařídil pyšně. „Kouzelná. Tahle se nedá

rozplést.“

„Ach… no…“

„Ubohý cukroušku!“ ušklíbl se Polyfémos. „Špatná tkadlena.

Ha-ha! Žádný strach. To vlákno to zvládne. Dokončíš svatební

vlečku do zítřka!“

„To je ale… od tebe pozorné!“

„Hehe.“

„Ale – ale, drahý,“ zasípal Grover, „co když někdo přijde

zachránit – chci říct napadnout tenhle ostrov?“ Grover se podíval

přímo na mě a já věděl, že se na to ptá kvůli mně. „Co mu zabrání,

aby nenapochodoval přímo sem ke tvé jeskyni?“

121

„Ženské strachy! Jak roztomilé! Neboj se. Polyfémos má

moderní bezpečnostní systém. Museli by projít přes mé mazlíčky.“

„Mazlíčky?“

Grover se podíval přes ostrov, ale nikde nic nebylo vidět, jen

ovce, pasoucí se mírumilovně na loukách.

„A pak,“ zavrčel Polyfémos, „by musel projít skrz mě!“

Udeřil pěstí do nejbližší skály a ta praskla a rozpůlila se. „A teď

pojď!“ houkl. „Zpátky do jeskyně.“

Grover vypadal, že se rozbrečí – tak blízko svobody a současně

tak beznadějně daleko. V očích mu stály slzy, když se dveře

z balvanu zavalily a znovu ho uzavřely v té strašné, pochodněmi

osvětlené temnotě kyklopovy jeskyně.

Probudil jsem se, když se na lodi rozezněly poplašné zvony.

Kapitánův chraplavý hlas rozkazoval: „Všichni na pomoc na

palubu! Najít lady Clarisse! Kde je ta dívka?“

Pak se nade mnou objevil jeho přízračný obličej. „Vstávej,

Yankee. Tvoji kamarádi jsou už vzhůru. Blížíme se ke vstupu.“

„Ke vstupu kam?“

Věnoval mi umrlčí úsměv. „Do Moře nestvůr, kam jinam.“

Nacpal jsem si svých pár věcí, které přežily hydru, do

námořnického plátěného batohu a přehodil jsem si ho přes rameno.

Měl jsem neodbytný pocit, že ať to dopadne, jak chce, další noc už

na palubě Birminghamu trávit nebudu.

Byl jsem na cestě nahoru, když mě něco přimělo se zastavit.

Něco poblíž – něco povědomého a nepříjemného. Neměl jsem

k tomu žádný důvod, ale připadalo mi, že se mám pustit do boje.

Chtělo se mi praštit nějakého mrtvého vojáka Konfederace.

Naposledy jsem takový vztek cítil…

Místo abych šel nahoru, připlížil jsem se k okraji ventilační

mřížky a nakoukl dolů na kotelní palubu.

Clarisse stála přímo pode mnou a mluvila k obrazu, který se

mihotal v páře z kotlů – byl to svalnatý muž v motorkářském

oblečení z černé kůže, s vojenským sestřihem, tmavými brýlemi

s červeným nádechem a s nožem, upevněným na boku.

122

Pěsti se mi samy od sebe zaťaly. Byl to můj nejneoblíbenější

vládce z Olympu: Arés, bůh války.

„Já ti kašlu na výmluvy, holčičko!“ zavrčel.

„A-ano, otče,“ zamumlala Clarisse.

„Nechceš vidět, jak se naštvu, co?“

„Ne, otče.“

„Ne, otče,“ pitvořil se po ní Arés. „Ty jsi ale dojemná. Měl

jsem tu výpravu svěřit některýmu svýmu synovi.“

„Mně se to podaří!“ slibovala Clarisse a hlas se jí třásl. „Budeš

na mě pyšný.“

„Jenom aby,“ varoval ji. „To tys mě požádala o tuhle výpravu,

holka. Jestli necháš toho malýho hnusáka Jacksona, aby ti ji ukradl

–“

„Ale Orákulum říkalo –“

„JÁ KAŠLU NA TO, CO ŘÍKALO!“ zahulákal Arés s takovou

silou, až se jeho obraz zatřásl. „Ty to dokážeš. A jestli ne…“

Zvedl pěst. I když to byla jenom postava v páře, Clarisse sebou

trhla.

„Rozumíme si?“ zavrčel Arés.

Poplašné zvony se znovu rozezněly. Slyšel jsem, jak se ke mně

blíží hlasy, důstojníci křičeli rozkazy, aby se připravila děla.

Odplížil jsem se od ventilační mřížky a vydal jsem se nahoru,

abych se přidal k Annabeth a Tysonovi na stožárové palubě.

„Co se děje?“ ptala se mě Annabeth. „Další sen?“

Přikývl jsem, ale neřekl jsem nic. Nevěděl jsem, co si mám o té

scéně dole myslet. Trápilo mě to skoro stejně jako ten sen

o Groverovi.

Clarisse vyšla po schodech nahoru hned za mnou. Snažil jsem

se jí vyhýbat pohledem.

Sebrala

jednomu

mrtvolnému

důstojníkovi

dalekohled

a zahleděla se k obzoru. „Konečně. Kapitáne, plnou parou vpřed!“

Podíval jsem se stejným směrem jako ona, ale moc jsem toho

neviděl. Nebe bylo zamračené, vzduch zamlžený a vlhký jako pára

z žehličky. Napínal jsem zrak, ale viděl jsem jen pár tmavých

rozmazaných skvrn v dálce.

123

Můj námořní smysl mi prozradil, že jsme někde u pobřeží

severní Floridy, takže jsme přes noc urazili dlouhou cestu, delší,

než by zvládla každá loď smrtelníků.

Zvýšili jsme rychlost a motor zasténal.

Tyson nervózně zamumlal: „Velká námaha na písty. Nejsou na

hlubokou vodu.“

Netušil jsem, jak to ví, ale byl jsem z toho nesvůj.

Po několika dalších minutách se ty tmavé skvrny před námi

zaostřily. Na severu vyrůstala z moře mohutná masa kamene –

ostrov s útesy nejmíň třicet metrů vysokými. Asi tak půl míle jižně

od něj bylo vidět další tmavou skvrnu, zuřící bouři. Nebe a moře se

vařily dohromady jako burácející masa.

„Hurikán?“ zeptala se Annabeth.

„Ne,“ odpověděla Clarisse. „Charybda.“

Annabeth zbledla. „Blázníš?“

„Jediná cesta do Moře nestvůr. Přímo mezi Charybdou a její

sestrou Skyllou.“ Clarisse ukázala na vrcholek útesu a mě přepadl

pocit, že tam nahoře žije něco, co bych nerad potkal.

„Co blázníš, jediná cesta?“ zeptal jsem se. „Moře je přece

volné! Prostě to obeplujme.“

Clarisse obrátila oči k nebi. „Copak ty nic neznáš? Kdybych se

je pokusila obeplout, prostě by se zase objevily přede mnou. Pokud

se chceš dostat do Moře nestvůr, musíš mezi nimi proplout.“

„A co srážející se skály?“ zkusila to Annabeth. „To je další

vstup. Použil ho Iason.“

„Kanony skálu neodpálím,“ namítla Clarisse. „Kdežto

nestvůry…“

„Ty jsi blázen,“ zakroutila hlavou Annabeth.

„Koukej a uč se, chytrolínko.“ Clarisse se obrátila ke

kapitánovi. „Nastavit kurz na Charybdu!“

„Ano, má paní.“

Motor zasténal, železné plátování zarachotilo a loď začala

nabírat rychlost.

„Clarisse,“ řekl jsem, „Charybda saje moře. Je to tak v tom

příběhu?“

„A zase ho vyplivuje, jasně.“

124

„A co Skylla?“

„Ta žije v jeskyni nahoře na těch útesech. Když se k ní

dostaneme moc blízko, její hadí hlavy se snesou dolů a začnou

vytahovat námořníky z lodi.“

„Tak si teda vyberme Skyllu,“ navrhl jsem. „Všichni půjdou do

podpalubí a prostě prosupíme kolem.“

„Ne!“ stála na svém Clarisse. „Pokud Skylla nedostane svoje

maso, mohla by sebrat celou loď. Navíc je to vysoko na zaměření.

Moje kanony nedokážou pálit přímo nahoru. Charybda si jenom tak

sedí uprostřed toho svého víru. Poplujeme přímo na ni, namíříme

na ni kanóny a odstřelíme ji do Tartaru!“

Prohlásila to s takovým zanícením, že se mi skoro chtělo jí

věřit.

Motor hučel. Kotle se tak zahřívaly, že jsem cítil, jak se mi

paluba pod nohama rozpaluje. Komíny chrlily kouř. Rudá Arésova

vlajka se třepetala ve větru.

Když jsme se dostali blíž k nestvůrám, zvuk Charybdy sílil

a sílil – příšerné dunění obrovského množství vody, jako by někdo

spláchl největší záchod ve vesmíru. Pokaždé, když Charybda nasála

vodu, loď se otřásla a zhoupla se dopředu. Pokaždé, když vydechla,

zvedli jsme se na vodě a bičovaly nás třímetrové vlny.

Pokoušel jsem se ten vír nějak změřit. Došel jsem k závěru, že

Charybdě trvá asi tři minuty, než nasaje a zničí všechno v okruhu

půl míle. Abychom se jí vyhnuli, museli bychom plout přímo podél

útesů Skylly. A i když mohla být Skylla pořádně zlá, ty útesy mi

připadaly docela sympatické.

Nemrtví námořníci se činili na stožárové palubě. Podle mě už

měli zkušenosti se ztracenou bitvou, takže je to netrápilo. Nebo se

možná nestarali, že bude po nich, protože už stejně zemřeli. Ani

z jednoho mi nebylo nijak líp.

Annabeth stála vedle mě a svírala zábradlí. „Pořád máš tu

termosku plnou větru?“

Přikývl jsem. „Ale je nebezpečné použít to při takovém víru.

Další vítr by mohl všechno ještě zhoršit.“

„A co takhle nějak ovládnout vodu?“ zeptala se. „Jsi

Poseidónův syn. Už jsi to dokázal.“

125

Měla pravdu. Zavřel jsem oči a pokoušel se uklidnit moře, ale

nemohl jsem se soustředit. Charybda byla hlasitá a mocná. Vlny

nereagovaly.

„Já – já to nedokážu,“ přiznal jsem zoufale.

„Potřebujeme náhradní plán,“ usoudila Annabeth. „Tohle

nepůjde.“

„Annabeth má pravdu,“ přidal se Tyson. „Motor není dobrý.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se.

„Tlak. Písty potřebují spravit.“

Než to mohl vysvětlit, ten kosmický záchod zase spláchl

s hlasitým chrrrst! Loď se zhoupla kupředu a mě to hodilo na

palubu. Ocitli jsme se ve víru.

„Plnou parou vzad!“ křičela Clarisse do toho hluku. Moře se

kolem nás pěnilo, vlny se rozbíjely o palubu. Železné plátování už

bylo tak horké, že se z něj kouřilo. „Dostaňme se na dostřel!

Připravit kanóny na pravoboku!“

Mrtvoly Konfederace pobíhaly sem a tam. Lodní šroub se točil

obráceně, pokoušel se loď zpomalit, ale pořád jsme klouzali do

středu víru.

Z podpalubí vyrazil jeden námořnický zombie a běžel ke

Clarisse. Ze šedé uniformy se mu kouřilo. Vousy mu hořely.

„Kotelna se přehřívá, madam! Loď vybuchne!“

„No tak běžte dolů a spravte to!“

„To nejde!“ křičel námořník. „V tom žáru se vypaříme.“

Clarisse praštila z boku do komory kanónu. „Nepotřebuju nic

víc než pár minut! Jenom se dostat na dostřel!“

„Ženeme se moc rychle,“ prohlásil ponuře kapitán. „Připravte

se na smrt.“

„Ne!“ zařval Tyson. „Já to umím spravit.“

Clarisse se na něj nevěřícně podívala. „Ty?“

„Je to kyklop,“ řekla Annabeth. „Oheň mu neublíží. A zná

mechaniku.“

„Běž!“ vykřikla Clarisse.

„Tysone, ne!“ Popadl jsem ho za ruku. „Je to strašně

nebezpečné!“

126

Poplácal mě po ruce. „Jediná cesta, brácho.“ Měl odhodlaný

výraz – sebejistý, vyrovnaný. Takhle jsem ho nikdy dřív neviděl.

„Já to spravím. Hned se vrátím.“

Jak jsem ho tak pozoroval, jak za tím doutnajícím námořníkem

mizí do podpalubí, měl jsem strašný pocit. Chtěl jsem se za ním

rozběhnout, ale loď znovu poskočila – a pak jsem uviděl Charybdu.

Objevila se jen pár set metrů od nás, zahlédl jsem ji skrz vír

mlhy, kouře a vody. První věc, které jsem si všiml, byl útes – černá

skála z korálů, s fíkovníkem držícím se na vršku, podivně pokojná

věc přímo uprostřed víru. Všude kolem se voda stáčela do trychtýře

jako světlo kolem temné díry. Pak jsem uviděl hroznou věc

zakotvenou na útesu hned nad hladinou – obrovská tlama se

slizovitými rty a zuby velikosti veslic obrostlými mechem.

A nejhorší bylo, že ty zuby měly rovnátka, pásy rezavého kovu

s povlakem, s kousky ryb a naplavenin a plovoucího smetí, které

v nich uvízlo.

Charybda byla jako zubařova noční můra. Nic než velká černá

tlama s křivými zuby a pořádným předkusem a po staletí nedělala

nic, než se krmila a po jídle si nečistila zuby. Jak jsem se tak díval,

celé moře kolem ní to vtáhlo do prázdnoty – žraloky, hejna ryb,

obří oliheň. A uvědomil jsem si, že za několik vteřin se tam ocitne

i konfederační loď Birmingham.

„Lady Clarisse,“ houkl kapitán. „Kanony na přídi a na

pravoboku jsou v dostřelu!“

„Palte!“ nařídila Clarisse.

Do tlamy nestvůry byly vypáleny tři salvy. Jedna vyrazila okraj

řezáku. Další zmizela v jícnu. Třetí zasáhla jeden ze zachovalých

pásů rovnátek, odrazila se zpátky na nás a sestřelila Arésovu vlajku

ze stožáru.

„Znovu!“ zavelela Clarisse. Dělostřelci naládovali, ale já věděl,

že je to k ničemu. Museli bychom na to monstrum vystřelit stokrát,

abychom mu doopravdy ublížili, a tolik času jsme neměli.

Nasávalo nás to moc rychle.

Najednou se vibrace paluby změnily. Motor hučel silněji a

stabilněji. Loď se otřásla a my se začali odtahovat od tlamy.

„Tyson to zvládl!“ zvolala Annabeth.

127

„Počkat!“ namítla Clarisse. „Musíme se držet blízko!“

„Umřeme!“ vykřikl jsem. „ Musíme se dostat dál.“

Chytil jsem se zábradlí, jak se loď bránila podtlaku. Prohnala se

kolem nás zničená Arésova vlajka a uvízla v Charybdiných

rovnátkách. Nepostupovali jsme nijak rychle, ale aspoň jsme se

drželi. Tyson nám nějak zajistil dost síly na to, aby nás vír nenasál.

Tlama se najednou zavřela. Moře umlklo a nastal absolutní

klidu. Přes Charybdu se přelila voda.

Pak se tlama otevřela, zrovna tak rychle, jako se zavřela,

vychrlila stěnu vody a vyvrhla všechno nepoživatelné včetně našich

dělových koulí. Jedna z nich práskla do boku Birminghamu se

zvučným cink jako zvoneček na pouťové atrakci.

Odhodilo nás to dozadu na vlně, která musela být dvanáct metrů

vysoká. Nasadil jsem veškerou sílu vůle a snažil jsem se loď

udržet, aby se nepřevrhla, ale pořád jsme se neovladatelně točili

a řítili se na útesy na druhé straně úžiny.

Z podpalubí vyrazil další doutnající námořník. Vrazil do

Clarisse a málem je oba srazil přes palubu. „Motor každou chvíli

vybuchne!“

„Kde je Tyson?“ zjišťoval jsem.

„Pořád tam dole,“ řekl námořník. „Nějak to drží dohromady, ale

nevím, jak dlouho to ještě dokáže.“

Kapitán prohlásil: „Musíme opustit loď.“

„Ne!“ vykřikla Clarisse.

„Nemáme jinou možnost, má paní. Trup se už rozlamuje! Loď

to nezvládne –“

Větu už nedokončil. Jako blesk se z nebe sneslo cosi hnědého a

zeleného, chňaplo to kapitána a vytáhlo ho pryč. Zbyly po něm

jenom kožené boty.

„Skylla!“ zaječel námořník a z útesu vyrazil další sloup hadího

těla a popadl ho. Odehrálo se to tak rychle, že to bylo spíš jako

pozorovat laserový paprsek než nestvůru. Nerozeznal jsem ani tvář

té potvory, jen záblesk zubů a šupiny.

Otevřel jsem meč a pokoušel se nestvůru seknout, zatímco

odnášela dalšího námořníka, ale byl jsem strašně pomalý.

„Všichni dolů!“ vykřikl jsem.

128

„Nemůžeme!“ I Clarisse vytasila meč. „Dolní paluba je

v plamenech.“

„Záchranné čluny!“ napadlo Annabeth. „Rychle!“

„Nikdy se nevyhnou těm útesům,“ sýčkovala Clarisse.

„Všechny nás to sežere.“

„Musíme to zkusit. Percy, termosku.“

„Nemůžu opustit Tysona!“

„Musíme připravit čluny!“

Clarisse poslechla Annabeth. Spolu s několika nemrtvými

námořníky odkryla jednu ze dvou záchranných veslic, zatímco

hlavy Skylly pršely z nebe jako zubatý roj meteoritů a sbíraly

jižanské námořníky jednoho po druhém.

„Připrav další loď.“ Hodil jsem Annabeth termosku. „Já jdu pro

Tysona.“

„Nemůžeš!“ namítla. „To horko tě zabije!“

Neposlouchal jsem ji. Rozběhl jsem se k průlezu do kotelny,

když tu najednou jsem se už nohama nedotýkal paluby. Letěl jsem

přímo vzhůru, vítr mi hvízdal v uších, bok útesu jsem měl jenom

pár centimetrů od tváře.

Skylla mě nějak popadla za batoh a zvedala mě nahoru do

svého doupěte. Bez uvažování jsem máchl mečem za sebe a

podařilo se mi tu věc bodnout do slídivého žlutého oka.

Zachrochtala a pustila mě.

Už jenom ten pád by mi stačil, protože jsem byl tak třicet metrů

ve vzduchu. Ale jak jsem padal, loď Birmingham pode mnou navíc

explodovala.

PRRRÁÁÁSK!

Strojovna vybuchla a rozmetala kusy železných plátů do všech

směrů jako ohnivá křídla.

„Tysone!“ zaječel jsem.

Záchranným člunům se podařilo dostat se z lodi, ale ne daleko.

Hořící vrak pršel dolů z nebe. Clarisse a Annabeth to buď

roztrhalo, nebo spálilo, nebo stáhlo na dno silou potápějícího se

trupu, a to byl ještě optimistický dohad, že unikly Skylle.

Pak jsem uslyšel jinou explozi – zvuk Hermovy kouzelné

termosky, která se otevírala trochu moc rychle. Bílé pásy větru

129

zaduly všemi směry, rozehnaly záchranné lodě, sebraly mě z mého

volného pádu a postrčily mě přes oceán.

Nic jsem neviděl. Otáčel jsem se ve vzduchu, něco tvrdého mě

praštilo do hlavy, narazil jsem na hladinu tak prudce, že by mi to

polámalo všechny kosti, kdybych nebyl syn boha moře.

Poslední, co jsem si pamatoval, bylo to, že se potápím do

hořícího moře, vím, že Tyson je navždycky pryč, a lituju, že se

nemůžu utopit.

130

Dvanáctá kapitola

UBYTUJEME SE V LÁZEŇSKÉM

STŘEDISKU U K. K.

r

P o

budil jsem se na veslici s nouzovou plachtou, spíchnutou ze

šedé látky uniformy. Vedle mě seděla Annabeth a obracela plachtu

po větru.

Pokusil jsem se posadit a okamžitě jsem zmalátněl.

„Odpočívej,“ nařídila mi. „Budeš to potřebovat.“

„Co Tyson…?“

Zavrtěla hlavou. „Percy, je mi to vážně líto.“

Mlčeli jsme a vlny námi házely nahoru a dolů.

„Možná to přežil,“ zkusila to nepřesvědčivě. „Podle mě ho oheň

zabít nemůže.“

Přikývl jsem, ale neměl jsem důvod cítit nějakou naději. Viděl

jsem, jak ta exploze prorvala masivní železo. Pokud byl Tyson tam

dole v kotelně, nemohl to v žádném případě přežít.

Obětoval pro nás život a já dokázal myslet jenom na ty doby,

kdy jsem se za něj styděl a zapíral, že jsme příbuzní.

Vlny pleskaly o loď. Annabeth mi ukázala pár věcí, které

zachránila z vraku – Hermovu termosku (teď už prázdnou), pytel

plný ambrózie, pár námořnických košil a láhev limonády Dr.

Pepper. Vylovila mě z vody a našla můj batoh, rozkousnutý napůl

zuby Skylly. Většina mých věcí uplavala, ale zůstala mi Hermova

lahvička vitaminů a samozřejmě jsem měl Anaklusmos. To pero se

mi pokaždé znovu objevilo v kapse, ať jsem ho ztratil kdekoli.

Pluli jsme celé hodiny. Teď, když jsme byli v Moři nestvůr, se

voda leskla jasnější zelení, podobala se kyselině hydry. Vítr voněl

čerstvě a slaně, ale nesl v sobě i kovový pach – jako by se blížila

bouře. Nebo něco ještě nebezpečnějšího. Věděl jsem, kterým

směrem máme plout. Věděl jsem, že jsme přesně sto třináct

131

námořních mil západně až severozápadně od našeho cíle. Ale ani

tak jsem se necítil o nic míň ztracený.

Ať jsme se obrátili kamkoli, slunce jako by mi svítilo přímo do

očí. Střídavě jsme upíjeli limonádu a stínili se plachtou, jak to šlo.

A probrali jsme můj poslední sen o Groverovi.

Podle Annabethina odhadu jsme ho museli najít za necelých

čtyřiadvacet hodin, pokud byl můj sen přesný a pokud si to kyklop

Polyfémos nerozmyslel a nezkusil se s Groverem oženit dřív.

„Jo,“ zabručel jsem hořce. „Kyklopovi nemůžeš nikdy věřit.“

Annabeth zírala přes vodu. „Je mi to líto, Percy. V Tysonovi

jsem se spletla, rozumíš? Moc ráda bych mu to řekla.“

Snažil jsem se na ni pořád zlobit, ale nebylo to lehké. Prožili

jsme toho spolu spoustu. Mnohokrát mi zachránila život. Bylo ode

mě hloupé se na ni vztekat.

Zahleděl jsem se na náš ubohý majeteček – na prázdnou

termosku na vítr, na lahvičku multivitaminů. Myslel jsem na to, jak

Luke zuřil, když jsem s ním chtěl promluvit o jeho otci.

„Annabeth, jaká byla ta věštba, kterou zná Cheirón?“

Našpulila rty. „Percy, neměla bych –“

„Já vím, Cheirón slíbil bohům, že mi to neřekne. Ale tys nic

neslíbila, je to tak?“

„Vědět není vždycky nejlepší.“

„Tvoje máma je bohyně moudrosti!“

„Já vím! Ale když se hrdinové dozvědí o svojí budoucnosti,

vždycky se ji snaží změnit, a nikdy to nevyjde.“

„Bohové mají strach z něčeho, co udělám, až budu starší,“ hádal

jsem. „Až mi bude šestnáct.“

Annabeth obracela svou čepici Yankeeů v rukách. „Percy, já

neznám celé proroctví, ale varuje před nějakým polokrevným

dítětem Velké trojky – před příštím, které se dožije šestnácti let. To

je ten pravý důvod, proč Zeus, Poseidón a Hádés uzavřeli po druhé

světové válce dohodu, že už nebudou mít děti. Další dítě Velké

trojky, které se dožije šestnácti let, bude nebezpečná zbraň.“

„Proč?“

„Protože ten hrdina rozhodne o osudu Olympu. On nebo ona

udělá rozhodnutí, které buď zachrání éru bohů, nebo ji zničí.“

132

Dal jsem si načas, aby mi to pořádně došlo. Mořskou nemocí

netrpím, ale najednou se mi zhoupl žaludek. „To proto mě Kronos

loni v létě nezabil.“

Přikývla. „Mohl by ses mu hodit. Kdyby tě přetáhl na svou

stranu, měli by bohové vážný malér.“

„Ale pokud jde v tom proroctví o mě –“

„To poznáme, jedině když přežiješ ještě tři roky. To je pro

polokrevného dost dlouhá doba. Když se Cheirón dozvěděl

o Thalii, myslel si, že se ta věštba týká jí. Proto se tak zoufale

snažil dostat ji bezpečně do tábora. Pak v boji padla a proměnila se

v borovici a nikdo z nás nevěděl, co si má o tom všem myslet.

Dokud ses neobjevil ty.“

Po levoboku se nám z vody vynořila skoro pět metrů dlouhá

zelená ostnatá hřbetní ploutev a zase zmizela.

„To dítě v proroctví… nemůže to být třeba kyklop?“ zeptal

jsem se. „Velká trojka má spoustu dětí mezi nestvůrami.“

Annabeth zavrtěla hlavou. „Orákulum řeklo ‚polokrevný‘. To

vždycky znamená napůl člověk, napůl bůh. Vážně není naživu

nikdo, kdo by to mohl být, kromě tebe.“

„Tak proč mě bohové vůbec nechávají žít? Bylo by bezpečnější

mě zabít.“

„To máš pravdu.“

„Dík.“

„Percy, já nevím. Myslím, že někteří bohové by tě rádi zabili,

ale nejspíš se bojí, že by urazili Poseidóna. A jiní… možná tě pořád

pozorují a snaží se odhadnout, jaký hrdina z tebe bude.

Koneckonců bys mohl být nástrojem pro přežití. Hlavní otázka je…

co uděláš za tři roky? Jak se rozhodneš?“

„Naznačilo něco to proroctví?“

Annabeth zaváhala.

