PROKLETÍ TITÁNŮ

PROKLETÍ TITÁNŮ

NAPSAL RICK RIORDAN

čtení • radost • poučení

Percy Jackson

Prokletí Titánů

Rick Riordan

Poprvé vydalo v roce 2007 nakladatelství Hyperion Books for Children,

114 Fifth Avenue, New York, New York 10011-5690,

Permission for this edition was arranged through the Nancy Gallt Literary Agency.

First published in Great Britain in the English language by Puffin Books Ltd, 2007.

Copyright © 2007 by Rick Riordan

ISBN 978-1-4231-0145-1

Z anglického originálu Percy Jackson 3 The Titan’s Curse

přeložila PhDr. Dana Chodilová

Napsal Rick Riordan

Redakční úprava Marie Hošková

Jazyková korektura Petra Blochová

Odpovědná redaktorka Ilona Sedláčková

Technická redaktorka Lucie Mikešová

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT, Radiová 1122/1, Praha 10,

jako svou 1997. publikaci, 1. vydání, 2010

Sazbu zhotovilo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín

České vydání © Fragment, s.r.o., 2010

Translation © PhDr. Dana Chodilová, 2010

Beletrie pro děti a mládež / Fantasy, sci-fi, horory / edice Percy Jackson

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN 978-80-253-1122-6 (1. vydání, 2010)

Věnováno Topheru Bradfieldovi, táborníkovi,

který vybudoval zvláštní svět.

OBSAH

Má záchranná akce dopadne úplně pod psa ........................... 8

Zástupce ředitele spouští trnomet ........................................ 20

Bianca di Angelo si volí cestu ............................................. 29

Thalia podpálí Novou Anglii ............................................... 40

Volám na dno oceánu .......................................................... 49

Starý známý mrtvý zajde na kus řeči.................................... 62

Nenávidí mě všichni až na koně ........................................... 74

Dávám nebezpečný slib ....................................................... 90

Učím se pěstovat zombie ..................................................... 98

Zničím pár kosmických lodí .............................................. 111

Grover dostane lamborghini .............................................. 118

Trénuju snowboarding s prasetem ...................................... 127

Navštívíme boží skládku .................................................... 138

Mám přehradní problém .................................................... 156

Peru se s poťouchlým dvojčetem Santa Clause .................. 172

Potkáme draka, kterému hrozně páchne z tlamy ................. 187

Nesu na zádech pár milionů kil .......................................... 202

Kamarádka se loučí ........................................................... 212

Bohové hlasují o tom, jak nás zabít ................................... 218

K vánocům dostanu nového nepřítele ................................ 230

První kapitola

MÁ ZÁCHRANNÁ AKCE

DOPADNE ÚPLNĚ POD PSA

pá

V tek před vánočními prázdninami mi máma sbalila věci na noc

a pár vražedných zbraní a odvezla mě do nové internátní školy. Po

cestě jsme vyzvedli mé kamarádky Annabeth a Thalii.

Z New Yorku to byla do Bar Harboru osmihodinová jízda.

Dálnici bičoval déšť a sníh. Annabeth, Thalia a já jsme se neviděli

několik měsíců, ale z té sněhové vánice a pomyšlení na to, co nás

čeká, jsme byli dost nervózní a moc jsme toho nenamluvili. Na

rozdíl od mojí mámy. Ta, když je nervózní, mluví víc. Než jsme se

konečně dostali k akademii Westover, už se stmívalo a ona mezitím

stačila vypovědět Annabeth a Thalii všechny mé trapné historky z

dětství.

Thalia otřela zamlžené okno auta a vykoukla ven. „No páni.

Tohle bude radost.“

Budova Westoveru vypadala jako hrad nějakého ďábelského

rytíře. Byla celá postavená z černého kamene, měla věžičky a úzká

okénka a mohutná dřevěná vrata. Seděla na zasněženém skalním

útesu a shlížela na veliký zmrzlý les na jedné straně a na druhé na

šedivý rozbouřený oceán.

„Vážně nechcete, abych na vás počkala?“ zeptala se máma.

„Ne, mami, díky,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nevím, jak dlouho to

bude trvat. My to zvládneme.“

„Ale jak se dostanete zpátky? Mám o tebe starost, Percy.“

Doufal jsem, že se nečervenám. Jako by nestačilo, že jsem na

mámu odkázaný, aby mě do bitev vozila autem.

„To je v pořádku, paní Jacksonová,“ usmála se Annabeth

konejšivě. Světlé vlasy měla nacpané pod lyžařskou čepicí a její

8

šedé oči připomínaly barvou oceán. „My se postaráme, aby se mu

nic nestalo.“

Vypadalo to, že se máma trochu uklidnila. Myslí si o Annabeth,

že je to ta nejrozumnější polobohyně, jaká kdy chodila do osmé

třídy. Je přesvědčená, že mi už mockrát zachránila krk. Jasně, má

pravdu, ale to ještě neznamená, že se mi to musí zamlouvat.

„No tak dobře, moji milí,“ povzdechla si máma. „Máte všechno,

co potřebujete?“

„Ano, paní Jacksonová,“ přikývla Thalia. „Díky za svezení.“

„Máte náhradní svetry? A číslo na můj mobil?“

„Mami –“

„Máš ambrózii a nektar, Percy? A zlatou drachmu, kdybyste

potřebovali kontaktovat tábor?“

„No tak, mami! My to zvládneme. Pojďte, holky.“

Zatvářila se trochu ublíženě a mě to zamrzelo, ale už jsem chtěl

konečně vypadnout z toho auta. Kdyby měla dát k lepšímu ještě

jednu historku o tom, jak rozkošný jsem byl jako tříletý hošík ve

vaně, radši bych se zavrtal do sněhu a dobrovolně umrzl.

Annabeth a Thalia vystoupily hned za mnou. Vítr mi

profukoval kabát, jako by do mě vrážel ledové dýky.

Jakmile mámino auto zmizelo z dohledu, prohlásila Thalia:

„Tvoje máma je super, Percy.“

„Jo, to docela je,“ uznal jsem. „A co ty? Vídáš se někdy se svou

mámou?“

Sotva jsem to dořekl, už jsem toho litoval. Thalia uměla

vypadat vztekle jako čert, hlavně díky tomu pankáčskému oblečení,

které věčně nosila – roztrhané vojenské bundě, černým koženým

kalhotám, řetězu – a černě podmalovaným pronikavým modrým

očím. Ale ten pohled, který mi věnovala teď, trumfl všechny její

ďábelské pohledy. „I kdyby ti do toho něco bylo, Percy –“

„Pojďme radši dovnitř,“ přerušila ji Annabeth. „Grover na nás

jistě čeká.“

Thalia se podívala na hrad a otřásla se. „Máš pravdu. Jsem

zvědavá, co objevil, že nás kvůli tomu tak nutně volal.“

Zahleděl jsem se nahoru na temné věže školy Westover. „Nic

dobrého to nebude,“ pomyslel jsem si.

9

Dubové dveře zaskřípaly a otevřely se a naše trojice vešla za

hustého sněžení do vstupní haly.

Zmohl jsem se jen na překvapené: „No, páni!“

Bylo to tam obrovské. Stěny lemovaly bitevní prapory a

přehlídka zbraní: staré pušky, bojové sekery a spousty dalších věcí.

Teda, věděl jsem, že Westover je vojenská škola, ale připadalo mi,

že ta výzdoba by musela dostat každého. A to doslova.

Ruka mi zajela ke kapse, kde jsem měl uložený Anaklusmos,

vražedné kuličkové pero. Cítil jsem, že je tu něco špatně. Nějaké

nebezpečí. Thalia si přejela rukou po stříbrném náramku, své

oblíbené kouzelné pomůcce. Věděl jsem, že myslíme na totéž.

Schyluje se k boji.

Annabeth začala: „Zajímalo by mě, kde –“

Dveře se za námi zabouchly.

„Fa-fajn,“ zamumlal jsem. „Asi se tu chvilku zdržíme.“

Slyšel jsem, jak se z druhého konce haly ozývá hudba. Zněla

jako taneční.

Schovali jsme si pytle s věcmi za jeden sloup a vydali se přes

síň. Nedostali jsme se daleko, když jsem na kamenné podlaze

uslyšel kroky. Z přítmí se vynořili nějaký muž a žena a zamířili k

nám.

Oba měli krátké šedé vlasy a černé uniformy s červeným

lemováním ve vojenském stylu. Žena měla slabý knírek a chlapík

byl hladce oholený. Podle mě to mělo být spíš naopak. Oba šli

nějak strnule, jako by měli na zádech přivázaný smeták.

„No?“ chtěla vědět ta ženská. „Co tady děláte?“

„Hmm…“ Uvědomil jsem si, že jsem tohle neplánoval.

Soustředil jsem se na to, jak se dostat ke Groverovi a zjistit, co se

děje, a ani mě nenapadlo, že by se někdo mohl divit, proč se v noci

do školy vkradly tři děti. V autě jsme se o tom, jak se dostaneme

dovnitř, vůbec nebavili.

Vykoktal jsem: „Madam, my jsme jenom –“

„Ha!“ vyštěkl muž, až jsem nadskočil. „Hosté na ples nemůžou!

Nedělejte nám tu z toho žungli!“

Mluvil s nějakým přízvukem – asi francouzským. Vyslovoval

dž jako ž. Byl vysoký a obličej měl ostře řezaný jako dravec. Když

10

mluvil, nozdry se mu roztahovaly, takže bylo dost těžké nezírat mu

přímo do nosu, a oči měl dvoubarevné – jedno hnědé, druhé modré

– jako toulavá kočka.

Čekal jsem, že nás užuž vyhodí na mráz, ale pak popošla

dopředu Thalia a udělala něco moc divného.

Luskla prsty. Ostře a hlasitě. Možná se mi to jenom zdálo, ale

připadalo mi, jako by jí z ruky vyrazil nápor větru a přehnal se po

sále. Zaplavil nás všechny a prapory na stěnách zavlály.

„Ale my přece nejsme žádní hosté, pane,“ prohlásila Thalia.

„My sem chodíme do školy. Vzpomeňte si: já jsem Thalia. A tohle

je Annabeth a Percy. Jsme v osmičce.“

Učitel přimhouřil dvoubarevné oči. Nevěděl jsem, o co se to

Thalia snaží. Teď nás nejspíš potrestají za lhaní a ještě k tomu

vyhodí na mráz. Ale vypadalo to, že ten muž zaváhal.

Podíval se na svou kolegyni. „Paní Psyrightová, vy ty studenty

znáte?“

I když jsme vězeli v takové polízanici, musel jsem se kousnout

do jazyka, abych se nerozesmál. Učitelka, a jmenuje se Sajrajtová?

To si musel dělat legraci.

Žena zamrkala, jako by se právě probrala z transu. „Já… ano.

Domnívám se, že ano, pane.“ Zamračila se na nás. „Annabeth.

Thálie. Percy. Co děláte mimo tělocvičnu?“

Než jsme stačili odpovědět, uslyšel jsem další kroky a přiběhl k

nám Grover, celý bez dechu. „Vy jste už dorazili! Vy –“

Zarazil se na místě, když uviděl učitele. „A, paní Psyrightová,

doktore Thorne! Já, hm –“

„Co to má znamenat, pane Underwoode?“ zeptal se ten chlap. Z

jeho tónu bylo jasné, že Grovera nesnáší. „Co tím myslíte, že

dorazili? Ti studenti tady přece bydlí.“

Grover hlasitě polkl. „Ano, pane. Jistěže, doktore Thorne. Já

jenom myslel, že dorazili… ten punč na plese! Ten punč byl

vynikající. A oni ho dorazili!“

Doktor Thorn na nás upřel nenávistný pohled. Usoudil jsem, že

musí mít jedno oko umělé. To hnědé? Nebo to modré? Tvářil se,

jako by nás s chutí shodil z nejvyšší hradní věže, ale paní

11

Psyrightová prohlásila zasněně: „Ano, ten punč byl vážně výborný.

A teď běžte, všichni. Z tělocvičny už nesmíte odejít!“

To nám nemusela říkat dvakrát. Odporoučeli jsme se se samým

„Ano, madam,“ a „Ano, pane,“ a taky jsme se trošku ukláněli,

protože nám připadalo, že se to tak nějak hodí.

Grover nás postrkoval halou tam, odkud se ozývala hudba.

Cítil jsem v zádech pohled učitelů, ale přiblížil jsem se k Thalii

a zeptal se jí tiše: „Jaks to provedla s tím lusknutím?“

„Myslíš mlhu? Copak ti Cheirón ještě neukázal, jak se to dělá?“

V krku mi nabobtnal nepříjemný knedlík. Cheirón byl náš

hlavní vychovatel v táboře, ale nic takového mi nikdy neukázal.

Proč to naučil Thalii, a mě ne?

Grover nás nahnal ke dveřím, které měly na skle napsáno TV.

To jsem přelouskal i při své dyslexii.

„To bylo o fous!“ oddechl si Grover. „Díky bohům, že jste se

sem dostali!“

Annabeth a Thalia Grovera objaly. Já jsem si s ním pořádně

plácl.

Bylo fajn ho po tolika měsících zase vidět. Trochu vyrostl a

vyrazily mu další vousy, ale jinak vypadal jako vždycky, když se

maskoval za člověka – červená čepice na kudrnatých hnědých

vlasech mu zakrývala kozí rohy, neforemné džíny a tenisky s

falešnými chodidly maskovaly chlupaté nohy a kopyta. Měl na

sobě černé tričko s nápisem. Chvilku mi trvalo, než jsem ho

vyluštil, ale stálo tam AKADEMIE WESTOVER: PĚŠÁCI.

Netušil jsem, jestli to je něco jako Groverova hodnost, nebo jenom

školní heslo.

„Takže co se děje?“ zeptal jsem se.

Grover se zhluboka nadechl. „Našel jsem dva.“

„Dva polokrevné?“ podivila se Thalia. „Tady?“

Grover přikývl.

Dost velká vzácnost byla najít i jen jednoho polokrevného.

Letos Cheirón vyhlásil pro satyry pohotovost a vyslal je po celé

zemi, aby prohledávali školy od čtvrté třídy až po střední a pátrali

po možných nováčcích. Nastaly nám zoufalé časy. Ztráceli jsme

12

táborníky. Potřebovali jsme veškeré nové bojovníky, jaké jsme

mohli objevit. Problém byl, že tolik polobohů prostě nebylo.

„Bratra a sestru,“ vysvětloval. „Je jim deset a dvanáct. Nevím,

od kterého boha pocházejí, ale jsou silní. Jenže nás tlačí čas.

Potřebuju pomoct.“

„A co nestvůry?“

„Jedna.“ Grover se zatvářil nervózně. „Má podezření. Nevím,

jestli už to ví jistě, ale dneska je poslední den pololetí. Určitě je

nenechá odjet ze školy, dokud to nezjistí. Možná je to naše

poslední šance! Vždycky, když se k nim zkusím dostat, hned se

objeví a blokuje mě. Nevím, co mám dělat!“

Grover se zoufale podíval na Thalii. Snažil jsem se nenechat se

tím rozhodit. Bývaly doby, kdy se Grover obracel na mě, ale Thalia

měla větší autoritu. Nejenom díky tomu, že její otec byl Zeus.

Thalia měla s odrážením nestvůr v reálném světě větší zkušenosti

než my všichni.

„Dobře,“ řekla. „Tihle polokrevní jsou na plese?“

Grover přikývl.

„Tak si půjdeme zatančit,“ rozhodla Thalia. „Kdo je ta

nestvůra?“

„No,“ protáhl Grover a nervózně se rozhlédl. „Zrovna jste se s

ní potkali. Zástupce ředitele, doktor Thorn.“

Na vojenských školách je jedna specialita: jakmile nastane nějaká

zvláštní příležitost a žáci se nemusí navlékat do uniforem, začnou

vyvádět jak utržení ze řetězu. Asi proto, že jinak tam vládne tvrdá

disciplína. Připadá jim, že si to musí najednou vynahradit nebo co.

Podlaha tělocvičny byla plná černých a červených balónků a

kluci si je navzájem kopali do obličejů, nebo se pokoušeli přiškrtit

jeden druhého stuhami krepového papíru, připevněnými ke stěnám.

Holky chodily v chumlech, jak to mají ve zvyku, byly zmalované a

měly trička na ramínka a jasně barevné kalhoty a boty, které

vypadaly jako nástroje na mučení. Každou chvilku se jako hejno

piraní přihnaly k nějakému chudákovi, obklopily ho, vřískaly a

hihňaly se, a když ho konečně nechaly být, měl ten kluk ve vlasech

stuhy a po celém obličeji malůvky od rtěnky. Někteří starší kluci

13

mi připomínali mě samotného – rozpačitě postávali na kraji

tělocvičny a snažili se schovat, jako by je každou chvíli čekal boj o

život. Jasně, v mém případě to byla pravda…

„Tamhle jsou.“ Grover pokývl ke dvojici mladších dětí, které se

o něčem dohadovaly na sedadlech za bariérou. „Bianca a Nico di

Angelovi.“

Ta holka měla naražený měkký zelený baret, jako by si pod ním

chtěla schovat obličej. Kluk byl očividně její mladší bratr. Oba měli

jemné tmavé vlasy a olivovou pleť a při řeči hodně gestikulovali.

Kluk zrovna míchal nějaké karty. Vypadalo to, že mu sestra kvůli

něčemu nadává. Pořád se rozhlížela kolem, jako by cítila, že se děje

něco divného.

Annabeth se zeptala: „Oni… Teda, řekls jim to?“

Grover zavrtěl hlavou. „Víš, jak to je. To by je ohrozilo ještě

víc. Jakmile si uvědomí, kdo jsou, zesílí jim pach.“

Podíval se na mě a já přikývl. Nikdy jsem doopravdy

nepochopil, jak polokrevní „zavánějí“ nestvůrám a satyrům, ale

věděl jsem, že kvůli tomu pachu může člověk přijít o život. A čím

silnějším polobohem se stane, tím víc nestvůře voní jako oběd.

„Tak je sebereme a vypadneme odsud,“ usoudil jsem.

Vyrazil jsem směrem k nim, ale Thalia mi položila ruku na

rameno. Zástupce ředitele doktor Thorn vyklouzl ze dveří nedaleko

bariéry u sedadel a postavil se nedaleko sourozenců di Angelových.

Lhostejně pokývl naším směrem. To modré oko jako by mu

planulo.

Z Thornova výrazu jsem uhodl, že se přece jenom nedal ošidit

tím Thaliiným trikem s mlhou. Měl podezření, kdo jsme. Jen otálel,

dokud nezjistí, proč tu jsme.

„Nedívejte se na ty dva,“ nařídila nám Thalia. „Musíme si

počkat na příležitost a pak je sebereme. Musíme dělat, že nás

nezajímají. Svést ho z té pachové stopy.“

„Jak?“

„Jsme tři silní polokrevní. To by ho mělo poplést. Zamíchejte se

mezi lidi. Chovejte se přirozeně. Tancujte. Ale dávejte na ta děcka

pozor.“

„Máme tancovat?“ zeptala se Annabeth.

14

Thalia přikývla. Nastražila uši, zaposlouchala se do hudby a

ušklíbla se. „Brrr. Kdo vybral Jesse McCartneyho?“

Grover se zatvářil uraženě. „Já.“

„Ach, pro bohy, Grovere. To je ubohost. Nemůžeš pustit třeba

Green Day nebo něco podobného?“

„Green co?“

„Kašli na to. Pojď tancovat.“

„Ale já tancovat neumím!“

„Když tě povedu, tak to zvládneš,“ prohlásila pevně Thalia.

„Pojď, kozlíku.“

Popadla Grovera za ruku, až vyjekl, a odvedla ho na taneční

parket.

Annabeth se zasmála.

„Co je?“ zajímalo mě.

„Nic. Jenom že je paráda mít Thalii zpátky.“

Annabeth mě za poslední léto přerostla, což mi tak nějak vadilo.

Dřív nenosila žádné šperky kromě korálkového náhrdelníku Tábora

polokrevných, ale teď měla malé stříbrné náušničky ve tvaru sov –

symbol Athény, své matky. Stáhla si lyžařskou čepici a dlouhé

světlé vlasy si rozhodila na ramena. Vypadala tak nějak starší.

„Takže…“ Pokoušel jsem se vymyslet, o čem mluvit. Chovejte

se přirozeně, nařídila nám Thalia. Co je sakra přirozené u

polokrevného na nebezpečné výpravě? „Tak co, navrhlas poslední

dobou nějaký pěkný barák?“

Annabeth se rozsvítilo v očích jako vždycky, když byla řeč o

architektuře. „U všech bohů, Percy. Na té nové škole jsem si

vybrala za volitelný předmět 3D design a máme tam takový parádní

počítačový program…“

Pustila se do vysvětlování, jak navrhla obří památník, který by

chtěla postavit na Ground Zero na Manhattanu. Mluvila o

podpěrných nosnících a fasádách a podobných nesmyslech a já se ji

pokoušel poslouchat. Věděl jsem, že se chce stát fantastickou

architektkou – milovala matematiku a historické budovy a takové

věci –, ale z toho, co říkala, jsem nechápal pomalu ani slovo.