Možná by mi prozradila víc, ale právě tehdy se přímo odnikud

snesl z nebe racek a přistál na našem provizorním stěžni. Annabeth

se vylekala, když jí ten pták upustil do klína malý chumel listů.

„Země,“ řekla. „Země je blízko!“

Posadil jsem se zpříma. Jistě, v dálce se rýsovala modrá a hnědá

linie. Za další minutu jsem rozeznal ostrov s malou horou

133

uprostřed, zářivě bílou skupinu budov, pláž posetou palmami,

přístav plný nejrůznějších podivných plavidel.

Proud táhl naši loď k tomu, co vypadalo jako tropický ráj.

„Vítejte!“ zahlaholila žena s deskami.

Vypadala jako letuška – modrý kostýmek, dokonalý make-up,

vlasy stažené do koňského ohonu. Vystoupili jsme na molo a ona

nám potřásla rukama. Věnovala nám tak oslnivý úsměv, až bys

řekl, že jsme zrovna vystoupili z Princezny Andromedy, ne

z omlácené loďky.

Na druhé straně naše loď nebyla nejdivnější plavidlo v přístavu.

Kromě skupiny zábavních jachet tu byla ponorka amerického

námořnictva, několik kánoí z vydlabaného kmene a staromódní

třístěžňová plachetnice. Měli tu přistávací plochu pro vrtulníky

s helikoptérou s nápisem „Pátý kanál Fort Lauderdale“ a krátkou

přistávací dráhou s malým osobním tryskáčem a vrtulovým

letadlem, které vypadalo jako stíhačka z druhé světové války.

Možná to byly jenom repliky vystavené pro turisty.

„Jste u nás poprvé?“ zjišťovala ta dáma s deskami.

Annabeth a já jsme si vyměnili pohledy. Annabeth ze sebe

vydala jen: „Ehm…“

„Poprvé – v – lázních,“ řekla žena a zapisovala si to do papírů

na desce. „Podívejme se…“

Kriticky nás přejela pohledem shora dolů. „Hmmm. Pro mladou

dámu pro začátek bylinný zábal. A samozřejmě celková úprava

zevnějšku pro mladého pána.“

„Cože?“ zeptal jsem se.

Měla moc práce se svými poznámkami, než aby odpověděla.

„Správně!“ prohlásila pak s bodrým úsměvem. „No, jsem

přesvědčená, že K. K. si s vámi bude chtít promluvit osobně ještě

před slavností luau. Pojďte, prosím.“

A bylo to tady. Annabeth a já jsme byli na léčky zvyklí a ty

léčky obyčejně vypadaly zpočátku dobře. Takže jsem čekal, že se

ta dáma každou chvíli promění v hada nebo v nějakého démona

nebo podobně. Ale na druhé straně jsme většinu dne strávili na

loďce. Byl jsem přehřátý, unavený a hladový, a když se ta žena

134

zmínila o slavnosti, žaludek se mi postavil na zadní a žebral jako

pes.

„Myslím, že to neuškodí,“ zamumlala Annabeth.

Jistěže nám to mohlo uškodit, ale stejně jsme za tou ženskou šli.

Ruce jsem držel v kapsách, kde jsem si schovával svou jedinou

kouzelnou obranu – Hermovy vitaminy a Anaklusmos – ale čím dál

jsme se blížili k lázním, tím víc jsem na ně zapomínal.

Bylo to tam úžasné. Bílý mramor a modrá voda, kam jsem se

podíval. Po svahu hory se táhly terasy, na každé úrovni měly

bazény, spojené vodními skluzavkami a vodopády a podvodními

tunely, kterými mohl člověk proplavat. Fontány rozstřikovaly vodu

do vzduchu a malovaly úžasné tvary jako třeba orly v letu a koně

v trysku.

Tyson koně miloval a já věděl, že by se mu ty fontány líbily. Už

jsem se chtěl obrátit, abych se podíval, jak se tváří, a teprve pak

jsem si vzpomněl: Tyson je pryč.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se mě Annabeth. „Vypadáš bledý.“

„Nic mi není,“ zalhal jsem. „Jenom… pojďme dál.“

Míjeli jsme všechna možná ochočená zvířata. V hromadě

plážových osušek dřímala mořská želva. Leopard se ve spánku

roztahoval na skokanském prkně. Lázeňští hosté – co jsem viděl,

byly to samé mladé ženy – polehávali na skládacích lehátkách,

popíjeli ovocné koktejly nebo si četli časopisy, na tvářích jim

zasychal nějaký bylinkový sajrajt a manikérky v bílých uniformách

jim ošetřovaly nehty.

Když jsme zamířili po schodech nahoru k čemusi, co vypadalo

jako hlavní budova, uslyšel jsem zpívat nějakou ženu. Její hlas se

nesl vzduchem jako ukolébavka. Slova byla v nějakém jiném

jazyce než ve starořečtině, ale stejně starém – možná to byla

mínojština nebo něco podobného. Rozuměl jsem, o čem zpívá –

o měsíčním světle v olivových hájích, o barvách svítání.

A o kouzlu. Něco o kouzlu. Ten hlas jako by mě zvedal ze schodů

a nesl mě k ní.

Vešli jsme do velké místnosti, která měla přední stěnu celou

z oken. Zadní stěnu pokrývala zrcadla, takže to vypadalo, jako by

se pokoj táhl donekonečna. Stálo tam pár kousků od pohledu

135

drahého bílého nábytku a na stole v rohu velká drátěná klec. Jaksi

tam nezapadala, ale zvlášť jsem o tom neuvažoval, protože zrovna

v tu chvíli jsem uviděl tu ženu, která zpívala… no páni.

Seděla u tkalcovského stavu velikosti obří televize a úžasně

šikovně proplétala barevná vlákna sem a tam. Gobelín se mihotal,

jako by byl trojrozměrný – scéna s vodopádem působila tak

skutečně, že jsem přímo viděl plynoucí vodu a mraky, táhnoucí se

po obloze na tkanině.

Annabeth zalapala po dechu. „To je nádhera.“

Žena se obrátila. Byla ještě krásnější než tkanina. V dlouhých

tmavých vlasech měla zapletená zlatá vlákna. Měla pronikavé

zelené oči a na sobě hedvábné černé šaty se vzorem, který jako by

se na látce pohyboval: stíny zvířat, černá v černé, jako jelen, který

běží nočním lesem.

„Ty dokážeš ocenit tkaní, má drahá?“ zeptala se ta žena.

„To ano, paní!“ přikývla Annabeth. „Moje matka je –“

Zarazila se. Člověk nemůže jenom tak mezi řečí přiznat, že jeho

matka je Athéna, bohyně, která vynalezla stav. Většina lidí by toho

dotyčného pak rovnou zamkla do polstrovaného pokoje.

Naše hostitelka se jen usmála. „Máš dobrý vkus, má drahá.

Jsem moc ráda, že jste přišli. Jmenuji se K. K.“

Zvířata v kleci v rohu se rozkvičela. Podle zvuku to musela být

morčata.

Představili jsme se té ženě. Prohlédla si mě tak nějak odmítavě,

jako bych neprošel nějakou zkouškou. Okamžitě jsem se cítil pod

psa. Z nějakého důvodu jsem té paní chtěl vážně udělat radost.

„Ach, drahý,“ povzdechla si. „Ty doopravdy potřebuješ mou

pomoc.“

„Co prosím, madam?“ zeptal jsem se.

K. K. zavolala na ženu v kostýmku: „Hyllo, vezmi Annabeth na

prohlídku, ano? Ukaž jí, co tady všechno máme. Bude třeba ji

převléknout. A ty vlasy, svatá dobroto. Až si promluvím s tímto

mladým džentlmenem, probereme její celkový vzhled.“

„Ale…“ Annabethin hlas zněl ublíženě. „Co je špatného na

mých vlasech?“

136

K. K. se shovívavě usmála. „Má drahá, jsi rozkošná. Opravdu!

Ale vůbec nepředvádíš všechno, co v tobě je. Tolik promarněného

potenciálu!“

„Promarněného?“

„No, jistě nejsi spokojená s tím, jak vypadáš! Svatá dobroto, to

není nikdo. Ale nedělej si starosti. Tady v lázních dokážeme

zdokonalit každého. Hylla ti ukáže, co mám na mysli. Ty, má

drahá, potřebuješ odemknout své pravé já!“

Annabeth toužebně zahořely oči. Nikdy jsem neviděl, že by jí

tak dokonale došla řeč. „Ale… co Percy?“

„Á, jistě,“ pokývala K. K. a věnovala mi smutný pohled. „Percy

vyžaduje mou osobní péči. Potřebuje mnohem víc práce než ty.“

Kdyby mi to řekl někdo jiný, jistě bych se naštval, ale když to

prohlásila K. K., zesmutněl jsem. Zklamal jsem ji. Musel jsem

vymyslet, jak se polepšit.

Morčata kvičela, jako by měla hlad.

„No…“ začala Annabeth. „Asi by…“

„Pojď tudy, drahá,“ řekla Hylla. A Annabeth se nechala odvést

do lázeňských zahrad lemovaných vodopády.

K. K. mě chytla za paži a zavedla mě ke stěně se zrcadly.

„Vidíš, Percy… potřebuješ pořádnou pomoc, abys v sobě odemkl

vlastní potenciál. První krok je přiznat si, že nejsi spokojený s tím,

jak to je.“

Před tím zrcadlem jsem byl nervózní. Nesnášel jsem úvahy

o tom, jak vypadám – třeba o tom prvním uhru, který mi vyrazil na

nose na začátku školního roku, nebo o tom, že nemám přední zuby

nejrovnější, nebo že mám na hlavě věčně vrabčí hnízdo.

Hlas K. K. mi tohle všechno připomněl, jako by mě strkala pod

mikroskop. A moje oblečení stálo taky za houby. Věděl jsem to.

Co na tom? myslelo si něco ve mně. Ale když jsem stál před

zrcadlem K. K., bylo těžké na sobě vidět něco dobrého.

„No tak, no tak,“ těšila mě K. K. „Co kdybychom zkusili…

tohle.“

Luskla prsty a přes zrcadlo se přetáhla nebesky modrá záclona.

Mihotala se jako látka na jejím stavu.

„Co vidíš?“ zeptala se K. K.

137

Podíval jsem se na tu modrou látku a netušil jsem, co myslí. „Já

ne –“

Pak to změnilo barvy. Uviděl jsem sám sebe – odraz, ale

zároveň to odraz nebyl. Tam na té látce se chvěla bezvadnější verze

Percyho Jacksona – v padnoucím super oblečení, se sebejistým

úsměvem. Zuby jsem měl rovné. Žádné uhry. Dokonale opálený.

Atletičtější postava. Možná i o pár čísel vyšší. Byl jsem to já, ale

bez chyb.

„Páni,“ vypravil jsem ze sebe.

„Chceš tohle?“ zeptala se K. K. „Nebo mám zkusili jiný –“

„Ne,“ zarazil jsem ji. „Tohle… tohle je bezva. Vážně

dokážete –“

„Můžu ti poskytnout úplnou profesionální úpravu,“ slíbila K. K.

„A v čem je háček?“ zeptal jsem se. „Musím něco jako… držet

nějakou zvláštní dietu?“

„Ale ne, je to úplně jednoduché,“ řekla K. K. „Spousta

čerstvého ovoce, mírný cvičební program a samozřejmě… tohle.“

Přistoupila ke svému baru a naplnila sklenici vodou. Pak

roztrhla pytlík nějakého rozpustného nápoje a nasypala ten červený

prášek do vody. Směs začala zářit. Když to vyprchalo, vypadal

nápoj jako normální jahodový mléčný koktejl.

„Jeden takový místo pravidelného jídla,“ prohlásila K. K.

„Zaručuju ti, že výsledek uvidíš okamžitě.“

„Jak je to možné?“

Zasmála se. „Proč se na to ptát? Copak nechceš být dokonalý

okamžitě?“

Kdesi vzadu v hlavě mě něco trápilo. „Proč tady v lázních

nejsou žádní muži?“

„Ale jistěže tu jsou,“ ubezpečila mě K. K. „Už brzy se s nimi

setkáš. Jenom zkus tu směs. Uvidíš.“

Podíval jsem se na modrou látku, na svůj odraz, a přitom ne

svůj.

„No tak, Percy,“ napomínala mě K. K. „Nejtěžší část toho

procesu úpravy je vzdát se kontroly. Musíš se rozhodnout: chceš

věřit svému názoru na to, jak bys měl vypadat, nebo mému?“

138

Cítil jsem, jak mi v krku vyschlo. Slyšel jsem se říkat:

„Vašemu.“

K. K. se usmála a podala mi sklenici. Zvedl jsem si ji k puse.

Chutnalo to tak, jak to vypadalo – jako jahodový mléčný

koktejl. Skoro hned se ve mně rozlilo teplo. Nejprve příjemné,

potom až bolavě horké, pronikavé, jako by ta směs ve mně vřela.

Zkroutil jsem se a pustil sklenku. „Co jste to… co se to děje?“

„Nedělej si starosti, Percy,“ řekla K. K. „Ta bolest pomine.

Podívej se! Jak jsem slíbila. Okamžitý výsledek.“

Něco bylo špatně.

Záclona se rozplynula a já viděl v zrcadle, jak se mi zmenšují

ruce, kroutí se, vyrůstají z nich dlouhé jemné drápky. Na tváři mi

vyrazila srst, i pod trikem a všude, kde si to umíte představit. Zuby

mi v puse nějak ztěžkly. Oblečení mi začínalo být velké, K. K. se

zvětšovala – ne, to já jsem se scvrkával.

Pak jsem se najednou příšerně rychle ponořil do jeskyně tmavé

látky. Byl jsem pohřben ve vlastním triku. Snažil jsem se utéct, ale

popadly mě nějaké ruce – ruce velké jako já sám. Pokoušel jsem se

křičet o pomoc, ale z pusy mi vycházelo jenom: „Kví, kví, kví!“

Ty obří ruce mě stiskly na břiše a zvedly mě do výšky. Bránil

jsem se a kopal nohama a rukama, které mi připadaly hrozně

krátké, a najednou jsem zděšeně zíral do obrovské tváře K. K.

„Dokonalé!“ zaduněl její hlas. Poplašeně jsem se svíjel, ale ona mě

jen chytila pevněji kolem srstnatého bříška. „Vidíš, Percy? Odemkl

jsi své pravé já!“

Přidržela mě u zrcadla a z toho, co jsem uviděl, jsem se v hrůze

zas rozpištěl: „Kví, kví, kví!“ Stála tam K. K., krásná a usměvavá,

a držela načepýřeného tvora s výraznými předními zuby,

s drobnými drápky a bílo-oranžovou kožešinou. Když jsem se

pohnul, udělal to i ten chundelatý tvor v zrcadle. Byl jsem… byl

jsem…

„Morčátko,“ promluvila K. K. „Krásné, že? Říká se jim taky

guinejská prasátka. Muži jsou prasata, Percy Jacksone. Dřív jsem je

proměňovala v opravdová prasata, ale byli tak smradlaví a velicí

a obtížně se chovali. Nijak zvlášť se nelišili od toho, co byli dřív,

139

vážně. Morčátka jsou mnohem praktičtější! A teď pojď a seznam se

s ostatními muži.“

„Kvííí!“ protestoval jsem a snažil se ji poškrábat, ale K. K. mě

stiskla tak pevně, že jsem málem ztratil vědomí.

„Nic takového, maličký,“ napomenula mě, „nebo tebou

nakrmím sovy. Běž do klece jako hodný malý mazlíček. Když se

budeš dobře chovat, zítra už můžeš být na cestě. Vždycky se najde

nějaká školní třída, která potřebuje nové morčátko.“

Mozek mi pracoval stejně rychle jako drobounké srdíčko.

Potřeboval jsem se dostat zpátky ke svému oblečení, které leželo na

hromadě na zemi. Kdyby se mi to povedlo, mohl bych vytáhnout

z kapsy Anaklusmos a… A co pak? Nedokázal bych pero otevřít.

A i kdyby se mi to povedlo, stejně bych meč neudržel.

Bezmocně jsem se svíjel, když mě K. K. nesla ke kleci

s morčaty a otvírala drátěné dveře.

„Seznam se s mými problémovými jedinci, Percy,“ vyzvala mě.

„Nikdy z nich nebudou dobří mazlíčci do třídy, ale můžou tě leccos

naučit. Většina z nich je v téhle kleci už tři sta let. Pokud s nimi

nechceš zůstat napořád, navrhuju ti –“

Ozval se Annabethin hlas: „Slečno K. K.?“

K. K. starořecky zaklela. Zastrčila mě do klece a zavřela dveře.

Kvičel jsem a škrábal o mříže, ale k ničemu to nebylo. Viděl jsem,

jak K. K. rychle odkopla mé oblečení pod stav, zrovna když

Annabeth vešla.

Málem jsem ji nepoznal. Měla na sobě hedvábné šaty bez

rukávů jako K. K., jen byly bílé. Světlé vlasy měla čerstvě umyté

a načesané a vyzdobené zlatými stužkami. A nejhorší ze všeho bylo

to, že byla namalovaná. Nečekal jsem, že by se při něčem takovém

nechala někdy přistihnout. Netvrdím, že nevypadala dobře. Vážně

jí to slušelo. I kdybych dokázal něco říct kromě kví, kví, kví, nejspíš

bych byl stejně celý zaražený. Ale zároveň na tom bylo něco úplně

špatně. Prostě to nebyla Annabeth.

Rozhlédla se po pokoji a zamračila se. „Kde je Percy?“

Rozkvičel jsem se jako o život, ale zřejmě mě neslyšela.

140

K. K. se usmála. „Podstupuje právě jedno z mých ošetření, má

drahá. Nemusíš se bát. Vypadáš báječně! Co říkáš na tu

prohlídku?“

Annabeth se rozzářila. „Ta vaše knihovna je úžasná!“

„Ano, to je,“ souhlasila K. K. „Nejlepší znalosti uplynulých tří

tisíciletí. Cokoli, co chceš studovat, cokoli, čím chceš být, má

drahá.“

„Architektka?“

„Ale kde!“ ušklíbla se K. K. „Ty, má drahá, máš v sobě nadání

pro kouzelnici. Stejně jako já.“

Annabeth o krok ustoupila. „Kouzelnici?“

„Ano, má drahá.“ K. K. zvedla ruku. V dlani se jí objevil

plamen a tancoval jí na špičkách prstů. „Moje matka je bohyně

kouzel. Poznám dceru Athény, jakmile ji uvidím. My dvě se od

sebe tak moc nelišíme. Obě vyhledáváme vědomosti. Obě

oceňujeme velikost. Ani jedna z nás nepotřebuje stát ve stínu

mužů.“

„Já – já tomu nerozumím.“

Zase jsem zakvičel z plných plic, snažil jsem se přilákat

Annabethinu pozornost, ale buď mě neslyšela, nebo si myslela, že

ty zvuky nejsou důležité. Mezitím se z kotce trousila další morčata,

aby si mě prohlédla. Nečekal bych, že morčata můžou vypadat

výhružně, ale tahle ano. Bylo jich půl tuctu, měla špinavé kožichy

a polámané zuby a slídivé červené oči. Byla ulepená od pilin

a páchla, jako by tam opravdu trčela tři sta let a celou tu dobu jim

nikdo nevyčistil klec.

„Zůstaň se mnou,“ přemlouvala právě K. K. Annabeth. „Studuj

se mnou. Můžeš se přidat k našim lidem, stát se kouzelnicí, naučit

se, jak podřizovat druhé vlastní vůli. Staneš se nesmrtelnou!“

„Ale –“

„Jsi příliš inteligentní, moje drahá,“ naléhala K. K. „Víš dobře,

že se tomu hloupému táboru pro hrdiny nedá věřit. Kolik velkých

ženských hrdinek mezi polokrevnými mi můžeš jmenovat?“

„Hm, Atalantu, Amélii Earhartovou –“

„Pfff! Všechnu slávu shrábnou vždycky muži.“ K. K. sevřela

pěst a uhasila kouzelný plamen. „Pro ženy je jedinou cestou k moci

141

kouzelnictví.

Médea,

Kalypsó,

tohle

byly

silné

ženy!

A samozřejmě já. Největší ze všech.“

„Vy… K. K… Kirké!“

„Ano, má drahá.“

Annabeth couvla a Kirké se rozesmála. „Nemusíš se bát. Nechci

ti ublížit.“

„Co jste provedla Percymu?“

„Jen jsem mu pomohla proměnit se do jeho pravé podoby.“

Annabeth se rozhlížela po pokoji. Konečně si všimla klece, mě,

jak škrábu do mříží, a všech ostatních morčat namačkaných kolem.

Vykulila oči.

„Zapomeň na něj,“ řekla Kirké. „Přidej se ke mně a uč se

kouzlení.“

„Ale –“

„O tvého kamaráda bude dobře postaráno. Dopravíme ho do

skvělého nového domova na pevnině. Děti v nějaké školce ho

budou zbožňovat. A ty se zatím staneš moudrou a mocnou. Budeš

mít všechno, po čem jsi kdy toužila.“

Annabeth na mě pořád hleděla, ale tvářila se zasněně. Civěla

stejně jako já, když mě Kirké obloudila, abych vypil ten morčecí

mléčný koktejl. Pištěl jsem a škrábal, snažil se ji varovat, aby se

vzpamatovala, ale byl jsem úplně bezmocný.

„Nechte mě si to rozmyslet,“ zamumlala Annabeth. „Jenom…

dejte mi minutku o samotě. Abych se mohla rozloučit.“

„Jistě, moje drahá,“ zavrkala Kirké. „Minutku! Ach… a abys

měla absolutní soukromí…“ Máchla rukou a na okna se snesly

železné mříže. Vyplula z pokoje a já slyšel, jak za ní zaklaply

zámky ve dveřích.

Zasněný výraz se z Annabethiny tváře vytratil.

Pospíchala k mé kleci. „Fajn, který jsi ty?“

Kvičel jsem, ale to dělala i ostatní morčata. Annabeth se tvářila

zoufale. Prohlížela pokoj a zahlédla, jak zpod stavu vykukuje okraj

mých džínů.

Ano!

Vrhla se k nim a prohrabala mi kapsy.

142

Ale místo aby vytáhla pero, našla lahvičku Hermových

multivitaminů a začala bojovat s uzávěrem.

Chtěl jsem na ni zaječet, že teď není čas brát doplněk ke stravě!

Musí vytáhnout meč!

Vhodila si do pusy citrónovou žvýkačku, zrovna když se dveře

rozletěly a vrátila se Kirké v doprovodu dvou pomocnic

v kostýmcích.

„No,“ vzdychla Kirké, „taková minutka uběhne hrozně rychle.

Jak mi odpovíš, má drahá?“

„Takhle,“ odsekla Annabeth a vytasila svůj bronzový nůž.

Kouzelnice ustoupila, ale její překvapení hned pominulo.

Ušklíbla se. „Myslíš to vážně, holčičko, nůž proti mé magii? Je to

moudré?“

Kirké se ohlédla na své pomocnice, které se usmívaly. Zvedly

ruce, jako by se chystaly provést nějaké kouzlo.

Utíkej! chtěl jsem zakřičet na Annabeth, ale nedokázal jsem ze

sebe vypravit nic víc než hlodavčí zvuky. Ostatní morčata kvičela

hrůzou a cupitala po kleci. Taky jsem měl nutkání zpanikařit

a schovat se, ale musel jsem něco vymyslet! Nepřežil bych,

kdybych přišel o Annabeth stejně jako o Tysona.

„Jakpak upravíme Annabeth?“ zamyslela se Kirké. „Něco

malého a nevrlého… rejsek!“

Z prstů jí vyrazil modrý oheň a jako hadi se obtočit kolem

Annabeth.

V hrůze jsem scéně přihlížel, ale nestalo se nic. Annabeth byla

pořád Annabeth, jen ještě vzteklejší. Skočila ke Kirké a vrazila jí

hrot svého nože pod krk. „Co kdybyste mě místo toho proměnila na

pantera? Abych vám mohla zatnout drápy do krku!“

„Jak to?“ kňučela Kirké.

Annabeth zvedla mou lahvičku s vitaminy, aby ji čarodějnice

viděly.

Kirké vztekle zavyla. „Proklínám Herma a ty jeho

multivitaminy! To je mi ale móda! Nijak ti neprospějí.“

„Proměňte Percyho zpátky na člověka, nebo bude zle!“

nakázala Annabeth.

„Nemůžu!“

143

„Takže jste si o to řekla.“

Pomocnice Kirké popošly kupředu, ale jejich paní jim nařídila:

„Zpátky! Je imunní vůči kouzlům, dokud ten zatracený vitamin

nepřestane účinkovat.“

Annabeth přivlekla Kirké ke kleci, odkopla vršek a nasypala

zbytek vitaminů dovnitř.

„Ne!“ zaječela Kirké.

Hnal jsem se po vitaminech jako první, ale všechna ostatní

morčata vycupitala z úkrytu a zkoumala tu novou potravu.

Kousl jsem si poprvé a cítil jsem, jak uvnitř celý hořím. Hryzal

jsem vitamin, až přestal vypadat tak veliký, pak se klec zmenšila a

pak najednou prásk! Klec explodovala. Seděl jsem na podlaze,

znovu jako člověk – nějakým zázrakem zpátky ve svém oblečení,

díky bohům – společně se šesti dalšími chlápky. Všichni vypadali

popletení, mrkali a vytřásali si dřevěné piliny z vlasů.

„Ne!“ zlobila se Kirké. „Ty tomu nerozumíš! Tihle jsou

nejhorší!“

Jeden z mužů se postavil – byl to veliký chlap s dlouhou

zacuchanou bradkou, černou jako uhel, a se zuby stejné barvy. Měl

na sobě divné šaty z vlny a kůže, boty až po kolena a dost schlíplý

klobouk. Ostatní muži byli oblečeni jednodušeji – v krátkých

kalhotách a flekatých bílých košilích. Všichni byli bosí.

„Argggh!“ zařval ten kolos. „Co mi to ta čarodějnice provedla!“

„Ne!“ protestovala Kirké.

Annabeth zalapala po dechu. „Já vás poznávám! Jste Edward

Teach, syn Arése?“

„No jasně, děvenko,“ zavrčel ten mohutný chlap. „Ale většinou

mě nazývají Černovous! A tady je ta čarodějnice, která nás

polapila, mládenci. Proženeme ji a pak si dopřeju pořádnou mísu

celeru! Argggh!“

Kirké se dala do křiku. Spolu se svými pomocnicemi vyběhla

z pokoje, pronásledována piráty.

Annabeth schovala nůž a upřela na mě svůj pohled.

„Díky…“ odmlčel jsem se. „Vážně je mi líto –“

144

Než jsem stačil vymyslet, jak se omluvit za to, že jsem byl

takový idiot, objala mě a stejně rychle se zase odtáhla. „Jsem ráda,

že z tebe není morče.“

„To já taky.“ Doufal jsem, že nejsem tak rudý, jak jsem si

připadal.

Vypletla si zlaté stužky z vlasů.

„Pojď, chaluhový mozečku,“ řekla. „Musíme zmizet, dokud na

nás Kirké nemá čas.“

Seběhli jsme dolů po svahu po terasách, kolem ječících

lázeňských pracovníků a pirátů, plenících letovisko. Černovousovi

muži připravovali bambusové louče na slavnost, házeli svazky

bylin do bazénu a sráželi stoly se saunovými osuškami.

Připadal jsem si skoro provinile, že jsme ty divoké piráty

osvobodili, ale říkal jsem si, že si zaslouží trochu zábavy, když tři

sta let dřepěli v kleci.

„Kterou loď?“ zeptala se Annabeth, když jsme se dostali

k molu.

Zoufale jsem se rozhlédl kolem. Nemohli jsme si zas vzít svou

záchrannou veslici. Museli jsme se z ostrova dostat rychle, ale co

jiného jsme mohli použít? Ponorku? Proudové letadlo? Nic z toho

jsem řídit neuměl. A pak jsem to uviděl.

„Tamhle,“ řekl jsem.

Annabeth zamrkala. „Ale –“

„Dokážu to řídit.“

„Jak?“

Neuměl jsem to vysvětlit. Prostě jsem nějak věděl, že ta stará

plachetnice je pro mě přesně to pravé. Popadl jsem Annabeth za

ruku a táhl ji k třístěžňové lodi. Na přídi měla namalované jméno,

které jsem měl rozluštit až později: Pomsta královny Anny.

„Argggh!“ zařval Černovous kdesi za námi. „Ti spratci se

naloďují na mou loď. Chyťte je, mládenci!“

„Nestačíme odrazit včas!“ křičela Annabeth, když jsme lezli na

palubu.

Rozhlédl jsem se kolem po beznadějné spleti plachtoví a lan.

Na tři sta let staré plavidlo byla ta loď ve výborném stavu, ale

stejně by padesátičlenné posádce trvalo několik hodin, než by ji

145

vypravila na cestu. Několik hodin jsme neměli. Viděl jsem, jak

piráti sbíhají po schodech, máchají loučemi a výhonky celeru.

Zavřel jsem oči a soustředil se na vlny olizující trup lodi, na

oceánské proudy, na vítr všude kolem. Najednou se mi v hlavě

vynořilo to správné slovo.

„Záďový stěžeň!“ vyjekl jsem.

Annabeth se na mě podívala, jako bych se zbláznil, ale v příští

vteřině se vzduch naplnil hvízdáním napínaných provazů,

roztahujících se plachet a skřípotem dřevěných kladek.

Annabeth se přikrčila, jak jí nad hlavou prosvištělo jakési lano,

a pevně objala stěžeň. „Percy, jak…“

Odpověď jsem neměl, ale cítil jsem, jak na mě loď reaguje, jako

by to byl kus mého těla. Přinutil jsem plachty vytáhnout se tak

snadno, jako bych natáhl ruku. Přiměl jsem kormidlo, aby se

otáčelo.

Pomsta královny Anny se odrazila od mola, a když piráti

dorazili k vodě, byli jsme už na cestě a pluli jsme do Moře nestvůr.

146

Třináctá kapitola

ANNABETH SE SNAŽÍ

DOPLAVAT DOMŮ

Ko nečně jsem objevil něco, v čem jsem byl vážně dobrý.

Pomsta královny Anny reagovala na každý můj povel. Věděl

jsem, která lana napnout, které plachty vytáhnout, kterým směrem

kormidlovat. Brázdili jsme vlny rychlostí, kterou jsem odhadoval

na deset uzlů. Dokonce jsem chápal, jak je to rychle. Na plachetní

loď to bylo sakra rychle.

Všechno to působilo dokonale – vítr ve tváři, vlny lámající se

o příď.

Ale když jsme teď byli mimo nebezpečí, dokázal jsem myslet

jenom na to, jak mi chybí Tyson a jak velkou starost mám

o Grovera.

Nedokázal jsem se přenést přes to, jak strašně jsem to zpackal

na ostrově kouzelnice Kirké. Kdyby nebylo Annabeth, byl bych

ještě hlodavec a schovával se v kotci s bandou roztomilých

huňatých pirátů. Myslel jsem na to, co řekla Kirké: Vidíš, Percy?

Odemkl jsi své pravé já!

Pořád jsem si připadal proměněný. Nejen proto, že jsem měl

najednou strašnou chuť na hlávkový salát.

Připadal jsem si nesvůj, jako by do mě přešel ten instinkt

vyděšeného malého zvířátka. Nebo tam možná byl odjakživa. To

mě fakt trápilo.

Pluli jsme celou noc.

Annabeth se snažila a pomáhala mi držet hlídky, ale plachtění jí

nesedělo. Po několika hodinách kolébání sem a tam měla tvář

zelenou jako barva pomazánky z avokáda a šla si dolů lehnout na

visuté lůžko.

147

Pozoroval jsem obzor. Několikrát jsem zahlédl nestvůry. Do

měsíčního světla vyrazil sloupec vody vysoký jako mrakodrap. Po

vlnách klouzala řada zelených ostnů – ten tvor byl možná třicet

metrů dlouhý, nějaký plaz. Vlastně jsem to ani nechtěl vědět.

Jednou jsem uviděl nereidky, zářící ženské duchy moře.

Zkoušel jsem na ně mávat, ale zmizely do hlubin a já ani netušil,

jestli mě viděly, nebo ne.

Někdy po půlnoci vyšla Annabeth na palubu. Zrovna jsme

míjeli jakýsi ostrov s kouřící sopkou. Moře kolem pobřeží bublalo

a vypařovalo se.

„Jedna z Héfaistových dílen,“ řekla Annabeth. „Tam vyrábí ty

svoje kovové nestvůry.“

„Jako třeba bronzové býky?“

Přikývla. „Obepluj to. Velkým obloukem.“

Nemusela mi to říkat dvakrát. Vyhnuli jsme se ostrovu a brzy

z něj zůstala jen rudá skvrna kouře za námi.

Podíval jsem se na Annabeth. „Ten důvod, proč tak nesnášíš

kyklopy… ta historka o tom, proč doopravdy umřela Thalia. Co se

stalo?“

Bylo těžké v té tmě rozeznat, jak se tváří.

„No, asi si to zasloužíš vědět,“ ozvala se konečně. „Tu noc, kdy

nás Grover doprovázel do tábora, se spletl a párkrát špatně zabočil.

Vzpomínáš si, jak ti to jednou říkal?“

Přikývl jsem.

„No, tak ta nejhorší odbočka vedla do doupěte jednoho kyklopa

v Brooklynu.“

„V Brooklynu jsou kyklopové?“ zeptal jsem se.

„Nevěřil bys, kolik jich tam je, ale o to nejde. Tenhle kyklop

nás napálil. Povedlo se mu nás rozdělit v chodbách jednoho starého

domu ve Flatbushi. A kyklop dokáže napodobit každý hlas, Percy.

Přesně jako Tyson na palubě Princezny Andromedy. Přilákal nás

jednoho po druhém. Thalia si myslela, že jde zachránit Luka. Luke

měl pocit, že mě slyší křičet o pomoc. A já… já byla sama potmě.

Bylo mi sedm. Nedokázala jsem ani trefit k východu.“

Odhrnula si vlasy z tváře. „Vzpomínám si, jak jsem našla hlavní

pokoj. Všude po zemi se tam válely kosti. A Thalia, Luke i Grover

148

byli svázaní, v pusách měli roubíky a viseli ze stropu jako uzené

šunky. Kyklop zrovna rozdělával uprostřed pokoje oheň. Vytáhla

jsem nůž, ale uslyšel mě. Obrátil se a usmál se. Nějak znal hlas

mého otce. Myslím, že mi to prostě vysál z hlavy. Řekl: ‚No tak,

Annabeth, neboj se. Mám tě rád. Můžeš tady zůstat se mnou.

Můžeš tu zůstat navždycky.‘“

Otřásl jsem se. Vyprávěla to tak, že i teď – po šesti letech – mě

to děsilo víc než všechny duchařské historky, jaké jsem kdy slyšel.

„Cos udělala?“

„Bodla jsem ho do nohy.“

Zíral jsem na ni. „Děláš si legraci? Bylo ti sedm a bodla jsi

dospělého kyklopa do nohy?“

„No, vždyť by mě jinak zabil. Ale překvapila jsem ho. Měla

jsem zrovna čas doběhnout k Thalii a rozříznout jí provazy na

rukách. A pak už se o všechno ostatní postarala ona.“

„Jasně, ale stejně… bylas fakt statečná, Annabeth.“

Zavrtěla hlavou. „Málem jsme to nepřežili. Pořád ještě mám

noční můry, Percy. O tom, jak ten kyklop mluvil tátovým hlasem.

Kvůli němu nám trvalo tak dlouho dostat se do tábora. Všechny

nestvůry, které nás pronásledovaly, nás mezitím stačily dohnat. To

kvůli tomu Thalia umřela. Kdyby nebylo toho kyklopa, ještě by

dnes žila.“

Seděli jsme na palubě a pozorovali, jak na noční obloze vychází

Héraklovo souhvězdí.

„Běž dolů,“ řekla mi Annabeth. „Potřebuješ si taky

odpočinout.“

Přikývl jsem. Víčka mi padala únavou. Ale když jsem se dostal

dolů a našel si postel, trvalo mi dlouho, než jsem usnul. Pořád jsem

myslel na tu Annabethinu historku. Uvažoval jsem o tom, jestli

bych měl na jejím místě dost odvahy vydat se na tuhle výpravu,

plout přímo k doupěti dalšího kyklopa.

O Groverovi se mi nezdálo.

Místo toho jsem zjistil, že jsem zase v Lukově salonu na palubě

Princezny Andromedy. Závěsy měl roztažené. Venku byla noc. Ve

vzduchu vířily stíny. Všude kolem šeptaly hlasy – duše mrtvých.

149

Dej si pozor, šeptaly. Léčky. Podvody.

Kronův zlatý sarkofág lehce zářil – jediný zdroj světla v pokoji.

Vyděsil mě chladný smích. Připadalo mi, že přichází z hloubky

několika mil pod lodí. Ty nemáš odvahu, mladíčku. Nemůžeš mě

zastavit.

Věděl jsem, co musím udělat. Musel jsem otevřít tu rakev.

Vytasil jsem Anaklusmos. Duchové kolem mě zavířili jako

tornádo. Dej si pozor!

Srdce mi bušilo. Nedokázal jsem přimět nohy k pohybu, ale

musel jsem Krona zastavit. Musel jsem zničit to v té rakvi, ať to

bylo cokoliv.

Pak vedle mě promluvila nějaká dívka: „No, chaluhový

mozečku?“

Ohlédl jsem se, myslel jsem, že uvidím Annabeth, ale ta dívka

nebyla Annabeth. Měla pankáčské oblečení a stříbrné řetězy na

zápěstích, černé vlasy jako dráty, tmavě podmalované pronikavé

modré oči a spoustu pih na nose. Vypadala povědomě, ale netušil

jsem, proč.

„No?“ zeptala se. „Chceme ho zastavit, nebo ne?“

Nemohl jsem odpovědět. Nedokázal jsem se pohnout.

Ta holka obrátila oči ke stropu. „Fajn. Nech to na mně.“

Poplácala se po zápěstí a stříbrné řetězy se proměnily –

vyrovnaly se a roztáhly do mohutného štítu. Byl stříbrný

a bronzový a uprostřed vystupovala obrovská tvář Medúzy.

Vypadala jako posmrtná maska, jako by se do kovu obtiskla pravá

hlava Gorgony. Nevěděl jsem, jestli je to tak, nebo jestli by mě ten

štít mohl vážně proměnit na kámen, ale radši jsem se díval jinam.

Už jen z toho, že jsem byl blízko něj, mě mrazilo strachem.

Připadalo mi, že v opravdovém boji by byl nositel toho štítu skoro

neporazitelný. Každý nepřítel s kouskem rozumu by se obrátil

a utekl.

Ta dívka vytasila meč a postoupila k sarkofágu. Stínoví

duchové se před ní rozestupovali, rozlétli se před děsivou aurou

jejího štítu.

„Ne,“ zkusil jsem ji varovat.

150

Ale neposlechla mě. Kráčela si to přímo k sarkofágu a odsunula

zlaté víko.

Chvíli jen tak stála a shlížela na to, co bylo v bedně. Rakev

začínala zářit.

„Ne.“ Dívce se chvěl hlas. „To není možné.“

Z hloubek oceánu se Kronos zasmál tak hlasitě, že se celá loď

otřásla.

„Ne!“ vyjekla dívka, ze sarkofágu vyrazilo zlaté světlo

a spolklo ji.

„Ach!“ Prudce jsem se posadil ve visutém lůžku.

Annabeth se mnou třásla. „Percy, měl jsi zlý sen. Musíš vstát.“

„Co-co je?“ Protíral jsem si oči. „Co se děje?“

„Země,“ oznámila mi zachmuřeně. „Blížíme se k ostrovu

Sirén.“

Stěží jsem ten ostrov před námi rozeznal – byla to jenom tmavá

skvrna v mlze.

„Chci, abys pro mě něco udělal,“ řekla Annabeth. „Ty Sirény…

brzo se octneme v dosahu jejich zpěvu.“

Vzpomínal jsem si na historky o Sirénách. Zpívaly tak sladce,

že svými hlasy námořníky okouzlily a vlákaly je do smrtelné pasti.

„Jasně,“ ujistil jsem ji. „Můžeme si prostě ucpat uši.

V podpalubí je velký soudek vosku –“

„Já je chci slyšet.“

Zamrkal jsem. „Proč?“

„Říká se, že Sirény zpívají pravdu o tom, po čem člověk touží.

Vyprávějí ti věci, které si o sobě ani neuvědomuješ. To proto je to

tak kouzelné. Pokud přežiješ… zmoudříš. Chci je slyšet. Jak často

dostanu takovou příležitost?“

Od většiny jiných lidí by mi to nedávalo smysl. Ale Annabeth

byla prostě Annabeth – no, když se někdo prokousává knížkami

o starořecké architektuře a hltá dokumenty na historickém kanálu

v televizi, soudil jsem, že ho můžou lákat i Sirény.

Svěřila se mi se svým plánem. Neochotně jsem jí pomohl se

připravit.

151

Jakmile jsme měli na dohled skalnaté pobřeží ostrova, nařídil

jsem jednomu provazu, aby se ovinul Annabeth kolem pasu

a připoutal ji k přednímu stěžni.

„Nerozvazuj mě,“ řekla, „ať se stane, co chce, i kdybych

nevímjak žebrala. Budu chtít skočit přímo přes palubu a utopit se.“

„Chceš mě navnadit?“

„Haha.“

Slíbil jsem, že ji pohlídám. Pak jsem vzal dva velké kusy vosku,

uhnětl z nich ucpávky a nacpal si je do uší.

Annabeth se snažila potlačit úsměv, když mě spatřila

s ucpávkami v uších. Zašklebil jsem se na ni a obrátil se ke

kormidlu.

To ticho bylo příšerné. Neslyšel jsem nic, jen hučení krve

v hlavě. Jak jsme se blížili k ostrovu, zvedaly se z mlhy zubaté

skály. Nutil jsem Pomstu královny Anny, aby se jim vyhýbala.

Kdybychom připluli blíž, rozřezaly by nám trup lodi na kousky.

Ohlédl jsem se. Zpočátku vypadala Annabeth úplně normálně.

Pak se začala tvářit popleteně. Vyvalila oči.

Napínala se v provazech. Volala mě jménem – to jsem jí

dokázal odečíst ze rtů. Její výraz byl jasný: chtěla pryč. Tohle je

otázka života a smrti. Musím ji pustit z těch provazů hned teď.

Vypadala tak utrápeně, že bylo těžké ji neosvobodit.

Přinutil jsem se dívat jinam. Popohnal jsem Pomstu královny

Anny, aby plula rychleji.

Pořád jsem z toho ostrova moc neviděl – jenom mlhu a skály –

ale po vodě plavaly kusy dřeva a laminátů, trosky starých lodí,

dokonce i pár nafukovacích polštářků z letadel.

Jak může hudba přimět tolik živých, aby změnili kurz? Teda,

jasně, znal jsem pár hitovek, při kterých se mi chtělo vyskočit

z okna, ale stejně… O čem tak mohly ty Sirény zpívat?

Na jednu nebezpečnou chvilku jsem rozuměl Annabethině

zvědavosti. Svádělo mě to vytáhnout si ucpávky z uší, jen abych

poznal tu píseň. Cítil jsem hlasy Sirén, vibrovaly v trámech lodi,

pulzovaly mi v hlavě spolu s hukotem krve.

152

Annabeth mě úpěnlivě prosila, abych ji vysvobodil. Po tvářích

se jí koulely slzy. Napínala se v provazech, jako by jí bránily ve

všem, o co stála.

Jak můžeš být tak surový? jako by mi říkala. Myslela jsem, že

jsi můj kamarád.

Nasupeně jsem hleděl na mlžný ostrov. Chtělo se mi otevřít

meč, ale nebylo s kým bojovat. Copak se dá bojovat s písní?

Ze všech sil jsem se snažil nepodívat se na Annabeth. Dařilo se

mi to asi tak pět minut.

To byla má největší chyba.

Když už jsem to nemohl dál vydržet, ohlédl jsem se a našel…

hromádku odříznutých provazů. Prázdný stožár. Na palubě ležel

Annabethin bronzový nůž. Nějak se jí povedlo se zkroutit a chytit

ho do ruky. Úplně jsem zapomněl ji odzbrojit.

Pospíchal jsem na bok lodi a uviděl ji. Jako šílená se plácala

k ostrovu, vlny ji nesly přímo k rozeklaným skalám.

Křičel jsem na ni, ale pokud mě slyšela, nebylo to k ničemu.

Byla jako v transu, plavala vstříc smrti.

Ohlédl jsem se na kormidlo a křikl: „Zůstaň!“

Pak jsem skočil přes palubu.

Zajel jsem do vody a přiměl proudy, aby se kolem mě stočily

a vytvořily prudký příval, který mě vrhl kupředu.

Vynořil jsem se na hladinu a zahlédl Annabeth, ale chytila ji

vlna a hodila ji mezi dva skalní zuby, ostré jako břitvy.

Neměl jsem jinou možnost. Vrhl jsem se za ní.

Ponořil jsem se pod ztroskotaný trup nějaké jachty,

prokličkoval sbírkou plovoucích kovových koulí na řetězech, až

pak mi došlo, že jsou to miny. Musel jsem vynaložit veškerou

vládu nad vodou, aby mě nerozmačkala o skály a abych se

nezamotal do sítí ostnatého drátu napnutého hned pod hladinou.

Proletěl jsem mezi dvěma skalními zuby a ocitl se v zálivu

tvaru půlměsíce. Voda byla přecpaná ještě větší spoustou skalisek

a vraků lodí a plovoucích min. Pláž pokrýval černý sopečný písek.

Zoufale jsem se rozhlédl kolem po Annabeth.

Byla tam.

153

Naštěstí nebo naneštěstí uměla dobře plavat. Podařilo se jí

dostat se přes miny a skály. Byla už málem na té černé pláži.

Pak se mlha rozjasnila a já je uviděl – Sirény.

Představ si hejno supů velikosti člověka – se špinavými

černými pery, šedými drápy a vrásčitými růžovými krky. A teď si

na těch krcích představ lidské hlavy, ale takové, které se neustále

proměňují.

Neslyšel jsem je, ale viděl jsem, že zpívají. Jak se jim pusy

hýbaly, tváře se jim měnily na lidi, které jsem znal – na mámu,

Poseidóna, Grovera, Tysona, Cheiróna. Na všechny lidi, které jsem

chtěl vidět ze všeho nejvíc. Konejšivě se usmívali a zvali mě dál.

Ale v každé podobě, kterou Sirény nabraly, měly mastné huby,

špinavé od zbytků starých jídel. Jako supi se krmily přímo tlamami

a nevypadalo to, že by chodily do podniku Obří koblihy.

Annabeth plavala k nim.

Věděl jsem, že jí nesmím dovolit vyjít z vody. Moře byla má

jediná výhoda. Vždycky mě nějak ochránilo. Vyrazil jsem kupředu

a popadl jsem ji za kotník.

Jakmile jsem se jí dotkl, projel mi celým tělem otřes, uviděl

jsem Sirény tak, jak je musela vidět Annabeth.

Na piknikové dece v Central Parku seděli tři lidé. Před sebou

měli rozloženou hostinu. Poznal jsem Annabethina otce podle

fotek, které mi ukázala – světlovlasý sportovní chlapík po

čtyřicítce. Držel se za ruce s krásnou ženou, která se hodně

podobala Annabeth. Byla pohodlně oblečená – v džínách a džínové

košili a sportovních botách – ale nějak z ní vyzařovala síla. Věděl

jsem, že se dívám na bohyni Athénu. Vedle nich seděl nějaký

mladík… Luke.

Celá ta scéna zářila teplým nažloutlým světlem. Všichni tři si

povídali a smáli se, a když uviděli Annabeth, rozzářily se jim

nadšeně tváře. Annabethina máma a táta k ní natáhli ruce. Luke se

usmál a naznačil Annabeth, aby si sedla vedle něj – jako by ji nikdy

nezradil, jako by byl pořád jejím kamarádem.

Za stromy Central Parku se tyčilo panoráma města.

Zadržel jsem dech, protože to byl Manhattan, ale zároveň to

nebyl Manhattan. Byl úplně přestavěný z oslnivého bílého

154

mramoru, větší a velkolepější než dřív – se zlatými okny

a zahradami na střechách. Bylo to lepší než New York. Lepší než

hora Olymp.

Okamžitě jsem věděl, že to všechno navrhla Annabeth. Byla

architektkou celého nového světa. Dala zas dohromady své rodiče.

Zachránila Luka. Dokázala všechno, co kdy chtěla.

Pořádně jsem zamrkal. Když jsem otevřel oči, viděl jsem jenom

Sirény – rozčepýřené supy s lidskými obličeji připravené nakrmit

se další obětí.

Stáhl jsem Annabeth zpátky do příboje. Neslyšel jsem ji, ale

odhadoval jsem, že ječí. Kopala mě do obličeje, ale držel jsem ji

dál.

Přiměl jsem proudy, aby nás odnesly do zálivu. Annabeth do

mě tloukla pěstmi a kopala mě, takže se mi dost těžko soustředilo.

Mlátila sebou tak, že jsme málem narazili do plovoucí miny.

Nevěděl jsem, co mám dělat. Pokud se mnou bude dál bojovat,

nikdy se nedostanu zpátky na loď živý.

Ponořili jsme se pod hladinu a Annabeth se přestala prát.

Zatvářila se popleteně. Pak se nám hlavy vynořily na povrch a ona

se zase začala bránit.

Ta voda! Zvuk se pod hladinou moc dobře nešíří. Kdybych ji

dokázal udržet dost dlouho dole, mohl bych kouzlo té hudby

prolomit. Jistě, Annabeth by nemohla dýchat, ale to mi v tu chvíli

připadalo jako menší problém.

Popadl jsem ji kolem pasu a nařídil vlnám, aby nás stáhly dolů.

Vyrazili jsme do hlubin – tři metry, šest metrů. Věděl jsem, že

musím dát pozor, protože vydržím mnohem větší tlak než

Annabeth. Bojovala a lapala po dechu a kolem nás stoupaly

bubliny.

Bubliny.

Byl jsem zoufalý. Musel jsem udržet Annabeth při životě.

Představil jsem si všechny bubliny v moři – neustále se pěnícím,

vlnícím se. Představoval jsem si, jak se ty kousky vzduchu spojí

a stáhnou se ke mně.

155

Moře mě poslechlo. Následoval bílý příval, po celém těle mě

zalechtalo, a když jsem zase něco uviděl, ocitli jsme se s Annabeth

ve velké bublině vzduchu. Do vody nám trčely jenom nohy.

Lapala po dechu a kašlala. Celé tělo se jí otřásalo, ale když se

na mě podívala, věděl jsem, že kouzlo bylo prolomeno.

Začala brečet – myslím příšerně brečet, až usedalo srdce.

Položila si mi hlavu na rameno a já ji držel.

Kolem se shromažďovaly ryby a civěly na nás – hejno barakud,

pár zvědavých marlinů.

Zmizte! nařídil jsem jim.

Odplavaly, ale řekl bych, že dost neochotně. Přísahal bych, že

vím, co mají za lubem. Chystaly se vypustit do moře drby o synovi

Poseidóna a nějaké holce na dně zálivu Sirén.

„Dostanu nás zpátky na loď,“ řekl jsem Annabeth. „V pohodě.

Jenom se drž.“

Annabeth přikývla, aby mi dala najevo, že už je na tom líp, pak

něco zamumlala, ale kvůli tomu vosku v uších jsem ji neslyšel.

Přiměl jsem proud, aby naváděl naši divnou malou vzduchovou

ponorku mezi útesy a ostnatým drátem zpátky k trupu Pomsty

královny Anny, která udržovala pomalý a stabilní kurz směrem od

ostrova.

Drželi jsme se pod vodou a sledovali jsme loď, dokud jsem

neusoudil, že jsme se dostali mimo doslech Sirén. Pak jsem se

vynořil a vzduchová bublina praskla.

Nařídil jsem provazovému žebříku, aby se spustil z boku lodi,

a vyšplhali jsme na palubu.

Nechal jsem si špunty v uších, jenom tak pro jistotu. Pluli jsme,

dokud nebyl ostrov úplně z dohledu. Annabeth seděla zachumlaná

v dece na přední palubě. Konečně zvedla hlavu, omámená a smutná

a jen pusou naznačila: Už můžeš.