Popravdě řečeno mě trochu zklamalo, když jsem slyšel, že se jí

na té nové škole tak líbí. Prvně chodila do školy v New Yorku. Rád

15

bych s ní byl častěji. Šlo o internátní školu v Brooklynu a chodily

tam s Thalií obě. Bylo to blízko Tábora polokrevných, takže by jim

Cheirón mohl pomoci, kdyby se dostaly do nějakého maléru. Ale

byla to dívčí škola a já chodil na základku na Manhattanu a viděl se

s nimi jenom málokdy.

„Jo, hm, to je bezva,“ vypravil jsem ze sebe. „Takže tam

zůstaneš až do konce roku?“

Zakabonila se. „No, možná, pokud ne–“

„Hej!“ křikla na nás Thalia. Pomalu tancovala s Groverem,

který škobrtal o vlastní nohy, nakopával ji do holení a vypadal, že

se mu chce umřít. Na rozdíl ode mě měl aspoň výmluvu, že je tak

nemotorný – ta falešná chodidla.

„Tancujte, lidi!“ nakázala nám Thalia. „Vypadá to hloupě, když

tam jen tak stojíte.“

Podíval jsem se nervózně na Annabeth a pak na skupinky holek,

které se potloukaly po tělocvičně.

„No?“ řekla Annabeth.

„Hm, a s kým mám tancovat?“

Dloubla mě do břicha. „ Se mnou, chaluhový mozečku.“

„Aha. Aha, fajn.“

A tak jsme šli na parket a já se rozhlédl, abych viděl, jak to

dělají Thalia a Grover. Položil jsem jednu ruku Annabeth na bok a

ona mi tu druhou sevřela, jako by se na mě chystala nasadit nějaký

judistický chvat.

„Vždyť já tě nekousnu,“ zasmála se. „Kápni božskou, Percy.

Vy kluci nemáte ve škole taneční zábavy?“

Neodpověděl jsem. Pravda byla, že jsme měli. Ale já nikdy ani

na jednom plese doopravdy netancoval. Obyčejně jsem se s kluky

zašil do kouta a tam jsme hráli basketbal.

Šouravým krokem jsme se pár minut motali kolem. Pokoušel

jsem se soustředit na drobnosti, jako třeba na stužky z krepového

papíru a na mísu od punče – na cokoli, jenom ne na to, že je

Annabeth vyšší než já a že mám zpocené a nejspíš kluzké dlaně a

že jí pořád šlapu na špičky.

„Co jsi to říkala předtím?“ zeptal jsem se. „Máš ve škole nějaký

malér, nebo co?“

16

Našpulila pusu. „To ne. Jde o tátu.“

„Hm.“ Věděl jsem, že Annabeth to s otcem nemá lehké.

„Myslel jsem, že se to spravilo. Je to zas kvůli nevlastní mámě?“

Annabeth si vzdychla. „Rozhodl se přestěhovat. Zrovna když si

zvyknu v New Yorku, tak vezme tu pitomou novou práci. Výzkum

pro nějakou knihu o první světové válce. V San Francisku.“

Znělo to stejně znechuceně, jako by řekla Trestná pole nebo

Hádovy trenky do tělocviku.

„Takže po tobě chce, aby ses tam odstěhovala s ním?“ zeptal

jsem se.

„Na druhý konec Států,“ odpověděla nešťastně. „A polokrevní

v San Francisku žít nemůžou. To by měl vědět.“

„Co? Proč ne?“

Annabeth obrátila oči ke stropu. Možná si myslela, že si dělám

legraci. „To přece víš. Je to přímo tam.“

„Aha,“ zabručel jsem. Netušil jsem, o čem mluví, ale nechtěl

jsem vypadat jako pitomec. „Takže… se vrátíš zpátky do tábora,

nebo co?“

„Je to mnohem vážnější, Percy. Já… asi bych ti měla něco říct.“

Najednou ztuhla. „Jsou pryč.“

„Cože?“

Sledoval jsem její pohled. Bariéra. Ty dvě polokrevné děti,

Bianca a Nico, zmizely. Dvířka vedle v bariéře zůstala otevřená.

Doktora Thorna nebylo nikde vidět.

„Musíme sehnat Thalii a Grovera!“ Annabeth se zoufale

rozhlížela kolem. „Kam se poděli? Pojď!“

Rozběhla se davem. Chystal jsem se vyrazit za ní, ale připletl

jsem se do cesty té holčičí hordě. Kličkoval jsem, abych si

nevysloužil tu hrůzu s krepákem a rtěnkou, a když jsem se konečně

osvobodil, Annabeth zmizela. Obrátil jsem se kolem dokola a

pátral po ní a po Thalii s Groverem. Ale místo nich jsem uviděl

něco, z čeho mi ztuhla krev v žilách.

Asi patnáct metrů ode mě ležel na podlaze tělocvičny měkký

zelený baret, přesně takový, jaký měla na sobě Bianca di Angelo. O

kousek dál se válelo pár rozházených karet. Pak jsem zahlédl

17

doktora Thorna. Hrnul se ze dveří na druhé straně tělocvičny a

držel děti di Angelovy za límce jako koťata.

Annabeth jsem pořád neviděl, ale věděl jsem, že se nejspíš

vydala opačným směrem najít Thalii a Grovera.

Málem jsem se za ní rozběhl, ale pak jsem si pomyslel: Počkat.

Vzpomněl jsem si, co mi Thalia řekla ve vstupní hale, jak se na

mě dívala celá popletená, když jsem se jí zeptal na ten trik s

lusknutím: Copak ti Cheirón ještě neukázal, jak se to dělá? Myslel

jsem na to, jak se k ní Grover obrátil a čekal, že všechno zachrání.

Ne že bych Thalii neměl rád. Byla bezva. Nemohla za to, že

měla za otce Dia a že se všechno točilo kolem ní… Ale stejně bych

za ní nemusel běhat s každým problémem. Kromě toho na to nebyl

čas. Sourozenci di Angelovi se ocitli v nebezpečí. Než najdu

kamarády, můžou být dávno pryč. Věděl jsem, jak to chodí s

nestvůrami. Tohle zvládnu sám.

Vytáhl jsem z kapsy Anaklusmos a rozběhl se za doktorem

Thornem.

Dveře vedly do tmavé chodby. Před sebou jsem slyšel nějaký šelest

a pak bolestné odfrknutí. Otevřel jsem uzávěr pera.

Rostlo mi v rukách, až jsem držel bronzový řecký meč, skoro

metr dlouhý, s rukojetí pokrytou kůží. Čepel se malinko rozzářila a

vysílala zlaté světlo na řady skříněk.

Rozběhl jsem se po chodbě, ale když jsem se dostal na druhou

stranu, nikdo tam nebyl. Otevřel jsem dveře a zjistil, že jsem zase v

hlavní vstupní hale. Dostal jsem se okruhem zpátky. Doktora

Thorna jsem nikde neviděl, ale na opačné straně síně stáli

sourozenci di Angelovi. Byli ztuhlí hrůzou a hleděli přímo na mě.

Pomalu jsem se k nim blížil a přitom spustil meč. „Nic se

neděje. Já vám neublížím.“

Neodpověděli. Měřili si mě k smrti vyděšenýma očima. Co se

to s nimi stalo? Kde je doktor Thorn? Možná vycítil přítomnost

mého meče a stáhl se do ústraní. Nestvůry nenáviděly zbraně z

božského bronzu.

„Jmenuju se Percy,“ představil jsem se a snažil se mluvit

klidně. „Dostanu vás odsud a odvedu někam do bezpečí.“

18

Bianca vykulila oči. Zaťala pěsti. Až moc pozdě mi došlo, co

znamenal ten její výraz. Nebála se mě. Snažila se mě varovat.

Bleskurychle jsem se obrátil a něco udělalo SVIIIST! V rameni

mi explodovala bolest. Nějaká síla mnou jako obří ruka trhla

dozadu a praštila se mnou o zeď.

Máchl jsem mečem, ale nebylo co zasáhnout.

Halou se rozlehl mrazivý smích.

„Ano, Persee Žeksne,“ zašišlal doktor Thorn. Svým přízvukem

mi zkomolil celé příjmení. „Já vím, kdo jsi.“

Snažil jsem se osvobodit si rameno. Kabát a košili jsem měl

přišpendlené ke zdi jakýmsi kopím – černou střelou, byla asi stopu

dlouhá a podobala se dýce. Odřela mi kůži na rameni, jak mi

projela šaty, a rána mě bolela. Něco podobného už jsem jednou

cítil. Jed.

Nutil jsem se udržet jasnou hlavu. Nemůžu omdlít.

Tmavá silueta se k nám teď blížila. Do tlumeného světla

vstoupil doktor Thorn. Pořád vypadal jako člověk, ale tvář měl

ďábelskou. Zářily v ní dokonale bílé zuby a hnědé a modré oko

odrážely jas mého meče.

„Díky, že jsi vyšel z té tělocvičny,“ podotkl. „Já nesnáším

středoškolské plesy.“

Snažil jsem se po něm znovu mávnout mečem, ale stál mimo

dosah.

SVIIIST! Odněkud zpoza doktora Thorna vyletěla druhá střela.

Vypadalo to, že se ani nepohnul. Jako by za ním stál někdo

neviditelný a házel zezadu nože.

Bianca vedle mě vyjekla. Do kamenné zdi se zarazil další trn,

asi tak centimetr od jejího obličeje.

„Všichni tři půjdete se mnou,“ nařídil doktor Thorn. „Tiše.

Poslušně. Jestli vydáte jediný hlásek, jestli zavoláte o pomoc nebo

se pokusíte bojovat, ukážu vám, jak přesně umím házet.“

19

Druhá kapitola

ZÁSTUPCE ŘEDITELE SPOUŠTÍ

TRNOMET

e

N tušil jsem, jaká nestvůra doktor Thorn je, ale byl rychlý.

Možná bych se dokázal ubránit sám, pokud bych si mohl

aktivovat štít. Stačilo by jenom se dotknout hodinek na zápěstí. Ale

ochránit sourozence di Angelovy už na mě bylo moc. Potřeboval

jsem pomoc a napadal mě jenom jeden způsob, jak ji získat.

Zavřel jsem oči.

„Co to děláš, Žeksne?“ zasyčel doktor Thorn. „Pohni se!“

Otevřel jsem oči a šoural se dál. „Bolí mě to rameno,“ zalhal

jsem a snažil se, aby to znělo utrápeně, což mi nedalo moc velkou

práci. „Pálí to.“

„Pche! Můj jed bolí. Ale nezabije tě. Jdi!“

Thorn nás hnal ven a já se pokoušel soustředit. Představil jsem

si v duchu Groverovu tvář. Zaměřil jsem se na své pocity strachu a

nebezpečí. Loni v létě mezi námi Grover vybudoval spojení

vcítěním. Posílal mi vize do snů, aby mi dal vědět, když se ocitne v

nebezpečí. Pokud jsem věděl, byli jsme pořád ještě spojení, ale

ještě nikdy jsem se nepokoušel Grovera sám kontaktovat. Ani jsem

nevěděl, jestli to bude fungovat, když je Grover vzhůru.

Hej, Grovere! pomyslel jsem si. Thorn nás unáší! Je to maniak

a hází otrávené trny. Pomoc!

Thorn nás vedl do lesa. Vydali jsme se po zasněžené pěšině,

matně osvětlené staromódními lampami. Rameno mě bolelo. Vítr,

který mi profukoval rozervané šaty, byl tak studený, že jsem si

připadal jako rampouch.

„Před námi je paseka,“ oznámil Thorn. „Tam vám zavoláme

odvoz.“

„Jaký odvoz?“ chtěla vědět Bianca. „Kam nás to berete?“

20

„Ticho, ty zatracená holko!“

„Neříkejte tak mé sestře!“ vyjekl Nico. Hlas se mu třásl, ale

překvapilo mě, že si vůbec troufl se ozvat.

Doktor Thorn zavrčel a rozhodně to nebylo lidsky. Chlupy

vzadu na krku se mi zježily, ale přinutil jsem se kráčet dál a

předstírat, že jsem poslušný malý zajatec. Mezitím jsem horečně

vysílal myšlenky – něco, co by přitáhlo Groverovu pozornost:

Grovere! Jablka! Plechovky! Pohni tím svým chlupatým zadkem a

vezmi s sebou pár pořádně ozbrojených kamarádů!

„Stát,“ zavelel Thorn.

Stromy se rozestoupily. Dostali jsme se na útes nad mořem.

Aspoň jsem cítil, že tam dole je moře, desítky metrů pod námi.

Slyšel jsem vířící vlny a cítil chladnou slanou pěnu. Ale viděl jsem

jenom mlhu a tmu.

Doktor Thorn nás tlačil k okraji srázu. Zakopl jsem, ale Bianca

mě zachytila.

„Díky,“ zamumlal jsem.

„ Co je zač?“ zašeptala. „Jak s ním máme bojovat?“

„Já… pracuju na tom.“

„Mám strach,“ mumlal Nico. S něčím si pohrával – s nějakým

kovovým vojáčkem.

„Nemluvit!“ rozkázal doktor Thorn. „Obraťte se ke mně!“

Obrátili jsme se.

Thornovy oči dvou barev se lačně zaleskly. Vytáhl něco zpod

saka. Nejdřív jsem si pomyslel, že má vystřelovací nůž, ale byl to

jen telefon. Stiskl tlačítko na straně a řekl do něj: „Zásilka je

připravena k předání.“

Ozvala se nesrozumitelná odpověď a mně došlo, že Thorn má

zapnutý režim krátkovlnné vysílačky. Připadalo mi to až moc

moderní a strašidelné – monstrum, a používá mobilní telefon.

Ohlédl jsem se za sebe a uvažoval, jak daleko je ten sráz.

Doktor Thorn se rozesmál. „Jasně, synu Poseidónův. Skoč! Je

tam moře. Zachraň se.“

„Jak ti to řekl?“ zamumlala Bianca.

„Vysvětlím ti to až potom,“ odbyl jsem ji.

„Máš nějaký plán, je to tak?“

21

Grovere! pomyslel jsem si zoufale. Přijď za mnou!

Možná bych mohl oba sourozence di Angelovy vzít a skočit s

nimi do oceánu. Pokud bychom ten pád přežili, třeba bych přiměl

vodu, aby nás zachránila. Takové věci jsem už dřív dokázal. Kdyby

měl otec dobrou náladu a poslouchal, snad by nám pomohl. Snad.

„Zabil bych vás, než byste se stačili dotknout vody,“ prohlásil

doktor Thorn, jako by mi četl myšlenky. „Tobě nedochází, kdo

jsem, že ne?“

Mihl se za ním nějaký pohyb a další střela zasvištěla tak blízko,

až mě škrábla do ucha. Za doktorem Thornem se něco vynořilo –

připomínalo to katapult, ale bylo to pružnější… skoro jako ocas.

„Naneštěstí,“ zalitoval Thorn, „jste žádáni pokud možno živí.

Jinak by už bylo po vás.“

„Kdo si nás žádá?“ chtěla vědět Bianca. „Protože jestli si

myslíte, že dostanete výkupné, tak se pletete. My nemáme žádnou

rodinu. Nico a já…“ Hlas se jí trochu zlomil. „Nemáme nikoho,

jenom jeden druhého.“

„Óóó,“ ušklíbl se doktor Thorn. „Nedělejte si starosti,

drahouškové. Brzo se setkáte s mým zaměstnavatelem. Pak

dostanete úplně novou rodinku.“

„Luke,“ napadlo mě. „Vy pracujete pro Luka.“

Doktor Thorn zkroutil znechuceně rty, když jsem vyslovil

jméno svého starého nepřítele – bývalého kamaráda, který se mě už

několikrát pokusil zabít. „Ty netušíš, co se děje, Persee Žeksne.

Nechám Ženerála, ať tě poučí sám. Dneska večer mu prokážeš

velkou službu. Těší se, až se s tebou setká.“

„Ženerála?“ zeptal jsem se. Pak jsem si uvědomil, že po něm

opakuju jeho francouzský přízvuk. „Teda… kdo je Generál?“

Thorn se zahleděl k obzoru. „Á, tady to máme. Vaše doprava.“

Obrátil jsem se a uviděl v dálce nad mořem světlo reflektoru.

Pak jsem uslyšel vrčení vrtule helikoptéry, čím dál hlasitěji a blíž.

„Kam nás to berete?“ ptal se Nico.

„Měl by sis toho vážit, chlapče. Budeš mít šanci přidat se ke

skvělé armádě! Jako v té pitomé hře, co si hraješ s kartami a

panenkami.“

22

„To nejsou panenky! Jsou to figurky! A tu svou skvělou armádu

si můžete vzít a strčit si ji –“

„No tak, no tak,“ napomínal ho doktor Thorn. „Ty si to ještě

rozmyslíš a připojíš se k nám, chlapče. A jestli ne, no… polokrevní

se dají využít i jinak. Máme spoustu nestvůr, které je třeba krmit.

Velké probouzení je v plném proudu.“

„Velké co?“ zeptal jsem se. Dělal jsem, co se dalo, abych ho

zapojil do dalšího rozhovoru, a mezitím jsem se snažil vymyslet

plán.

„Probouzení nestvůr.“ Doktor Thorn se ďábelsky usmál. „Právě

se probírají ty nejhorší a nejmocnější nestvůry, které nebylo vidět

tisíce let. Přinesou smrt a zkázu, jaké smrtelníci ještě nepoznali. A

brzy budeme mít tu nejdůležitější nestvůru ze všech – tu, která

způsobí zkázu Olympu!“

„No fajn,“ zašeptala mi Bianca. „Je to jasné, úplně mu

přeskočilo.“

„Budeme muset skočit z útesu,“ řekl jsem jí tiše. „Do moře.“

„Bezva nápad. Ty jsi taky úplný cvok.“

Neměl jsem šanci se s ní dohadovat, protože právě v tu chvíli

do mě udeřila neviditelná síla.

Když to tak zpětně hodnotím, byl ten Annabethin zásah geniální. S

čepicí neviditelnosti na hlavě vrazila do di Angelových a do mě a

shodila nás na zem. Doktora Thorna to na zlomek vteřiny zaskočilo

a první sprška střel nám díky tomu neškodně prosvištěla nad

hlavami. Thalii a Groverovi to umožnilo přiblížit se zezadu – a

Thalia měla svůj kouzelný štít Aegis.

Pokud jsi neviděl, jak se Thalia žene do boje, tak jsi nikdy

nezažil opravdový děs. Používá obrovské kopí, mění se ze spreje na

slzný plyn, který nosí v kapse, ale to ještě není to nejhorší. Má štít

vyrobený podle toho, který používá její otec Zeus – jmenuje se taky

Aegis a je to dar od Athény. Na tom štítu je z bronzu

vymodelovaná hlava Gorgony Medúzy, a i když neproměňuje na

kámen, většina lidí zpanikaří a uteče, jenom se na něj podívá.

Dokonce i doktor Thorn sebou škubl a zavrčel, když to uviděl.

Thalia se svým kopím vyrazila. „Za Dia!“

23

Myslel jsem, že to má doktor Thorn spočítané. Thalia mu

zaútočila kopím na hlavu, ale on jen zavrčel a srazil ho stranou.

Ruka se mu proměnila na oranžovou tlapu s obrovskými drápy,

kterými sekl po Thaliině štítu, až to zajiskřilo. Nebýt Aegisu,

naporcoval by Thalii na plátky jako bochník chleba. Takhle se jí

podařilo převalit se dozadu a přistát na nohou.

Zvuk helikoptéry za mnou sílil, ale netroufal jsem si ohlédnout

se.

Doktor Thorn vypustil na Thalii další dávku střel a tentokrát

jsem zahlédl, jak to udělal. Měl ocas – ocas jako štír, který se na

konci ježil hroty. Střely se od Aegisu odrazily, ale síla úderu srazila

Thalii na zem.

Grover vyrazil dopředu. Zvedl si k puse píšťalu a začal hrát –

splašenou melodii, která zněla jako nějaký divoký pirátský taneček.

Ze sněhu vyrazila tráva. Za pár vteřin se už doktoru Thornovi

ovíjely kolem nohou výhonky, silné jako provazy, a svazovaly ho.

Doktor Thorn zařval a začal se proměňovat. Rostl a rostl, až

dosáhl své pravé podoby – obličej měl pořád lidský, ale tělo patřilo

velikému lvovi. Kožnatý ostnatý ocas šlehal vražedné trny do všech

směrů.