Vytáhl jsem si ucpávky. Žádný zpěv nebyl slyšet. Odpoledne

bylo tiché až na zvuk vln narážejících na trup lodi. Mlha se

proměnila na modré nebe, jako by ostrov Sirén nikdy neexistoval.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se. Sotva jsem to řekl, došlo mi,

jak to zní pitomě. Jistěže nebyla v pořádku.

„Neuvědomila jsem si to,“ zamumlala.

156

„Co?“

Její oči měly stejnou barvu jako mlha nad ostrovem Sirén. „Jak

silné může být to vábení.“

Nechtěl jsem přiznat, že jsem viděl, co jí Sirény slibovaly.

Připadal jsem si jako nějaký šmírák. Ale připadalo mi, že to

Annabeth musím říct.

„Viděl jsem, jak jsi přestavěla Manhattan,“ pověděl jsem jí.

„A Luka a tvoje rodiče.“

Začervenala se. „Tys to viděl?“

„Jak ti Luke řekl tam na Princezně Andromedě, že bys mohla

začít budovat svět od začátku… to tě vážně dostalo, co?“

Přitáhla si deku k sobě. „Moje osudová chyba. To mi ukázaly

Sirény. Moje osudová chyba je hubris.“

Zamrkal jsem. „Ta hnědá věc, co se maže na vegetariánské

sendviče?“

Obrátila oči k nebi. „Ne, chaluhový mozečku. To je hummus.

Hubris je horší.“

„Co může být horší než hummus?“

„Hubris znamená vražednou pýchu, Percy. Když si myslíš, že

zvládneš věci líp než kdokoliv jiný… dokonce než bohové.“

„A ty si tak připadáš?“

Sklopila oči. „Neříkáš si někdy, že je svět vážně podělaný? Co

kdybychom ho mohli postavit znova úplně od začátku? Žádné další

války. Žádní bezdomovci. Žádná povinná četba přes prázdniny.“

„To zní dobře.“

„Já vím, že Západ představuje spoustu nejlepšího, co kdy lidé

udělali – to proto ten oheň pořád hoří. To proto je tu pořád Olymp.

Ale někdy člověk prostě vidí to špatné, víš? A začne uvažovat

stejně jako Luke: ‚Kdybych dokázal tohle všechno zničit, mohl

bych to pak udělat líp.‘ Necítil jsi někdy něco takového? Jako že ty

bys řídil svět líp?“

„Ehm… ne. Kdybych já řídil svět, tak by to byl horor.“

„Tak to máš štěstí. Hubris není tvoje osudová chyba.“

„A co je?“

157

„Já nevím, Percy, ale každý hrdina nějakou má. Pokud ji

nenajdeš a nenaučíš se ji ovládat… no, neříká se jí ‚osudová‘

pronic zanic.“

Uvažoval jsem o tom. Nijak zvlášť mě to nenadchlo.

Taky jsem si všiml, že Annabeth moc nemluvila o těch

osobních věcech, které by mohla změnit – jako dát rodiče zase

dohromady, nebo zachránit Luka. Chápal jsem to. Nechtěl jsem

přiznat, kolikrát jsem sám snil o tom, že bych zařídil, aby rodiče

zase žili spolu.

Představil jsem si mámu, samotnou v našem bytečku v Upper

East Side. Snažil jsem se vzpomenout si na vůni jejích modrých

vaflí v kuchyni. Připadalo mi to hrozně daleko.

„Takže to stálo za to?“ zeptal jsem se Annabeth. „Cítíš se teď…

moudřejší?“

Zahleděla se někam do dálky. „Nevím jistě. Ale my musíme

zachránit tábor. Pokud nezastavíme Luka…“

Nemusela ani mluvit dál. Pokud Lukův způsob myšlení lákal

i Annabeth, těžko říct, kolik dalších polokrevných by se k němu

mohlo připojit.

Myslel jsem na sen o dívce a o tom zlatém sarkofágu. Netušil

jsem, co to znamená, ale měl jsem pocit, že něco nechápu. Něco

hrozného, co Kronos plánuje. Co ta holka viděla, když otevřela

víko rakve?

Annabeth najednou vyvalila oči. „Percy.“

Obrátil jsem se.

Před námi byla další skvrna země – ostrov tvaru sedla se

zalesněnými kopci a bílými plážemi a zelenými loukami – přesně

takový jsem viděl ve snech.

Můj námořní smysl mi to potvrdil. Třicet stupňů jednatřicet

minut severní šířky, sedmdesát pět stupňů dvanáct minut západní

délky.

Dorazili jsme do kyklopova domova.

158

Čtrnáctá kapitola

POTKÁME

OVCE ZÁHUBY

Kd yž se řekne „ostrov nestvůr“, vybavíš si drsné skály a kosti

rozházené po pobřeží jako na ostrově Sirén.

Kyklopův ostrov nebyl nic takového. Chci říct, jasně, byl tam

provazový žebřík přes propast, což nevěstilo nic dobrého. Klidně

bys tam mohl vyvěsit billboard s nápisem TADY ŽIJE NĚCO

STRAŠLIVÉHO. Ale jinak to místo vypadalo jako na pohlednici

z Karibiku: zelená pole, tropické ovocné stromy a bílé pláže. Jak

jsme pluli k pobřeží, nadechla se Annabeth sladkého vzduchu.

„Rouno,“ řekla.

Přikývl jsem. Ještě jsem rouno neviděl, ale už jsem cítil jeho

sílu. Uvěřil jsem, že uzdraví všechno, dokonce i otrávený Thaliin

strom. „Neumře ostrov, když ho odneseme?“

Annabeth zavrtěla hlavou. „Vybledne. Bude zas vypadat tak,

jak by vypadal normálně.“

Připadal jsem si trochu provinile, že se chystáme zničit takový

ráj, ale připomínal jsem si, že nemáme na vybranou. Tábor

polokrevných je v maléru. A Tyson… Tyson by byl ještě s námi,

kdyby nebylo té výpravy.

Na louce na dně strže se popásalo několik tuctů ovcí. Vypadaly

dost mírumilovně, ale byly veliké – asi jako hroši. Hned za nimi se

táhla stezka, která vedla nahoru do kopců. Na jejím vršku, u okraje

kaňonu, stál mohutný dub, který jsem viděl ve snech. Ve větvích se

mu lesklo něco zlatého.

„Je to hrozně lehké,“ zamyslel jsem se. „To tam jenom tak

vylezeme a sebereme si to?“

Annabeth přimhouřila oči. „Měl by tu být nějaký hlídač. Nějaký

drak nebo…“

159

V tu chvíli se z křoví vynořil jelen. Vyklusal na louku, nejspíš

hledal trávu k jídlu, když tu najednou všechny ovce zabečely

a vrhly se na něj. Seběhlo se to tak rychle, že jelen zavrávoral

a ztratil se v moři vlny a dusajících kopyt.

Vzduchem létala tráva a chumáče srsti.

O vteřinku později se všechny ovce rozešly, vrátily se

k mírumilovnému popásání jako předtím. Tam, kde byl jelen, teď

ležela hromádka jasně bílých kostí.

Vyměnili jsme si s Annabeth pohledy.

„Jsou jako pirani,“ poznamenala.

„Pirani v kožiše. Jak se tam –“

„Percy!“ zalapala po dechu Annabeth a popadla mě za ruku.

„Podívej.“

Ukázala dolů na pláž, hned pod louku s ovcemi. Na mělčině

tam ležela vytažená loďka… další záchranný člun z konfederační

lodi Birmingham.

Usoudili jsme, že se přes ty masožravé ovce v žádném případě

nedostaneme. Annabeth se chtěla proplížit po stezce s nasazenou

čepicí neviditelnosti a popadnout rouno, ale nakonec jsem ji

přesvědčil, že by se něco mohlo pokazit. Ovce by ji mohly vycítit.

Mohl by se objevit další hlídač. Prostě něco. A kdyby se to stalo,

byl bych daleko a nemohl jí pomoct.

Kromě toho, náš první úkol bylo najít Grovera a toho, kdo

připlul na té lodi – pokud ovšem prošel přes ovce. Byl jsem moc

nervózní na to, abych řekl, že jsem tajně doufal… že by Tyson

mohl být naživu.

Přivázali jsme Pomstu královny Anny na zadní straně ostrova,

kde se útesy zdvihaly dobrých šedesát metrů vysoko. Počítal jsem,

že tam loď nebude tolik vidět.

Vypadalo to, že by se ty skály daly zlézt, ale jen těžko – asi tak

jako lávová stěna u nás v táboře. Aspoň tam ale nebyly ovce.

Doufal jsem, že Polyfémos nechová i masožravé horské kozy.

Přiveslovali jsme v záchranném člunu k okraji skali a vydali se

nahoru, hodně pomalu. Annabeth šla první, protože byla lepší

lezkyní.

160

Měli jsme namále jenom tak šestkrát nebo sedmkrát, což mi

připadalo jako docela slušný výkon. Jednou jsem se špatně chytil

a zjistil jsem, že visím za jednu ruku z převisu asi tak pět metrů nad

skalnatým příbojem. Ale objevil jsem další záchyt a lezl dál. Za

minutu Annabeth došlápla na kluzký mech a ujela jí noha. Naštěstí

našla jinou oporu a stoupla si na ni. Naneštěstí ta opora byl zrovna

můj obličej.

„Pardon,“ zamumlala.

„To nic,“ zavrčel jsem, i když jsem nikdy netoužil poznat, jak

chutná Annabethina teniska.

Nakonec, když už mi připadalo, že mám v prstech roztavené

olovo a svaly na pažích se mi vyčerpáním třásly, vyvlekli jsme se

přes vršek útesu a zhroutili se tam.

„Uf,“ ulevil jsem si.

„Jau,“ zasténala Annabeth.

„Grrr!“ zařval nějaký další hlas.

Kdybych nebyl tak unavený, vyskočil bych dalších šedesát

metrů vysoko. Bleskurychle jsem se obrátil, ale neviděl jsem, kdo

to řval.

Annabeth mi připlácla ruku na pusu a ukázala dopředu.

Skalní převis, na kterém jsme seděli, byl užší, než jsem si

uvědomil. Na protější straně klesal a právě odtamtud přicházel ten

hlas – ozýval se přímo pod námi.

„Ty jsi ale divoká!“ zahulákal hluboký hlas.

„Tak se pojď bít!“ Byl to hlas Clarisse, to bylo jasné. „Vrať mi

můj meč a já s tebou budu bojovat!“

Nestvůra zaburácela smíchem.

Annabeth a já jsme se připlížili k okraji. Ocitli jsme se přímo

nad vchodem do kyklopovy jeskyně. Pod námi stáli Polyfémos a

Grover, pořád ve svatebních šatech. Clarisse byla svázaná, visela

hlavou dolů nad kotlem vařící vody. Napůl jsem doufal, že tam pod

námi uvidím i Tysona. Sice by mu hrozilo nebezpečí, ale aspoň

bych věděl, že žije. Ale nebylo po něm ani stopy.

„Hmmm,“ uvažoval Polyfémos. „Sežrat tu chvástavou holku

hned, nebo počkat na svatební hostinu? Co myslí moje nevěsta?“

161

Obrátil se na Grovera, který couvl a skoro zakopl o hotovou

svatební vlečku. „Ach, ehm, já zrovna teď nemám hlad, drahý.

Možná –“

„Řekls nevěsta?“ zajímala se Clarisse. „Kdo – Grover?“

Annabeth vedle mě zamumlala: „Drž klapačku. Prosím, ať je

zticha.“

Polyfémos se zamračil. „Jaký ‚Grover‘?“

„Satyr!“ vykřikla Clarisse.

„Ach!“ vyjekl Grover. „Chuděrce se vaří mozeček z té horké

vody. Sundej ji, drahý!“

Polyfémos přivřel víčko přes zlověstné mléčné oko, jako by se

pokoušel změřit si Clarisse jasněji.

Kyklop byl napohled ještě horší, než vypadal ve snech. Trochu

proto, že jeho zatuchlý puch byl teď blíž a útočil na nás přímo.

A trochu proto, že byl oblečený ve svatebních šatech – hrubé

skotské sukni a plédu přes rameno, spíchnutého z pastelově

modrých smokingů. Jako kdyby svlékl celou svatební společnost.

„Jaký satyr?“ zeptal se Polyfémos. „Satyrové jsou dobré jídlo.

Tys mi přivedla satyra?“

„Ne, ty obří idiote!“ vykřikla Clarisse. „ Tenhle satyr! Ten

v těch svatebních šatech!“

Nejradši bych zakroutil Clarisse krkem, ale bylo pozdě.

Dokázal jsem se jenom dívat, jak se Polyfémos otočil a strhl

Groverovi svatební závoj – odhalil jeho kudrnatou srst, ježaté

vousy dospívajícího kluka a drobné růžky.

Polyfémos těžce dýchal a snažil se ovládnout vztek. „Moc

dobře nevidím,“ zavrčel. „Od té doby, kdy mě před lety jeden

odvážlivec píchl do oka. Ale TY – NEJSI – KYKLOPKA!“

Kyklop popadl Grovera za šaty a serval mu je. Pod nimi se

objevil Grover v džínách a tričku. Kňučel a krčil se, jak se mu

netvor ohnal nad hlavou.

„Přestaň!“ prosil Grover. „Nežer mě syrového! Já – já mám

dobrý recept!“

Natáhl jsem se po meči, ale Annabeth zasyčela: „Počkej!“

Polyfémos zaváhal s balvanem v ruce, jak se chystal praštit

svou nastávající.

162

„Recept?“ zeptal se Grovera.

„No a-ano! Přece bys mě nejedl syrového. Dostaneš nějakou

bakterii a botulismus a všechny možné hrůzy. Mnohem líp ti budu

chutnat pomalu ugrilovaný na ohni. S mangovým čatní! Mohl by

sis hned teď pro to mango zajít, tamhle do lesa. Já tu na tebe

počkám.“

Netvor si to rozvažoval. Srdce mi bušilo do žeber. Počítal jsem,

že pokud zaútočím, zemřu. Ale nemohl jsem dopustit, aby ta

nestvůra Grovera zabila.

„Grilovaný satyr s mangovým čatní,“ přemýšlel Polyfémos.

Podíval se zas na Clarisse, která pořád visela nad kotlem s vroucí

vodou. „Ty jsi taky satyr?“

„Ne, ty přerostlá hromado hnoje!“ vyjekla. „Já jsem holka!

Dcera Arése! Okamžitě mě odvaž, abych ti mohla urvat ruce!“

„Urvat ruce,“ opakoval Polyfémos.

„A nacpat ti je do krku!“

„Máš kuráž.“

„Sundej mě!“

Polyfémos chňapl Grovera, jako by to bylo zlobivé štěně. „Teď

musím pást ovce. Svatba se odkládá na večer. Pak sežeru satyra

jako hlavní chod!“

„Ale… ty se budeš přece jenom ženit?“ Groverův hlas zněl

nějak uraženě. „Kdo bude nevěsta?“

Polyfémos se podíval k vařícímu kotli.

Clarisse vydala jakýsi tlumený zvuk. „To ne! To nemyslíš

vážně. Já nejsem –“

Než jsme s Annabeth stačili něco udělat, Polyfémos ji utrhl

z provazu, jako by byla zralé jablko, a hodil ji i s Groverem

hluboko do jeskyně. „Udělejte si tam pohodlí! Přijdu za soumraku

na tu velkou událost!“

Pak kyklop zahvízdal, z jeskyně se vyhrnulo smíšené stádo koz

a ovcí – menší než byly ty lidožravé – a vydalo se za svým pánem.

Jak zvířata mířila na pastvinu, poplácal Polyfémos některé z nich

po zádech a oslovil je jmény – Skopovina, Bambule, Kudrnka a tak

dál.

163

Když se vykolébala poslední ovce, Polyfémos přivalil před

vchod jeskyně balvan tak snadno, jako by zavíral dveře ledničky,

a křik Clarisse a Grovera zevnitř utichl.

„Mango,“ zabručel Polyfémos pro sebe. „Co je to mango?“

Vykročil ve svém něžně modrém úboru ženicha z kopce dolů

a nechal nás u jeskyně samotné, s kotlem vařící vody

a šestitunovým balvanem.

Snažili jsme se tak dlouho, že nám to připadalo jako celé hodiny,

ale zbytečně. Balvan se ani nehnul. Křičeli jsme do puklin, klepali

na kámen, dělali všechno, co nás napadlo, abychom dali Groverovi

znamení, ale jestli nás slyšel, to jsme netušili.

I kdyby se nám nějakým zázrakem podařilo Polyféma zabít,

nijak by nám to nepomohlo. Grover a Clarisse by v té uzavřené

jeskyni umřeli. Jediná cesta, jak pohnout balvanem, byla nechat to

na kyklopovi.

Úplně zoufalý jsem bodl mečem do balvanu. Vylétly z něj

jiskry, ale jinak se nestalo nic. Veliký kus kamene není zrovna

nepřítel, se kterým se dá bojovat kouzelným mečem.

Annabeth a já jsme se v naprosté beznaději posadili na hřeben

a pozorovali vzdálený bleděmodrý obrys kyklopa, jak se pohybuje

uprostřed stáda. Moudře udržoval normální zvířata dál od těch

masožravých ovcí, každou skupinu na jedné straně veliké strže,

která rozdělovala ostrov. Jediná cesta přes ni byl most z provazů

a prken a ta byla na ovčí kopýtka moc daleko od sebe.

Dívali jsme se, jak Polyfémos navštívil své masožravé stádo na

vzdálené straně ostrova. Ovce ho bohužel nesežraly. Vlastně to

vypadalo, že jim je úplně ukradený. Krmil je kusy záhadného masa

z velkého proutěného koše. To ve mně jen posílilo pocit, který jsem

měl od té doby, kdy mě Kirké proměnila v morče – že je možná

načase, abych se přidal ke Groverovi a stal se vegetariánem.

„Chce to nějakou lest,“ rozhodla se Annabeth. „Silou ho porazit

nemůžeme, takže ho musíme nějak přelstít.“

„Fajn,“ souhlasil jsem. „Ale jak?“

„To jsem ještě nevymyslela.“

„No, výborně.“

164

„Polyfémos bude muset odsunout ten kámen, aby, pustil ovce

dovnitř.“

„Při západu slunce,“ řekl jsem. „A přitom se ožení s Clarisse

a dá si Grovera k večeři. Ani nevím, co je nechutnější.“

„Můžu proklouznout dovnitř,“ navrhla. „Neviditelná.“

„A co já?“

„Ty ovce,“ dumala Annabeth. Věnovala mi jeden ze svých

potutelných pohledů, při kterých jsem byl vždycky ve střehu.

„Nevadí ti ovce?“

„Prostě se nepouštěj!“ poradila mi Annabeth, která stála neviditelná

kdesi po mé pravé ruce. Jí se to lehko řeklo. Ona nevisela hlavou

dolů z ovčího břicha.

No, musím přiznat, že to nebylo tak těžké, jak jsem si myslel.

Kolikrát jsem vlezl pod auto, abych vyměnil mámě olej, a tohle se

od toho zas tak moc nelišilo. Ovcím to bylo úplně fuk. Dokonce i

ty nejmenší kusy z kyklopova stáda byly dost velké na to, aby mě

unesly, a vlnu měly hustou. Prostě jsem ji zakroutil a udělal si z ní

držadla, zahákl nohy za stehenní kosti ovce a šup – připadal jsem si

jako malý klokan, který se veze na ovčí hrudi a snaží se, aby mu

vlna nelezla do pusy a do nosu.

Pokud tě to zajímá, tak spodek ovce nijak zvlášť nevoní.

Představ si zimní svetr, protažený bahnem a asi tak týden pohozený

v prádelním koši. Nějak tak to smrdělo.

Slunce zapadalo.

Sotva jsem zaujal svou neobvyklou pozici, kyklop zaduněl:

„Uááá! Kozičky! Ovečky!“

Stádo se začalo svědomitě vléct zpátky po svazích do jeskyně.

„To je ono!“ zašeptala Annabeth. „Budu blízko. Neboj se.“

V duchu jsem slíbil bohům, že pokud tohle přežiju, přiznám

Annabeth, že je génius. Jen mě trochu lekalo, že mě bohové přimějí

ten slib splnit.

Mé ovčí taxi se začalo škrábat do kopce. Neurazili jsme ani sto

metrů a ruce a nohy mě začaly z toho držení bolet. Popadl jsem

ovčí srst pevněji a zvíře nespokojeně zabečelo. Nevyčítal jsem mu

to. Ani mně by se nelíbilo, kdyby mi někdo šplhal po vlasech. Ale

165

kdybych se nedržel, určitě bych spadl přímo tam před tou

nestvůrou.

„Pepřenka!“ zavolal kyklop a poplácal jednu ovci přede mnou.

„Ajnštajn! Lapálie – ech, tady jsi, Lapálie!“

Polyfémos popleskal mou ovci a málem mě přitom srazil na

zem. „Nabrali jsme masíčko?“

A jéje, pomyslel jsem si. A je to tady.

Ale Polyfémos se jenom zasmál, plácl ovci po zadku

a popohnal nás kupředu. „Běž, tlusťoško! Polyfémos si tě dá brzo

k snídani!“

A tak jsem se ocitl v jeskyni.

Viděl jsem, jak dovnitř vcházejí poslední ovce. Jestli ho

Annabeth brzo nevyruší…

Kyklop se už chystal přivalit balvan zpátky na místo, když

odněkud zvenku houkla Annabeth: „Ahoj, hnusáku!“

Polyfémos ztuhl. „Kdo to řekl?“

„Nikdo!“ vykřikla Annabeth.

Vyvolala přesně tu reakci, ve kterou doufala. Obličej netvora

zrudl vztekem.

„Nikdo!“ houkl Polyfémos. „Já si tě pamatuju!“

„Jsi moc hloupý, aby sis někoho pamatoval,“ posmívala se mu

Annabeth. „Natož Nikoho.“

Modlil jsem se k bohům, aby už byla v pohybu, když to řekla,

protože Polyfémos divoce zařval, popadl nejbližší balvan (což byly

náhodou přední dveře jeskyně) a hodil ho za zvukem Annabethina

hlasu. Slyšel jsem, jak se kámen rozbil na tisíc kousíčků.

Hroznou chvíli bylo ticho. Pak Annabeth zařvala: „Ani házet

ses od té doby nenaučil!“

Polyfémos zavyl: „Pojď sem! Nech mě, ať tě zabiju, Nikdo!“

„Nemůžeš zabít Nikoho, ty tupý křupane,“ popíchla ho. „Pojď

si mě najít!“

Polyfémos se řítil z kopce za jejím hlasem.

Teda, ta věc s Nikým možná vypadala jako nesmysl, ale

Annabeth mi vysvětlila, že tohle jméno použil před stovkami let

Odysseus, aby Polyféma ošidil. Hned potom mu vydloubl oko

velkým horkým klackem. Annabeth počítala s tím, že Polyfémos

166

bude na to jméno ještě pořád háklivý, a měla pravdu. Tak zuřivě

chtěl najít starého nepřítele, až zapomněl na to, že by měl zase

zavřít vchod do jeskyně. Zřejmě ho ani nenapadlo, že Annabeth má

ženský hlas, kdežto ten první Nikdo byl muž. Na druhé straně, chtěl

se oženit s Groverem, takže to měl možná s muži a ženami celé

trochu popletené.

Jen jsem doufal, že se Annabeth udrží naživu a dokáže ho

rozptylovat dost dlouho na to, abych našel Grovera a Clarisse.

Pustil jsem se svého dopravního prostředku, poplácal Lapálii po

hlavě a omluvil se jí. Pátral jsem v hlavní jeskyni, ale po Groverovi

ani po Clarisse tu nebyla ani stopa. Tlačil jsem se stádem ovcí

a koz dozadu.

I když se mi o tomhle místě zdálo, najít cestu bludištěm nebylo

jen tak. Hnal jsem se po chodbách posetých kostmi, prostory

plnými koberečků z ovčí kůže a betonových soch ovcí v životní

velikosti, ve kterých jsem poznal práci Medúzy. Byly tu sbírky

ovčích triček, velké tuby lanolinového krému, vlněné kabáty,

ponožky a klobouky s beraními rohy. Konečně jsem našel

prádelnu. Grover se tam krčil v koutě a pokoušel se nůžkami

přestřihnout pouta Clarisse.

„To je nanic,“ stěžovala si Clarisse. „Ten provaz je jak ze

železa!“

„Ještě pár minut!“

„Grovere,“ vykřikla rozčileně. „Už na tom děláš věcnost!“

A pak mě uviděli.

„Percy?“ vyjekla Clarisse. „Tys měl přece vyletět do

vzduchu!“

„Taky tě rád vidím. A teď se nehýbej, dokud –“

„Perrrcy!“ zamečel Grover a sevřel mě ve své kozlí náruči.

„Tys mě slyšel! Přišels!“

„Jasně, kámo,“ řekl jsem. „Jistěže jsem přišel.“

„Kde je Annabeth?“

„Venku,“ odpověděl jsem. „Ale není čas na řeči. Clarisse, drž.“

Otevřel jsem Anaklusmos a rozsekl jí provazy. Stála ztuhle

a masírovala si zápěstí. Chvíli na mě zírala, pak se podívala na zem

a zamumlala: „Díky.“

167

„Rádo se stalo,“ přikývl jsem. „A teď mi řekni, byl na palubě té

tvé záchranné lodi ještě někdo?“

Clarisse se zatvářila překvapeně. „Ne. Jenom já. Všichni ostatní

z Birminghamu… no, ani jsem nevěděla, že jste to zvládli vy dva.“

Sklopil jsem oči a snažil se na to nemyslet. Moje poslední

naděje, že uvidím Tysona živého, právě vyletěla komínem. „Dobře.

Tak pojďme. Musíme pomoct –“

Jeskyní se rozlehl výbuch a hned po něm výkřik, který mi

prozradil, že už je možná pozdě. Byla to Annabeth a ječela

strachem.

168

Patnáctá kapitola

NIKDO O ROUNO

NEPŘIJDE

„ a

L pil jsem Nikoho!“ radoval se Polyfémos.

Připlížili jsme se ke vchodu do jeskyně a uviděli kyklopa, jak se

škodolibě šklebí a zvedá prázdnou ruku. Nestvůra zatřásla pěstí

a na zem se snesla baseballová čepice. Objevila se Annabeth, visela

za nohy dolů.

„Ha!“ houkl kyklop. „Protivná neviditelná holka! Takovou

podobnou budu mít za ženu. To znamená, že tebe si ugriluju

s mangovým čatní!“

Annabeth se bránila, ale vypadala jako omráčená. Na čele měla

ošklivou ránu a pohled jejích očí byl skelný.

„Já na něj zaútočím,“ pošeptal jsem Clarisse. „Naše loď je

vzadu u ostrova. Ty a Grover –“

„To ani náhodou,“ prohlásili současně. Clarisse se vyzbrojila

kopím s beraním rohem, cennou součástí sbírky z kyklopovy

jeskyně. Grover našel ovčí stehenní kost, z čehož nebyl dvakrát

odvázaný, ale svíral ji jako palici, připravený k útoku.

„Vyrazíme na něj společně,“ zavrčela Clarisse.

„Jasně,“ potvrdil Grover. Pak zamrkal, jako by se mu nechtělo

věřit, že se právě s Clarisse na něčem shodl.

„Dobře,“ připustil jsem. „Útočný plán Makedonie.“

Přikývli. Všichni jsme měli za sebou stejné tréninkové kurzy

v Táboře polokrevných. Věděli, o čem mluvím. Měli se proplížit

ven po obou stranách a napadnout kyklopa po křídlech, zatímco já

ho rozptýlím vpředu. Nejspíš to znamenalo, že zemřeme všichni

místo toho, abych tu zůstal jen já, ale byl jsem za tu pomoc vděčný.

Zvedl jsem meč a houkl: „Hej, hnusáku!“

Obr se ke mně otočil. „ Další? Kdo jsi?“

169

„Pusť mou kamarádku. To já jsem ten, kdo tě urazil.“

„ Ty jsi Nikdo?“

„Přesně tak, ty smradlavý kýble soplů!“ Neznělo to tak dobře

jako urážky od Annabeth, ale nic lepšího mě nenapadlo. „Já jsem

Nikdo a jsem na to hrdý! Dělej, pusť ji a pojď sem. Chci ti zas

vyšťouchnout oko.“

„GRRR!“ zařval.

Dobrá zpráva: pustil Annabeth. Špatná zpráva: pustil ji po hlavě

na skály. Zůstala dole ležet bez hnutí jako hadrová panenka.

Další špatná zpráva: Polyfémos se řítil přímo na mě, tisíc

páchnoucích liber kyklopa, se kterými jsem musel bojovat pomocí

maličkého meče.

„Za Pana!“ vrhl se do boje Grover zprava. Hodil svou ovčí kost

a ta se netvorovi neškodně odrazila od čela. Clarisse přiběhla zleva

a opřela kopí o zem právě včas, aby na něj kyklop stoupl. Zakvílel

bolestí a Clarisse se vrhla z cesty, aby ji neušlapal. Ale kyklop si

jen vytrhl násadu jako velkou třísku a blížil se ke mně.

Připravil jsem se s Anaklusmem k boji.

Netvor po mně chňapl. Překulil jsem se na bok a bodl ho do

stehna.

Doufal jsem, že uvidím, jak se rozplyne, ale tahle nestvůra byla

velká a silná.

„Vezmi Annabeth!“ zaječel jsem na Grovera.

Přihnal se k ní, popadl její čepici neviditelnosti a zvedl ji,

zatímco jsem se s Clarisse snažil zaměstnat Polyféma.

Musím uznat, že Clarisse byla statečná. Znovu a znovu na

kyklopa dorážela. Bil do země, dupal po ní, chňapal po ní, ale ona

byla rychlá. A jakmile zaútočila, napodobil jsem ji a bodl netvora

do špičky nohy nebo do kotníku nebo do ruky.

Ale tohle jsme nemohli dělat věčně. Nakonec se unavíme, nebo

bude mít obr šťastnou ruku. Stačilo by mu zasáhnout nás jenom

jednou, aby nás zabil.

Koutkem oka jsem viděl Grovera, jak nese Annabeth po

provazovém mostě. Já bych si tu cestu nevybral, vzhledem

k masožravým ovcím na druhé straně, ale v tu chvíli to tam

vypadalo líp než na téhle straně propasti. Vnuklo mi to nápad.

170

„Stáhni se!“ rozkázal jsem Clarisse.

Odkulila se a kyklopova pěst rozdrtila olivovník vedle ní.

Utíkali jsme k mostu, Polyfémos hned za námi. Po té spoustě

ran byl posekaný a belhal se, ale dokázali jsme ho jenom zpomalit

a rozzuřit.

„Rozemelu vás do ovčího žrádla!“ sliboval nám. „Tisíc kleteb

na Nikoho!“

„Rychleji!“ nařídil jsem Clarisse.

Hnali jsme se z kopce. Most byl naše jediná možnost. Grover se

zrovna dostal na druhou stranu a skládal Annabeth na zem. Museli

jsme taky přeběhnout na druhou stranu, než nás ten obr chytí.

„Grovere!“ zaječel jsem. „Vezmi si od Annabeth nůž!“

Vyvalil oči, když uviděl kyklopa za námi, ale přikývl na

znamení, že můj rozkaz pochopil. Zatímco jsme se s Clarisse hnali

po mostě, začal Grover odřezávat provazy.

První lano udělalo lup!

Polyfémos se řítil za námi, až se most divoce kymácel.

Provazy byly teď napůl odřezané. Clarisse a já jsme, skočili na

pevnou zem a přistáli vedle Grovera. Divoce jsem máchl mečem

a odsekl zbývající provazy.

Most se zhroutil do propasti a kyklop zakvílel… radostí,

protože už stál vedle nás.

„Nedokázal to!“ vykřikl škodolibě. „Nikdo to nedokázal!“

Clarisse a Grover se na něj pokusili zaútočit, ale nestvůra je

odrazila jako mouchy.

Rozzuřil jsem se. Nechtělo se mi věřit, že jsem se dostal takhle

daleko, ztratil Tysona, tolik toho protrpěl, jen abych neuspěl –

zastavený velkým hloupým netvorem ve světle modrém

smokingovém kiltu. Nikdo nebude takhle mlátit mé přátele! Chci

říct… nikdo, ne Nikdo. No, víš, jak to myslím.

Projela mnou síla. Zvedl jsem meč a zaútočil jsem, zapomněl

jsem, že jsem beznadějně slabší. Zarazil jsem meč kyklopovi do

břicha. Když se zkroutil, práskl jsem ho jílcem do nosu. Sekal jsem

a kopal a mlátil. Vzpamatoval jsem se, teprve když Polyfémos ležel

roztažený na zádech a celý omráčený sténal a já stál nad ním

a špičkou meče mu mířil do oka.

171

„Uhhh,“ kvílel Polyfémos.

„Percy!“ lapal po dechu Grover. „Jaks to –“

„Prosím, neee!“ sténal kyklop a žalostně ke mně vzhlížel.

Z nosu mu tekla krev. V koutku napůl slepého oka se mu třpytily

slzy. „Mo-mo-moje ovečky mě potřebují. Jen chci chránit své

ovečky!“

Rozbrečel se.

Vyhrál jsem. Stačilo mi už jen bodnout – jeden rychlý výpad.

„Zabij ho!“ zařvala Clarisse. „Na co čekáš?“

Kyklopův hlas zněl tak zničeně, zrovna jako… jako Tysonův.

„Je to kyklop!“ varoval mě Grover. „Nevěř mu!“

Věděl jsem, že má pravdu. Věděl jsem, že Annabeth by řekla

totéž.

Ale Polyfémos vzlykal… a mně poprvé došlo, že i on je syn

Poseidóna. Stejně jako Tyson. Jako já. Jak bych ho mohl jen tak

chladnokrevně zabít?

„Chceme jenom rouno,“ řekl jsem netvorovi. „Souhlasíš s tím,

že si ho můžeme vzít?“

„Ne!“ křičela Clarisse. „Zabij ho!“

Nestvůra popotáhla. „Mé krásné rouno. Skvost mé sbírky.

Vezmi si ho, krutý člověče. Vezmi si ho a odejdi.“

„Pomalu ustoupím,“ pověděl jsem netvorovi. „Jediný falešný

pohyb…“

Polyfémos přikývl na znamení, že mi rozumí.

Ustoupil jsem… a Polyfémos vyrazil bleskurychle jako kobra

a přimáčkl mě ke kraji útesu.

„Hloupý smrtelníku,“ zařval a zvedl se na nohy. „Vzít si mé

rouno? Haha! Nejdřív tě sním.“

Otevřel obrovskou hubu a já věděl, že ty zkažené stoličky

budou poslední věc, kterou v životě uvidím.

Pak mi něco zasvištělo nad hlavou a žuch!

Polyfémovi vletěl do hrdla kámen velikosti basketbalového

míče – krásná střela za tři body přímo do koše. Kyklop se začal

dusit, pokoušel se tu nečekanou pilulku spolknout. Zapotácel se

dozadu, ale neměl už kam se potácet. Pata mu sklouzla, okraj útesu

172

se rozdrolil a obrovský Polyfémos zamáchal rukama jako kuře,

ovšem vzlétnout se mu nepodařilo a skácel se do propasti.

Obrátil jsem se.

Na stezce v půlce cesty na pobřeží stál uprostřed stáda

zabijáckých ovcí můj starý přítel, naprosto nezraněný.

„Zlý Polyfémos,“ prohlásil Tyson. „Všichni kyklopové nejsou

tak milí, jak vypadají.“

Tyson nám podal krátkou verzi svého příběhu: hipokampus Duhák

– který nás zřejmě doprovázel už od průlivu Long Islandu a čekal,

že si s ním bude Tyson hrát – ho našel, jak klesá ke dnu pod

vrakem lodi Birmingham, a vytáhl ho do bezpečí. Spolu s Tysonem

od té doby prohledávali Moře nestvůr a snažili se nás najít, až

Tyson zachytil pach ovcí a objevil tento ostrov.

Chtělo se mi toho velkého křupana obejmout, jenže stál

uprostřed stáda zabijáckých ovcí. „Tysone, díky bohům. Annabeth

je zraněná!“

„Díky bohům, že je zraněná?“ zeptal se popleteně.

„Ne!“ Klekl jsem si vedle Annabeth a z toho, co jsem viděl, se

mi udělalo zle. Rána na jejím čele byla horší, než jsem si předtím

všiml. Tam, kde jí začínaly vlasy, byla ulepená od krve. Kůži měla

bledou a vlhkou.

Vyměnili jsme si s Groverem nervózní pohledy. Pak mě něco

napadlo. „Tysone, to rouno. Můžeš mi ho donést?“

„Které?“ zeptal se Tyson a rozhlížel se po stovkách ovcí.

„Na stromě!“ vykřikl jsem. „To zlaté!“

„Jo. To hezké. Jasně.“

Tyson se sunul kupředu a dával pozor, aby nepošlapal ovce.

Kdyby se někdo z nás pokusil k rounu přiblížit, sežraly by ho

zaživa, ale Tyson zřejmě páchl podobně jako Polyfémos, protože

stádu vůbec nevadil. Jen se k němu tlačilo a láskyplně bečelo, jako

by čekalo, že dostane nějaký ovčí pamlsek z toho velkého

proutěného koše. Tyson se natáhl a zvedl rouno z větve. Listy na

stromě okamžitě zežloutly. Tyson se začal brodit mezi ovcemi

zpátky ke mně, ale já na něj jen houkl: „Není čas! Hoď mi ho!“

173

Zlatá beraní kůže plachtila vzduchem jako lesklý házecí talíř.

S heknutím jsem ji chytil. Byla těžší, než jsem čekal – tak třicet,

pětatřicet kilo vzácné zlaté vlny.

Rozprostřel jsem rouno na Annabeth, přikryl jsem jí všechno až

na obličej a tiše se modlil ke všem bohům, kteří mě napadli,

dokonce i k těm, které jsem neměl rád.

Prosím. Prosím.

Do tváře se jí vrátila barva. Víčka se jí zachvěla a zvedla se.

Rána na čele se začala zacelovat. Uviděla Grovera a slabě ze sebe

vypravila: „Ty nejsi… vdaný?“

Grover se zašklebil. „Ne. Kámoši mi to rozmluvili.“

„Annabeth,“ řekl jsem, „jenom klidně lež.“

Přes naše protesty se ale posadila a já si všiml, že rána na tváři

se už skoro úplně zahojila. Annabeth vypadala o moc líp. Vlastně

přímo zářila zdravím, jako by jí někdo píchl v injekci pozlátko.

Mezitím se to Tysonovi zkomplikovalo s ovcemi. „Dolů!“ říkal

jim, jak se na něj pokoušely vyšplhat, hledaly jídlo. Několik jich

čenichalo naším směrem. „Ne, ovečky. Tudy! Pojďte tudy!“

Daly si říct, ale bylo jasné, že jsou hladové, a začínalo jim

docházet, že pro ně Tyson nemá žádné dobroty. Neudrží se

donekonečna, když je kolem tolik čerstvého masa.

„Musíme jít,“ řekl jsem. „Naše loď je…“ Pomsta královny

Anny byla daleko odtud. Nejkratší cesta vedla přes rokli a my právě

zničili jediný most. Jediná další možnost byla skrz ovce.

„Tysone,“ zavolal jsem, „mohl bys to stádo odvést co nejdál?“

„Ovce chtějí jídlo.“

„Já vím! Chtějí jíst lidi! Jen je odveď pryč ze stezky. Dej nám

čas, ať se dostaneme na pobřeží. Pak tam za námi přijď.“

Tyson se zatvářil pochybovačně, ale hvízdl. „Pojďte, ovečky!

Ehm, lidé k jídlu jsou tamhle!“

Odběhl na louku a ovce se hnaly za ním.

„Drž si na sobě to rouno,“ řekl jsem Annabeth. „Jenom pro

případ, že bys ještě nebyla úplně uzdravená. Můžeš vstát?“

Zkusila to, ale tvář jí zase zbledla. „Au. Nejsem úplně

zahojená.“

174

Clarisse si k ní dřepla a osahala jí hrudník, až Annabeth těžce

vzdychla.

„Zlomená žebra,“ oznámila Clarisse. „Uzdravuje se to, ale

rozhodně to jsou zlomeniny.“

„Jak to poznáš?“ zeptal jsem se.

Clarisse se do mě zabodla pohledem. „Protože už jsem v životě

pár žeber zlomila, ty skrčku! Budu ji muset nést.“

Než jsem stačil něco namítnout, zvedla Clarisse Annabeth jako

pytel mouky a vlekla ji na pobřeží. Grover a já jsme šli za nimi.

Jakmile jsme se dostali k vodě, soustředil jsem se na Pomstu

královny Anny. Přiměl jsem ji, aby zvedla kotvu a připlula ke mně.

Po několika nervózních minutách jsem konečně zahlédl loď, jak

zahýbá kolem výběžku ostrova.

„Jsem tu!“ zakřičel Tyson. Hnal se po stezce k nám, ovce pár

desítek metrů za ním, zoufale bečely, protože jim kamarád kyklop

utíkal a nenakrmil je.

„Do vody za námi asi nepůjdou,“ řekl jsem ostatním. „Stačí

nám doplavat k lodi.“

„S Annabeth v tomhle stavu?“ namítla Clarisse.

„Zvládneme to,“ stál jsem na svém. Začínal jsem se cítit zase

jistý. Byl jsem zpátky na domovské půdě – v moři. „Jakmile se

dostaneme k lodi, jsme za vodou.“

A málem jsme to zvládli.

Zrovna jsme se brodili vodou v ústí rokle, když jsme uslyšeli

příšerný řev a uviděli Polyféma, poškrábaného a pohmožděného,

s rozervaným bleděmodrým svatebním úborem, ale pořád ještě

hodně živého, jak se k nám plácá vodou s balvany v obou rukách.

175

Šestnáctá kapitola

JDU S LODÍ

KE DNU

„ l

Č o

věk by řekl, že vyběhl přímo ze skal,“ zamumlal jsem.

„Plavte k lodi!“ zavelel Grover.

On a Clarisse se ponořili do příboje. Annabeth visela Clarisse

na krku a pokoušela se jednou rukou odrážet, vlhké rouno ji ale

táhlo dolů.

Netvor si rouna nevšímal.

„Ty, mladý kyklope!“ zaduněl Polyfémos. „Zrádce svého

druhu!“

Tyson ztuhl.

„Neposlouchej ho!“ prosil jsem ho. „Pojď.“

Táhl jsem Tysona za ruku, ale jako bych se pokoušel odvléct

horu. Obrátil se ke staršímu kyklopovi. „Já nejsem zrádce.“

„Sloužíš smrtelníkům!“ křikl Polyfémos. „Zlodějským lidem!“

Hodil první balvan. Tyson ho odrazil pěstí.

„Nejsem zrádce,“ prohlásil Tyson. „A ty nejsi můj druh.“

„Smrt nebo vítězství!“ Polyfémos vyrazil do příboje, ale nohu

měl pořád zraněnou. Okamžitě zakopl a padl na tvář. Byla by to

legrace, až na to, že se začal zase zvedat, plival slanou vodu

a vrčel.

„Percy!“ křičela Clarisse. „Pojď!“

Byli už s rounem skoro u lodi. Kdybych tak dokázal toho

netvora ještě chvíli zabavit…

„Běž,“ řekl mi Tyson. „Já velkého hnusáka zadržím.“

„Ne! Zabije tě!“ Už jsem o Tysona jednou přišel. Nehodlal jsem

ho ztratit znovu. „Budeme s ním bojovat společně.“

„Společně,“ souhlasil Tyson.

Tasil jsem meč.

176

Polyfémos opatrně postupoval dopředu, kulhal hůř než předtím.

Ale s rukou, kterou házel, nic neměl. Mrštil po nás druhým

balvanem. Uhnul jsem stranou, ale stejně by mě to rozmačkalo,

kdyby nebylo Tysonovy pěsti. Rozdrtila kámen na štěrk.

Přiměl jsem moře, aby se zvedlo. Vyrostla z něj šestimetrová

vlna a posadila si mě na hřeben. Jel jsem na ní ke kyklopovi,

nakopl ho do oka a přeskočil mu přes hlavu, jak ho voda hodila na

pláž.

„Zničím tě!“ prskal Polyfémos. „Zloději roun!“

„To tys ukradl rouno!“ vykřikl jsem. „Zneužívals ho, abys

nalákal na ostrov satyry a zabil je!“

„Tak? Satyrové dobré jídlo!“

„Rouno by se mělo užívat k léčení! Patří dětem bohů!“

„Já jsem dítě bohů!“ Polyfémos se po mně ohnal, ale já se jeho

ráně vyhnul. „Otče Poseidóne, proklej tohohle lidského zloděje!“

Divoce mrkal, jako by skoro nic neviděl, a já si uvědomil, že se na

mě zaměřuje podle zvuku mého hlasu.

„Poseidón mě neprokleje,“ ujistil jsem ho a couvl dozadu,

zatímco Polyfémos hrábl do vzduchu. „Já jsem taky jeho syn. A on

si na oblíbence nepotrpí.“

Polyfémos zařval. Vyrval z boku útesu olivovník a mrštil jím

tam, kde jsem před chvílí stál. „Lidé nejsou jako my! Jsou zlí

a prolhaní a podvádějí!“

Grover pomáhal Annabeth na palubu lodi. Clarisse na mě

divoce mávala, abych šel taky.

Tyson se propracovával kolem Polyféma, pokoušel se dostat za

něj.

„Hej, mladý!“ zvolal kyklop. „Kde jsi? Pomoz mi!“

Tyson se zastavil.

„Špatně tě vychovali!“ kvílel Polyfémos a třásl svou palicí

z olivovníku. „Ubohý bratře sirotku! Pomoz mi!“

Nikdo se ani nehnul. Neslyšel jsem nic, jen oceán a bušení

vlastního srdce. Pak Tyson popošel dopředu a jako na obranu

vztáhl ruce nahoru před sebe.

„Nebojuj, bratře kyklope. Odlož ten –“

Polyfémos se bleskurychle otočil za hlasem.

177

„Tysone!“ houkl jsem.

Strom do něj udeřil takovou silou, že kdybych to byl já, udělal

by ze mě pizzu s extra dávkou oliv. Tyson odlétl dozadu a svým

tělem vyryl rýhu do písku. Polyfémos vyrazil za ním, ale já vykřikl:

„Ne!“ a udělal výpad s Anaklusmem, jak daleko jsem dokázal.

Doufal jsem, že bodnu Polyféma zezadu do stehna, ale podařilo se

mi vyskočit trochu výš. „Bééé!“ zabečel Polyfémos úplně stejně

jako jeho ovce a ohnal se po mně stromem.

Přikrčil jsem se, ale stejně jsem dostal po zádech desítkami

hrubých větviček. Krvácel jsem a byl poškrábaný a vyčerpaný.

Morče ve mně by nejradši vzalo nohy na ramena. Ale ten strach

jsem spolkl.

Polyfémos znovu máchl stromem, ale tentokrát jsem byl

připravený. Popadl jsem větev, když mě míjela, nevšímal si bolesti

v rukách, jak to se mnou trhlo nahoru, a nechal jsem kyklopa, aby

mě zvedl do vzduchu. Nahoře jsem se pustil a snesl se mu přímo do

obličeje – dopadl jsem mu oběma nohama na už tak dost poničené

oko.

Polyfémos vyjekl bolestí. Tyson na něj skočil a stáhl ho dolů.

Přistál jsem vedle nich – s mečem v ruce a v dosahu obrova srdce.

Ale podívali jsme se s Tysonem na sebe a já věděl, že to nemůžu

udělat. Nebylo to prostě správné.

„Pustíme ho,“ nařídil jsem Tysonovi. „A zdrhneme.“

Tyson z posledních sil odstrčil klejícího kyklopa a oba jsme se

rozběhli do příboje.

„Já tě rozmáznu!“ ječel Polyfémos a prohýbal se bolestí.

Obrovskýma rukama si zakrýval oko.

Ponořili jsme se s Tysonem do vln.

„Kde jsi?“ ječel Polyfémos. Sebral svou stromovou palici

a hodil ji do moře. Rozstříkla vodu napravo od nás.

Povolal jsem proud, aby nás nesl, a zvolna jsme nabírali

rychlost. Začínal jsem věřit, že se k lodi dostaneme, když najednou

Clarisse zavolala z paluby: „Bezva, Jacksone! Přímo do ksichtu,

kyklope!“

Drž klapačku, chtělo se mi zařvat.

178

„Grrr!“ Polyfémos sebral balvan. Hodil ho po zvuku hlasu

Clarisse, ale na loď nedoletěl a taktak nás s Tysonem minul.

„Jo, jo!“ popichovala ho Clarisse. „Házíš jak chcípáček! Já tě

naučím se se mnou ženit, ty idiote!“

„Clarisse!“ zařval jsem, protože už jsem to nemohl vydržet.

„Drž hubu!“

Pozdě. Polyfémos hodil další balvan a tentokrát jsem bezmocně

hleděl na to, jak mi přeletěl přes hlavu a prorazil trup Pomsty

královny Anny.

Nevěřil bys, jak rychle se taková loď dokáže potopit. Pomsta

královny Anny zaskřípala a zasténala a naklonila se dopředu, jako

by jela po skluzavce na dětském hřišti.

Zaklel jsem, nutil jsem moře, aby nás postrkovalo rychleji, ale

stěžně lodi už šly pod hladinu.

„Potop se!“ nařídil jsem Tysonovi. A zatímco nám nad hlavami

letěl další balvan, ponořili jsme se pod vodu.

Mí kamarádi rychle klesali ke dnu, marně se pokoušeli plavat

v bublající stopě vraku lodi.

Spousta lidí si neuvědomuje, že když se potápí loď, chová se

jako výlevka, stahuje s sebou všechno kolem sebe. Clarisse byla

zdatná plavkyně, ale ani jí se nedařilo z víru vymanit. Grover

divoce hrabal kopyty. Annabeth visela na rounu, které se ve vodě

lesklo jako plovoucí skvrna nově vyražených mincí.

Plaval jsem k nim, ale věděl jsem, že možná nebudu mít sílu

vytáhnout kamarády ven. Ještě horší bylo, že kolem nich vířily

kusy trámů. Ani má vláda nad vodou by mi nepomohla, kdybych

některým dostal do hlavy.

Potřebujeme pomoc, pomyslel jsem si.

Ano. Byl to Tysonův hlas, zazněl mi v hlavě hlasitě a jasně.

Podíval jsem se na něj trochu poplašeně. Už jsem slyšel, jak ke

mně pod vodou promlouvají mořské víly a další vodní duchové, ale

nikdy se mi nestalo… Tyson byl Poseidónův syn. Mohli jsme se

spolu domlouvat.

Duhák, napadlo Tysona.

179

Přikývl jsem, zavřel oči, soustředil se a připojil jsem svůj hlas

k Tysonovu: DUHÁKU! Potřebujeme tě!

V temnotě pod námi se okamžitě zaleskly temné obrysy – tři

koně s rybími ocasy se rychle hnali nahoru, rychleji než delfíni.

Duhák a jeho druhové se dívali naším směrem a vypadalo to, že

nám čtou myšlenky. Mrskli sebou do vraku a za chviličku už

v oblaku bublin vyrazili nahoru – nesli Grovera, Annabeth

a Clarisse, každý visel na krku jednoho hipokampa.

Duhák, ten největší, vezl Clarisse. Přihnal se k nám a nechal

Tysona, aby se ho chytil za hřívu. Jeho kamarád, který nesl

Annabeth, udělal totéž pro mě.

Vyrazili jsme nad hladinu a uháněli pryč od Polyfémova

ostrova. Za námi jsem slyšel kyklopa, jak triumfálně řve: „Dokázal

jsem to! Konečně jsem utopil Nikoho!“

Doufal jsem, že nikdy nepřijde na to, jak se spletl.

Klouzali jsme mořem, ostrov se zmenšoval na skvrnku a pak

zmizel úplně.

„Zvládli jsme to,“ zamumlala Annabeth vyčerpaně. „My…“

Svezla se na krk hipokampa a okamžitě usnula.

Nevěděl jsem, jak daleko nás můžou hipokampové odnést.

Nevěděl jsem, kam to plujeme. Jenom jsem podpíral Annabeth, aby

nespadla, zakrýval ji zlatým rounem, kvůli kterému jsme tolik

vytrpěli, a v duchu jsem vzdával bohům díky.

Což mi připomnělo… ještě jsem bohům něco dlužil.

„Jsi génius,“ přiznal jsem Annabeth tiše.

Pak jsem si položil hlavu na rouno, a než jsem si to uvědomil,

taky jsem usnul.