„Mantichora!“ vyjekla Annabeth, teď už viditelná. Kouzelná

čepice newyorského týmu Yankeeů jí spadla, když do nás vrazila.

„Co jste vy lidi zač?“ chtěla vědět Bianca di Angelo. „A co je

tohle?“

„Mantichora?“ zalapal po dechu Nico. „Ta má hodnotu útoku

tři tisíce a bonus pět za obranný dostřel!“

Nevěděl jsem, o čem to mluví, ale neměl jsem čas nad tím

bádat. Mantichora rozsekala Groverovy kouzelné výhonky na

cucky, zavrčela a obrátila se k nám.

„Dolů!“ Annabeth srazila sourozence di Angelovy na břicho do

sněhu. V poslední vteřině jsem si vzpomněl na svůj štít. Plácl jsem

po hodinkách a jejich kovový plášť se rozvinul do tvaru silného

bronzového štítu. Byl nejvyšší čas. Trny do něj narazily takovou

silou, až promáčkly kov. Můj krásný štít, dárek od bratra, byl vážně

poškozený. Netušil jsem, jestli vůbec zastaví další nápor.

24

Uslyšel jsem hlasité prásk a vyjeknutí a vedle mě s žuchnutím

přistál Grover.

„Vzdejte se!“ zaduněla nestvůra.

„To nikdy!“ zaječela Thalia přes bojiště. Vyrazila na nestvůru a

na chvilku jsem si myslel, že se přežene přímo přes ni. Ale pak se

ozvalo zadunění a přímo za námi zaplálo světlo. Z mlhy se vynořila

helikoptéra a zůstala viset ve vzduchu těsně nad útesy. Byl to

elegantní černý vojenský vrtulník a na bocích měl připevněno něco,

co vypadalo jako laserem naváděné rakety. Tu helikoptéru museli

řídit smrtelníci, ale co tady dělala? Jak by mohli smrtelníci

pomáhat nestvůře? Světlomety Thalii oslepily a mantichora ji

srazila z cesty ocasem. Štít odletěl do sněhu. Kopí se rozletělo

opačným směrem.

„Ne!“ Rozběhl jsem se jí na pomoc. Odrazil jsem trn těsně

předtím, než ji stačil zasáhnout do prsou. Zvedl jsem nad námi štít,

ale věděl jsem, že to stačit nebude.

Doktor Thorn se rozchechtal. „Tak co, už vidíš, že je to k

ničemu? Vzdejte se, malí hrdinové.“

Byli jsme chyceni v pasti mezi nestvůrou a plně vyzbrojenou

helikoptérou. Neměli jsme žádnou šanci.

Pak jsem uslyšel jasný, pronikavý zvuk: troubení lesního rohu z

lesa.

Mantichora ztuhla. Chvíli se nikdo ani nehnul. Jediný pohyb bylo

víření sněhu a větru a klapání listů vrtule.

„Ne,“ řekl doktor Thorn. „To nemůže být –“

Kolem mě se přehnalo něco jako pás měsíčního světla a uťalo

jeho větu v půlce. Z ramene doktora Thorna vyrašil zářivý stříbrný

šíp.

Muž zavrávoral dozadu a bolestně zakvílel.

„Proklínám tě!“ zaječel Thorn. Vypustil celé desítky trnů

najednou do lesa, odkud přiletěl šíp, ale odtamtud zrovna tak rychle

vyrazily další stříbrné šípy. Vypadalo to, jako by ty šípy

zastavovaly trny ve vzduchu a rozřezávaly je napůl, ale to se mi

nejspíš jenom zdálo. Nikdo, dokonce ani Apollónovy děti v táboře,

přece nedokázal střílet tak přesně.

25

Mantichora si vytáhla šíp z ramene a zavyla přitom bolestí.

Těžce dýchala. Zkusil jsem po ní máchnout mečem, ale nebyla tak

zraněná, jak vypadala. Vyhnula se mé ráně, práskla mi ocasem do

štítu a srazila mě stranou.

Pak se z lesů vynořili lučištníci. Byly to dívky, asi tak tucet.

Nejmladší mohlo být deset let. Nejstarší zhruba čtrnáct, jako mně.

Měly na sobě stříbřité lyžařské bundy a džíny a všechny byly

vyzbrojeny luky. S odhodlaným výrazem postupovaly k

mantichoře.

„Lovkyně!“ vykřikla Annabeth.

Thalia vedle mě zamumlala: „No, to je radost.“

Neměl jsem čas vyptávat se, jak to myslela.

Jedna starší lučištnice popošla dopředu s nataženým lukem.

Byla vysoká a měla ladné pohyby, pleť barvy mědi. Na rozdíl od

ostatních děvčat měla do dlouhých tmavých vlasů vpletený stříbrný

kruh, takže vypadala jako nějaká perská princezna. „Mám vaše

svolení zabít, má paní?“

Netušil jsem, s kým mluví, protože nespouštěla oči z

mantichory.

Nestvůra zakvílela: „To není fér! Přímá intervence! To je proti

antickému právu.“

„Ani ne,“ prohlásila další holka. Tahle byla o něco mladší než

já, vypadala na dvanáct nebo třináct let. Měla kaštanové vlasy,

sčesané dozadu do ohonu, a divné oči, stříbřitě žluté jako měsíc.

Tvář měla tak překrásnou, až se ve mně tajil dech, ale tvářila se

přísně a nebezpečně. „V mé pravomoci je lovení veškeré divoké

zvěře. A ty, ohavná stvůro, jsi divoké zvíře.“ Podívala se na tu

starší dívku s kruhem ve vlasech. „Zoe, povolení uděleno.“

Mantichora zavrčela: „Když je nedostanu živé, tak aspoň

mrtvé!“

Vrhla se na Thalii a na mě, věděla, že jsme slabí a omráčení.

„Ne!“ vyjekla Annabeth a zaútočila na nestvůru.

„Ustup, polokrevná!“ nařídila jí dívka s kruhem ve vlasech.

„Ustup z dostřelu!“

26

Ale Annabeth skočila nestvůře na záda a zarazila jí nůž do

hřívy. Mantichora vyla, točila se kolem dokola, máchala ocasem a

Annabeth se jí držela jako klíště.

„Pal!“ zavelela Zoe.

„Ne!“ vykřikl jsem.

Ale Lovkyně už vypustily šípy. První zasáhl mantichoru do

krku. Další do prsou. Mantichora zavrávorala dozadu a zakvílela:

„Tohle není konec, Lovkyně! Za tohle budete pykat!“

A než stačil někdo zareagovat, nestvůra i s Annabeth na hřbetě

skočila z útesu a propadla se do tmy.

„Annabeth!“ zaječel jsem.

Vyrazil jsem za ní, ale naši nepřátelé s námi ještě neskončili. Z

helikoptéry se ozvalo ra-ta-ta-ta-ta – střelba.

Většina Lovkyň se rozprchla, když se jim ve sněhu u nohou

objevily drobné dírky po kulkách, ale ta dívka s kaštanovými vlasy

jen klidně vzhlédla k helikoptéře.

„Smrtelníkům,“ oznámila, „není dovoleno sledovat můj lov.“

Máchla rukou a helikoptéra explodovala na prach – ne, nebyl to

prach. Černý kov se rozprskl na hejno ptáků – krkavců – a ti se

rozletěli do noci.

Lovkyně popošly k nám.

Ta jménem Zoe se zarazila, když uviděla Thalii. „To jsi ty,“

protáhla znechuceně.

„Zoe Večernice.“ Thalii se třásl hlas vztekem. „Dokonale včas,

jako obyčejně.“

Zoe přejela pohledem po nás ostatních. „Čtyři polokrevní a

satyr, má paní.“

„Ano,“ souhlasila ta mladší holka. „Někteří jsou Cheirónovi

táborníci, jak vidím.“

„Annabeth!“ zaječel jsem. „Nechte nás, ať ji zachráníme!“

Holka s kaštanovými vlasy se ke mně obrátila. „Je mi líto,

Percy Jacksone, ale tvé kamarádce není pomoci.“

Snažil jsem se vyhrabat na nohy, ale pár holek mě přidrželo na

zemi.

„Nejsi ve stavu, aby ses mohl vrhnout z útesu,“ domlouvala mi

ta s kaštanovými vlasy.

27

„Pusťte mě!“ dožadoval jsem se. „Co si o sobě myslíte?“

Zoe popošla dopředu, jako by mi chtěla dát facku.

„Ne,“ zarazila ji ta druhá dívka. „Necítím žádnou neúctu, Zoe.

Je jen rozrušený. On to nechápe.“

Pak se na mě ta malá holka podívala a oči měla chladnější a

jasnější než zimní měsíc. „Jsem Artemis,“ oznámila. „Bohyně

lovu.“

28

Třetí kapitola

BIANCA DI ANGELO

SI VOLÍ CESTU

o

P tom, co se mi doktor Thorn před očima proměnil v nestvůru a

zřítil se s Annabeth z kraje útesu, by se dalo čekat, že už mě nic

nepřekvapí. Ale když se mi tahle dvanáctiletá holka představila

jako bohyně Artemis, plácl jsem něco vážně chytrého, jako:

„Ehmmm… tak jo.“

To ale nebylo nic proti Groverovi. Zalapal po dechu, honem si

klekl do sněhu a začal kňourat: „Díky vám, paní Artemido! Jste

tak… jste tak… Páni!“

„Vstaň, kozlíku!“ vyštěkla Thalia. „Máme na starosti jiné věci.

Annabeth je pryč!“

„Tak pr,“ zasáhla do hovoru Bianca di Angelo. „Počkat.

Pauza.“

Všichni se na ni podívali. Namířila prst postupně na nás na

všechny, jako by se pokoušela spojit si všechny body dohromady.

„Kdo… kdo jste, lidi?“

Artemis zjihla. „Má drahá, lépe by bylo ptát se, kdo jste vy dva?

Kdo jsou vaši rodiče?“

Bianca se nervózně podívala na bratra, který pořád v posvátné

hrůze zíral na Artemidu.

„Naši rodiče jsou mrtví,“ pokrčila rameny Bianca. „Jsme

sirotci. Školu nám platí jedna nadace, ale…“

Odmlčela se. Poznal jsem, že na nás vidí, že jí nevěříme.

„Co je?“ zeptala se. „Říkám vám pravdu.“

„Jste polokrevní,“ oznámila jí Zoe Večernice. Její přízvuk se

dal těžko zařadit. Mluvila divně zastarale, jako by předčítala z

nějaké opravdu staré knihy. „Jeden z vašich rodičů byl smrtelník.

Druhý jest z Olympu.“

29

„Z Olympu… jako z olympijských her? Nějaký atlet?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Zoe. „Jeden z bohů.“

„Paráda!“ zaradoval se Nico.

„Ne!“ Biance se třásl hlas. „Na tom není nic parádního!“

Nico začal poskakovat kolem, jako by se mu chtělo na záchod.

„Má Zeus fakt blesky s útočnou silou šest set? Dostává bonusové

body za přesun, když –“

„Nico, buď zticha!“ Bianca si zakryla tvář rukama. „Tohle není

ta tvoje pitomá hra Mýtomagie, chápeš? Žádní bohové nejsou!“

I když jsem měl takový strach o Annabeth – nepřál jsem si nic

jiného, než ji jít hledat –, nemohl jsem si pomoct, bylo mi

sourozenců di Angelových líto. Pamatoval jsem si, jaké to bylo,

když jsem sám zjistil, že jsem polobůh.

Thalia to musela cítit taky tak, protože vztek v jejích očích

trochu polevil. „Bianko, já vím, že se tomu dá těžko uvěřit. Ale

bohové pořád žijí. Věř mi. Jsou nesmrtelní. A vždycky, když mají

děti s normálními smrtelníky, děti jako my, no… Máme

nebezpečný život.“

„Nebezpečný,“ opakovala Bianca, „jako ta holka, co spadla.“

Thalia se odvrátila. Dokonce i Artemis se zatvářila smutně.

„Nezoufejte si pro Annabeth,“ konejšila nás bohyně. „Bylo to

odvážné děvče. Pokud se dá najít, pak ji najdu.“

„Tak proč nás nenecháte jít ji hledat?“ zeptal jsem se.

„Je pryč. Necítíš to, synu Poseidóna? Působí tu jistá kouzla.

Nevím přesně jak ani proč, ale tvá kamarádka zmizela.“

Pořád se mi chtělo skočit z útesu a hledat ji, ale cítil jsem, že

Artemis má pravdu. Annabeth se ztratila. Kdyby byla tam dole v

moři, nejspíš bych její přítomnost cítil.

„Páni!“ Nico zvedl ruku. „A co doktor Thorn? To bylo něco,

jak jste ho prostřílely těmi šípy! Je mrtvý?“

„Je to mantichora,“ vysvětlila mu Artemis. „Doufejme, že je

prozatím zničená, ale nestvůry nikdy doopravdy neumírají. Rodí se

znovu a znovu a musí se lovit, kdykoli se objeví.“

„Nebo ony uloví nás,“ dodala Thalia.

30

Bianca di Angelo se otřásla. „To vysvětluje… Nico, vzpomínáš

si na ty kluky loni v létě, co se nás pokusili napadnout v té uličce

ve Washingtonu?“

„A na toho řidiče autobusu,“ přikývl Nico. „S těmi beraními

rohy. Říkal jsem ti, že je měl.“

„To proto na vás Grover dohlížel,“ dodal jsem. „Aby vás

chránil, pokud se ukáže, že jste polokrevní.“

„Grovere?“ Bianca se na něj upřeně zadívala. „Ty jsi taky

polobůh?“

„No, vlastně jsem satyr.“ Skopl si boty a ukázal kozí kopyta.

Měl jsem pocit, že Bianca omdlí přímo na místě.

„Grovere, obuj se,“ napomenula ho Thalia. „Nestraš ji.“

„No dovol, já mám kopyta čistá!“

„Bianko,“ přerušil jsem ho, „přišli jsme vám na pomoc. Ty a

Nico potřebujete výcvik, abyste přežili. Doktor Thorn nebyl

poslední nestvůra, se kterou se setkáte. Musíte se přesunout do

tábora.“

„Do tábora?“ opakovala.

„Do Tábora polokrevných,“ vysvětloval jsem. „Tam se

polokrevní učí přežívat a tak podobně. Můžete se k nám přidat a žít

tam celý rok, pokud budete chtít.“

„Paráda, jdeme!“ rozzářil se Nico.

„Počkat.“ Bianca zavrtěla hlavou. „Já ne–“

„ Jest tu ještě jiné řešení,“ ozvala se Zoe.

„Ne, není!“ zaprotestovala Thalia.

Thalia a Zoe se do sebe zabodly pohledem. Netušil jsem, o co

jde, ale hádal jsem, že se mezi nimi něco stalo. Kdovíproč se vážně

nesnášely.

„Už jsme toho na ty děti naložili dost,“ prohlásila Artemis.

„Zoe, pár hodin si tady odpočineme. Postavte stany. Ošetřete

raněné. Vyzvedněte ze školy věci našich hostů.“

„Ano, má paní.“

„A Bianko, ty pojď se mnou. Chci si s tebou promluvit.“

„A co já?“ hlásil se o pozornost Nico.

31

Artemis si chlapce změřila pohledem. „Snad bys mohl ukázat

Groverovi, jak se hraje ta karetní hra, kterou máš tak rád. Grover tě

jistě rád na chvilku zabaví… coby laskavost pro mě?“

Grover se mohl přetrhnout, jak rychle se dral, aby Artemidě

vyhověl. „To se vsaďte! Pojď, Nico!“

Nico a Grover se vydali na procházku směrem k lesu a povídali

si o bodech za zásahy a o kategoriích zbroje a o hromadě dalších

divných nesmyslů. Artemis vedla popleteně se tvářící Bianku

kolem útesu. Lovkyně začaly vybalovat batohy a stavět tábor.

Zoe věnovala Thalii ještě jeden nenávistný pohled a pak odešla

na všechno dohlížet.

Jakmile zmizela, Thalia si zuřivě dupla. „Ty Lovkyně ale mají

drzost! Myslí si, že jsou tak… Pfff!“

„Já jsem při tobě,“ těšil jsem ji. „Nevěřím –“

„Ale, ty jsi při mně?“ Thalia se ke mně divoce obrátila. „A co

sis myslel tam v té tělocvičně, Percy? Že zvládneš doktora Thorna

úplně sám? Věděls přece, že je to nestvůra!“

„Já –“

„Kdybychom na něj zaútočili společně, mohli jsme ho dostat a

nemusely se do toho plést Lovkyně. Annabeth by tu možná ještě

byla. To tě nenapadlo?“

Zatnul jsem zuby. Napadlo mě pár nepříjemných věcí a možná

bych je i řekl, ale pak jsem se podíval na zem a všiml si, jak mi ve

sněhu u nohou leží něco námořnicky modrého. Annabethina

baseballová čepice newyorského týmu Yankeeů.

Thalia už neřekla ani slovo. Utřela si slzu z tváře, obrátila se,

odkráčela a nechala mě samotného s pošlapanou čepicí ve sněhu.

Lovkyně postavily tábor během několika minut. Sedm velkých

stanů, všechny ze stříbrného hedvábí, uspořádané do půlkruhu

kolem ohně. Jedna dívka zapískala na stříbrnou píšťalku na psy a z

lesa se vynořil tucet bílých vlků. Začali obcházet tábor jako hlídací

psi. Lovkyně chodily mezi nimi a krmily je různými dobrotami.

Vůbec se jich nebály, ale já se rozhodl, že se radši budu držet u

stanů. Ze stromů nás pozorovali sokoli, oči se jim leskly ve světle

ohně a já měl pocit, že taky drží hlídku. Vypadalo to, že se i počasí

32

podřídilo vůli bohyně. Vzduch byl pořád chladný, ale vítr utichl a

sníh přestal padat, takže bylo skoro příjemné sedět u ohně.

Skoro… až na to, že mě bolelo rameno a tížila vina. Nechtělo se

mi věřit, že je Annabeth pryč. A i když mě Thalia tak naštvala, měl

jsem nepříjemný pocit, že se nepletla. Byla to moje vina.

Co mi to Annabeth chtěla říct tam v tělocvičně? Něco vážného,

říkala. Teď už to možná nikdy nezjistím. Myslel jsem na to, jak

jsme spolu protancovali půl písničky, a srdce mi ztěžklo ještě víc.

Díval jsem se, jak Thalia přechází ve sněhu na kraji tábora a

nebojácně se pohybuje mezi vlky. Zastavila se a ohlédla se na

budovu Westoveru, teď úplně temnou, jak se tyčí na svahu za

lesem. Uvažoval jsem, na co asi myslí.

Před sedmi lety byla Thalia vlastním otcem proměněna na

borovici, aby nemusela umřít. Postavila se celé armádě nestvůr na

Vrchu polokrevných a dala tak kamarádům Lukeovi a Annabeth

čas na útěk. Lidskou podobu získala zpátky teprve před pár měsíci

a občas se zastavila a stála úplně bez hnutí, až bys řekl, že je pořád

ještě strom.

Nakonec mi jedna Lovkyně přinesla můj batoh. Grover a Nico

se vrátili z procházky a Grover mi pomohl ošetřit zraněnou ruku.

„Nezahojená rána!“ řekl Nico nadšeně.

„Stůj klidně,“ napomenul mě Grover. „Tumáš, dej si trochu

ambrózie, než ti to vyčistím.“

Škubal jsem sebou, když mi čistil ránu, ale čtvereček ambrózie

pomohl. Chutnal jako domácí čokoládová sušenka, rozpouštěl se

mi v puse a vysílal teplo do celého těla. Díky tomu a díky kouzelné

masti, kterou Grover použil, se to s ramenem za pár minut zlepšilo.

Nico se hrabal v pytli, který mu Lovkyně zřejmě sbalily, i když

jsem netušil, jak se mohly nepozorovaně dostat do školy. Vyložil

do sněhu hromádku figurek – malé bojové repliky řeckých bohů a

hrdinů. Poznal jsem Dia s bleskem, Arése s kopím a Apollóna s

jeho slunečním vozem.

„Prima sbírka,“ pochválil jsem mu ji.

Nico se usmál. „Mám je skoro všecky, a k tomu holografické

karty. No, až na pár fakt vzácných.“

„Hraješ tuhle hru už dlouho?“

33

„Jenom letos. Předtím…“ Zamračil se.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Zapomněl jsem. To je záhada.“

Tvářil se rozčileně, ale nevydrželo mu to dlouho. „Hele, můžu

se mrknout na ten tvůj meč?“

Ukázal jsem mu Anaklusmos a vysvětlil mu, jak se proměňuje z

pera na meč jen tím, že ho otevřu.

„Paráda! Dojde mu někdy náplň?“

„Ehm, no, já s ním vlastně nikdy nepsal.“

„Ty jsi vážně Poseidónův syn?“

„No, jsem.“

„Tak to teda umíš parádně surfovat, co?“

Podíval jsem se na Grovera, který měl co dělat, aby se nesmál.

„Ale no tak, Nico,“ řekl jsem. „Vlastně jsem to nikdy nezkusil.“

Vyptával se dál. Biju se hodně s Thalií, protože je Diova dcera?

(Na tuhle otázku jsem neodpověděl.) Pokud je Annabethina máma

Athéna, bohyně moudrosti, jak to, že Annabeth neměla dost

rozumu a spadla z toho útesu? (Za to bych ho nejradši uškrtil.) Byla

Annabeth moje holka? (V tu chvíli jsem už měl sto chutí nacpat

toho kluka do pytle od syrového masa a hodit ho vlkům.)

Počítal jsem, že se mě každou chvíli zeptá, kolik mám bodů za

zásahy, a já už úplně ztratím trpělivost, ale v tu chvíli se k nám

přiblížila Zoe Večernice.

„Percy Jacksone.“

Měla tmavě hnědé oči a nos trochu pršák. S tím stříbrným

kruhem a hrdým výrazem vypadala natolik majestátně, že jsem měl

co dělat, abych se nenarovnal a neřekl: „Ano, madam.“ Znechuceně

mě studovala, jako bych byl pytel špinavého prádla, pro který ji

poslali.

„Pojď se mnou,“ řekla. „Lady Artemis si s tebou chce

promluvit.“

Zoe mě odvedla k poslednímu stanu, který se nijak nelišil od

ostatních, a naznačila mi, že mám jít dovnitř. Vedle té dívky s

kaštanovými vlasy, kterou jsem pořád jen stěží považoval za

Artemidu, seděla Bianca di Angelo.

34

Ve stanu bylo teplo a útulno. Zem pokrývaly hedvábné

koberečky a polštáře. Uprostřed hořel v bronzovém koši oheň a

zdálo se, že jen tak, bez paliva a bez kouře. Na poličce z leštěného

dubu za bohyní ležel její veliký stříbrný luk, vymodelovaný tak, že

připomínal gazelí rohy. Stěny byly ověšené zvířecími kůžemi:

černého medvěda, tygra a pár dalších zvířat, které jsem nepoznal.

Napadlo mě, že každý aktivista za práva zvířat by při pohledu na ty

vzácné trofeje nejspíš taky vyletěl z kůže, ale možná, že Artemis

coby bohyně lovu dokázala nějak nahradit, co zastřelila. Myslel

jsem, že vedle ní leží další kožešina, ale pak mi došlo, že je to živé

zvíře – jelen se zářivou srstí a stříbrnými rohy. Odpočíval

spokojeně s hlavou položenou na Artemidině klíně.

„Připoj se k nám, Percy Jacksone,“ vyzvala mě bohyně.

Posadil jsem se naproti ní na podlahu stanu. Bohyně si mě

prohlížela, což mě dost znervózňovalo. Na tak mladou holku měla

staré oči.

„Překvapuje tě můj věk?“ zeptala se.

„Ehm… trochu.“

„Dokážu se proměnit v dospělou ženu, nebo v běsnící oheň,

nebo v cokoli, co chceš, ale této podobě dávám přednost. Mám tak

průměrný věk všech mých Lovkyň a všech mladých dívek, jichž

jsem patronkou, než sejdou z cesty.“

„Sejdou z cesty?“ opakoval jsem.

„Vyrostou. Zblázní se do chlapců. Začnou být hloupé, zaujaté,

nejisté. Zapomenou samy na sebe.“

„Aha.“

Zoe se posadila po pravé ruce Artemidy. Nasupeně na mě

hleděla, jako by to všechno, co zrovna Artemis řekla, byla moje

vina. Jako bych si sám vybral, že ze mě bude muž.

„Musíš odpustit mým Lovkyním, že tě zrovna nevítají,“ řekla

Artemis. „V tomto táboře hostíme chlapce jen velmi vzácně.

Lovkyně se s nimi obvykle nesmějí stýkat. Ten poslední, který

tento tábor viděl…“ Podívala se na Zoe. „Který to byl?“

„Ten chlapec v Coloradu,“ napověděla jí Zoe. „Proměnila jste

ho na zajdalena.“

35

„Ach, ano.“ Artemis spokojeně přikývla. „Moc ráda dělám

zajdaleny. Každopádně, Percy, pozvala jsem si tě sem, abys mi řekl

víc o té mantichoře. Bianca mi oznámila jisté… hmm, znepokojivé

věci, které ta nestvůra řekla. Ale ona tomu možná neporozuměla.

Ráda bych si to vyslechla od tebe.“

Tak jsem jí všechno vypověděl.

Když jsem skončil, položila Artemis zamyšleně ruku na stříbrný

luk. „Bála jsem se, že se tohle dozvím.“

Zoe se naklonila dopředu. „Ten pach, má paní?“

„Ano.“

„Jaký pach?“ zeptal jsem se.

„Probouzejí se tvorové, jaké jsem nelovila celá tisíciletí,“

zamumlala Artemis. „Kořist tak stará, že jsem na ni málem

zapomněla.“

Upřeně na mě hleděla. „Dneska večer jsme sem přišly, protože

jsme vycítily mantichoru, ale tu jsem nehledala. Řekni mi znovu,

co přesně doktor Thorn říkal.“

„Ehm, říkal: ‚Nesnáším středoškolské plesy,‘“ začal jsem.

„Ne, ne. Potom.“

„Řekl, že někdo jménem Generál mi všechno vysvětlí.“

Zoe zbledla. Obrátila se k Artemidě a chtěla něco říct, ale

Artemis zvedla ruku.

„Pokračuj, Percy,“ pobídla mě bohyně.

„No, pak Thorn mluvil o Velkém vstávání –“

„Probouzení,“ opravila mě Bianca.

„Jo. A řekl: ‚Brzy budeme mít nejdůležitější nestvůru ze všech

– tu, která způsobí zkázu Olympu.‘“

Bohyně seděla tak nehybně, že bych si ji klidně spletl se

sochou.

„Možná lhal,“ nadhodil jsem.

Artemis zavrtěla hlavou. „Ne. Nelhal. Nedokázala jsem dost

rychle rozpoznat ta znamení. Musím tu nestvůru ulovit.“

Zoe vypadala, jak by se moc snažila se nebát, ale přikývla.

„Vyrazíme ihned, má paní.“

„Ne, Zoe. Tohle musím provést sama.“

„Ale, Artemido –“

36

„Tento úkol je moc nebezpečný i pro Lovkyně. Ty víš, kde

musím začít s pátráním. Tam se mnou jít nemůžete.“

„Jak… jak si přejete, má paní.“

„Já toho tvora najdu,“ přísahala Artemis. „A do zimního

slunovratu ho přivedu na Olymp. Nebudu potřebovat další důkaz,

jak přesvědčit radu bohů o tom, v jakém jsme nebezpečí.“

„Vy víte, co je to za nestvůru?“ zeptal jsem se.

Artemis sevřela luk. „Modleme se, ať se mýlím.“

„Bohyně se taky můžou modlit?“ zeptal jsem se, protože mě to

vlastně ještě nikdy nenapadlo.

Artemidě se objevilo na rtech něco jako úsměv. „Než odejdu,

mám pro tebe malý úkol, Percy Jacksone.“

„Něco s proměnou na zajdalena?“

„Bohužel ne. Chci, abys doprovodil Lovkyně zpátky do Tábora

polokrevných. Mohou tam zůstat v bezpečí, dokud se nevrátím.“

„Cože?“ vyrazila ze sebe Zoe. „Ale, Artemido, my to tam

nesnášíme. Naposledy, když jsme tam byly –“

„Ano, já vím,“ přerušila ji Artemis. „Ale jsem přesvědčena, že

Dionýsos už se nezlobí kvůli tomu malému, hm, nedorozumění.

Máte právo používat srub číslo osm, kdykoli ho budete potřebovat.

Kromě toho jsem se doslechla, že ty sruby, které jste vypálily,

postavili znovu.“

Zoe zamumlala něco o bláznivých tábornících.

„A teď je třeba udělat ještě poslední rozhodnutí.“ Artemis se

obrátila k Biance. „Rozmyslela ses, děvče moje?“

Bianca zaváhala. „Pořád o tom ještě uvažuju.“

„Počkat,“ zarazil jsem ji. „O čem uvažuješ?“

„Ony… ony mě pozvaly, abych se přidala k Lovu.“

„Cože? Ale to nemůžeš! Musíš do Tábora polokrevných, aby tě

Cheirón mohl trénovat. Je to jediný způsob, jak se naučíš přežít.“

„Pro dívku to není jediný způsob,“ prohlásila důrazně Zoe.

Nechtělo se mi věřit vlastním uším. „Bianko, tábor je bezva! Je

tam stáj pro pegase a aréna na bojování s meči a… chci říct, co bys

získala, kdyby ses přidala k Lovkyním?“

„Především,“ odpověděla za ni Zoe, „nesmrtelnost.“

Vyvalil jsem na ni oči, pak na Artemidu. „Dělá si legraci, že?“

37

„Zoe málokdy žertuje,“ poučila mě Artemis. „Mé Lovkyně mě

doprovázejí při mých dobrodružstvích. Jsou to mé služebnice, mé

společnice, mé spolubojovnice. Jakmile mi přísahají věrnost,

stanou se vskutku nesmrtelnými… pokud nepadnou v boji, což je

nepravděpodobné. Nebo pokud neporuší přísahu.“

„Jakou přísahu?“ zeptal jsem se.

„Navždycky se vyvarovat romantické lásky,“ odpověděla

Artemis. „Nikdy nedospět, nikdy se nevdat. Zůstat navěky

pannou.“

„Jako vy?“

Bohyně přikývla.

Snažil jsem se představit si, o čem to mluví. Být nesmrtelná.

Navěky se tahat jenom s partou pubertálních holek. Rozum mi to

nebral. „Takže vy si prostě chodíte po světě a verbujete

polokrevné –“

„Nejen polokrevné,“ opravila mě Zoe. „Paní Artemis

nerozlišuje ženy podle původu. Mohou se přidat všechny, které

uctívají bohyni. Polokrevné, nymfy, smrtelnice –“

„A ty jsi co z toho?“

Zoe se v očích vztekle zablesklo. „To není tvoje starost,

chlapče. Jde o to, že se k nám Bianca může přidat, pokud si to

přeje. Záleží jen na ní.“

„Bianko, to je šílenost,“ přemlouval jsem ji. „A co tvůj bratr?

Nico nemůže být Lovkyní.“

„Jistěže ne,“ potvrdila má slova Artemis. „Půjde do tábora. To

je bohužel to nejlepší, co mohou chlapci udělat.“

„No dovolte!“ ozval jsem se.

„Čas od času ho můžeš vídat,“ ujišťovala Artemis Bianku. „Ale

osvobodíš se od odpovědnosti. Bude mít vychovatele z tábora, ti se

o něj postarají. A ty dostaneš novou rodinu. Nás.“

„Novou rodinu,“ opakovala Bianca zasněně. „Zbavit se

odpovědnosti.“

„Bianko, to nemůžeš udělat,“ snažil jsem se ji přesvědčit. „To je

blbost!“

Podívala se na Zoe. „Stojí to za to?“

Zoe přikývla. „Stojí.“

38

„Co musím udělat?“

„Řekni tohle,“ poučila ji Zoe. „Zaslibuji se bohyni Artemidě.“

„Já… zaslibuji se bohyni Artemidě.“

„Vyvaruji se společnosti mužů, přijímám věčné panenství a

přidávám se k Lovu.“

Bianca to po ní zopakovala. „A to je všechno?“

Zoe přikývla. „Pokud paní Artemis tvou přísahu přijme, pak

platí.“

„Přijímám ji,“ potvrdila Artemis.

Plameny v koši se rozjasnily a prozářily stan stříbrným světlem.

Bianca se nijak nezměnila, jenom se zhluboka nadechla a vykulila

oči. „Cítím se… silnější.“

„Vítej, sestro,“ řekla Zoe.

„Pamatuj na svou přísahu,“ nabádala ji Artemis. „Teď je to tvůj

život.“

Došla mi řeč. Připadal jsem si tam jako vetřelec. A jako úplně

neschopný. Nechtělo se mi věřit, že jsem toho tolik podstoupil a

tolik vytrpěl, a to jenom proto, aby mi nakonec Bianku vyfoukl

nějaký klub věčných holek.

„Nezoufej si, Percy Jacksone,“ povzbudila mě Artemis. „Stejně

budeš moci ukázat di Angelovým svůj tábor. A pokud bude Nico

chtít, může tam zůstat.“

„No prima,“ řekl jsem a snažil jsem se, aby to neznělo moc

mrzutě. „Jak se tam máme dostat?“

Artemis zavřela oči. „Blíží se svítání. Zoe, sbal tábor. Musíte se

rychle a bezpečně dostat na Long Island. Povolám vám bratra a

zajistím svezení.“

Zoe ten nápad moc nenadchl, ale přikývla a řekla Biance, aby

šla s ní. Když Bianca odcházela, zastavila se přede mnou.

„Omlouvám se, Percy. Ale chci to. Vážně, vážně to chci.“

A pak byla pryč a já zůstal sám s dvanáctiletou bohyní.

„Takže,“ řekl jsem nevrle, „nás teda sveze váš bratr?“

Artemidiny stříbrné oči zazářily. „Ano, chlapče. Uvidíš, že

Bianca di Angelo není jediná, kdo má protivného bratra. Nastal čas,

aby ses seznámil s mým nezodpovědným dvojčetem Apollónem.“

39

Čtvrtá kapitola

THALIA PODPÁLÍ NOVOU ANGLII

rte

A mis nás ujistila, že začíná svítat, ale sám bych tomu nevěřil.

Bylo chladněji a temněji a sněžilo víc než předtím. Okna

Westoveru nahoře na kopci byla úplně temná. Uvažoval jsem, jestli

si učitelé vůbec všimli, že se sourozenci di Angelovi a doktor

Thorn ztratili. Nechtěl bych být u toho, až to zjistí. Při mém štěstí si

paní Psyrightová vybaví jenom jediné jméno – „Percy Jackson“ – a

pak vypukne celostátní pátrání… jako obyčejně.

Lovkyně sbalily tábor tak rychle, jako ho vybudovaly. Stál jsem

a klepal se zimou ve sněhu (na rozdíl od Lovkyň, které ani trochu

nevypadaly, že by jim bylo nepříjemně) a Artemis hleděla na

východ, jako by na něco čekala. Bianca seděla stranou a mluvila s

Nikem. Z jeho posmutnělé tváře jsem soudil, že mu vysvětluje

svoje rozhodnutí připojit se k Lovu. Nemohl jsem si pomoct,

připadalo mi, že je to od ní sobecké takhle opustit bráchu.

Přišli Thalia a Grover a nahrnuli se ke mně, chtěli se dozvědět,

co se stalo při mé audienci u bohyně.

Když jsem jim to řekl, Grover zbledl. „Když Lovkyně naposled

navštívily tábor, nedopadlo to dobře.“

„Jak se tu vlastně vzaly?“ zajímalo mě. „Teda, zjevily se jakoby

odnikud.“

„A Bianca se k nim přidala,“ utrousila znechuceně Thalia.

„Celé je to vina Zoe. Ta nafoukaná, nedobrá –“

„Kdo jí to může vyčítat?“ skočil jí do řeči Grover. „Věčnost s

Artemidou?“ Těžce si vzdychl.

Thalia zvedla oči k nebi. „Vy satyrové. Všichni jste zamilovaní

do Artemidy. To vám nedochází, že ona vás nikdy milovat

nebude?“

„Ale je taková… přírodní,“ blábolil Grover.

„Jste polena,“ setřela ho Thalia.

40

„Polena a plody a květiny,“ řekl Grover zasněně. „Jo.“

Nebe se konečně rozjasnilo. Artemis zamumlala: „Je načase. V

zimě bývá tááák líný.“

„Vy jste, hm, čekala na východ slunce?“ zeptal jsem se.

„Na bratra. Ano.“

Nechtěl jsem být nezdvořilý. Teda, znám ty legendy o

Apollónovi – někdy se mu říká Hélios – jak jezdí po obloze ve

velkém slunečním kočáře. Ale taky vím, že slunce je ve skutečnosti

hvězda, vzdálená od nás spoustu mil. Zvykl jsem si na to, že

některé řecké mýty jsou opravdové, ale stejně… nechápal jsem, jak

by mohl Apollón řídit slunce.

„Není to přesně tak, jak si myslíš,“ poučila mě Artemis, jako by

mi četla myšlenky.

„No dobře.“ Pomalu jsem se uklidňoval. „Takže to není tak, že

by přijel v –“

Najednou na obzoru explodovalo světlo. Po něm jsem pocítil

nával horka.

„Nedívej se tam,“ poradila mi Artemis. „Dokud nezaparkuje.“

Nezaparkuje?

Odvrátil jsem pohled a viděl jsem, že ostatní dělají totéž. Světlo

a teplo sílily, až mi připadalo, že se na mně rozpouští zimní kabát.

Pak to světlo najednou pominulo.

Podíval jsem se. A nechtělo se mi tomu věřit. Bylo to moje

auto. No, aspoň auto, jaké bych chtěl. Červený kabriolet Maserati

Spyder. Bylo tak parádní, až zářilo. Pak mi došlo, že září proto, že

je kov rozpálený. V kruhu kolem auta se rozpustil sníh, což

vysvětlovalo, proč najednou stojím na zelené trávě a proč mám

mokré boty.

Řidič s úsměvem vystoupil. Vypadal tak na sedmnáct nebo na

osmnáct a na chvilku mě přepadl nepříjemný pocit, že je to Luke,

můj starý nepřítel. Tenhle chlapík měl stejné světlé vlasy a byl

hezky opálený. Ale Luke to nebyl. Ten řidič byl vyšší než on a na

tváři neměl jizvu. Usmíval se zářivěji a hravěji. (Luke se poslední

dobou nanejvýš mračil a ušklíbal.) Byl oblečený v džínách a tričku

bez rukávů a na nohou měl mokasíny.

41

„Páni,“ zamumlala Thalia. „Ten Apollón ale dovede rozpálit.“

„Je to přece bůh slunce,“ poznamenal jsem.

„Tak jsem to nemyslela.“

„Moje malá sestřička!“ zvolal Apollón. Kdyby měl zuby jenom

o malinko bělejší, možná bychom oslepli i bez toho slunečního

vozu. „Co se děje? Nikdy nezavoláš. Nikdy nenapíšeš. Už jsem si

dělal starosti!“

Artemis si vzdychla. „Jsem v pořádku, Apollóne. A nejsem tvá

malá sestřička.“

„No tak, narodil jsem se přece první.“

„Jsme dvojčata! Kolik tisíciletí se o tom ještě budeme

dohadovat –“

„Takže co se děje?“ přerušil ji. „Vidím, že máš s sebou děvčata.

Potřebujete poradit s lukostřelbou?“

Artemis zatnula zuby. „Potřebuju od tebe laskavost. Musím se

vydat na lov, sama. Potřebuju, abys odvezl mé společníky do

Tábora polokrevných.“

„Jasně, sestřičko!“ Pak zvedl ruce, jako by chtěl naznačit

Nechte všeho a poslouchejte. „Cítím, že mě napadá haiku.“

Všechny Lovkyně zasténaly. Zřejmě se s Apollónem nesetkaly

poprvé.

Odkašlal si a dramaticky zvedl ruku.

„Pod sněhem tráva.

Artemis pomoc žádá.

Jsem tak skvělý.“

Zazubil se na nás a čekal na potlesk.

„Ten poslední verš měl jenom čtyři slabiky,“ namítla Artemis.

Apollón se zamračil. „Vážně?“

„Ano. Co takhle Jsem tak namyšlený?“

„Ne, ne, to je šest slabik. Hmm.“ Začal si pro sebe něco

mumlat.

Zoe Večernice se k nám obrátila. „Vládce Apollón prožívá

tuhle etapu haiku od té doby, kdy byl v Japonsku. Není to tak zlé,

jako když navštívil Limerick v Irsku a začal s těmi rýmovačkami

limeriky. Jestli ještě někdy budu muset poslouchat další básničku,

která začíná Byla jedna bohyně ze Sparty –“

42

„Mám to!“ oznámil Apollón. „ Jsem tak úžasný. To má pět

slabik!“ Uklonil se a tvářil se, že je sám se sebou moc spokojený.

„Takže, sestřičko, říkáš doprava pro Lovkyně? Zrovna včas. Právě

jsem se chystal pohnout.“

„Tito polobohové budou taky potřebovat svézt,“ dodala Artemis

a ukázala na nás. „Jsou to Cheirónovi táborníci.“

„Klidně!“ Apollón si nás prohlédl. „Podívejme se… Thalia, že?