180

Sedmnáctá kapitola

PŘEKVAPENÍ NA

PLÁŽI V MIAMI

„ e

P rcy, vzbuď se.“

Do tváře mi stříkla slaná voda. Annabeth mi třásla ramenem.

V dálce se slunce sklánělo za horizont města. Viděl jsem

pobřežní silnici lemovanou palmami, výklady obchodů zářící

červenými a modrými neony, přístav plný plachetnic a výletních

lodí.

„Myslím, že to je Miami,“ prohlásila Annabeth. „Ale

hipokampové se chovají nějak divně.“

A taky že ano, naši rybí přátelé zpomalili a řehtali a plavali

v kruzích, čenichali ve vodě. Nevypadali zvlášť nadšeně. Jeden

z nich kýchl. Tušil jsem, co si asi myslí.

„Dál nás nedovezou,“ oznámil jsem ostatním. „Je tu moc lidí.

Moc špíny. Musíme doplavat na břeh sami.“

Nikdo z nás z toho nebyl nadšený, ale poděkovali jsme

Duhákovi a jeho přátelům za svezení. Tyson rozloučení trochu

oplakal. Odvázal svou nouzovou sedlovou brašnu, kterou si vyrobil

a ve které měl soupravu nářadí a pár dalších věcí zachráněných

z vraku Birminghamu. Objal Duháka kolem krku, věnoval mu

promáčené mango, které sebral na ostrově, a rozloučil se.

Jakmile bílé hřívy hipokampů zmizely v moři, vydali jsme se ke

břehu. Vlny nás hnaly dopředu a za chviličku jsme se ocitli zase

zpátky ve světě smrtelníků. Bloudili jsme kolem přístavišť

výletních lodí, tlačili se mezi davy lidí, kteří sem dorazili na

prázdniny. Nosiči pospíchali sem a tam s vozíky naloženými

zavazadly. Taxikáři na sebe španělsky pokřikovali a zkoušeli se

navzájem předbíhat ve frontě na zákazníky. Pokud si nás někdo

181

všiml – pěti dětí, ze kterých kapala voda a které vypadaly jako po

bitvě s nějakou nestvůrou – nedal to najevo.

Teď, když jsme byli zpátky mezi smrtelníky, zahalila Tysonovo

jediné oko zase mlha. Grover si nasadil čepici a tenisky. Dokonce

i rouno se proměnilo z ovčí kůže na středoškolskou červeno-zlatou

bundu s velikým třpytivým písmenem omega na kapse.

Annabeth se rozběhla k nejbližší schránce s novinami

a zkontrolovala datum na Miami Heraldu. Zaklela. „Osmnáctého

června! Jsme z tábora pryč deset dní!“

„To není možné!“ divila se Clarisse.

Ale já věděl, že ano. Na místech, kde žijí nestvůry, ubíhá čas

jinak.

„Thaliin strom už musí být skoro mrtvý,“ zakvílel Grover.

„Musíme to rouno dostat zpátky dnes večer.“

Clarisse sebou žuchla na chodník. „Jak to asi tak máme

provést?“ Hlas se jí třásl. „Jsme stovky mil daleko. Nemáme

prachy. Nemáme odvoz. Tohle je přesně, jak řeklo Orákulum. Je to

tvoje vina, Jacksone! Kdyby ses do toho nezamíchal –“

„Percyho vina?“ vybuchla Annabeth. „Clarisse, jak můžeš něco

takového říct? Ty jsi ta největší –“

„Nechte toho!“ zasáhl jsem.

Clarisse si složila hlavu do dlaní. Annabeth zoufale dupla

nohou.

Problém byl tenhle: já málem zapomněl, že výprava má být

záležitostí Clarisse. Na chvilku jsem se nad tím zamyslel z jejího

pohledu a byla to hrůza. Jak bych se asi cítil já, kdyby se mi do

toho připletla banda dalších hrdinů a udělala ze mě pitomce?

Myslel jsem na to, co jsem vyslechl v kotelně na lodi

Birmingham – jak Arés křičel na Clarisse, jak ji varoval, aby si

nedovolila selhat. Arésovi byl tábor úplně ukradený, ale jestli mu

Clarisse udělá ostudu…

„Clarisse,“ zkusil jsem to, „co ti přesně řeklo Orákulum?“

Zvedla oči. Myslel jsem, že mě pošle do háje, ale místo toho se

zhluboka nadechla a zarecitovala své proroctví:

182

„Železným korábem s posádkou kostlivců vydáš se do noci,

najdeš, cos hledala, nezdar však čeká tě bez přátel pomoci,

zoufalství, beznaděj do konce života,

domů tě ponese na křídlech samota.“

„Ufff,“ zamumlal Grover.

„Ne,“ řekl jsem. „Ne… počkej chvíli. Mám to.“

Prohledal jsem si kapsy, jestli nenajdu nějaké peníze,

a neobjevil jsem nic, jen jednu zlatou drachmu. „Má tu někdo

prachy?“

Annabeth a Grover zasmušile zavrtěli hlavami. Clarisse vytáhla

z kapsy vlhký konfederační dolar a vzdychla.

„Prachy?“ zeptal se Tyson váhavě. „Jako… zelené papírky?“

Podíval jsem se na něj. „Jasně.“

„Jako ty, co byly v pytli?“

„Jo, ale ty pytle už jsme dávno ztra –“

Zadrhl jsem se, když se Tyson začal prohrabovat sedlovou

brašnou a vytáhl igelitový sáček plný peněz, které nám dal Hermés

s dalšími zásobami.

„Tysone!“ vykřikl jsem. „Jak jsi –“

„Já myslel, že je to krmení pro Duháka,“ pokrčil rameny.

„Našel jsem to plavat v moři, ale byly tam jen ty papírky. Škoda.“

Podal mi peníze. Pětidolarovky a desetidolarovky, nejmíň tři sta

dolarů.

Rozběhl jsem se k obrubníku a chytil taxi, ze kterého zrovna

vystupovala rodina výletníků. „Clarisse,“ houkl jsem na ni. „Dělej.

Jedeš na letiště. Annabeth, dej jí rouno.“

Nevím, kdo se tvářil vyjeveněji, když jsem bral Annabeth

bundu, cpal peníze do kapsy a strkal ji Clarisse do náruče.

Clarisse řekla: „Ty bys mě fakt nechal –“

„Je to tvoje výprava,“ přerušil jsem ji. „Máme peníze jenom na

jednu letenku. Kromě toho, já cestovat vzduchem nemůžu, Zeus by

mě rozmetal na milion kousků. Tohle znamená to proroctví: nezdar

však čeká tě bez přátel pomoci – bez nás bys tu výpravu nezvládla,

ale s námi ano. A domů tě ponese na křídlech samota – musíš

odletět sama. Musíš dostat rouno bezpečně zpátky do tábora.“

183

Přímo jsem viděl, jak jí to v hlavě pracuje – nejdřív podezíravě.

Uvažovala, jaký trik to na ni hraju, pak konečně usoudila, že to

myslím vážně.

Skočila do taxíku. „Můžeš si na mě vsadit. Já nezklamu.“

„To by bylo fajn.“

Auto odjelo a zůstal po něm jenom kouř z výfuku. Rouno bylo

na cestě.

„Percy,“ prohlásila Annabeth, „to bylo tak –“

„Velkorysé?“ napověděl jí Grover.

„Šílené,“ opravila ho Annabeth. „Sázíš životy celého tábora na

to, že Clarisse dopraví rouno bezpečně zpátky do večera?“

„Je to její výprava,“ pokrčil jsem rameny. „Zaslouží si šanci.“

„Percy je hodný,“ oznámil Tyson.

„Percy je až moc hodný,“ zabručela Annabeth. Nemohl jsem si

pomoct, připadalo mi, že možná, fakt jen možná, to na ni udělalo

trochu dojem. Každopádně jsem ji překvapil. A to se nepodařilo

každý den.

„Pojďte,“ řekl jsem kamarádům. „Najdeme si nějakou jinou

cestu domů.“

Otočil jsem se a zjistil jsem, že mám na krku hrot meče.

„Čau, bratránku,“ zašklebil se Luke. „Vítej zpátky ve Státech.“

Zleva i zprava se kolem nás objevili jeho medvědí zabijáci.

Jeden popadl Annabeth a Grovera za límce triček. Druhý se pokusil

chytit Tysona, ale ten ho odrazil do hromady zavazadel a zařval na

Luka.

„Percy,“ pronesl Luke klidně, „řekni tomu svému obrovi, aby

dal pokoj, jinak nařídím Oreiovi, aby tvým kámošům praštil

hlavami o sebe.“

Oreios se zašklebil a zvedl Annabeth a Grovera nad zem.

Kopali a ječeli.

„Co po nás chceš, Luku?“ zavrčel jsem.

Usmál se a na tváři se mu zavlnila jizva.

Ukázal na konec mola a já si všiml toho, co jsem měl vidět už

dávno. Největší loď v přístavu byla Princezna Andromeda.

„Co bych tak mohl chtít, Percy,“ odpověděl Luke, „samozřejmě

nabídnout vám svou pohostinnost.“

184

Ta medvědí dvojčata nás nahnala na palubu Princezny Andromedy.

Hodila nás na palubu na zádi před bazén se šumícími fontánami,

které stříkaly vodu do vzduchu. Shromáždil se tam tucet Lukových

vybraných zabijáků – hadí lidé, Laistrygonové, polobozi v bojové

zbroji – aby se podívali, jak se nám dostane té „pohostinnosti“.

„Takže to rouno,“ uvažoval Luke. „Kde asi je?“

Prohlédl si nás, píchl mi špičkou meče do trika, šťouchl

Groverovi do džínů.

„Hej!“ vykřikl Grover. „To pod tím je pravá kozlí srst!“

„Pardon, starý kamaráde,“ usmál se Luke. „Zkrátka mi vydej

rouno a já tě nechám být, aby ses mohl vrátit na tu svou, hm, malou

přírodní výpravu.“

„Bla-ha-ha!“ protestoval Grover. „Jaký starý kamarád!“

„Možná jsi mě pořádně neslyšel.“ Lukův hlas byl nebezpečně

klidný. „Kde – je – to – rouno?“

„Tady není,“ odpověděl jsem. Nejspíš jsem měl držet pusu, ale

dělalo mi dobře na něj tu pravdu vychrlit. „Poslali jsme ho napřed.

Zpackal jsi to.“

Luke přivřel oči. „Lžeš. Nemůžete mít…“ Obličej mu zrudl, jak

mu ta hrozná možnost došla. „Clarisse?“

Přikývl jsem.

„Vy jste uvěřili… vy jste dali…“

„Jo.“

„Agrie!“

Medvědí obr sebou trhl. „A-ano?“

„Běž dolů a připrav mého koně. Přiveď ho na palubu. Potřebuju

si zaletět na miamské letiště, a to rychle!“

„Ale, šéfe –“

„Udělej to!“ zařval Luke. „Nebo tě dám sežrat drakonovi!“

Medvědí muž polkl a vlekl se dolů ze schodů. Luke přecházel

před bazénem, nadával ve starořečtině a tiskl meč tak pevně, až mu

zbělely klouby.

Zbytek Lukovy posádky se tvářil rozpačitě. Možná ještě nikdy

svého šéfa neviděli tak vyšinutého.

185

Začal jsem uvažovat… Kdybych tak dokázal Lukův vztek

využít, přiměl ho mluvit, aby si všichni vyslechli ty jeho bláznivé

plány…

Podíval jsem se na bazén, na fontány, které stříkaly vodu do

vzduchu a tvořily v západu slunce duhu. A najednou jsem dostal

nápad.

„Celou dobu sis s námi jenom tak hrál,“ obvinil jsem ho. „Chtěl

jsi, abychom ti přinesli rouno a ušetřili ti trable.“

Luke se zamračil. „Jistě, ty idiote! A tys to všecko podělal!“

„Jsi zrádce!“ Vylovil jsem z kapsy svou poslední zlatou

drachmu a hodil ji po Lukovi. Jak jsem čekal, lehce se jí vyhnul.

Mince letěla do tříště duhově zbarvené vody.

Doufal jsem, že má prosba bude vyslyšena i beze slov. Celým

srdcem jsem si přál: O bohyně, přijmi mou nabídku.

„Ošidil jsi nás, všichni jsme na to doplatili!“ zaječel jsem na

Luka. „Dokonce i DIONÝSOS z TÁBORA POLOKREVNÝCH!“

Fontána za Lukem se začala třpytit, ale já potřeboval, aby si

všichni všímali jenom mě, takže jsem otevřel Anaklusmos.

Luke se jenom ušklíbl. „Teď není doba na hrdinství, Percy.

Zahoď ten svůj zakrslý meč, nebo tě zabiju dřív, než jsem chtěl.“

„Kdo otrávil Thaliin strom, Luku?“

„Já, samozřejmě,“ zavrčel. „Už jsem ti to řekl. Použil jsem jed

prastaré krajty, přímo z hlubin Tartaru.“

„Cheirón s tím neměl nic společného?“

„No tak! Ty víš, že by to nikdy neudělal. Ten starý blázen by na

to neměl žaludek.“

„Ty jsi na to měl žaludek? Zradit své přátele? Ohrozit celý

tábor?“

Luke zvedl meč. „Nerozumíš z toho ani polovině. Chtěl jsem ti

to rouno nechat… jakmile s ním budu hotov.“

Nad tím jsem zaváhal. Proč by mi nechával rouno? Jistě lhal.

Ale nemohl jsem si dovolit ztratit jeho pozornost.

„Tys chtěl uzdravit Krona,“ obvinil jsem ho.

„Ano! Kouzlo rouna by hojení desetkrát urychlilo. Ale tys nás

nezastavil, Percy. Jenom jsi nás trochu zpomalil.“

186

„Takže jsi otrávil ten strom, zradil Thalii, ošidil nás – a to

všechno proto, abys pomohl Kronovi zničit bohy.“

Luke zatnul zuby. „Když to víš, proč se mě na to pořád ptáš?“

„Protože chci, aby to slyšelo celé publikum.“

„ Jaké publikum?“

Pak podezíravě přimhouřil oči. Podíval se za sebe a jeho

zabijáci udělali totéž. Zalapali po dechu a škobrtli dozadu.

Nad bazénem se v duhové mlze mihotal obraz vysílání Iris. Byl

tam Dionýsos, Tantalos a celý tábor v jídelním pavilonu.

Ohromeně seděli a mlčky nás pozorovali.

„No,“ prohlásil Dionýsos suše, „dost neplánované povyražení

při večeři.“

„Pane D., slyšel jste ho,“ řekl jsem. „Vy všichni jste slyšeli

Luka. Otrávení toho stromu nebyla Cheirónova vina.“

Pan D. si povzdechl. „Asi ne.“

„To vysílání Iris by mohl být jenom nějaký trik,“ navrhl

Tantalos, ale spíš se zabýval svým cheeseburgerem, který se snažil

oběma rukama chňapnout.

„Obávám se, že ne,“ zabručel pan D. a znechuceně hleděl na

Tantala. „Vypadá to, že budu muset Cheiróna znovu dosadit do

funkce ředitele aktivit. Vlastně mi vážně chybí partie pinochle s tím

starým koňákem.“

Tantalos chňapl cheeseburger. Neutekl mu. Zvedl ho z talíře

a udiveně na něj zíral, jako by to byl největší diamant na světě.

„Mám ho!“ zakdákal.

„Už tvé služby nepotřebujeme, Tantale,“ oznámil mu pan D.

Tantalos se zatvářil zaraženě. „Cože? Ale –“

„Můžeš se vrátit do podsvětí. Máš padáka.“

„Ne! Ale – Neee!“

Jak se rozplýval do mlhy, svíral prsty cheeseburger a pokoušel

se ho přitáhnout k puse. Ale bylo pozdě. Zmizel a cheeseburger

spadl zpátky na talíř. Táborníci se rozjásali.

Luke řval vztekem. Máchl mečem skrz fontánu a vysílání Iris se

rozplynulo, ovšem už bylo pozdě.

Měl jsem ze sebe dost dobrý pocit, dokud se Luke neobrátil

a nezměřil si mě vražedným pohledem.

187

„Kronos měl pravdu, Percy. Ty jsi nespolehlivá zbraň.

Potřebuješ vyměnit.“

Netušil jsem, co tím myslí, ale neměl jsem čas nad tím

uvažovat. Jeden z jeho mužů zafoukal na mosaznou píšťalku

a dveře na palubě se rozletěly. Vyvalily se z nich desítky dalších

bojovníků, udělaly kolem nás kruh a mosazné hroty zbraní se jim

ježily.

Luke se na mě usmál. „Z téhle lodi se živý nedostaneš.“

188

Osmnáctá kapitola

ZÁBAVNÍ KONÍCI

ZASAHUJÍ

„ e

J den proti jednomu,“ vyzval jsem Luka. „Čeho se bojíš?“

Luke se ušklíbl. Ti vojáci, kteří se nás už chystali zabít,

zaváhali, čekali na jeho rozkaz.

Než stačil něco říct, vrazil na palubu medvědí muž Agrios

a vedl létajícího koně. Byl to první čistě černý pegas, jakého jsem

kdy viděl, s křídly jako obří krkavec. Ta pegasovská kobyla

vyhazovala kopyty a řehtala. Rozuměl jsem jejím myšlenkám.

Nadávala Agriovi a Lukovi tak sprostě, že by jí za to Cheirón

vymáchal tlamu v mýdle na sedla.

„Pane!“ vykřikl Agrios a vyhnul se kopytu pegase. „Váš kůň je

připraven!“

Luke na mě dál upíral pohled.

„Řekl jsem ti to už loni v létě, Percy,“ prohlásil. „Mě k boji

nepřemluvíš.“

„A ty se mu pořád vyhýbáš,“ odsekl jsem. „Máš strach, že tví

bojovníci uvidí, jak prohraješ?“

Luke se podíval na své muže a bylo mu jasné, že jsem ho

dostal. Pokud teď couvne, bude vypadat jako slaboch. A pokud se

mnou bude bojovat, ztratí cenný čas na stíhání Clarisse. Co se mě

týkalo, mohl jsem přinejlepším doufat, že ho rozptýlím a dám

kamarádům šanci utéct. Jestli někdo dokáže vymyslet plán, jak je

odsud dostat, je to Annabeth. Nevýhoda byla, že jsem věděl, jak

dobrý je Luke v boji s mečem.

„Zabiju tě rychle,“ rozhodl se a zvedl zbraň. Ostouzeč byl

o celou stopu delší než můj meč. Ostří ďábelsky zářilo šedým

a zlatým světlem, v němž se lidská ocel pojila s božským bronzem.

Málem jsem cítil, jako by ta čepel bojovala sama se sebou, byla

189

jako dva opačné magnety spojené dohromady. Nevěděl jsem, jak

byla vyrobena, ale cítil jsem z ní tragédii. Někdo při její výrobě

zemřel.

Luke hvízdl na jednoho svého muže a ten mu hodil kožený

a bronzový štít.

Škodolibě se na mě zašklebil.

„Luku,“ ozvala se Annabeth, „aspoň mu taky dej štít.“

„Promiň, Annabeth,“ odsekl. „Ale na tenhle večírek se nosí

vlastní zbraně.“

S tím štítem byl problém. Při boji oběma rukama jenom

s mečem má sice člověk víc síly, ale boj jednou rukou se štítem mu

zase dává lepší obranu a všestrannost. Můžeš použít víc pohybů,

víc možností, víc způsobů, jak zabít. Vzpomněl jsem si na

Cheiróna, který mi kladl na srdce, ať za všech okolností zůstanu

v táboře a učím se bojovat. Teď zaplatím za to, že jsem ho

neposlechl.

Luke udělal výpad a málem mě zabil na první pokus. Jeho meč

mi zajel pod paží, prosekl tričko a poškrábal žebra.

Odskočil jsem a přešel s Anaklusmem do protiútoku, ale Luke

odrazil mou čepel štítem.

„Ale, ale, Percy,“ napomenul mě Luke. „Vyšel jsi ze cviku.“

Znovu se po mně vrhl a ohnal se mi po hlavě. Odklonil jsem tu

ránu a vrátil mu ji. Lehce uskočil na bok.

Rána na žebrech bolela. Srdce mi bušilo. Když Luke znovu

zaútočil, odskočil jsem dozadu do bazénu a pocítil nával síly.

Zatočil jsem se pod hladinou, vytvořil sloup vody jako při

bouřkové smršti a nasměroval ho z hlubší strany bazénu Lukovi

přímo do obličeje.

Síla vody ho srazila, prskal a nic neviděl. Ale než jsem stačil

udeřit, převalil se na bok a byl zase na nohách.

Zaútočil jsem a odsekl mu okraj štítu, ale jeho to ani nevyvedlo

z míry. Přikrčil se a sekl mi po nohách. Najednou jsem měl stehno

v jednom ohni. Byla to tak intenzivní bolest, až jsem se zhroutil.

Džíny jsem měl nad kolenem rozříznuté. Byl jsem raněný. Nevěděl

jsem, jak vážně. Luke sekl dolů a já se převalil za plážové lehátko.

Pokoušel jsem se vstát, ale noha mou váhu neunesla.

190

„Peeerrrcy!“ zamečel Grover.

Znovu jsem se převalil a Lukův meč rozetnul lehátko napůl,

i s kovovými trubkami a se vším.

Dral jsem se k bazénu a ze všech sil se snažil neztratit vědomí.

Nikdy se mi to nepovede. Luke to taky věděl. Postupoval pomalu,

usmíval se. Ostří meče měl rudě zbarvené.

„Chci, abys viděl ještě jednu věc, než zemřeš, Percy.“ Podíval

se na medvědího muže Oreia, který pořád držel Annabeth

a Grovera za krky. „Teď si můžeš dát obídek, Oreie. Dobrou chuť.“

„Hehe! Hehe!“ Medvědí muž zvedl mé přátele a obnažil zuby.

V tu chvíli se rozpoutalo veškeré Hádovo zlo.

Švih!

Oreiovi vyrašil z tlamy šíp s červenými pírky. S překvapeným

výrazem na chlupaté tváři se svezl na palubu.

„Bratře!“ zakvílel Agrios. Na chvilku uvolnil pegasovy otěže,

ale černý kůň ho stačil nakopnout do hlavy a volně se vznést nad

záliv u Miami.

Lukovy strážce to na zlomek vteřiny tak omráčilo, že neudělali

nic, jen civěli, jak se těla těch medvědích dvojčat rozplývají v dým.

Pak následoval divoký sborový bojový pokřik a do kovu

zabušila kopyta. Z hlavního schodiště vyrazil tucet kentaurů.

„Koníci!“ vyjekl Tyson nadšeně.

Pro můj mozek to byla fuška, zpracovat všechno, co jsem viděl.

V tom davu byl i Cheirón, ale jeho příbuzní se mu skoro vůbec

nepodobali. Byli tam kentauři s černými těly arabských hřebců, jiní

se zlatou srstí, další s oranžovými a bílými skvrnami jako strakaté

americké plemeno. Někteří na sobě měli pestrá barevná trička se

světélkujícími písmeny, která dávala dohromady nápis: ZÁBAVNÍ

KONÍCI: POBOČKA JIŽNÍ FLORIDA. Někteří byli vyzbrojení

luky, jiní baseballovými pálkami, někteří paintballovými pistolemi.

Jeden měl tvář maskovanou jako válečník Komančů a máchal

velikou oranžovou polystyrénovou rukou se vztyčeným palcem.

Další byl do půlky těla nahý a celý pomalovaný zeleně. Třetí měl

žertovné brýle s vykulenýma očima na pružinách a příšernou

baseballovou čepici s plechovkami coly připevněnými na obou

stranách.

191

Vtrhli na palubu tak zuřivě a temperamentně, že to na chvíli

ohromilo i Luka. Nedokázal jsem odhadnout, jestli přijeli slavit

nebo útočit.

Vypadalo to, že obojí. Když Luke zvedl meč, aby shromáždil

své jednotky, jeden kentaur vystřelil speciálně upravený šíp

s koženou boxerskou rukavicí na konci. Praštila Luka do obličeje

a srazila ho do bazénu.

Jeho bojovníci se rozprchli. Nemohl jsem jim to vyčítat. Čelit

kopytům vyhazujícího hřebce je dost děsivé, ale když je to kentaur

vyzbrojený lukem, který navíc povykuje v čepici s plechovkami

coly, vzdal by se i ten nejodvážnější bojovník.

„No tak pojďte!“ vykřikl jeden z té čety koníků.

Začali pálit z paintballových zbraní. O Lukovy bojovníky se

rozpleskla vlna modré a zelené barvy, oslepila je a pocákala je od

hlavy až po paty. Pokoušeli se utéct, jenže jim to klouzalo a padali

na zem.

Cheirón se přihnal k Annabeth a ke Groverovi, lehce je zvedl

z paluby a uložil si je na hřbet.

Pokoušel jsem se vstát, ale připadalo mi, jako bych měl

zraněnou nohu pořád v ohni.

Luke se škrábal ven z bazénu.

„Zaútočte, vy pitomci!“ nařídil svým jednotkám. Někde dole

v podpalubí se rozezněl velký poplašný zvon.

Věděl jsem, že nás můžou každou chvilku smést Lukovy posily.

Jeho bojovníci se už probírali z překvapení a vrhali se na kentaury

s tasenými meči a kopími.

Tyson jich půl tuctu odrazil stranou, skopával je přes zábradlí

do zálivu. Ale po schodech nahoru proudili pořád noví a noví.

„Ústup, bratři moji!“ nařídil Cheirón.

„Nám neutečete, ty koňáku!“ houkl Luke. Zvedl meč, ale dostal

do obličeje dalším šípem s boxerskou rukavicí a tvrdě přistál

v plážovém lehátku.

Zlatý kentaur si mě zvedl na hřbet. „Hochu, sežeň toho svého

velkého kamaráda!“

„Tysone!“ zakřičel jsem. „Pojď sem!“

192

Tyson pustil dva bojovníky, které se chystal svázat na uzel,

a doběhl k nám. Skočil kentaurovi na záda.

„Hochu!“ zasténal kentaur a pod Tysonovou vahou se mu

málem podlomila kolena. „Co takhle nízkouhlovodanová dieta?“

Lukovi bojovníci se řadili do válečného šiku. Než byli

připraveni vyrazit, kentauři tryskem doběhli k okraji paluby

a nebojácně skočili přes zábradlí, jako by to byla překážková dráha,

a ne deset pater nad zemí. Byl jsem přesvědčený, že zemřeme.