Slyšel jsem o tobě všechno.“

Thalia se začervenala. „Zdravím vás, vládce Apollóne.“

„Diova holka, že? Tak to jsi moje nevlastní sestra. Bývalas

borovicí, že? Jsem rád, že jsi zpátky. Nesnáším, když se hezké

holky proměňují ve stromy. Páni, vzpomínám si, že jednou –“

„Bratře,“ napomenula ho Artemis. „Měl by ses vypravit na

cestu.“

„Á, dobře.“ Pak se podíval na mě a přimhouřil oči. „Percy

Jackson?“

„Jo. Teda… ano, pane.“

Připadalo mi divné říkat takovému výrostkovi „pane“, ale

naučil jsem se, že s nesmrtelnými je třeba jednat opatrně. Hned se

urazí. A pak se všechno těžko napravuje.

Apollón mě pozoroval, ale neřekl nic, což mi trochu nahánělo

strach.

„No!“ řekl konečně. „Tak si radši nastoupíme, ne? Cesta vede

jenom jedním směrem – na západ. A když zmeškáte ten správný

čas, máte smůlu.“

Podíval jsem se na maserati, do kterého se vešli tak maximálně

dva lidi. A nás bylo asi dvacet.

„Prima kára,“ pochválil auto Nico.

„Díky, chlapče,“ řekl Apollón.

„Ale jak se tam všichni vejdeme?“

„Ach.“ Apollón si to zřejmě uvědomil až teď. „No jo. Nerad se

vzdávám sportovního vozu, ale myslím…“

Vytáhl klíčky od auta a zmáčkl tlačítko alarmu. Písk, písk.

Auto se na chvíli zase rozzářilo. Když ten jas polevil, místo

maserati tam stál starý známý kyvadlový autobus s předsunutou

střechou, v jakém jsme jezdili se školou na basketbal.

43

„Správně. Všichni dovnitř,“ zavelel.

Zoe nařídila Lovkyním, aby nastoupily. Vzala svůj táborový

pytel a Apollón se jí nabídl: „Ukaž, zlato. Já ti to vezmu.“

Zoe se odtáhla. V očích se jí vražedně zablesklo.

„Bratře,“ napomenula ho Artemis. „Nepomáhej mým

Lovkyním. Nedívej se na ně, nemluv s nimi a neflirtuj s nimi. A už

vůbec jim neříkej zlato.“

Apollón rozhodil rukama. „Pardon. Zapomněl jsem. Poslyš,

sestřičko, co máš vlastně za lubem?“

„Lov,“ odbyla ho Artemis. „Nic ti po tom není.“

„Já na to přijdu. Vidím všechno. Znám všechno.“

Artemis si odfrkla. „Prostě je tam dovez, Apollóne. A žádné

hlouposti!“

„Ne, ne! Já nikdy nedělám hlouposti.“

Artemis obrátila oči v sloup, pak se podívala na nás. „Setkáme

se před zimním slunovratem. Zoe, ty teď vedeš mé Lovkyně. Veď

je dobře. Dělej to tak, jako bych je vedla já.“

Zoe se napřímila. „Ano, má paní.“

Artemis si klekla a dotkla se země, jako by hledala cestu. Když

se zvedla, tvářila se ustaraně. „Takové nebezpečí. Ta bestie se musí

najít.“

Vyrazila k lesu a ztratila se ve sněhu a ve tmě.

Apollón se obrátil a zašklebil se, zazvonil klíčky od auta na

prstu. „Takže,“ prohlásil, „kdo chce řídit?“

Lovkyně se naskládaly do autobusu. Všechny se vecpaly dozadu,

aby byly co nejdále od Apollóna a od nás kluků, jako bychom měli

nějakou hodně nakažlivou nemoc. Bianca se posadila s nimi a

svého malého bratra nechala vpředu s námi, což mi připadalo

hloupé, ale Nikovi to zřejmě nevadilo.

„Tohle je fakt paráda!“ jásal Nico a nadskakoval na místě

řidiče. „Tohle je vážně slunce? Myslel jsem, že bohové slunce a

měsíce jsou Hélios a Selena. Jak to, že někdy jsou to oni a někdy

vy a Artemis?“

„Regulace,“ vysvětloval Apollón. „Začali s tím Římané.

Nemohli si dovolit všechny ty oběti v chrámech, a tak nechali být

44

Hélia a Selenu a naložili jejich povinnosti do popisu práce nám.

Sestřička dostala na starosti měsíc. Já slunce. Nejdřív mě to dost

otravovalo, ale aspoň jsem přišel k tomuhle bezva auťáku.“

„Ale jak to funguje?“ chtěl vědět Nico. „Myslel jsem, že slunce

je velká ohnivá koule plynu!“

Apollón se zasmál a pocuchal Nikovi vlasy. „Ty fámy začaly

nejspíš proto, že Artemis říkala velká ohnivá koule plynu mně. Ale

teď vážně, chlapče, záleží na tom, jestli to chápeš z hlediska

astronomie nebo filozofie. Chceš mluvit o astronomii? Pche, co je

na tom zábavného? Nebo chceš mluvit o tom, jak lidé uvažují o

slunci? No, to už je zajímavější. Jsou na slunci pořádně závislí.

Zahřívá je, ovlivňuje jejich úrodu, pohání motory, všechno je díky

němu zkrátka veselejší. Tenhle vůz je vytvořený z lidských snů o

slunci, chlapče. Je tak starý jako západní civilizace. Každý den

jezdí po obloze od východu k západu a těší všechny ty titěrné

životy smrtelníčků. Ten vůz je přehlídka sluneční síly, toho, jak ji

lidé chápou. Rozumíš tomu?“

Nico zavrtěl hlavou. „Ne.“

„No, tak to prostě ber jako vážně silné a vážně nebezpečné

solární auto.“

„Můžu řídit?“

„Ne. Na to jsi moc malý.“

„Já! Já!“ hlásil se Grover.

„Hmm, ne,“ zamítl to Apollón. „Moc chlupatý.“ Mě rovnou

přehlédl a soustředil se na Thalii.

„Dcera Diova!“ řekl nadšeně. „Dcera vládce oblohy.

Dokonalé.“

„To ne.“ Thalia zavrtěla hlavou. „Ne, díky.“

„No tak,“ lákal ji Apollón. „Kolik ti je?“

Thalia zaváhala. „Já nevím.“

Bohužel to byla pravda. Thalia se proměnila ve strom, když jí

bylo dvanáct, ale to se stalo před sedmi lety. Takže jí mělo být

devatenáct, pokud to člověk bral podle let. Ale ona se pořád cítila

jako dvanáctiletá a vypadala na něco mezi tím. Cheirón nakonec

usoudil, že stárla i v podobě stromu, ale mnohem pomaleji.

Apollón si poťukal prstem na rty. „Je ti patnáct, skoro šestnáct.“

45

„Jak to víte?“

„Ale jdi, jsem přece bůh proroctví. Znám spoustu věcí. Zhruba

za týden ti bude šestnáct.“

„To mám narozeniny! Dvaadvacátého prosince.“

„To znamená, že jsi dost stará na to, abys řídila na žákovské

povolení!“

Thalia nervózně přešlápla. „Hm –“

„Já vím, co chceš říct,“ napověděl jí Apollón. „Že si nezasloužíš

tu čest řídit sluneční vůz.“

„To jsem říct nechtěla.“

„Nedělej si s tím hlavu. Z Maine na Long Island je to kousek. A

netrap se tím, co se stalo s posledním dítětem, které jsem řízení

učil. Jsi Diova dcera. Tebe z oblohy nesmete.“

Apollón se dobromyslně zasmál. Nám ostatním to k smíchu

nepřišlo.

Thalia se pokoušela odmítnout, ale Apollón její protesty prostě

nebral na vědomí. Stiskl tlačítko na palubní desce a na vršku

předního skla se objevila nějaká značka. Musel jsem ji číst

obráceně (což se u dyslektika nijak zvlášť neliší od čtení zepředu).

Jsem přesvědčený, že tam stálo POZOR: ŘIDIČ VE VÝCVIKU.

„Tak do toho!“ pobídl Apollón Thalii. „Jsi přirozený talent!“

Přiznám se, že jsem žárlil. Nemohl jsem se dočkat, až budu moct

řídit. Ten podzim mě máma párkrát vzala do Montauku, a když

byla plážová silnice prázdná, nechala mě řídit svou mazdu. Jasně,

je to japonský výrobek, a tohle byl sluneční vůz, ale copak v tom

může být nějaký velký rozdíl?

„Rychlost rovná se žáru,“ radil Thalii Apollón. „Takže vyjeď

pomalu a dej pozor, abys nabrala pořádnou výšku, než to pořádně

rozbalíš.“

Thalia sevřela volant tak pevně, až jí na rukou zbělely klouby.

Vypadala, jako by se chystala omdlít.

„Co se děje?“ zeptal jsem se jí.

„Nic,“ odsekla roztřeseně. „N-nic se neděje.“

Zatáhla za volant. Naklonil se a autobus se zhoupl nahoru tak

rychle, že jsem padl dozadu a vrazil do něčeho měkkého.

46

„Jauvajs,“ zaskučel Grover.

„Pardon.“

„Pomaleji!“ řekl Apollón.

„Pardon!“ vyhrkla Thalia. „Mám to pod kontrolou!“

Podařilo se mi vyhrabat se na nohy. Podíval jsem se z okna a

uviděl jsem doutnající kruh stromů kolem paseky, odkud jsme

vystartovali.

„Thalie,“ promluvil jsem, „uvolni plynový pedál.“

„Já to zvládnu, Percy,“ zavrčela se zaťatými zuby. Ale pořád ho

držela sešlápnutý u podlahy.

„Klídek,“ radil jsem jí.

„Já jsem v klidu!“ odsekla Thalia. Byla tak napjatá, že vypadala

jako vyřezaná z překližky.

„Musíme zabočit na jih na Long Island,“ prohlásil Apollón.

„Zaboč doleva.“

Thalia trhla volantem a znovu mě mrštila na Grovera, až vyjekl.

„Na druhou stranu,“ podotkl Apollón.

Udělal jsem tu chybu, že jsem se zase podíval z okna.

Vystoupali jsme už do letové výšky letadel – tak vysoko, že nebe

začínalo černat.

„Ach…,“ hlesl Apollón a já měl pocit, že se nutí mluvit klidně.

„O trochu níž, zlatíčko. Poloostrov Cape Cod nám tam dole

mrzne.“

Thalia naklonila volant. Obličej měla bílý jako křída, čelo

orosené. Něco se s ní rozhodně dělo. Nikdy jsem ji takhle neviděl.

Autobus se propadl níž a někdo zaječel. Možná jsem to byl já.

Teď jsme se řítili přímo k Atlantiku rychlostí tisíc mil v hodině a

po pravé ruce jsme měli pobřeží Nové Anglie. A v autobuse

začínalo být horko.

Apollóna to odhodilo někam dozadu, ale začal se prodírat

řadami sedadel zpátky.

„Vezměte si ten volant!“ prosil ho Grover.

„Žádné strachy,“ zavrtěl hlavou Apollón. Vypadal pořádně

vystrašený. „Musí se jenom naučit – PRRR!“

Uviděl jsem to, co viděl on. Dole pod námi se rozkládalo nějaké

zasněžené městečko Nové Anglie. Aspoň bývalo zasněžené. Sníh

47

na stromech a na střechách a na trávnících nám přímo před očima

roztál. Bílá kostelní věž zhnědla a doutnala. Všude po městě se

objevovaly obláčky kouře jako narozeninové svíčky. Stromy a

střechy začínaly hořet.

„Přitáhni to!“ zaječel jsem.

Thalia měla v očích divoké světlo. Trhla volantem zpátky, ale

tentokrát jsem se držel. Jak jsme prudce stoupali, viděl jsem

zadním oknem, že oheň ve městě uhasil prudký nápor chladu.

„Tamhle!“ ukázal Apollón. „Long Island, přímo před námi.

Zpomal, zlato.“

Thalia se hnala k pobřeží severního Long Islandu. Tam byl

Tábor polokrevných: údolí, lesy, pláž. Rozeznal jsem jídelní

pavilon a sruby a amfiteátr.

„Mám to pod kontrolou,“ mumlala Thalia. „Mám to pod

kontrolou.“

Teď už jsme byli jenom pár set metrů od tábora.

„Brzdi,“ nabádal Thalii Apollón.

„Já to zvládnu.“

„BRZDI!“

Thalia dupla nohou na brzdu a sluneční autobus sletěl dopředu

v úhlu pětačtyřiceti stupňů a plácl sebou do jezera Tábora

polokrevných s obrovským ŽBLUUUUUŇK! Z autobusu se

vyvalila pára a z vody se vyhrabalo několik zděšených najád s

napůl upletenými proutěnými košíky.

Autobus se vyhoupl na hladinu spolu s několika převrženými,

poloroztavenými kánoemi.

„Teda,“ prohlásil Apollón se statečným úsměvem, „mělas

pravdu, má drahá. Mělas všechno pod kontrolou! A teď zjistíme,

jestli jsme neuvařili někoho důležitého, ano?“

48

Pátá kapitola

VOLÁM NA DNO OCEÁNU

e

J ště nikdy jsem neviděl Tábor polokrevných v zimě a sníh mě

překvapil.

Víš, tábor má to nejdokonalejší kouzelné ovládání počasí. Za

jeho hranice nepronikne nic, pokud to ředitel, pan D., nechce.

Myslel jsem si, že tam bude teplo a slunečno, ale místo toho směl

všude lehce padat sníh. Závodní dráhu pro vozy a jahodové

plantáže pokrývala jinovatka. Sruby byly ozdobené poblikávajícími

světýlky, připomínaly vánoční žárovky, jenže byly to spíš koule

pravého ohně. V lesích zářila další světla a nejdivnější bylo to, že

se oheň mihotal i v podkrovním okně hlavní budovy, kde sídlilo

Orákulum, uvězněné ve starém mumifikovaném těle. Uvažoval

jsem, jestli si duch Delf tam nahoře opéká marshmallowy nebo co.

„Páni,“ řekl Nico, když se vyhrabal z autobusu. „Tamto je

lezecká stěna?“

„Jo,“ potvrdil jsem.

„A proč po ní teče láva?“

„To je takové ztížení navíc. Pojď. Představím tě Cheirónovi.

Zoe, už znáš –“

„Já Cheiróna znám,“ prohlásila Zoe odměřeně. „Řekni mu, že

budeme ve srubu osm. Lovkyně, za mnou.“

„Ukážu vám cestu,“ nabízel se Grover.

„My cestu známe.“

„Ne, vážně, mně to nevadí. Tady se člověk lehko ztratí, pokud

nezná cestu,“ – zakopl o kánoi a zvedl se a přitom pořád drmolil –

„jak říkal můj starý táta kozel! Pojďte!“

Zoe obrátila oči k nebi, ale zřejmě jí bylo jasné, že se Grovera

nezbaví. Lovkyně si hodily na záda batohy a luky a zamířily ke

srubům. Když odcházela Bianca di Angelo, naklonila se a zašeptala

49

něco bratrovi do ucha. Podívala se na něj, čekala odpověď, ale

Nico se jenom zamračil a odvrátil se od ní.

„Opatrujte se, zlatíčka!“ zavolal Apollón za Lovkyněmi. Mrkl

na mě. „Dej si pozor na proroctví, Percy. Brzo se zas uvidíme.“

„Jak to myslíte?“

Místo odpovědi naskočil zpátky do autobusu. „Tak zatím,

Thalie,“ zavolal. „A, ehm, buď hodná!“

Věnoval jí uličnický úsměv, jako by věděl něco, co ona ne. Pak

zavřel dveře a spustil motor. Sluneční vůz v návalu horka

odstartoval a já se k němu obrátil zády. Když jsem se ohlédl, z

jezera se kouřilo. Rudé maserati se hnalo nad lesy, zářilo jasněji a

stoupalo výš a výš, až zmizelo v paprscích slunečního světla.

Nico se pořád tvářil mrzutě. Zajímalo by mě, co mu jeho sestra

řekla.

„Kdo je Cheirón?“ zeptal se. „Jeho figurku nemám.“

„Náš ředitel aktivit,“ vysvětloval jsem. „On je… no, uvidíš

sám.“

„Pokud ho nesnášejí tyhle holčičí Lovkyně,“ zavrčel Nico, „tak

ho beru. Jdeme.“

Druhá věc, která mě na táboře překvapila, bylo to, jak byl prázdný.

Teda, věděl jsem, že většina polokrevných trénuje v létě. Zimu tu

měli trávit jenom celoroční obyvatelé – ti, kteří nemají domov,

nebo které by nestvůry napadaly moc často, kdyby odešli. Ale ani

těch zřejmě nebylo moc.

Zahlédl jsem Charlese Beckendorfa z Héfaistova srubu, jak

přikládá do výhně před táborovou kovárnou. Bratři Travis a Connor

Stollovi z Hermova srubu se snažili otevřít zámek táborového

obchodu. Na kraji lesa se pár kluků a holek z Arésova srubu

koulovalo s vodními nymfami. A to bylo asi tak všechno. Vypadalo

to, že tu není ani Clarisse, má stará sokyně z Arésova srubu.

Hlavní budova byla ozdobená šňůrami červených a žlutých

koulí ohně, který zahříval verandu, ale přitom očividně nic

nepodpálil. V krbu uvnitř zářily plameny. Vzduch voněl po horké

čokoládě. Ředitel tábora pan D. a Cheirón seděli tiše u karet v

salonku.

50

Cheirónova hnědá bradka byla v zimě huňatější. Kudrnaté vlasy

mu trochu povyrostly. Letos nedělal nikde učitele, takže si takové

pohodlí zřejmě mohl dovolit. Měl na sobě chlupatý svetr se vzorem

podkov a na klíně deku, která mu skoro úplně zakrývala kolečkové

křeslo.

Když nás uviděl, usmál se. „Percy! Thalie! Á, a ty musíš být –“

„Nico di Angelo,“ představil jsem ho. „On a jeho sestra jsou

polokrevní.“

Cheirón si oddechl úlevou. „Takže se vám to tedy povedlo.“

„No…“

Jeho úsměv se rozplynul. „Copak se stalo? A kde je Annabeth?“

„No páni,“ prohlásil pan D. znuděným hlasem. „Snad jsme

neztratili ještě dalšího.“

Snažil jsem se pana D. ignorovat, ale nějak se nedalo nevšímat

si ho v té zářivě oranžové soupravě z levhartí kůže a v purpurových

běžeckých botách. (Jako by pan D. za celý svůj nesmrtelný život

někdy někam běžel.) Zlatý vavřínový věnec mu na kudrnatých

černých vlasech seděl nakřivo, což neomylně naznačovalo, že

poslední kolo vyhrál.

„Jak to myslíte?“ zeptala se Thalia. „Kdo ještě se ztratil?“

Zrovna v tu chvíli vběhl do místnosti Grover a šklebil se jako

blázen. Měl monokl a na tváři rudé stopy jakoby po facce.

„Lovkyně se už všechny nastěhovaly!“

Cheirón se zamračil. „Lovkyně, hm? Vidím, že si máme o čem

vyprávět.“ Pohlédl na Nika. „Grovere, snad bys mohl vzít našeho

mladého přítele do pracovny a pustit mu náš instruktážní film.“

„Ale… Ano, dobře. Ano, pane.“

„Instruktážní film?“ zeptal se Nico. „Je vůbec pro děti? Není

nepřístupný? Protože Bianca je dost přísná –“

„Je přístupný od třinácti,“ řekl Grover.

„Paráda!“ Nico ho nadšeně následoval z pokoje.

„A teď,“ řekl Cheirón Thalii a mně, „byste se mohli posadit a

povědět nám celou tu historku.“

Když jsme skončili, obrátil se Cheirón na pana D. a řekl: „Měli

bychom okamžitě zahájit pátrání po Annabeth.“

51

„Já půjdu,“ vyhrkli jsme s Thalií oba najednou.

Pan D. si odfrkl. „To rozhodně ne!“

Začali jsme s Thalií protestovat, ale pan D. zvedl ruku. Měl v

očích svůj známý nafialovělý vzteklý oheň. Znamenalo to, že

pokud nezmlkneme, stane se něco zlého a božského.

„Z toho, co jste mi řekli,“ začal pan D., „pro nás tahle

nerozvážná akce dopadla vyrovnaně. Bohužel jsme, hm, ztratili

Annii Bell –“

„Annabeth,“ vyštěkl jsem. Přišla do tábora v sedmi letech, a pan

D. ještě pořád předstíral, že jí nemůže přijít na jméno.

„Ano, ano,“ řekl. „A místo ní jste přivedli malého otravného

kluka. Nechápu, jaký má smysl riskovat další polokrevné kvůli

absurdní záchranné výpravě. Tahleta Annie je už stejně nejspíš

mrtvá.“

Chtělo se mi pana D. uškrtit. Nebylo fér, že ho Zeus dosadil za

ředitele tábora, aby se tu sto let léčil ze závislosti na alkoholu. Měl

to být trest za maléry pana D. na Olympu, ale stal se z toho trest

pro nás pro všechny.