Řítili jsme se směrem k molu, ale kentauři skoro úplně hladce

přistáli na asfaltu a vyrazili dál, výskali a křičeli posměšky na

adresu Princezny Andromedy, zatímco jsme se hnali do centra

Miami.

Netuším, co si asi tak místní obyvatelé mohli myslet, když jsme se

tryskem řítili kolem.

Ulice a budovy se začínaly rozmazávat, jak kentauři nabírali

rychlost. Zdálo se, jako by se zhušťoval celý vesmír, jako by nás

každý kentaurův krok odnesl míle a míle daleko. Za chviličku jsme

nechali město za sebou. Běželi jsme bažinatými poli s vysokou

trávou a jezírky a zakrslými stromy.

Konečně jsme se ocitli v kempu pro přívěsy na kraji jezera.

Všechny ty přívěsy byly vozy pro koně vybavené televizory

a miniledničkami a moskytiérami. Ocitli jsme se v táboře kentaurů.

„Kamaráde,“ řekl jeden z nich, když odkládal výzbroj. „Viděls

toho medvědího chlápka? Jak se tvářil: Proboha, já mám v tlamě

šíp!“

Kentaur s žertovnými brýlemi se rozesmál. „To byla paráda! Na

to si ťukneme!“

Oba kentauři se proti sobě rozběhli plnou silou a narazili do

sebe hlavami, pak odvrávorali opačnými směry a bláznivě se

přitom šklebili.

Cheirón si povzdechl. Složil Annabeth a Grovera na piknikovou

deku vedle mě. „Vážně bych uvítal, kdyby se bratranci věčně

nesráželi hlavami. Nemají mozkové buňky na rozdávání.“

„Cheiróne,“ vypravil jsem ze sebe, pořád ještě celý vedle

z toho, že je tady „Vy jste nás zachránil.“

193

Věnoval mi ironický úsměv. „No, nemohl jsem tě přece nechat

zemřít, zvlášť když jsi očistil mé jméno.“

„Ale jak jste věděl, kde jsme?“ zeptala se Annabeth.

„Pokročilé plánování, má drahá. Počítal jsem, že se vynoříte

někde poblíž Miami, pokud se dostanete z Moře nestvůr živí. Skoro

všechno divné se vyplaví poblíž Miami.“

„Tak to díky,“ zamumlal Grover.

„Ne, ne,“ řekl Cheirón. „Nemyslel jsem… no, nechme to. Jsem

rád, že tě zase vidím, můj mladý satyre. Hlavní je, že se mi povedlo

vyslechnout Percyho vysílání Iris a vystopovat signál. S Iris jsme

přátelé už celá staletí. Požádal jsem ji, aby mě upozornila na

každou významnou komunikaci v této oblasti. A přesvědčit

bratrance, aby vám přijeli na pomoc, mi žádnou práci nedalo. Jak

vidíte, kentauři se dokážou přemisťovat dost rychle, když chtějí.

Vzdálenost pro nás není totéž jako pro lidi.“

Podíval jsem se k táborovému ohni, kde tři koníci učili Tysona

ovládat paintballovou pistoli. Doufal jsem, že vědí, co si na sebe

šijí.

„Takže, co teď?“ zeptal jsem se Cheiróna. „Necháme Luka

jenom tak odplout? Má na palubě své lodi Krona. Nebo aspoň jeho

části.“

Cheirón si klekl a pečlivě složil přední nohy pod sebe. Otevřel

zdravotní váček na opasku a začal mi ošetřovat rány. „Obávám se,

Percy, že dnes to bylo něco jako remíza. Neměli jsme početní sílu

na to, abychom loď obsadili. A Luke nebyl připravený na to, aby

nás mohl stíhat. Nikdo nevyhrál.“

„Ale my máme rouno!“ upozornila ho Annabeth. „Clarisse je

s ním právě teď na cestě zpátky do tábora.“

Cheirón přikývl, i když se pořád tvářil rozpačitě. „Všichni jste

praví hrdinové. A jakmile Percyho uzdravíme, musíte se vrátit na

Vrch polokrevných. Kentauři vás tam odnesou.“

„Vy pojedete taky, ne?“ zeptal jsem se.

„No jistě, Percy. Uleví se mi, až budu zase doma. Mí druhové

prostě nedokážou ocenit hudbu Deana Martina. Kromě toho si

musím promluvit s panem D. Je třeba naplánovat zbytek léta. Čeká

nás spousta trénování. A chci vidět… Jsem zvědavý na to rouno.“

194

Nevěděl jsem přesně, co tím myslí, ale dělalo mi starosti, co

řekl Luke: Chtěl jsem ti to rouno nechat… jakmile s ním budu

hotov.

Že by jenom lhal? U Krona jsem se poučil, že za jedním plánem

bývá schovaný ještě jiný plán. Vládci Titánů se neříkalo Pokřivený

jen pronic zanic. Vždycky dokázal přimět lidi, aby dělali, co chtěl,

aniž by si uvědomili jeho pravé záměry.

Tyson začal u táboráku pálit ze své paintballové zbraně. Modrý

projektil se rozpleskl o jednoho kentaura a odhodil ho pozadu do

jezera. Kentaur se vynořil a vesele se šklebil, celý od bláta z bažiny

a modré barvy, a ukazoval Tysonovi dva vztyčené palce.

„Annabeth,“ povzdechl si Cheirón, „možná bys mohla

s Groverem trochu dohlédnout na Tysona a na mé bratrance, než

se, ehm, navzájem naučí všechny možné nepravosti?“

Annabeth se mu podívala do očí. Projelo mezi nimi jakési

porozumění.

„Jistě, Cheiróne,“ odpověděla. „Pojď, kozlíku.“

„Ale já nemám rád paintball.“

„Ale ano, máš.“ Zvedla Grovera na kopyta a odvedla ho

k táborovému ohni.

Cheirón skončil s obvazováním mé nohy. „Percy, po cestě jsem

si promluvil s Annabeth. O tom proroctví.“

Ufff, pomyslel jsem si.

„Ona za to nemohla,“ pověděl jsem. „Přinutil jsem ji, aby mi to

řekla.“

V očích mu podrážděně blýsklo. Byl jsem přesvědčený, že mi

vynadá, ale pak se zatvářil prostě jen unaveně. „Zřejmě jsem

nemohl čekat, že to udržím v tajnosti navěky.“

„Takže v tom proroctví jde o mě?“

Cheirón si nacpal obvazy zpátky do vaku. „Kéž bych to věděl,

Percy. Ještě ti není šestnáct. Prozatím tě musíme prostě cvičit

nejlíp, jak můžeme, a nechat budoucnost na sudičkách.“

Na sudičkách. Nepomyslel jsem na ty staré dámy už dlouho, ale

jakmile se o nich Cheirón zmínil, něco mi došlo.

„Tak tohle to znamenalo,“ pokýval jsem hlavou.

Cheirón se zamračil. „ Co co znamenalo?“

195

„Loni v létě. To znamení od sudiček, když jsem je viděl, jak

přestřihují něčí vlákno života. Myslel jsem, že to znamená, že

zemřu hned tam, ale je to horší. Má to něco společného s tím vaším

proroctvím. Ta smrt, kterou předpověděly – to se stane, až mi bude

šestnáct.“

Cheirónův ocas nervózně šlehal v trávě. „Chlapče můj, to

nemůžeš vědět jistě. Ani nevíme, jestli se to proroctví týká tebe.“

„Ale žádné jiné polokrevné dítě Velké trojky přece není!“

„Žádné, o kterém víme.“

„A Kronos povstává. Chce zničit horu Olymp!“

„Zkusí to,“ souhlasil Cheirón. „A západní civilizaci s ní, pokud

ho nezastavíme. Ale my ho zastavíme. Nebudeš v tom boji sám.“

Věděl jsem, že se mi snaží zvednout náladu, ale pamatoval jsem

si, co řekla Annabeth. Padne to na jednoho hrdinu. Jediné

rozhodnutí, které zachrání nebo zničí Západ. A byl jsem si jistý, že

sudičky mi k tomu dávaly nějaké varování. Stane se něco hrozného,

buď mně, nebo někomu, kdo mi je blízký.

„Já jsem jenom kluk, Cheiróne,“ vydechl jsem nešťastně. „Co je

jeden ubohý hrdina proti něčemu jako Kronos?“

Cheirónovi se povedl úsměv. „Co je jeden ubohý hrdina?

Joshua Lawrence Chamberlain mi jednou řekl cosi podobného,

a hned potom sám změnil průběh vaší občanské války.“

Vytáhl z toulce šíp a obrátil hrot, ostrý jako břitva, až se zaleskl

v záři ohně. „Božský bronz, Percy. Nesmrtelná zbraň. Co by se

stalo, kdybys to vystřelil na člověka?“

„Nic,“ řekl jsem. „Jenom by jím projel.“

„Přesně tak,“ souhlasil. „Lidé nežijí na stejné úrovni jako

nesmrtelní. Naše zbraně je ani nemohou zranit. Ale ty, Percy – ty

jsi dílem bůh, dílem člověk. Žiješ v obou světech. Mohou ti ublížit

oba a můžeš taky oba ovlivnit. To proto jsou hrdinové tak zvláštní.

Vnášíš naděje lidstva do říše věčnosti. Nestvůry nikdy nezemřou.

Rodí se znovu z chaosu a barbarství, které neustále vře pod

povrchem civilizace, a právě to posiluje i Krona. Je třeba je znovu

a znovu porážet, držet v šachu. Ten boj ztělesňují hrdinové. Bojuješ

v bitvách, které musí lidstvo vyhrát, musí zvítězit v každé generaci,

aby zůstalo lidstvem. Rozumíš tomu?“

196

„Já… já nevím.“

„Musíš to zkusit, Percy. Protože ať už jsi nebo nejsi to dítě

z proroctví, Kronos si myslí, že bys jím mohl být. A po dnešku

definitivně ztratil naději, že tě obrátí na svou stranu. To je jediný

důvod, proč tě zatím nezabil, víš. Jakmile si bude jistý, že tě

nedokáže využít, zničí tě.“

„Mluvíte, jako byste ho znal.“

Cheirón našpulil rty. „Já ho vážně znám.“

Zíral jsem na něj. Někdy prostě zapomenu, jak je Cheirón starý.

„To proto vás pan D. obvinil, když byl strom otrávený? Proto jste

říkal, že vám někteří lidé nevěří?“

„Jistě.“

„Ale, Cheiróne… Tohle neříkejte! Proč by si mysleli, že byste

mohl zradit tábor kvůli Kronovi?“

Cheirónovy oči nabraly temně hnědý odstín, byly plné tisíců let

smutku. „Percy, vzpomeň si na svůj výcvik. Vzpomeň si na své

studium mytologie. Jakým způsobem jsem spojen s vládcem

Titánů?“

Lámal jsem si hlavu, ale veškerá mytologie se mi vždycky

v hlavě pomíchala. Dokonce i teď, když to bylo tak skutečné, tak

důležité pro můj vlastní život, jsem si neuměl jasně vybavit

všechna jména a fakta. Zavrtěl jsem hlavou. „No, ehm, dlužíte

Kronovi nějakou laskavost, nebo co? Zachránil vám život?“

„Percy,“ hlesl Cheirón neuvěřitelně slabým hlasem. „Titán

Kronos je můj otec.“

197

Devatenáctá kapitola

ZÁVOD VOZŮ KONČÍ

S PLNOU PARÁDOU

í

D k

y dopravním schopnostem kentaurů jsme dorazili na Long

Island hned po Clarisse. Jel jsem na hřbetě Cheirónovi, ale moc

jsme toho nenamluvili, zvlášť ne o Kronovi. Věděl jsem, že pro

Cheiróna bylo těžké mi to říct. Nechtěl jsem na něj tlačit dalšími

otázkami. Jasně, potkal jsem už spoustu trapných rodičů, ale

Kronos, ďábelský vládce Titánů, který chce zničit západní

civilizaci? To není zrovna táta, jakého bys pozval do školy, aby

dětem vyprávěl o své práci.

Když jsme se dostali do tábora, kentauři se nemohli dočkat

setkání s Dionýsem. Slyšeli, že pořádá zvlášť divoké večírky, ale

zklamali se. Bůh vína neměl náladu na oslavování, když se celý

tábor shromáždil na Vrchu polokrevných.

Tábor měl za sebou dva týdny těžkých časů. Srub umění

a řemesel vyhořel až do základů, protože na něj zaútočil draco

Aionius (což bylo, pokud vím, řecké označení pro „pořádně velikou

ještěrku, která vydechuje zkázu“). Pokoje v hlavní budově

přetékaly raněnými. Kluci a holky z Apollónova srubu, kteří byli

nejlepší léčitelé, pracovali v jednom kuse, poskytovali první

pomoc. Všichni vypadali unaveně a zničeně, jak jsme se tak

společně tlačili kolem Thaliina stromu.

V okamžiku, kdy Clarisse přehodila zlaté rouno přes nejnižší

větev, jako by měsíční světlo zjasnělo, proměnilo se z šedi na

tekuté stříbro. Ve větvích zašustil chladivý vánek a vlnil se travou

až dolů do údolí. Všechno jako by se zvýraznilo – jas světlušek

v lesích, vůně jahodových polí, zvuk vln na pobřeží.

Jehličky na borovici začaly pomalu měnit barvu z hnědé na

zelenou.

198

Všichni se rozjásali. Dělo se to pomalu, ale jistě – kouzlo rouna

pronikalo do stromu, naplňovalo ho novou silou a vyhánělo z něj

jed.

Cheirón nařídil nepřetržité hlídky na vrcholu kopce, aspoň do té

doby, než objevíme vhodnou nestvůru, která rouno ochrání. Řekl,

že hned napíše inzerát do Olympského týdne.

Mezitím se Clarisse přesunula na ramenou svých druhů ze

srubu dolů do amfiteátru, kde byla uctěna vavřínovým věncem

a velikými oslavami u táborového ohně.

Mě ani Annabeth si nikdo pořádně nevšímal. Jako bychom ani

neodešli z tábora. Myslím, že to bylo to nejlepší poděkování, jaké

nám mohli dát, protože kdyby připustili, že jsme utekli z tábora na

výpravu, museli by nás vyloučit. A já vážně nestál o další

pozornost. Pro změnu mi bylo fajn jako řadovému táborníkovi.

Později toho večera, když jsme si opékali sušenkové sendviče

a poslouchali bratry Stollovy, kteří vyprávěli jakousi duchařskou

historku o zlém králi zaživa sežraném ďábelským pečivem od

snídaně, šťouchla do mě zezadu Clarisse a zašeptala mi do ucha:

„Nemysli si, Jacksone, že to máš u Arése vyžehlené jenom proto,

žes to jednou zvládl. Počkám si na správnou chvíli, jak tě zničit.“

Proti své vůli jsem se na ni musel usmát.

„Co je?“ chtěla vědět.

„Nic,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jenom je bezva být zas doma.“

Druhý den ráno, když zábavní koníci zamířili zpátky na Floridu,

oznámil Cheirón překvapivou věc. Závody vozů budou pokračovat

podle plánu. Všichni jsme čekali, že teď, když Tantalos zmizel, je

s nimi konec, ale připadalo nám správné je uspořádat, zvlášť když

se Cheirón vrátil a tábor byl v bezpečí.

Tyson nebyl kvůli naší první zkušenosti nadšen pomyšlením na

návrat do vozíku, zato mě rád nechal jít do týmu s Annabeth. Já

budu řídit, Annabeth bránit a Tyson poslouží jako četa z depa.

Zatímco jsem pracoval s koňmi, Tyson opravil Athénin vůz

a vylepšil ho hromadou speciálních změn.

Další dva dny jsme trénovali jako šílení. S Annabeth jsme se

dohodli, že pokud vyhrajeme, rozdělí se odměna – žádné

199

povinnosti po celý měsíc – mezi naše dva sruby. Protože Athéna

měla víc táborníků, získali by většinu toho volného času, ale to mi

nevadilo. O cenu jsem nestál. Chtěl jsem jenom vyhrát.

Večer před závody jsem se zdržel ve stájích. Povídal jsem si se

svými koňmi a naposled je hřebelcoval, když tu najednou někdo za

mnou poznamenal: „Prima zvířata, tihle koně. Škoda, že jsem je

nevymyslel sám.“

O dveře stáje se opíral chlápek středního věku v pošťácké

uniformě. Byl štíhlý, pod cestovatelskou přilbou měl kudrnaté

černé vlasy a přes rameno mu visel poštovní vak.

„Vy jste Hermés?“ vykoktal jsem.

„Ahoj, Percy. Nepoznáváš mě, když nemám běžecký úbor?“

„Ehm…“ Nevěděl jsem jistě, jestli bych měl pokleknout, nebo

si od něj koupit známky nebo co. Pak mi došlo, proč tu asi je. „Hm,

poslyšte, vládce Herme, ohledně Luka…“

Bůh povytáhl obočí.

„Hm, setkali jsme se s ním, to ano,“ přiznal jsem, „ale –“

„Nedokázali jste mu to rozmluvit?“

„No, jaksi jsme se pokusili se navzájem zabít v souboji.“

„Aha. Zkusil jsi diplomatický přístup.“

„Je mi to vážně líto. Dal jste nám přece ty prima dary

a všechno. A já vím, že jste chtěl, aby se Luke vrátil. Jenomže… on

se zkazil. Doopravdy zkazil. Tvrdil, že mu připadá, že jste ho

opustil.“

Čekal jsem, že se Hermés naštve. Počítal jsem, že mě promění

v křečka nebo něco podobného, a vážně se mi už nechtělo žít jako

hlodavec.

Místo toho si jenom povzdechl: „Měl jsi někdy sám pocit, že tě

otec opustil, Percy?“

Ach, bože.

Chtělo se mi říct: „Jenom asi tak stokrát denně.“ Od loňského

léta jsem s Poseidónem nemluvil. Nikdy jsem nebyl v jeho

podmořském paláci. A pak tu byla celá ta záležitost s Tysonem –

žádné varování, žádné vysvětlení. Jenom prásk, a máš bráchu.

Člověk by čekal, že si zaslouží aspoň telefonát na povzbuzení nebo

tak.

200

Čím víc jsem o tom uvažoval, tím jsem měl větší vztek.

Uvědomil jsem si, že bych vážně stál o uznání za tu výpravu, ale ne

od ostatních táborníků. Chtěl jsem, aby něco řekl otec. Aby si mě

všiml.

Hermés si na rameni upravil poštovní pytel. „Percy, když je

člověk bůh, je pro něj nejtěžší, že musí často jednat nepřímo, zvlášť

když jde o vlastní děti. Kdybychom měli zasahovat pokaždé, když

mají potomci nějaký problém… no, to by jen vyvolalo další

problémy a další zášť. Ale věřím, že pokud o tom budeš trochu

přemýšlet, pochopíš, že Poseidón si tě opravdu všímá. Vyslyšel tvé

prosby. Můžu jen doufat, že jednoho dne si Luke totéž uvědomí

o mně. Ať máš pocit, žes uspěl, nebo ne, připomněl jsi mu aspoň,

kdo je. Promluvil jsi s ním.“

„Snažil jsem se ho zabít.“

Hermés pokrčil rameny. „Rodina je složitá věc. A nesmrtelná

rodina je nesmrtelně složitá věc. Někdy nemůžeme udělat nic

lepšího než si navzájem připomínat, že jsme příbuzní v dobrém i ve

zlém… a snažit se co nejmíň zabíjet a zmrzačovat.“

Neznělo to jako recept na dokonalou rodinku. Na druhé straně,

když jsem tak uvažoval o své výpravě, uvědomil jsem si, že

Hermés má možná pravdu. Poseidón poslal hipokampy, aby nám

pomohli. Dal mi moc nad mořem, o které jsem dřív nevěděl. A pak

tu byl Tyson. Svedl nás Poseidón dohromady schválně? Kolikrát

mi tohle léto Tyson zachránil život?

V dálce zazněl roh z lastury, oznámil zákaz vycházení.

„Měl bys jít do postele,“ pobídl mě Hermés. „Tohle léto jsem tě

už dostal do dost velkých malérů. Vlastně jsem dorazil jenom

proto, abych ti předal zásilku.“

„Zásilku?“

„Jsem přece posel bohů, Percy.“ Vytáhl z pytle elektronický

podpisový blok a podal mi ho. „Tady se mi prosím podepiš.“

Vzal jsem elektronické pero a teprve v tu chvíli si uvědomil, že

je spletené ze dvou drobných zelených hádků. „Jejda!“ upustil jsem

podložku.

Jauvajs, postěžoval si George.

201

No teda, Percy, vynadala mi Martha. Jak by se tobě líbilo válet

se po zemi v koňské stáji?

„Jé, ehm, pardon.“ Ne že by mě zvlášť bavilo sahat na hady, ale

sebral jsem zase podložku a pero. Martha a George se mi propletli

v prstech a udělali ze sebe držadlo tužky, jakou mě nutila používat

učitelka speciální výchovy ve druhé třídě.

Donesls mi krysu? zajímal se George.

„Ne…“ řekl jsem. „Hm, žádnou jsme nenašli.“

A co takhle morčátko?

Georgi! okřikla ho Martha. Neutahuj si z toho chlapce.

Podepsal jsem se a podal blok zpátky Hermovi. Dal mi za něj

obálku, modrou jako moře.

Prsty se mi roztřásly. Ještě jsem ji ani neotevřel a už jsem tušil,

že je od otce. V tom chladném modrém papíru jsem cítil jeho sílu,

jako by sama obálka byla poskládaná z mořských vln.

„Přeju ti zítra štěstí,“ podotkl Hermés. „Máš dobré koně, ale

jistě mi odpustíš, když budu fandit Hermově srubu.“

A nenech se otrávit, až si to přečteš, drahoušku, poradila mi

Martha. Jemu vážně leží tvé blaho na srdci.

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se.

Kašli na ni, odbyl mě George. A příště si pamatuj, že hadi

pracují za dýško.

„Dost, vy dva,“ zarazil je Hermés. „Sbohem, Percy. Prozatím.“

Z cestovatelské helmy mu vyrašila bílá křidélka. Začal zářit a já

toho věděl o bozích dost, abych odvrátil oči dřív, než se odhalil ve

své pravé božské podobě. Když ten jasný bílý záblesk pominul,

osaměl jsem s koňmi.

Zíral jsem na modrou obálku v rukách. Byla nadepsána

pevným, ale elegantním písmem, které jsem už jednou viděl. Stálo

na balíčku, který mi Poseidón poslal loni v létě.

Percy Jackson

Tábor polokrevných

Farmářská cesta 3141

Long Island, New York 11954

202

Opravdový dopis od otce. Možná mi píše, že jsem odvedl

dobrou práci, když jsem získal rouno. Vysvětlí mi tu věc

s Tysonem, nebo se omluví, že si se mnou nepromluvil dřív. Rád

bych se v tom psaní dočetl o celé spoustě věcí.

Otevřel jsem obálku a rozložil papír.

Uprostřed stránky stála dvě jednoduchá slova:

Obrň se.

Druhý den ráno se všichni nadšeně chystali na závody vozů, i když

pořád nervózně pokukovali po obloze, jako by čekali, že se tam

houfují stymfalští ptáci. Nic se ale nedělo. Byl krásný letní den

s modrou oblohou a spoustou slunečního světla. Tábor začínal

vypadat tak, jak by měl: louky byly zelené a svěží, bílé sloupy

řeckých budov zářily, stromové víly si spokojeně hrály v lesích.

A mně bylo mizerně. Celou noc jsem proležel vzhůru a myslel

jsem na to Poseidónovo varování.

Obrň se.

Páni, dá si takovou práci s psaním dopisu, a pak napíše jenom

dvě slova?

Had Martha mi řekla, abych se nenechal otrávit. Možná, že

Poseidón měl k té stručnosti nějaký důvod. Možná nevěděl přesně,

před čím mě varuje, ale vycítil, že se stane něco velkého – něco, co

by mě mohlo úplně zničit, kdybych nebyl připravený. Bylo to

těžké, ale snažil jsem se nasměrovat myšlenky na závod.

Když jsme s Annabeth vyjeli na dráhu, musel jsem obdivovat

práci, kterou Tyson udělal na Athénině vozíku. Leskl se

bronzovými výztuhami. Kola měl upevněná na kouzelných

závěsech, takže jsme klouzali dopředu bez jediného otřesu. Postroje

pro koně byly tak dokonale vyvážené, že se vůz stáčel při

nejslabším zatáhnutí za otěže.

Tyson nám vyrobil i dva oštěpy, každý se třemi tlačítky na

držadle. První ho nastavovalo, aby při dopadu uvolnil ostnatý drát,

který se měl zamotat do kol protivníka. Druhé tlačítko ovládalo

tupý (ale stejně dost bolestivý) bronzový hrot, který měl srazit

vozataje z vozíku. Třetí knoflík uvolňoval hákovací kotvici, která

203

se dala využít na spojení s protivníkovým vozem, nebo k jeho

odtlačení.

Odhadoval jsem, že jsme ve slušné závodní kondici, ale Tyson

mě přesto varoval, abych si dal pozor. Další týmy měly v záloze

spoustu triků.

„Tu máš,“ řekl mi těsně předtím, než začal závod.

Podal mi náramkové hodinky. Nebylo na nich nic zvláštního –

jen bílý a stříbrný ciferník, černý kožený pásek – ale jakmile jsem

je uviděl, došlo mi, že to je ta věc, ve které se vrtal celé léto.

Obyčejně si na hodinky nijak nepotrpím. Co je mi po tom, kolik

je hodin? Ale Tysonovi jsem to nemohl odmítnout.

„Díky, člověče.“ Nasadil jsem si je a překvapilo mě, jak jsou

lehké a pohodlné. Málem jsem nevěděl, že je mám na ruce.

„Nedodělal jsem je včas před tou výpravou,“ zamumlal Tyson.

„To je mi líto.“

„Když budeš v závodě potřebovat ochranu,“ poradil mi, „stiskni

to tlačítko.“

„Jo, dobře.“ Netušil jsem, jak může hlídání času v závodě

prospět, ale dojalo mě, že se o to Tyson stará. Slíbil jsem mu, že

budu na hodinky pamatovat. „A, hm, Tysone…“

Podíval se na mě.

„Chtěl jsem říct, no…“ Snažil jsem se vymyslet, jak se mu

omluvit za to, že jsem se za něj před tou výpravou styděl, že jsem

všem říkal, že vlastně není můj bratr. Slova se mi hledala těžko.