„Annabeth může být naživu,“ namítl Cheirón, ale připadalo mi,

že z něho ty povzbudivé řeči nevycházejí moc lehce. Všechny roky,

které Annabeth trávila v táboře, ji prakticky vychovával, než se

podruhé pokusila žít se svým otcem a nevlastní matkou. „Je velice

bystrá. Pokud… pokud ji dostali naši nepřátelé, zkusí hrát o čas.

Může dokonce předstírat, že s nimi spolupracuje.“

„To je pravda,“ přidala se k němu Thalia. „Luke by ji chtěl

živou.“

„V tom případě,“ pokrčil rameny pan D., „se obávám, že bude

muset být vážně moc chytrá a utéct sama.“

Zvedl jsem se od stolu.

„Percy.“ Cheirónův tón byl jedno velké varování. Něco ve mně

vědělo, že pana D. není radno provokovat. Neprominul by ti nic, i

kdybys byl impulzivní, hyperaktivní kluk s poruchou pozornosti

jako já. Ale měl jsem takový vztek, že mi to bylo fuk.

„Jste rád, že jste přišel o dalšího táborníka,“ vyhrkl jsem.

„Nejradši byste viděl, kdybychom zmizeli všichni!“

Pan D. potlačil zívnutí. „Má ta tvoje řeč nějakou pointu?“

52

„Jo,“ zavrčel jsem. „Poslali vás sem za trest, ale to ještě

neznamená, že se musíte chovat jako líný pitomec! Tohle je i vaše

civilizace. Možná byste se mohl odvázat a trochu nám pomoct!“

Vteřinu nebylo slyšet nic, jen praskání ohně. Světlo se odráželo

panu D. v očích a dodávalo mu zlověstný výraz. Otevřel pusu, aby

něco řekl – nejspíš kletbu, která mě rozpráší na cimprcampr –, ale

najednou do místnosti vrazil Nico a za ním Grover.

„To je TAK BEZVA!“ ječel Nico a natahoval ruce k

Cheirónovi. „Vy jste… vy jste kentaur!“

Cheirónovi se povedl nervózní úsměv. „Ano, pane di Angelo,

jistě. Ale v případě, ehm, prvního setkání raději zůstávám v lidské

podobě v tomto kolečkovém křesle.“

„A páni!“ Nico se podíval na pana D. „Vy jste ten chlápek s

vínem? To mě podrž!“

Pan D. odvrátil oči ode mě a věnoval Nikovi pohled plný

odporu. „Chlápek s vínem?“

„Dionýsos, že? No páni! Mám vaši figurku.“

„Mou figurku.“

„V té své hře, Mýtomagii. A taky holografickou kartičku! Máte

sice útok jen za pět set bodů a všichni vás považují za nejslabšího

boha ze všech karet, ale já si teda myslím, že máte absolutně

parádní síly!“

„Aha.“ Pan D. vypadal úplně popletený, což mi nejspíš

zachránilo život. „No, to mě… těší.“

„Percy,“ zasáhl Cheirón rychle, „běž s Thalií dolů do srubů.

Pověz táborníkům, že zítra večer se hraje boj o vlajku.“

„Boj o vlajku?“ opakoval jsem. „Ale nemáme dost –“

„Je to tradice,“ zdůraznil Cheirón. „Přátelské střetnutí, kdykoli

nás navštíví Lovkyně.“

„To jo,“ zamumlala Thalia. „Vsadím se, že to bude fakt

přátelské.“

Cheirón trhl hlavou směrem k panu D., který se pořád mračil,

zatímco Nico mlel něco o tom, kolik bodů obrany má ten který bůh

v jeho hře. „Honem utíkejte,“ nařídil nám Cheirón.

„Jo, jasně,“ řekla Thalia. „Pojď, Percy.“

53

Vyvlekla mě z hlavní budovy, než si Dionýsos stačil

vzpomenout, že mě chtěl zabít.

„Už sis proti sobě poštval Arése,“ připomněla mi Thalia, když jsme

se loudali ke srubům. „To potřebuješ ještě dalšího nepřítele na

život a na smrt?“

Měla pravdu. Mé první léto v táboře jsem se s Arésem dostal do

sporu a teď by mě on a všechny jeho děti nejradši zabili.

Nepotřeboval jsem si proti sobě poštvat ještě i Dionýsa.

„Co se dá dělat,“ povzdechl jsem si. „Nemohl jsem si pomoct.

Je to taková nespravedlnost.“

Thalia se zastavila u zbrojnice a rozhlédla se po údolí směrem k

Vrchu polokrevných. Její borovice tam pořád stála a na nejnižší

větvi se lesklo zlaté rouno. Kouzlo stromu pořád chránilo hranice

tábora, ale už k tomu nevyužívalo Thaliinu duši.

„Percy, všechno je nespravedlnost,“ zamumlala Thalia. „Někdy

si přeju…“

Nedořekla to, ale mluvila tak smutně, až mi jí bylo líto. S těmi

střapatými černými vlasy, v černých pankáčských šatech a zabalená

do starého vlněného kabátu vypadala jako nějaký přerostlý

krkavec, vůbec nezapadala do bílé krajiny.

„Dostaneme Annabeth zpátky,“ slíbil jsem jí. „Jenom ještě

nevím, jak to provedeme.“

„Nejdřív se dozvím, že jsme přišli o Lukea,“ postěžovala si. „A

teď Annabeth –“

„Takhle neuvažuj.“

„Máš pravdu.“ Napřímila se. „Najdeme nějakou cestu.“

Nahoře na hřišti na basket střílelo pár Lovkyň na koš. Jedna z

nich se dohadovala s nějakým klukem z Arésova srubu. Měl ruku

na meči a Lovkyně vypadala, jako by se každou chvíli chystala

vyměnit basketbalový míč za luk a vystřelit.

„Jdu to tam nějak srovnat,“ oznámila mi Thalia. „Ty obejdi

sruby. Řekni všem o tom zítřejším boji o vlajku.“

„Dobře. Měla bys být kapitánkou týmu.“

„Ne, ne,“ namítla. „Ty jsi v táboře déle. Budeš to ty.“

„Můžeme, hm… být kapitáni společně nebo tak.“

54

Vypadalo to, že je tím návrhem nadšená asi tak stejně jako já,

ale přikývla.

Když zamířila na hřiště, zavolal jsem za ní: „Ty, Thálie.“

„No?“

„Je mi líto, co se stalo ve Westoveru. Měl jsem na vás počkat.“

„To nic, Percy. Já bych to asi udělala taky tak.“ Přešlápla z

nohy na nohu, jako by se rozhodovala, jestli má ještě něco dodat.

„Víš, jak ses mě ptal na mámu a já jsem ti tak odsekla… Prostě…

po těch sedmi letech jsem ji šla hledat. Zjistila jsem, že mezitím v

Los Angeles umřela. Ona, hm… ona byla těžká alkoholička.

Jednou pozdě v noci, jsou to asi tak dva roky, sedla za volant a…“

Silně zamrkala.

„To je mi líto.“

„Ale to nic. My… my jsme si nikdy moc nerozuměly. V deseti

letech jsem od ní utekla. To byly moje dva nejlepší roky života,

když jsem se toulala s Lukem a Annabeth. Ale stejně –“

„Proto jsi měla problémy s tím slunečním autem.“

Ostražitě si mě změřila. „Jak to myslíš?“

„Jak jsi celá ztuhla. Určitě jsi myslela na mámu, nechtělas za

volant.“

Litoval jsem, že jsem nedržel pusu. Thaliin výraz se teď

nebezpečně podobal Diovu, když jsem ho jednou jedinkrát viděl

naštvaného – jako by jí každou chvíli měl z očí vyrazit

milionvoltový blesk.

„Jasně,“ zamumlala. „Jo, to muselo být ono.“

Vlekla se ke hřišti, kde se Arésův táborník a Lovkyně pokoušeli

sprovodit se navzájem ze světa mečem a basketbalovým míčem.

Sruby byly ta nejdivnější sbírka staveb, jakou kdo kdy viděl.

Uprostřed trůnily mohutné budovy Dia a Héry s bílými sloupy,

sruby číslo jedna a dva, vlevo od nich pět srubů bohů a napravo pět

srubů bohyň, takže všechny tvořily písmeno U kolem ústředního

prostoru a ohniště na piknik.

Obešel jsem je, všem jsem řekl o boji o vlajku. Nějakého

Arésova kluka jsem probudil z odpoledního spánku, zaječel na mě,

55

abych vypadl. Zeptal jsem se ho na Clarisse a on řekl: „Šla na

výpravu kvůli Cheirónovi. Vrcholně tajnou!“

„Je v pořádku?“

„Měsíc se neozvala. Ztracena v akci. Stejně dopadne tvůj zadek,

pokud odsud hned nevypadneš!“

Usoudil jsem, že ho nechám dál spát.

Konečně jsem se dostal do srubu číslo tři, který patřil

Poseidónovi. Byla to nízká šedá budova, vytesaná z mořského

kamene, se škeblemi a zkamenělými korály zarostlými do skály.

Uvnitř bylo jako obvykle prázdno, až na mou postel. Na stěně u

polštáře mi visel Mínótaurův roh.

Vytáhl jsem z batohu Annabethinu baseballovou čepici a

položil jsem si ji na noční stolek. Až ji najdu, tu čapku jí vrátím. A

já ji najdu.

Sundal jsem si hodinky a aktivoval štít. Hlasitě skřípal, když se

rozvinoval. Trny doktora Thorna nadělaly do mosazi spoustu

důlků. Jediný šrám chyběl, aby se štít úplně rozpadl, takže vypadal

jako pizza se dvěma chybějícími dílky. Všechny ty krásné kovové

výjevy, které můj bratr vytvořil, byly rozmlácené. Scéna, kde s

Annabeth bojujeme s hydrou, vypadala, jako by mi do hlavy

vyvrtal kráter nějaký meteorit. Pověsil jsem štít na hák vedle

Mínótaurova rohu, ale pohled na něj mě teď bolel. Snad by mi ho

spravil Beckendorf z Héfaistova srubu, nejlepší kovář v táboře. U

večeře ho o to poprosím.

Zíral jsem na štít a přitom jsem zaznamenal divný zvuk –

zurčení vody – a uvědomil jsem si, že v pokoji je něco nového.

Vzadu ve srubu stála velká nádrž ze šedého mořského kamene s

výpustí v podobě rybí hlavy, vytesané do kamene. Z pusy se jí valil

proud, pramen mořské vody, který tekl do nádrže. Ta voda musela

být horká, protože do chladného zimního vzduchu vypouštěla páru

jako v sauně. V pokoji tak bylo teplo, letně a čerstvo, vonělo to tu

po moři.

Přistoupil jsem k nádrži. Nebyla tam žádná cedulka s

věnováním, nic takového, ale já věděl, že to může být jedině dar od

Poseidóna.

Podíval jsem se do vody a řekl: „Díky, otče.“

56

Hladina se zčeřila. Na dně nádrže se zaleskly mince – asi tak

tucet zlatých drachem. Došlo mi, k čemu je ta fontána. Připomínka,

abych udržoval kontakt s rodinou.

Otevřel jsem nejbližší okno a chladné sluneční světlo udělalo v

mlze duhu. Pak jsem vylovil minci z horké vody.

„Iris, ó bohyně duhy,“ požádal jsem, „přijmi mou oběť.“

Hodil jsem minci do mlhy a ona zmizela. Pak mi došlo, že

nevím, koho oslovit nejdřív.

Mámu? To by asi udělal „hodný synáček“, ale ona by o mě ještě

neměla mít strach. Zvykla si už, že jsem občas zmizel na celé dny

nebo týdny.

Otce? Bylo to moc a moc dlouho, skoro dva roky, kdy jsem s

ním naposled doopravdy mluvil. Ale může se člověk po Iris ohlásit

i bohům? Nikdy jsem to nezkoušel. Neobtěžovalo by je to podobně

jako vlezlé reklamní nabídky po telefonu?

Zaváhal jsem. Pak jsem se rozhodl.

„Prosím Tysona,“ požádal jsem. „V kovárnách kyklopů.“

Mlha se zachvěla a objevil se obraz mého nevlastního bratra.

Obklopoval ho oheň, což by byl malér, kdyby nebyl kyklop.

Skláněl se nad kovadlinou a bušil do čepele meče, rozžhavené do

ruda. Kolem něj létaly jiskry a šlehaly plameny. Za sebou měl

mramorem obložené okno a to vedlo do temně modré vody – na

dno oceánu.

„Tysone!“ zakřičel jsem.

Nejdřív mě neslyšel kvůli tomu bušení a hukotu plamenů.

„TYSONE!“

Obrátil se a vyvalil své jediné obří oko. Pusa se mu roztáhla do

křivého žlutého úsměvu. „Percy!“

Pustil meč a rozběhl se ke mně, pokoušel se mě obejmout.

Obraz se rozmazal a já se instinktivně zapotácel dozadu. „Tysone,

tohle je vysílání Iris. Nejsem doopravdy u tebe.“

„Aha.“ Vrátil se do obrazu a tvářil se rozpačitě. „Jo, já to věděl.

Jo.“

„Jak se máš?“ zeptal jsem se. „Co práce?“

Oko se mu rozzářilo. „Práci miluju! Koukni!“ Zvedl holýma

rukama rozžhavenou čepel meče. „Tohle jsem udělal!“

57

„To je vážně nádhera.“

„Napsal jsem na to svoje jméno. Tady.“

„Paráda. Poslouchej, mluvíš často s otcem?“

Tysonův úsměv se rozplynul. „Moc ne. Táta nemá čas. Má

starosti s tou válkou.“

„Jak to myslíš?“

Tyson si povzdechl. Vystrčil meč z okna a rozvířil tak oblak

vřelých bublin. Když meč zase vtáhl zpátky, byl kov studený.

„Trápí ho staří duchové moře. Aigaios. Okeános. A tak.“

Tak nějak jsem věděl, o čem mluví. Myslel nesmrtelné, kteří

vládli oceánu za dnů Titánů. Dřív, než převzal moc Olymp. To, že

se teď vrátili a vládce Titánů Kronos a jeho spojenci začali nabírat

sílu, nebylo dobré.

„Můžu nějak pomoct?“ zeptal jsem se.

Tyson smutně zavrtěl hlavou. „Vyzbrojujeme mořské panny.

Do zítřka potřebují ještě tisíc mečů.“ Podíval se na svůj výtvor a

vzdychl si. „Staří duchové chrání tu špatnou loď.“

„ Princeznu Andromedu?“ zeptal jsem se. „Lukeovu loď?“

„Ano. Aby se nedala najít. Chrání ji před tátovými bouřemi.

Jinak by ji rozdrtil.“

„To by bylo fajn, kdyby se mu to povedlo.“

Tyson ožil, jako by ho zrovna něco napadlo. „Co Annabeth! Je

tam?“

„No, teda…“ Srdce mi ztěžklo jako bowlingová koule. Tyson

považoval Annabeth za to nejlepší hned po burákovém másle (a

burákové máslo měl vážně moc rád). Neměl jsem to srdce přiznat

mu, že se ztratila. Rozbrečel by se tak, že by nejspíš uhasil ty své

ohně. „No, teda… zrovna teď tady není.“

„Pozdravuj ji!“ Rozzářil se. „Pozdravuj Annabeth!“

„Fajn.“ Polkl jsem knedlík v krku. „To udělám.“

„A Percy, netrap se tou špatnou lodí. Pluje pryč.“

„Jak to?“

„Do Panamského průplavu! To je moc daleko.“

Zamračil jsem se. Proč by Luke vezl svou výletní loď plnou

démonů až tam? Naposled, když jsem se s ním viděl, plul podél

58

východního pobřeží, nabíral polokrevné a cvičil svou nestvůrnou

armádu.

„Dobře,“ řekl jsem, ale neměl jsem dobrý pocit. „To je… dobře.

Snad.“

V kovárnách zahřměl nějaký hluboký hlas, nerozuměl jsem mu.

Tyson sebou cukl. „Musím zas do práce! Šéf bude zuřit. Hodně

štěstí, brácho!“

„Fajn, řekni tátovi –“

Ale než jsem to stačil doříct, obraz se zachvěl a rozplynul se.

Byl jsem ve srubu zase sám a připadal si ještě osamělejší než

předtím.

Ten večer u jídla mi bylo dost bídně.

Teda, jídlo bylo vynikající jako obyčejně. Člověk si nemůže

stěžovat na opékané maso, pizzu a bezedné sklenice coly.

Venkovní pavilon zahřívaly pochodně a koše na oheň, ale všichni

jsme museli sedět se svými druhy ze srubu, což znamenalo, že jsem

byl u Poseidónova stolu sám. Thalia byla jediná u Diova stolu, ale

sesednout jsme se nemohli. Táborová pravidla. Aspoň že

Héfaistův, Arésův a Hermův srub měl každý pár lidí. Nico seděl s

bratry Stohovými, protože nové táborníky vždycky šoupnou do

Hermova srubu, pokud se neví, kdo byl jejich rodič z Olympu.

Bratři Stollovi se zřejmě pokoušeli Nika přesvědčit, že poker je

mnohem lepší hra než jeho Mýtomagie. Doufal jsem, že Nico nemá

peníze, o které by mohl přijít.

Jediný stůl, kde to vážně vypadalo na dobrou pohodu, byl

Artemidin. Lovkyně pily a jedly a smály se jako jedna velká

šťastná rodina. Zoe seděla v čele, jako by byla jejich máma.

Neveselila se tolik jako ostatní, ale čas od času se usmála. Na

tmavých copech se jí leskla stříbrná velitelská obruč. Pomyslel

jsem si, že vypadá mnohem hezčí, když se usměje. Bianca di

Angelo se zřejmě slušně bavila. Pokoušela se naučit páku od té

velké holky, která se předtím pustila do Arésova kluka na

basketbalovém hřišti. Soupeřka ji pokaždé porazila, ale Biance to

očividně nevadilo.

59

Když jsme dojedli, připil Cheirón jako obvykle bobům a

oficiálně uvítal Artemidiny Lovkyně. Potlesk byl dost vlažný. Pak

ohlásil na zítřejší večer „přátelský“ boj o vlajku, což vyvolalo

mnohem větší ohlas.

Potom jsme se všichni rozešli zpátky do srubů na brzkou zimní

večerku. Byl jsem vyčerpaný, takže jsem snadno usnul. To na tom

bylo to dobré. To špatné bylo, že se mi zdál zlý sen. A byla to síla

dokonce i na mé poměry.

Annabeth šla po temném svahu, zahalená mlhou. Vypadalo to tam

skoro jako v podsvětí, protože jsem okamžitě ucítil úzkost ze

stísněného prostoru. Oblohu nahoře jsem neviděl – jenom tíživou

těžkou tmu, jako bych byl v nějaké jeskyni.

Annabeth se plahočila do kopce. Kolem se válely staré rozbité

řecké sloupy z černého mramoru, jako by něco rozmetalo nějakou

velkou budovu a zbyly z ní jen ruiny.

„Thorne!“ volala Annabeth. „Kde jste? Proč jste mě sem

přivedl?“ Vydrápala se přes rozbitou zeď a dostala se na vršek

kopce.

Zalapala po dechu.

Byl tam Luke. A sténal v bolestech.

Ležel zhroucený na skalnaté půdě a pokoušel se zvednout. Tma

kolem něj jako by byla ještě hustší, mlha lačně vířila kolem. Z šatů

měl cáry a tvář poškrábanou a zalitou potem.

„Annabeth!“ vykřikl. „Pomoz mi! Prosím!“

Rozběhla se k němu.

Snažil jsem se křičet: Je to zrádce! Nevěř mu!

Ale hlas mi ve snu nefungoval.

Annabeth měla slzy v očích. Natáhla se, jako by chtěla Luka

pohladit po tváři, ale v poslední vteřince zaváhala.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Nechali mě tu,“ sténal Luke. „Prosím. Zabije mě to.“

Neviděl jsem, co se děje. Vypadalo to, že bojuje s nějakým

neviditelným prokletím, jako by se ho mlha snažila umačkat.

„Proč bych ti měla věřit?“ chtěla vědět Annabeth. Znělo to

ublíženě.

60

„Neměla bys,“ souhlasil Luke. „Choval jsem se k tobě hrozně.

Ale jestli mi nepomůžeš, umřu.“

Nech ho umřít, chtělo se mi zaječet. Luke se nás už mockrát

pokusil chladnokrevně zabít. Nezasloužil si od Annabeth slitování.

Pak se ta tma nad Lukem začala rozpadat jako strop jeskyně při

zemětřesení. Hroutily se z ní veliké kusy černé skály. Annabeth k

němu přispěchala, zrovna když se objevila trhlina a celý strop

poklesl. Nějak ho zastavila – celé tuny skály. Držela ho, aby se

nezhroutil na ni a na Luka, jenom vlastní silou. Nemožná věc. To

by přece nezvládla.

Luke se odkulil a uvolnil, těžce oddechoval. „Díky,“ podařilo se

mu ze sebe vyrazit.

„Pomoz mi to držet,“ zasténala Annabeth.

Luke chytil dech. Obličej měl celý od špíny a potu. Vrávoravě

se zvedl.

„Já věděl, že se na tebe můžu spolehnout.“ Obrátil se a vydal se

pryč a chvějící se tma přitom hrozila, že Annabeth rozmačká.

„POMOZ MI!“ prosila ho.

„Jenom si nedělej starosti,“ utrousil Luke. „Pomoc už je na

cestě. Všechno je to součást plánu. Do té doby zkus neumřít.“

Strop tmy se začal znovu rozpadat a tlačil Annabeth k zemi.

Posadil jsem se na posteli a zaťal ruce do přikrývky. Ve srubu

nebylo slyšet nic, jen zurčení pramene slané vody. Hodiny na

nočním stolku ukazovaly něco po půlnoci.

Byl to jenom sen, ale dvěma věcem jsem věřil: Annabeth je v

hrozném nebezpečí. A může za to Luke.

61

Šestá kapitola

STARÝ ZNÁMÝ MRTVÝ ZAJDE

NA KUS ŘEČI

ruhý

D

den ráno po snídani jsem Groverovi vyprávěl svůj sen.

Seděli jsme na louce a pozorovali satyry, jak honí lesní nymfy

sněhem. Nymfy satyrům slíbily pusu, když je chytí, ale to se stalo

málokdy. Nymfa obyčejně nechala satyra rozběhnout se na plné

obrátky a proměnila se na zasněžený strom. Chudák satyr do něj

praštil hlavou a pak ho ještě zasypala hromada sněhu.

Když jsem Groverovi vypověděl svou noční můru, začal

zamyšleně kroutit prstem v chundelaté srsti na noze.

„Zhroutil se na ni strop jeskyně?“ zeptal se.

„Jo. Co to sakra znamená?“

Grover zavrtěl hlavou. „Já nevím. Ale po tom, co se zdálo

Zoe –“

„Počkat. Co myslíš? Zoe měla nějaký podobný sen?“

„Já… já nevím přesně. Asi ve tři ráno přišla do hlavní budovy a

chtěla mluvit s Cheirónem. Byla fakt vylekaná.“

„Počkej, jak to víš?“

Grover se začervenal. „Tak trochu jsem tábořil před

Artemidiným srubem.“

„Proč?“

„Jenom abych byl, víš, blízko.“

„Ty jsi ale kozlí šmírák.“

„To nejsem! Zkrátka, šel jsem za ní do hlavní budovy a schoval

jsem se v křoví a celé jsem to viděl. Argus ji nepustil dovnitř a ona

se pořádně naštvala. Bylo tam docela horko.“

Pokoušel jsem se představit si to. Argus byl vedoucím táborové

ochranky – mohutný blonďatý chlápek s očima po celém těle.

62

Málokdy se nechával vidět, pokud se nedělo něco vážného. Nerad

bych si sázel na boj mezi ním a Zoe Večernicí.

„Co říkala?“ chtěl jsem vědět.

Grover se zašklebil. „No, když se rozčilí, mluví fakt dost

staromódně, byla fuška jí rozumět. Ale říkala něco o tom, že

Artemis má malér a potřebuje Lovkyně. A pak vynadala Argusovi,

že je hulvát s vařeným mozkem… Myslím, že to od ní nebylo

hezké. A on jí pak řekl –“

„No tak, počkej. Jak může mít Artemis malér?“

„Já… no, nakonec vyšel Cheirón, oblečený v pyžamu a s

natáčkami na tom svém koňském ocase –“

„On si onduluje ocas?“

Grover se chytil za pusu.

„No nic,“ zabručel jsem. „Mluv dál.“

„Zkrátka, Zoe řekla, že potřebuje povolení okamžitě opustit

tábor. A Cheirón, že ne. Připomněl Zoe, že tu Lovkyně mají zůstat,

dokud nedostanou příkaz od Artemidy. A ona na to…“ Grover

polkl. „Ona na to: ‚Jak máme dostat příkaz od Artemidy, když se

Artemis ztratila?‘“

„Jak to, že se ztratila? Jako že potřebuje najít správný směr?“

„Ne. Podle mě myslela, že je pryč. Sebraná. Unesená.“

„ Unesená?“ Snažil jsem se přimět mozek, aby tu představu

strávil. „Jak se dá unést nesmrtelná bohyně? Copak to vůbec jde?“

„Jo, jde to. Teda, stalo se to Persefoně.“

„Ale ta byla něco jako bohyně kytek.“

Grover se zatvářil uraženě. „Jara.“

„To je fuk. Artemis je mnohem mocnější. Kdo by ji mohl

unést? A proč?“

Grover zoufale zavrtěl hlavou. „Já nevím. Kronos?“

„Nemůže už být tak silný. Nebo ano?“

Když jsme naposled Krona viděli, byl rozporcovaný na

kousíčky. No… vlastně jsme ho neviděli. Před tisíci lety, po tom

velkém boji Titáni versus bohové, ho bohové rozkrájeli na kousky

jeho vlastní kosou a ty zbytky nasypali do Tartaru, což je něco jako

bezedná recyklační nádrž na nepřátele bohů. Předminulé léto nás

Kronos nalákal až na kraj té jámy a málem nás vtáhl dovnitř. A

63

poslední léto jsme na palubě Lukovy démonické výletní lodi viděli

zlatou rakev. Luke prohlásil, že vytahuje vládce Titánů z té propasti

kousek po kousku pokaždé, když se k nim připojí někdo další.

Kronos uměl lidi ovládnout pomocí snů, ale nechápal jsem, jak by

mohl fyzicky přemoct Artemidu, pokud ještě pořád připomíná

hromadu hnojiva na záhonky.

„Já ti nevím,“ povzdychl si Grover. „Podle mě by někdo poznal,

že se Kronos dal zase dohromady. Bohové by byli nervóznější. Ale

stejně je to divné, že jsi měl noční můru stejnou noc jako Zoe.

Skoro jako by –“

„To spolu souviselo,“ dokončil jsem za něj.

V dálce na zmrzlé louce se klouzal jeden satyr na kopytech a

honil zrzavou stromovou vílu. Zahihňala se a rozpřáhla náruč, jak

se k ní hnal. Lup! Proměnila se na borovici a on v nejvyšší rychlosti

vlepil pusu kmenu.

„Ach, ta láska,“ zasnil se Grover.

Myslel jsem na noční můru Zoe, kterou měla jenom pár hodin

po mně.

„Musím si promluvit se Zoe,“ rozhodl jsem se.

„Ehm, ještě předtím…“ Grover něco vytáhl z kapsy kabátu.

Bylo to složené natřikrát jako cestovní brožurka. „Vzpomínáš, cos

říkal – jak je divné, že se Lovkyně náhodou objevily u školy

Westover? Myslím, že nás hledaly.“

„Hledaly? Jak to?“

Podal mi tu brožurku. Psalo se v ní o Artemidiných Lovkyních.

Vpředu stálo: MOUDRÁ VOLBA PRO TVOU BUDOUCNOST!

Uvnitř byly fotky mladých holek, jak loví, honí nestvůry, střílejí z

luku. Byly tam popisky jako: ZDRAVOTNÍ VÝHODY:

NESMRTELNOST A CO TO PRO TEBE ZNAMENÁ! a ZÍTŘEK

BEZ CHLAPCŮ!

„Tohle jsem našel u Annabeth v batohu,“ dodal Grover.

Zůstal jsem na něj hledět. „To nechápu.“

„No, mně připadá… že se k nim Annabeth možná chtěla

přidat.“

Rád bych řekl, že jsem tu zprávu přijal v klidu.

64

Pravda ale byla, že se mi chtělo uškrtit Artemidiny Lovkyně,

jednu věčnou pannu po druhé. Zbytek dne jsem se snažil něčím

zaměstnat, ale byl jsem kvůli Annabeth strachem bez sebe. Šel

jsem na hodinu házení oštěpem, ale lektor, Arésův táborník, mi

vynadal, protože jsem se zamyslel a hodil oštěp na cíl, než se stačil

uklidit z cesty. Za tu díru v kalhotách jsem se mu omluvil, ale

stejně mě vyhodil.

Navštívil jsem stáje pegasů, ale Silena Beauregardová z

Afroditina srubu se tam zrovna hádala s jednou Lovkyní a já se

rozhodl, že se do toho radši nebudu plést.

Pak jsem si sedl na prázdné tribuny závodiště vozů a užíral se.

Dole na lukostřelnici vedl Cheirón střelbu na cíl. Věděl jsem, že je

ta nejlepší osoba, se kterou bych si měl promluvit. Možná by mi

nějak poradil, ale něco mi v tom bránilo. Měl jsem pocit, že by se

mě Cheirón snažil chránit jako vždycky. Možná mi neřekl všechno,

co ví.

Podíval jsem se jiným směrem. Nahoře na Vrchu polokrevných

krmil pan D. s Argusem malého draka, který hlídal zlaté rouno.

Pak mě něco napadlo: v hlavní budově teď nikdo nebude.

Existoval ještě někdo jiný… něco jiného, co bych mohl poprosit o

radu.

Krev mi hučela v uších, když jsem se hnal do domu a po

schodech nahoru. Udělal jsem to zatím jen jednou a ještě pořád

jsem z toho měl nepříjemné sny. Otevřel jsem poklop a vylezl do

podkroví.

Pokoj byl tmavý a zaprášený a nacpaný různými krámy, přesně

jak jsem si pamatoval. Byly tam štíty ohryzané nestvůrami, meče

zohýbané od hlav démonů a hromada vycpaných zvířat jako třeba

harpyje a jasně oranžová krajta.

U okna na trojnožce seděla vysušená mumie staré dámy v

batikovaných hippísáckých šatech. Orákulum.

Přiměl jsem se přistoupit k němu. Čekal jsem, že mu z pusy

začne vycházet zelená mlha, stejně jako předtím, ale nestalo se nic.

„Nazdar,“ řekl jsem. „Hm, tak jak se vede?“

Sám jsem sebou škubl, tak hloupě to znělo. Nemůže se ti dařit

nijak zvlášť, když jsi mrtvý a nacpaný do podkroví. Ale věděl jsem,

65

že duch Orákula tam někde je. Cítil jsem jeho chladnou přítomnost

v pokoji jako svinutého spícího hada.

„Mám otázku,“ spustil jsem trochu hlasitěji. „Potřebuju se

dozvědět o Annabeth. Jak ji můžu zachránit?“

Žádná odpověď. Slunce dopadalo šikmo skrz špinavé okno

podkroví a osvěcovalo částečky prachu, které tancovaly ve

vzduchu.

Čekal jsem.

Pak jsem dostal vztek. Zdržuje mě tu mrtvola. „No dobře,“

zavrčel jsem. „Tak fajn. Já na to přijdu sám.“

Obrátil jsem se a narazil do velkého stolu plného suvenýrů.

Vypadal ještě zaneřáděnější, než když jsem tu byl naposled.

Hrdinové skladovali v podkroví všechno možné: trofeje z výprav,

které si nechtěli schovávat ve srubech, nebo různé bolavé

vzpomínky. Věděl jsem, že Luke tu někde uskladnil dračí dráp –

ten, který mu zjizvil obličej. Byl tu i ulomený jílec meče s nápisem:

Tohle se zlomilo, a to byl Leroyův konec. 1999

Pak jsem si všiml růžového hedvábného šátku s připevněnou

cedulkou. Vzal jsem ji do ruky a pokusil se ji přečíst:

ŠÁTEK BOHYNĚ AFRODITY

ZÍSKANÝ VE VODNÍM SVĚTĚ V DENVERU V COLORADU

ANNABETH CHASEOVOU A PERCYM JACKSONEM

Hleděl jsem na něj. Úplně jsem na něj zapomněl. Přede dvěma

lety mi Annabeth ten šátek vytrhla z ruky a řekla něco jako: To ne.

Nepleť se do milostné magie!

Myslel jsem si, že ho prostě zahodila. A přesto tu je. To si ho

celou tu dobu schovávala? A proč ho uskladnila v podkroví?

Obrátil jsem se k mumii. Nepohnula se, ale díky stínům, které jí

dopadaly na tvář, vypadala, jako by se strašidelně usmívala.

Pustil jsem šátek a měl co dělat, abych se k východu nerozběhl.

Ten večer po večeři jsem byl vážně žhavý porazit Lovkyně při boji

o vlajku. Mělo to být malé utkání: jen třináct Lovkyň, včetně

Bianky di Angelo, a zhruba stejně táborníků.

66

Zoe Večernice vypadala dost rozčileně. Pořád se zlostně

ohlížela na Cheiróna, jako by nemohla uvěřit, že ji k tomu nutí. Ani

ostatní Lovkyně se netvářily moc nadšeně. Na rozdíl od včerejšího

večera se nesmály ani nevtipkovaly. Jenom se sesedly v jídelním

pavilonu, nervózně si mezi sebou šeptaly a upevňovaly si na tělo

zbroj. Některé dokonce vypadaly, jako by brečely. Usoudil jsem, že

jim Zoe vyprávěla o tom zlém snu.

Měli jsme v týmu Beckendorfa a dva další kluky od Héfaista,

pár z Arésova srubu (i když bylo divné, že u toho není Clarisse),

bratry Stollovy a Nika z Hermova srubu a několik Afroditiných

kluků a holek. Zvláštní bylo, že Afroditin srub chtěl vůbec hrát.

Obyčejně jen posedávali za postranní čarou, klábosili a zhlíželi se v

řece a tak, ale jakmile uslyšeli, že budeme bojovat s Lovkyněmi,

dychtivě se do hry zapojili.

„Já jim ukážu, že prý je láska zbytečná,“ vrčela Silena

Beauregardová, když si na těle upevňovala výzbroj. „Já jim to

nandám!“

A pak už jsme byli jen Thalia a já.

„Já si vezmu na starost útok,“ hlásila se dobrovolně Thalia. „A

ty obranu.“

„Aha.“ Zaváhal jsem, protože jsem se chystal navrhnout to

samé, jen naopak. „Nemyslíš, že bys s tím svým štítem měla spíš

bránit?“

Thalia už měla na ruce Aegis, a dokonce i lidé z našeho týmu se

jí širokým obloukem vyhýbali, snažili se neocitnout se před

bronzovou hlavou Medúzy.

„No, já myslela, že bude lepší v útoku,“ namítla Thalia. „Kromě

toho, ty máš s obranou víc zkušenosti.“

Nevěděl jsem, jestli se mi náhodou neposmívá. Z obrany při

boji o vlajku jsem si odnesl dost nepříjemné zážitky. První léto v

táboře mě Annabeth nasadila jako návnadu a já málem skončil

probodaný oštěpy a zakousnutý pekelným psem.

„Jasně, žádný problém,“ zalhal jsem.

„Bezva.“ Thalia se obrátila, aby pomohla lidem od Afrodity,

kterým se nedařilo navléct se do zbroje a nepolámat si přitom

nehty. Přiběhl ke mně Nico di Angelo a zeširoka se usmíval.

67

„Percy, tohle je bomba!“ Bronzová přilba s modrým chocholem

mu padala do očí a krunýř na prsou měl asi tak o šest čísel větší.

Uvažoval jsem, jestli jsem náhodou taky nevypadal tak legračně,

když jsem přišel do tábora. Bohužel asi ano.

Nico s námahou vzepřel svůj meč. „Můžeme ty lidi z druhého

týmu zabíjet?“

„No… to ne.“

„Ale Lovkyně jsou stejně nesmrtelné, ne?“

„Jedině když nepadnou v bitvě. Kromě toho –“

„To by byla paráda, kdybychom se mohli třeba zas oživit, když

nás někdo zabije, a pak bychom mohli bojovat dál a –“

„Nico, tohle je doopravdy. Opravdové meče. Ty dokážou

ublížit.“

Hleděl na mě trochu zklamaně a já si uvědomil, že jsem zrovna

mluvil jako máma. Páni. To není dobré znamení.

Poplácal jsem Nika po rameni. „No tak, klídek. Běž prostě s

týmem. A vyhýbej se Zoe. My jim to natřeme.“

Na podlaze pavilonu zaduněla Cheirónova kopyta.

„Hrdinové!“ zvolal. „Pravidla znáte! Hranicí je potok. Modrý

tým – Tábor polokrevných – si vezme západní les. Artemidiny

Lovkyně – rudý tým – si vezmou ten východní. Já budu soudce a

lékař v poli. Prosím žádné úmyslné mrzačení! Veškeré magické

předměty se povolují. Zaujměte pozice!“

„No páni,“ zamumlal Nico vedle mě. „Jaké magické předměty?

Dostanu taky něco?“

Chystal jsem se ho zklamat, ale Thalia už zavelela: „Modrý

týme! Za mnou!“

Zajásali jsme a vyrazili. Musel jsem se rozběhnout, abych je

dohnal, a zakopl jsem přitom o něčí štít, takže jsem moc nevypadal

jako spolukapitán. Spíš jako idiot.

Umístili jsme svou vlajku na vršek Diovy pěsti. To je halda

balvanů uprostřed západního lesa, která vypadá jako velká pěst

vyčnívající ze země, když se na ni podíváš z té správné strany.

Pokud se na ni díváš odjinud, vypadá spíš jako obří hromada

jeleního trusu. Cheirón by nám ale nedovolil říkat tomu Fůra

68

výkalů, zvlášť když to bylo jednou pojmenováno po Diovi, a ten

nemá moc smyslu pro humor.

Na vztyčení vlajky to každopádně bylo dobré místo. Vrchní

balvan měl šest metrů na výšku a byla opravdu fuška na něj vylézt.

Vlajku bylo odtamtud jasně vidět, jak vyžadovala pravidla, a

nevadilo nám, že strážci nesměli stát do sedmi metrů kolem.

Postavil jsem tam Nika na hlídku spolu s Beckendorfem a

bratry Stollovými, počítal jsem, že ho tak bezpečně uklidím z cesty.

„Pošleme návnadu nalevo,“ oznámila Thalia týmu. „Sileno, ty

to povedeš.“

„Jasně!“

„Vezmi si Laurela a Jasona. To jsou dobří běžci. Uděláte široký

oblouk kolem Lovkyň a přilákáte jich co nejvíc. Já povedu hlavní

útok zprava a překvapím je.“

Všichni přikyvovali. Znělo to dobře a Thalia svůj plán vyložila

s takovou jistotou, že jí člověk musel věřit, že to vyjde.

Thalia se na mě podívala. „Chceš něco dodat, Percy?“

„Ehm, jo. V obraně mějte oči na stopkách. Máme čtyři strážce a

dva zvědy. Na velký les to není moc. Já se budu pohybovat kolem.

Když budete potřebovat pomoc, křičte.“

„A neopouštějte stanoviště!“ nařídila Thalia.

„Pokud nevycítíte jedinečnou příležitost,“ dodal jsem.

Thalia se zamračila. „Prostě neopouštějte stanoviště.“

„Jasně, pokud –“

„Percy!“ Sáhla mi na paži a já dostal ránu. Já vím, každý může

dát v zimě ránu ze statické elektřiny, ale když to udělá Thalia, bolí

to obzvlášť. Asi proto, že její otec je bůh blesku. Vědělo se o ní, že

dokáže spálit lidem obočí.

„Promiň,“ omluvila se Thalia, ale neznělo to, jako by jí to bylo

líto. „Takže, všem je to jasné?“

Přikývli. Rozdělili jsme se do skupinek. Zazněl roh a hra začala.

Silenina skupina zmizela do lesa vlevo, Thaliina jí dala pár

vteřin náskok a pak vyrazila doprava.

Čekal jsem, že se něco stane. Vylezl jsem na Diovu pěst a měl

dobrý výhled na les. Pamatoval jsem si, jak se Lovkyně vyřítily z

69

lesa, když bojovaly s mantichorou, a připravoval jsem se na něco

takového – jeden mohutný, drtivý útok. Ale nedělo se nic.

Zahlédl jsem Silenu a její dva špehy. Běželi přes paseku a za

nimi se hnalo pět Lovkyň. Vedli je hlouběji do lesa a dál od Thalie.

Zdálo se, že plán zabral. Pak jsem zahlédl další hlouček Lovkyň,

jak míří doprava, luky v pohotovosti. Musely tam zahlédnout

Thalii.

„Co se děje?“ chtěl vědět Nico a pokoušel se vyšplhat za mnou.