„Já vím, co mi řekneš,“ řekl Tyson a zatvářil se tak nějak

stydlivě. „Poseidón o mě nakonec přece jenom stojí.“

„No, ano –“

„Poslal mi na pomoc tebe. Přesně jak jsem prosil.“

Zamrkal jsem. „Tys prosil Poseidóna o… mě?“

„O kamaráda,“ řekl Tyson a kroutil si rukama triko. „Mladí

kyklopové rostou sami na ulici, učí se vyžívat ze zbytků. Učí se

přežít.“

„Ale to je hrozné!“

Vážně zavrtěl hlavou. „Učí nás to vážit si požehnání. Nebýt

chtiví a lakomí a tlustí jako Polyfémos. Ale já měl strach. Nestvůry

mě pořád pronásledovaly, občas mě chňaply –“

204

„To jsou ty jizvy, co máš na zádech?“

Do oka mu vstoupila slza. „Sfinga na Dvaasedmdesáté ulici.

Pořádně surová. Modlil jsem se k tátovi o pomoc. Brzo potom mě

našli lidé z Meriwetheru.

Potkal jsem tebe. Největší požehnání vůbec. Lituju, že jsem

říkal, že je Poseidón lakomý. Poslal mi bratra.“

Zíral jsem na hodinky, které mi Tyson vyrobil.

„Percy!“ zavolala Annabeth. „Pojď!“

Cheirón už byl na startovní čáře a chystal se zatroubit na

lasturu.

„Tysone…“ řekl jsem.

„Běž…“ ponoukl mě Tyson. „Vyhraješ!“

„Já – jo, dobře, chlape. Vyhrajeme to pro tebe.“ Vylezl jsem na

vůz a připravil se, zrovna když Cheirón zadul startovní signál.

Koně věděli, co mají dělat. Hnali jsme se po dráze tak rychle, že

bych vypadl, kdybych neměl ruce zamotané do kožených otěží.

Annabeth se pevně držela okraje. Kola nádherně klouzala po

povrchu. První zatáčku jsme vybrali o celou délku vozu před

Clarisse, která se ze všech sil snažila odrazit útok oštěpem od

bratrů Stollových v Hermově voze.

„Máme je!“ vykřikl jsem, ale bylo to trochu brzo.

„Pozor!“ zaječela Annabeth. Mrštila dopředu první oštěp,

nastavený do režimu hákovací kotvice, a odrazila olovem zatíženou

síť, do které jsme se měli oba zamotat. Na boku se vedle nás

objevil Apollónův vůz. Než se Annabeth stačila znovu ozbrojit,

hodil nám Apollónův bojovník oštěp do pravého kola. Roztříštil se,

ale ještě předtím nám rozlámal několik paprsků kola. Vozík se

zhoupl a rozkymácel se. Čekal jsem, že se celé kolo rozpadne, ale

kupodivu jsme jeli dál.

Pobídl jsem koně, aby zrychlili. Byli jsme teď na stejné úrovni

s Apollónem. Zezadu nás doháněl Héfaistos. Arés a Hermés se

propadli, jeli bok po boku a Clarisse bojovala mečem proti oštěpu

Connora Stolla.

Kdybychom dostali jediný další zásah do kola, převrhli bychom

se.

205

„Mám vás!“ zařval vozataj od Apollóna, táborník, který tu byl

první rok. Nepamatoval jsem si jeho jméno, ale rozhodně byl dost

sebevědomý.

„Jo, jasně!“ zakřičela na něj Annabeth.

Sebrala druhý oštěp – dost riskovala, protože nám zbýval ještě

celý jeden okruh – a hodila ho na Apollónova vozataje.

Zamířila dokonale. Na oštěpu narostl těžký hrot, zasáhl vozataje

do prsou, srazil ho na jeho druha a oba je vyhodil z vozu saltem

dozadu. Koně ucítili, jak otěže povolily, a začali jančit, zamířili

přímo do davu. Táborníci na tribuně se drápali do bezpečí, zatímco

koně přeskočili roh bariéry a zlatý vůz se převrátil. Koně pádili

zpátky do stájí a převrácený vůz táhli za sebou.

Udržel jsem náš vůz pohromadě i ve druhé zatáčce, přestože

pravé kolo příšerně skřípalo. Přejeli jsme startovní čáru a hnali se

do posledního kola.

Náprava vrzala a sténala. Kymácející se kolo nám ubíralo

rychlost, i když koně reagovali na každý můj povel, běželi jako

dobře promazaný stroj.

Héfaistův tým nás pořád doháněl.

Beckendorf se zašklebil a stiskl tlačítko na řídicím panelu.

Z předku jeho mechanických koní vyrazila ocelová lana a omotala

se nám kolem zadního hrazení. Náš vůz se otřásl, když se spustil

Beckendorfův navíjecí systém – táhl nás dozadu a Beckendorf se

současně přitahoval dopředu.

Annabeth zaklela a vytáhla nůž. Sekala do lan, ale ta byla silná.

„Nemůžu je odříznout!“ křičela.

Héfaistův vůz byl teď nebezpečně blízko, jeho koně se užuž

chystali zadupat nás pod kopyty.

„Vyměň si to se mnou!“ nařídil jsem Annabeth. „Vezmi otěže!“

„Ale –“

„Věř mi!“

Přitáhla se dopředu a popadla otěže. Obrátil jsem se a ze všech

sil se snažil udržet na nohou. Vytáhl jsem meč.

Sekl jsem a lana praskla jako provázky papírového draka.

Zhoupli jsme se dopředu, ale Beckendorfův vozataj jen stočil vůz

206

doleva a přitáhl se na naši úroveň. Beckendorf vytasil meč. Sekl po

Annabeth a já jeho čepel odvrátil.

Blížili jsme se k poslední zatáčce. Nikdy to nedokážeme.

Potřeboval jsem zneškodnit Héfaistův vůz a dostat ho z cesty, ale

musel jsem taky chránit Annabeth. Beckendorf byl sice fajn kluk,

ale to ještě neznamenalo, že nás oba nepošle do nemocnice, pokud

si nedáme pozor.

Byli jsme teď na jedné úrovni, zezadu se blížila Clarisse,

doháněla ztracený čas.

„Tak zatím, Percy!“ vykřikl Beckendorf. „Tady máš dáreček na

rozloučenou!“

Hodil nám do vozu jakýsi kožený váček. Okamžitě se zaklesl na

podlaze a začal chrlit zelený kouř.

„Řecký oheň!“ vyjekla Annabeth.

Zaklel jsem. Slyšel jsem historky o tom, co řecký oheň dokáže.

Počítal jsem, že máme asi tak deset vteřin, než vybuchne.

„Zbav se toho!“ zakřičela Annabeth, ale já nemohl. Héfaistův

vůz byl pořád vedle nás, čekal do poslední chvilky, aby si byl jistý,

že ten dáreček vybuchne. Beckendorf mě zaměstnával mečem.

Kdybych přestal dávat pozor a postaral se o řecký oheň, sekl by

Annabeth a stejně bychom nabourali. Pokoušel jsem se kožený

váček odkopnout nohou, ale nedařilo se mi to. Pevně ve voze vězel.

V tu chvíli jsem si vzpomněl na hodinky.

Nevěděl jsem, jak to pomůže, ale podařilo se mi zmáčknout

stopky. Hodinky se okamžitě proměnily. Rozvinuly se směrem

k okrajům jako závěrka staromódního foťáku, kožený pásek se mi

ovinul kolem předloktí, až jsem držel kulatý válečný štít. Měl přes

metr v průměru, zevnitř měkká kůže, zvenčí leštěný bronz

s vyrytými motivy, které jsem neměl čas prohlížet.

Věděl jsem jen tolik: Tyson to dokázal. Zvedl jsem štít a

Beckendorfův meč na něj narazil. Jeho čepel se rozletěla na kusy.

„Co?“ vykřikl. „Jak –“

Neměl čas říct víc, protože jsem ho svým novým štítem praštil

do hrudi, až vyletěl z vozíku a svalil se do prachu.

Chystal jsem se seknout mečem po vozatajovi, ale Annabeth

vykřikla: „Percy!“

207

Řecký oheň vystřeloval jiskry. Zasunul jsem hrot meče pod

kožený váček a zabral jako bych pracoval se špachtlí. Zápalná

puma se uvolnila a vlétla do Héfaistova vozíku přímo k nohám

vozataje. Vyjekl.

Vozataj se ve zlomku vteřiny správně rozhodl a vyskočil

z vozu. Ten se stočil a vybuchl do zelených plamenů. Kovoví koně

zřejmě zkratovali. Obrátili se a táhli hořící vrak zpátky ke Clarisse

a k bratrům Stollovým, kteří museli strhnout řízení, aby se jim

vyhnuli.

Annabeth zatáhla za otěže na poslední obrátce. Přidržel jsem se,

myslel jsem, že se převrátíme, ale nějak nás zatáčkou provezla

a pobídla koně k cílové čáře. Dav burácel.

Jakmile se vůz zastavil, obklopili nás přátelé. Začali skandovat

naše jména, ale Annabeth přes ten rámus vykřikla: „Počkat!

Poslouchejte! To jsme nebyli jenom my!“

Dav se nechtěl nechat utišit, ale Annabeth ho přehlušila:

„Nezvládli bychom to, kdyby nebylo ještě někoho dalšího!

Nevyhráli bychom tenhle závod a nezískali zlaté rouno

a nezachránili Grovera a tak! Vděčíme za svůj život Tysonovi,

Percyho…“

„Bratrovi!“ prohlásil jsem tak hlasitě, aby to slyšeli všichni.

„Tysonovi, mému malému bratříčkovi.“

Tyson se začervenal. Dav se rozjásal. Annabeth mi vlepila pusu

na tvář. Po tomhle řev ještě zesílil.

Celý Athénin srub zvedl mě a Annabeth a Tysona na ramena

a nesl nás ke stupňům vítězů. Tam už čekal Cheirón, aby nám

předal vavřínové věnce.

208

Dvacátá kapitola

KOUZLO ROUNA

FUNGUJE AŽ MOC

To odpoledne bylo jedno z nejšťastnějších, jaké jsem kdy v táboře

prožil. To možná dokazuje, že nikdy nevíš, kdy se tvůj svět chystá

rozsypat na kousky.

Grover oznámil, že bude moci strávit zbytek léta s námi, než se

znovu vydá na výpravu za Panem. Jeho šéfové v Radě kopytnatých

starších byli tak ohromeni, že se nenechal zabít a vyčistil cestu pro

budoucí pátrače, že mu poskytli dvouměsíční volno a novou

píšťalu. Jediná špatná zpráva: Grover si nedal říct a celé odpoledne

na tu píšťalu hrál a jeho hudební umění se nijak nezlepšilo. Hrál hit

skupiny Village People „Y.M.C.A.“ a jahodníky začaly šílet,

obtáčely se nám kolem nohou, jako by se nás pokoušely uškrtit.

Myslím, že se jim to nedalo vyčítat.

Grover se mi svěřil, že když jsme teď zase spolu, může zrušit to

spojení vcítěním mezi námi. Já mu ale řekl, že bych to nechal tak,

pokud mu to nevadí. Odložil píšťalu a vyjeveně na mě zíral. „Ale

jestli se zase dostanu do nějakého maléru, budeš ohrožený, Percy!

Mohl bys umřít!“

„Jestli se zase dostaneš do nějakého maléru, chci o tom vědět.

A přijdu ti znova na pomoc, vojáku. Jinak nehraju.“

Nakonec se nechal přemluvit, že spojení nepřeruší. Zase se

pustil do hraní té odrhovačky jahodám. Nepotřeboval jsem žádné

empatické spojení s rostlinami, abych věděl, jak to na ně působí.

Později během lekce lukostřelby mě Cheirón vzal stranou a řekl mi,

že urovnal problémy se školou Meriwether. To zničení tělocvičny

už mi nedávají za vinu. A ani policie už mě nehledá.

„Jak se vám to povedlo?“ zeptal jsem se.

209

Cheirónovi zazářily oči. „Jenom jsem naznačil, že smrtelníci

ten den viděli něco jiného – výbuch kotle, což nebyla tvoje vina.“

„Vy jste to jenom řekl a oni to vzali?“

„Pohrál jsem si trochu s mlhou. Jednoho dne, až na to budeš

připravený, ti ukážu, jak se to dělá.“

„Chcete říct, že se můžu příští rok vrátit na Meriwether?“

Cheirón povytáhl obočí. „To ne, pořád jsi vyloučený. Tvůj

ředitel, pan Bonsai, říkal, že máš – jak to jenom formuloval? –

nepříznivou karmu, která narušuje výukovou auru školy. Ale se

zákonem nemáš žádný problém, takže se tvé mámě ulevilo. Ano,

a když mluvíme o tvé mámě…“

Odepnul si od toulce mobilní telefon a podal mi ho. „Je nejvyšší

čas, abys jí zavolal.“

Nejhorší byl ten začátek – to „Percy – Jacksone – co – sis

myslel – máš – vůbec – tušení – jak – moc – jsem – se – o – tebe –

bála – vytratit – se – z – tábora – bez – povolení – vypravit – se –

na – nebezpečnou – výpravu – a – vyděsit – mě – k – smrti “.

Ale nakonec se zastavila, aby se nadechla. „No, jsem prostě

ráda, že jsi zas v bezpečí!“

To je na mé mámě bezvadné. Neumí se dlouho zlobit. Zkouší

to, ale nemá to prostě v povaze.

„Je mi to líto, mami,“ řekl jsem jí. „Už tě nebudu děsit.“

„Neslibuj mi to, Percy. Vím dobře, že se to jedině zhorší.“

Snažila se, aby to znělo bezstarostně, ale já tušil, že je pořádně

rozčilená.

Chtěl jsem něco říct, abych jí spravil náladu, ale věděl jsem, že

má pravdu. Jako polokrevný budu vždycky dělat věci, které ji

vyděsí. A až budu starší, nebezpečí se jenom zvýší.

„Mohl bych na nějakou dobu přijet domů,“ nabídl jsem jí.

„Ne, ne. Jenom zůstaň v táboře. Dělej, co máš dělat. Ale

přijedeš domů na další školní rok, viď?“

„Jo, jistě. Teda, pokud existuje ještě nějaká škola, která mě

přijme.“

„No, my už něco najdeme, zlato,“ povzdechla si máma.

„Někde, kde nás ještě neznají.“

210

Pokud šlo o Tysona, chovali se k němu táborníci jako k hrdinovi.

Rád bych ho měl ve srubu za spolubydlícího napořád, ale ten večer,

když jsme seděli na duně nad průlivem Long Islandu, mi oznámil

něco, co mě úplně dostalo.

„Včera v noci mi přišel sen od táty,“ řekl. „Zve mě na

návštěvu.“

Uvažoval jsem, jestli si nedělá legraci, ale Tyson vlastně ani

pořádně neuměl vtipkovat. „Poseidón ti poslal ve snu vzkaz?“

Tyson přikývl. „Chce, abych šel na zbytek prázdnin pod moře.

Učit se pracovat v kyklopských kovárnách. Říkal tomu zác – zác –“

„Zácvik?“

„Ano.“

Pomalu mi to docházelo. Přiznám se, že jsem trochu žárlil. Mě

Poseidón nikdy pod vodu nepozval. Ale pak jsem si pomyslel:

Tyson odejde? Prostě jen tak?

„Kdy půjdeš?“ zeptal jsem se.

„Hned.“

„Hned. Jako… přímo teď hned?“

„Hned.“

Zíral jsem na vlny v průlivu Long Islandu. Voda se červeně

leskla v západu slunce.

„Mám z toho radost, člověče,“ podařilo se mi říct. „Fakt.“

„Je těžké opustit nového bratra,“ přiznal a hlas se mu třásl. „Ale

chci vyrábět věci. Zbraně pro tábor. Budete je potřebovat.“

Bohužel jsem věděl, že má pravdu. Rouno všechny problémy

tábora nevyřešilo. Luke tam pořád někde byl, sbíral vojsko na

palubě Princezny Andromedy.

Kronos se dál znovu formoval ve své zlaté rakvi. Nakonec

s nimi budeme muset bojovat.

„Vyrobíš ty nejlepší zbraně všech dob,“ řekl jsem Tysonovi.

Pyšně jsem zvedl svoje hodinky. „Vsadím se, že taky půjdou úplně

přesně.“

Tyson popotáhl. „Bratři si navzájem pomáhají.“

„A ty jsi můj bratr,“ přikývl jsem. „To je jasné.“

211

Poplácal mě po zádech tak silně, že mě málem srazil z písečné

duny. Pak si setřel z tváře slzu a zvedl se k odchodu. „Používej ten

štít dobře.“

„To budu, chlape.“

„Jednoho dne ti zachrání život.“

Řekl to tak jistě, až mě napadlo, jestli tím svým kyklopským

okem náhodou nevidí do budoucnosti.

Zamířil dolů na břeh a zahvízdal. Z vln vyrazil hipokampus

Duhák. Díval jsem se, jak spolu odplouvají do Poseidónovy říše.

Jakmile byli pryč, zadíval jsem se na své nové náramkové

hodinky. Stiskl jsem tlačítko a štít vyrazil do plné velikosti. Do

bronzu byly vykovány obrazy ve starořeckém stylu, scény z našich

dobrodružství letošního léta. Byla tam Annabeth, jak vraždí

laistrygonského hráče vybíjené, já, jak bojuju s bronzovými býky

na Vrchu polokrevných, Tyson, jedoucí na Duhákovi k Princezně

Andromedě, konfederační loď Birmingham, pálící z kanónů na

Charybdu. Přejel jsem rukou po výjevu, na kterém Tyson bojoval

s hydrou a držel přitom krabici Obřích koblih.

Nemohl jsem si pomoct, bylo mi smutno. Věděl jsem, že Tyson

zažije pod vodou úžasné časy. Ale bude mi chybět všechno, co se

ho týkalo – jeho okouzlení koňmi, to, jak dokázal opravit vozy

nebo pomačkaný kov holýma rukama, jak uměl svázat grázly do

kozelce. Bude mi dokonce chybět i to, jak celou noc na vedlejší

posteli chrápal jako zemětřesení.

„Hej, Percy.“

Obrátil jsem se. Na vršku duny stála Annabeth s Groverem.

Nejspíš jsem měl v očích nějaký písek, protože jsem musel silně

zamrkat.

„Tyson…“ oznámil jsem jim. „Musel…“

„My víme,“ odpověděla Annabeth tiše. „Cheirón nám to řekl.“

„Kovárny kyklopů,“ otřásl se Grover. „Slyšel jsem, že tam mají

v bufetech příšerné jídlo! Třeba vůbec žádné plněné tortilly.“

Annabeth natáhla ruku. „Pojď, chaluhový mozečku. Je čas na

večeři.“

Šli jsme zpátky k jídelnímu pavilonu společně, jenom my tři,

jako za starých časů.

212

Tu noc zuřila bouře, ale kolem Tábora polokrevných se rozdělila,

jak to bouřky obvykle dělaly. Na obzoru se křižovaly blesky, vlny

bily do pobřeží, ale v našem údolí nespadla ani kapka. Díky rounu

jsme byli zase chráněni, uzavřeni ve svých kouzelných hranicích.

Přesto jsem měl neklidné sny. Slyšel jsem Krona, jak se mi

vysmívá z hlubin Tartaru: Polyfémos sedí slepý ve své jeskyni,

mladý hrdino, a věří, že vybojoval velké vítězství. Myslíš, že jsi míň

pošetilý? Temnotu naplnil Titánův chladný smích.

Pak se ten sen proměnil. Vydal jsem se za Tysonem na dno

moře, k Poseidónovu dvoru. Byl to nádherný sál, plný modrého

světla, podlaha dlážděná perlami. A tam na trůnu z korálu seděl

můj otec, oblečený jako prostý rybář v khaki krátkých kalhotách

a sluncem vybledlém tričku. Vzhlédl jsem do jeho opálené

ošlehané tváře, do hlubokých zelených očí a on pronesl dvě slova:

Obrň se.

S leknutím jsem se probudil.

Ozývalo se bušení na dveře. Dovnitř vrazil Grover, ani nečekal

na vyzvání. „Percy!“ zajíkal se. „Annabeth… na kopci… ona…“

Výraz v jeho očích mi prozradil, že se děje něco hrozně zlého.

Annabeth měla tu noc hlídku, chránila rouno. Jestli se něco stalo –

Strhl jsem ze sebe deky, krev se mi v žilách proměnila na

ledovou vodu. Hodil jsem na sebe nějaké oblečení a Grover se

mezitím snažil sestavit úplnou větu, ale byl moc šokovaný, moc

udýchaný. „Ona tam leží… jenom tam leží…“

Vyrazil jsem ven a hnal se po centrálním prostranství, Grover

hned za mnou. Zrovna začínalo svítat, ale zdálo se, že celý tábor je

na nohou. Zvěsti se rychle šířily. Stalo se něco ohromného. Několik

táborníků už postupovalo na kopec, satyrové a nymfy a hrdinové ve

zvláštní směsici brnění a pyžam.

Uslyšel jsem klapot koňských kopyt a zezadu nás dohnal

Cheirón. Tvářil se zasmušile.

„Je to pravda?“ zeptal se Grovera.

Grover dokázal jenom přikývnout, tvářil se omámeně.

Pokoušel jsem se zeptat, co se děje, ale Cheirón mě popadl za

paži a lehce si mě zvedl na hřbet. Společně jsme se hnali na Vrch

polokrevných, kde se pomalu sbíral dav lidí.

213

Čekal jsem, že na větvi borovice neuvidím rouno, ale pořád tam

bylo, lesklo se v prvním světle svítání. Bouřka se rozehnala

a obloha byla krvavě rudá.

„Proklínám vládce Titánů,“ houkl Cheirón. „Zase nás ošidil,

získal další šanci ovládnout to proroctví.“

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se.

„To rouno,“ řekl. „To rouno zafungovalo až moc dobře.“

Hnali jsme se tryskem kupředu a všichni nám uhýbali z cesty.

Tam u kmene stromu ležela dívka v bezvědomí. Klečela u ní další

holka v řeckém brnění.

V uších mi hučela krev. Nedokázal jsem pořádně uvažovat.

Annabeth někdo napadl? Ale proč je rouno pořád na místě?

Strom sám vypadal úplně v pořádku, celý a zdravý, zaplavený

kouzlem zlatého rouna.

„Uzdravilo strom,“ prohlásil Cheirón chvějícím se hlasem.

„A jed nebyla jediná věc, kterou vymýtilo.“

Pak mi došlo, že tam na zemi není Annabeth. Ta byla v brnění

a klečela vedle dívky ležící v bezvědomí. Jakmile nás Annabeth

uviděla, rozběhla se k Cheirónovi. „To… ona… prostě najednou se

tu objevila…“

Z očí se jí valily slzy, ale já to pořád nechápal. Tolik mě to

rozhodilo, že jsem si nic nedokázal dát dohromady. Seskočil jsem

Cheirónovi ze zad a doběhl k té dívce v bezvědomí. Cheirón na mě

křikl: „Percy, počkej!“

Klekl jsem si u ní. Měla krátké černé vlasy a pihy na nose. Tělo

měla jako vytrvalostní běžec, pružná a silná, oblečená v šatech ve

stylu punk a gothic – měla černé tričko, černé otrhané džíny

a koženou bundu s odznáčky skupin, o kterých jsem nikdy neslyšel.

Nebyla z tábora. Neznal jsem ji ze žádného srubu. A přesto

jsem měl strašně divný pocit, že už jsem ji někde viděl…

„Je to pravda,“ hlesl Grover a oddechoval po prudkém běhu do

kopce. „Nemůžu tomu uvěřit…“

Nikdo jiný se k té dívce nepřiblížil.

Položil jsem jí ruku na čelo. Kůži měla chladnou, ale prsty mě

pálily, jako by byly v ohni.

214

„Potřebuje nektar a ambrózii,“ řekl jsem. Určitě patřila

k polokrevným, ať už byla z tábora nebo ne. Vycítil jsem to

z jediného doteku. Nechápal jsem, proč se všichni chovají tak

vyděšeně.

Vzal jsem ji za ramena a zvedl do sedu, položil si její hlavu na

rameno.

„No tak!“ zaječel jsem na ostatní. „Co je to s vámi, lidi? Pojďte,

odneseme ji do hlavní budovy.“

Nikdo se nepohnul, dokonce ani Cheirón ne. Všichni byli úplně

omráčení.

Najednou se ta dívka roztřeseně nadechla. Zakašlala a otevřela

oči.

Duhovky měla nápadně modré – chladně, ocelově modré.

Popleteně na mě hleděla, třásla se a divoce si mě měřila.

„Kdo –“

„Jsem Percy,“ představil jsem se. „Už jsi v bezpečí.“

„To byl hrozně divný sen…“

„Už je to v pořádku.“

„Umírala jsem.“

„Ne,“ ubezpečil jsem ji. „Jsi v pořádku. Jak se jmenuješ?“

A v tu chvíli mi to došlo. Věděl jsem to dřív, než to řekla.

Zahleděla se na mě těma modrýma očima a já pochopil, o co

vlastně šlo v celé výpravě za zlatým rounem. Proč byl strom

otráven. Došlo mi to všechno. Kronos to provedl, aby přivedl do

hry novou figurku – další šanci na ovládnutí toho proroctví.

Dokonce i Cheirón, Annabeth a Grover, kteří by měli tuhle

chvíli oslavovat, byli šokovaní, mysleli na to, co to může znamenat

pro budoucnost. A já držel v náruči někoho, kdo byl předurčen

k tomu, stát se mým nejlepším přítelem, nebo možná nejhorším

nepřítelem.

„Jsem Thalia,“ promluvila dívka. „Diova dcera.“

215

PODĚKOVÁNÍ

Mnoho díků mým mladým beta testovačům, Geoffreymu

Coleovi a Travisu Stollovi, za přečtení rukopisu a řadu dobrých

návrhů; Egbertu Bakkerovi z Univerzity Yale za pomoc se

starořečtinou; Nancy Galltové za zdatnou reprezentaci; mé

redaktorce Jennifer Besserové za rady a vytrvalost; žákům mnoha

škol, které jsme navštívili, za nadšenou podporu; a samozřejmě

Becky, Haleymu a Patricku Riordanovým, kteří mi umožnili výlety

do Tábora polokrevných.

216