Horečně jsem uvažoval. Thalia se k vlajce nikdy nedostane, ale

Lovkyně jsou rozdělené. Na obou křídlech je jich spousta, střed

musí mít jistě volný. Kdybych sebou hodil…

Podíval jsem se na Beckendorfa. „Udržíte to tady, kluci?“

Beckendorf si odfrkl. „Jasně.“

„Jdu na to.“

Bratři Stollovi a Nico jásali, když jsem se hnal k hraniční čáře.

Běžel jsem plnou rychlostí a bylo mi skvěle. Přeskočil jsem

potok do území nepřátel. Nahoře před sebou jsem viděl jejich

stříbrnou vlajku, jen jednu strážkyni, a ta se navíc ani nedívala

mým směrem. Zleva a zprava někde v lese jsem slyšel boj. Vyšlo

mi to.

Hlídka se obrátila v poslední chvíli. Byla to Bianca di Angelo.

Vykulila oči, když jsem do ní strčil a ona sebou praštila do sněhu.

„Promiň!“ křikl jsem. Serval jsem stříbrnou hedvábnou vlajku

ze stromu a vyrazil s ní pryč.

Uběhl jsem pěkných pár metrů, když se Bianca vzpamatovala a

začala volat o pomoc. Myslel jsem, že to mám v kapse.

ŠUP! Přes kotníky se mi přehnala stříbrná šňůra a zachytila se u

stromu vedle mě. Nástražný provaz, vypálený z luku! Než mě

vůbec napadlo, že se mám zastavit, poroučel jsem se tvrdě k zemi,

praštil jsem sebou do sněhu.

„Percy!“ zaječela Thalia odněkud zleva. „Co to provádíš?“

Než se ke mně dostala, explodoval jí u nohou šíp a kolem její

skupiny se začal vznášet oblak žlutého kouře. Začali kašlat a

obracel se jim žaludek. Cítil jsem ten plyn i přes stromy – příšerný

sirný pach.

70

„To není fér!“ lapala po dechu Thalia. „Nasazení smradlavých

šípů je nesportovní!“

Zvedl jsem se a dal se zas do běhu. K potoku scházelo jenom

pár metrů a bylo by vyhráno. Kolem uší mi zahvízdaly další šípy.

Zničehonic se přede mnou zjevila Lovkyně a sekla po mně nožem,

ale odrazil jsem ho a hnal se dál.

Z naší strany potoka jsem slyšel křik. Beckendorf a Nico se ke

mně blížili. Myslel jsem, že mě chtějí uvítat zpátky, ale pak jsem si

všiml, že někoho honí – Zoe Večernici, která se ke mně řítila jako

gepard a mrštně se vyhýbala táborníkům. A v rukách měla naši

vlajku.

„Ne!“ zařval jsem a přidal.

Byl jsem sotva metr od vody, když se Zoe vrhla přes potok na

vlastní stranu a ještě k tomu do mě vrazila. Lovkyně se rozjásaly a

obě strany se sbíhaly k potoku. Z lesa se vynořil Cheirón a tvářil se

zasmušile. V zádech měl Stollovy bratry. Vypadalo to, jako by oba

dostali ošklivou ránu do hlavy. Connoru Stollovi trčely z přilby dva

šípy jako antény.

„Lovkyně vyhrály!“ oznámil Cheirón bez nadšení. Pak

zamumlal: „Po padesáté šesté za sebou.“

„Persee Jacksone!“ zařvala Thalia a hnala se ke mně. Smrděla

jako zkažená vajíčka a byla tak naštvaná, že jí na zbroji poblikávaly

modré jiskry. Všichni se zarazili a couvali kvůli Aegisu. Stálo mě

veškerou vůli, abych se nepřikrčil.

„Co sis u všech bohů MYSLEL?“ zaburácela.

Zaťal jsem pěsti. Za jeden den se mi toho stalo už dost. Tohle

jsem neměl zapotřebí. „Sebral jsem vlajku, Thalie!“ Zamával jsem

jí před ní. „Ucítil jsem šanci a využil jsem ji!“

„BYLA JSEM U JEJICH ZÁKLADNY!“ řvala Thalia. „Ale

vlajka byla pryč. Kdybys to nezkonil, tak jsme vyhráli.“

„Bylo jich na tebe moc!“

„Ale, takže je to moje vina?“

„To jsem neřekl.“

„Grrr!“ Thalia do mě strčila a tělem mi projel takový otřes, až

mě to odhodilo tři metry dozadu do vody. Někteří táborníci zalapali

po dechu. Pár Lovkyň se dusilo smíchy.

71

„Pardon!“ vyhrkla Thalia a zbledla. „Nechtěla jsem –“

V uších mi zahučelo vztekem. Z potoka vyrazila vlna, zasáhla

Thalii do obličeje a promočila ji od hlavy až k patě.

Zvedl jsem se. „Jo,“ zavrčel jsem. „Já jsem taky nechtěl.“

Thalia těžce oddechovala.

„Tak dost!“ nařídil Cheirón.

Ale Thalia napřáhla kopí. „Chceš se bít, chaluhový mozečku?“

Když mi tak řekla Annabeth, nijak moc mi to nevadilo –

přinejmenším jsem si zvykl –, ale slyšet to od Thalie mě rozzuřilo.

„Tak pojď, ty ksichte z borovice!“

Vytasil jsem Anaklusmos, ale než jsem se mohl začít bránit,

Thalia zaječela a z nebe se snesl výboj elektřiny, zasáhl její kopí

jako bleskosvod a praštil mě do hrudi.

Tvrdě jsem dosedl na zem. Ucítil jsem spáleninu. Měl jsem

pocit, že to jsou moje šaty.

„Thalie!“ zvolal Cheirón. „To by stačilo!“

Vyškrábal jsem se na nohy a přiměl celý potok, aby se vzedmul

z koryta. Zavířil, stovky litrů vody v mohutném ledovém trychtýři.

„Percy!“ zaprosil Cheirón.

Užuž jsem se chystal vrhnout tu vodu na Thalii, když jsem něco

zahlédl v lese. Veškerý vztek i soustředění byly rázem pryč. Voda

žuchla zpátky do potoka. Thalii to tak překvapilo, že se obrátila a

podívala se, na co to zírám.

Někdo… něco se blížilo. Bylo to obalené hustou zelenou

mlhou, ale když se to dostalo blíž, táborníci i Lovkyně zalapali po

dechu.

„To není možné,“ hlesl Cheirón. Nikdy jsem ho neslyšel tak

nervózního. „Ono… ona nikdy nevychází z podkroví. Nikdy.“

Ale scvrklá mumie, která hostila Orákulum, se přesto sunula dál

a dál, až se zastavila uprostřed skupiny. Mlha se nám kroutila u

nohou a měnila sníh na odporný zelený odstín.

Nikdo z nás se neodvážil ani hnout. Pak mi v hlavě zasyčel její

hlas. Zřejmě ho slyšeli všichni, protože několik lidí si přitisklo ruce

na uši.

Já jsem duch Delf, řekl ten hlas. Mluvčí proroctví Foiba

Apollóna, který zabil mocného draka Pythona.

72

Orákulum si mě změřilo chladnýma mrtvýma očima. Pak se

neomylně obrátilo přímo k Zoe Večernici. Přistup, tazateli, a ptej

se.

Zoe polkla. „Co mám udělat, abych pomohla své bohyni?“

Orákulum otevřelo pusu a z ní se vyvalila zelená mlha. Viděl

jsem zastřený obrázek hory a dívku na holém vrcholku. Byla to

Artemis, ale omotaná řetězy, připoutaná ke skalám. Klečela, ruce

vztažené k nebi, jako by chtěla odrazit nepřítele, a vypadalo to,

jako by se svíjela v bolestech. Orákulum promluvilo:

Pět vyjde na západ za spásou

v řetězech spoutané bohyně,

jednoho pozbudou tam,

kde déšť nepadá, v žíznivé krajině.

Na stopu za zkázou Olympu záhadnou

Lovkyně s pomocí tábora vytáhnou.

Prokletí Titána jednoho nemine,

další pak pod rukou rodiče zahyne.

Pak nám mlha před očima zavířila a stáhla se jako velký zelený

had zpátky do pusy mumie. Orákulum se posadilo na kámen a

ztuhlo stejně jako v podkroví, jako by mělo tady u potoka

vysedávat dalších sto let.

73

Sedmá kapitola

NENÁVIDÍ MĚ VŠICHNI

AŽ NA KONĚ

Orá

kulu by nic neudělalo, kdyby se vrátilo zpátky do podkroví po

svých.

Takhle jsme ale byli vybráni já a Grover, abychom ho tam

odnesli. Soudím, že jsme si tu poctu nevysloužili díky všeobecným

sympatiím.

„Dej tomu pozor na hlavu!“ varoval mě Grover, když jsme lezli

po schodech. Ale pozdě.

Prásk! Třískl jsem mumifikovaným obličejem o rám padacích

dveří, až se zaprášilo.

„Ach, člověče.“ Položil jsem mumii a kontroloval škody.

„Zlomil jsem jí něco?“

„Těžko říct,“ mínil Grover.

Vyvlekli jsme ji nahoru a uložili na trojnožku, oba jsme přitom

těžce oddechovali a potili se. Kdo by řekl, že mumie může tolik

vážit?

Čekal jsem, že ke mně nepromluví, a nespletl jsem se. Ulevilo

se mi, když jsme odtamtud konečně vypadli a zabouchli za sebou

padací dveře.

„Páni,“ ulevil si Grover, „to teda bylo něco.“

Věděl jsem, že se to kvůli mně snaží zlehčovat, ale stejně jsem

si připadal úplně na dně. Celý tábor na mě bude mít vztek, že jsem

prohrál boj s Lovkyněmi, a k tomu ještě to nové proroctví od

Orákula. Jako by si duch Delf dal extra záležet na tom, aby mě ze

všeho vyšachoval. Moji otázku ignoruje, a pak se vleče půl míle,

aby se pobavil se Zoe. A navíc neřekl nic, ani jedinou zmínku, o

Annabeth.

„Co udělá Cheirón?“ zeptal jsem se Grovera.

74

„To kdybych věděl.“ Vyhlédl toužebně z okna v prvním patře

na zvlněné kopce, pokryté sněhem. „Chtěl bych být u toho.“

„Hledat Annabeth?“

Chvilku mu trvalo, než se na mě soustředil. Pak se začervenal.

„Jo, správně. To taky. Jistě.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Cos myslel ty?“

Rozpačitě zaklapal kopyty. „Jenom něco, co řekla mantichora o

tom Velkém probouzení. Nemůžu si pomoct, uvažuju… pokud se

probouzejí všechny ty staré síly, možná… možná nejsou všechny

zlé.“

„Myslíš Pana.“

Připadal jsem si trochu jako sobec, že jsem úplně zapomněl na

Groverovu životní touhu. Bůh přírody se ztratil přede dvěma tisíci

let. Tvrdilo se, že zemřel, ale satyrové tomu nevěřili. Umínili si, že

ho najdou. Marně po něm pátrali celá staletí a Grover byl

přesvědčený, že se právě jemu podaří ho najít. Letos poslal Cheirón

všechny satyry do naléhavé služby hledat polokrevné, a tak Grover

nemohl v pátrání pokračovat. Musel z toho šílet.

„Nechal jsem stopu vychladnout,“ povzdechl si. „Jsem

nervózní, jako by mi chybělo něco vážně důležitého. On tam někde

je. Já to prostě cítím.“

Nevěděl jsem, co mám říct. Chtěl jsem ho povzbudit, ale

nevěděl jsem, jak to udělat. Můj optimismus skončil zadupaný do

země tam v lese spolu s našimi nadějemi na ukořistění vlajky.

Než jsem stačil odpovědět, vyběhla do schodů Thalia. Se mnou

teď oficiálně nemluvila, ale podívala se na Grovera a utrousila:

„Řekni Percymu, aby pohnul zadkem a přišel dolů.“

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

„Říkal něco?“ optala se Thalia Grovera.

„Hm, ptal se proč.“

„Dionýsos svolává radu vedoucích srubů, aby projednala to

proroctví,“ vysvětlila. „Percyho se to bohužel taky týká.“

Rada zasedala kolem pingpongového stolu v herně. Dionýsos mávl

rukou a opatřil nám občerstvení: sýrovou omáčku Cheez Whiz,

keksy a několik lahví červeného vína. Pak mu Cheirón připomněl,

75

že on má víno zakázané a většina z nás je nezletilých. Pan D. si

vzdychl. Luskl prsty a víno se proměnilo v colu light. Ani tu ale

nikdo nepil.

Pan D. a Cheirón (ve své podobě na kolečkovém křesle) seděli

na jedné straně stolu. Druhou si zabraly Zoe a Bianca de Angelo

(ze které se stalo něco jako osobní asistentka Zoe). Thalia, Grover a

já jsme si sedli na pravou stranu a vlevo pak další vedoucí –

Beckendorf, Silena Beauregardová a bratři Stollovi. I Arésovci

měli na schůzi poslat své zástupce, ale během honu na vlajku si

čirou náhodou (a přičiněním Lovkyň) všichni polámali ruce a nohy.

Leželi v nemocnici.

Zoe zahájila zasedání povzbudivě: „Tohle je k ničemu.“

„Cheez Whiz!“ vydechl Grover. Pustil se do keksů a

pingpongových míčků a poléval si je omáčkou.

„Není čas na řeči,“ pokračovala Zoe. „Naše bohyně nás

potřebuje. Lovkyně musí okamžitě vyrazit na cestu.“

„A kam půjdou?“ zeptal se Cheirón.

„Na západ!“ ozvala se Bianca. Překvapilo mě, jak se v těch

několika dnech mezi Lovkyněmi změnila. Tmavé vlasy teď nosila

zapletené stejně jako Zoe, takže jí bylo vidět do tváře. Na nose

měla spršku pih a tmavé oči mi matně připomínaly někoho

známého, ale nenapadalo mě koho. Vypadala trénovaněji a kůže jí

slabě zářila jako ostatním Lovkyním, jako by se sprchovaly

tekutým měsíčním světlem. „Slyšeli jste proroctví. Pět vyjde na

západ za spásou v řetězech spoutané bohyně. Vybereme pět

Lovkyň a půjdeme.“

„Ano,“ souhlasila Zoe. „Artemidu někdo drží jako rukojmí!

Musíme ji najít a osvobodit.“

„Jako obyčejně vám něco ušlo,“ ozvala se Thalia. „Lovkyně s

pomocí tábora vytáhnou. Máme to provést společně.“

„Ne!“ protestovala Zoe. „To jest nemožné. Lovkyně tvou

pomoc nepotřebují.“

„ Je nemožné,“ zavrčela Thalia. „Nikdo neříká jest asi tak sto

let, Zoe. Dožeň dobu.“

Zoe zaváhala, jako by se pokoušela správně zformovat slova.

„To jeee-st nemožné.“

76

Thalia obrátila oči v sloup. „Zapomeň na to.“

„Obávám se, že proroctví opravdu tvrdí, že potřebujete naši

pomoc,“ přidal se k Thalii Cheirón. „Táborníci a Lovkyně musí

spolupracovat.“

„Vážně musí?“ ozval se pan D. a kroužil si colou light pod

nosem, jako by nasával buket vybraného vína. „Jednoho pozbudou.

Jeden zahyne. To zní dost nepříjemně, ne? Co když neuspějete

právě proto, že zkusíte spolupracovat?“

„Pane D.“ povzdechl si Cheirón, „se vší úctou, na čí jste

straně?“

Dionýsos povytáhl obočí. „Pardon, můj drahý kentaure. Jenom

se snažím pomoct.“

„Máme spolupracovat,“ prohlásila Thalia umíněně. „Ani já z

toho nejsem nadšená, Zoe, ale znáš proroctví. Chceš se proti němu

postavit?“

Zoe se zašklebila, ale soudil jsem, že Thalia vyhrála.

„Nesmíme to odkládat,“ varoval nás Cheirón. „Dnes je neděle.

Už v pátek jednadvacátého prosince nastane zimní slunovrat.“

„To je radost,“ zasmušil se Dionýsos. „Další nudné každoroční

shromáždění bohů.“

„Artemis se musí slunovratu zúčastnit,“ prohlásila Zoe. „Patřila

k těm, kteří v radě nejhlasitěji volali po nějaké akci proti

Kronovým stoupencům. Když tam nebude, bohové se k ničemu

neodhodlají. Ztratíme další rok válečných příprav.“

„Chceš říct, že bohové nedokážou táhnout za jeden provaz,

mladá dámo?“ zeptal se Dionýsos.

„Ano, vládce Dionýse.“

Pan D. přikývl. „Jen jsem si to chtěl ověřit. Máš samozřejmě

pravdu. Pokračuj.“

„Musím souhlasit se Zoe,“ přikývl Cheirón. „Přítomnost

Artemidy na zimní radě je nezbytná. Máme jenom týden na to,

abychom ji našli. A možná ještě důležitější je najít tu nestvůru,

kterou lovila. Teď musíme rozhodnout o tom, kdo půjde na

výpravu.“

„Tři a dva,“ řekl jsem.

77

Všichni se na mě podívali. Thalia mě dokonce zapomněla

ignorovat.

„Má jich být pět,“ vysvětloval jsem a připadal jsem si dost

rozpačitě. „Tři Lovkyně, dva z Tábora polokrevných. To je víc než

fér.“

Thalia a Zoe se na sebe podívaly.

„No,“ řekla Thalia. „To zní vážně docela rozumně.“

Zoe zavrčela: „Radši bych vzala všechny Lovkyně. Budeme

potřebovat početní přesilu.“

„Půjdete po stopě bohyně,“ připomněl jí Cheirón. „Budete

postupovat rychle. Artemis jistě zachytila pach té vzácné nestvůry,

ať je to kdokoli, a vydala se na západ. Vy budete muset udělat

totéž. Proroctví mluví jasně: Na stopu za zkázou Olympu záhadnou.

Co by asi řekla vaše paní? ‚Příliš mnoho Lovkyň zakryje pach.‘

Malá skupinka je nejlepší.“

Zoe sebrala pingpongovou pálku a studovala ji, jako by se

rozhodovala, koho s ní praštit nejdřív. „Tahle nestvůra – zkáza

Olympu. Lovím po boku paní Artemis už mnoho let, a přesto

nemám tušení, co to může být za tvora.“

Všichni se podívali na Dionýsa, podle mě proto, že to byl jediný

přítomný bůh, a bohové by toho měli vědět spoustu. Zrovna si

listoval nějakým časopisem o víně, ale když všechno ztichlo, zvedl

oči. „No tak, na mě se nekoukejte. Já jsem mladý bůh, vzpomínáte?

Nemám přehled o všech těch prastarých nestvůrách a starožitných

Titánech. Na mejdanech se o tom nemluví.“

„Cheiróne,“ napadlo mě, „ani vy o té nestvůře nic netušíte?“

Cheirón našpulil rty. „Mám několik nápadů, ale žádný není

dobrý. A žádný nedává moc smysl. Tomuto popisu by například

odpovídal Tyfon. Ten byl pravou hrozbou Olympu. Nebo mořská

nestvůra Keto. Ale kdyby se některá z nich probrala, věděli

bychom to. Jsou to nestvůry z oceánu velké jako mrakodrapy. Tvůj

otec Poseidón by už dávno spustil poplach. Obávám se, že tato

nestvůra nebude tak lehko pozorovatelná. A možná bude ještě

mocnější, než tušíme.“

78

„Máte před sebou fakt vážné nebezpečí,“ prohlásil Connor

Stoll. (Líbilo se mi, jak řekl vy a ne my.) „Zní to, jako by

přinejmenším dva z těch pěti měli umřít.“

„ Jednoho pozbudou tam, kde déšť nepadá, v žíznivé krajině,“

zarecitoval Beckendorf. „Být vámi, držel bych se dál od pouště.“

Ozvalo se souhlasné mumlání.

„ Prokletí Titána jednoho nemine,“ dumala Silena. „Co to může

znamenat?“

Viděl jsem, jak si Cheirón a Zoe vyměnili nervózní pohled, ale

ať si mysleli cokoliv, neprozradili nám to.

„ Další pak pod rukou rodiče zahyne,“ dokončil věštbu Grover

mezi sousty omáčky a pingpongových míčků. „Jak je to možné? Čí

rodič je zabije?“

Kolem stolu se rozhostilo hluboké mlčení.

Koukl jsem se na Thalii a napadlo mě, jestli myslí na totéž jako

já. Před lety vyslechl Cheirón proroctví o dalším dítěti Velké trojky

– Dia, Poseidóna a Háda. Až dosáhne šestnácti let, má udělat

rozhodnutí, které zachrání nebo zničí bohy navěky. Kvůli tomu

uzavřela Velká trojka po druhé světové válce přísahu, že si už další

děti nepořídí. Ale já a Thalia jsme se stejně narodili a oba jsme se

blížili šestnáctým narozeninám.

Vzpomněl jsem si na rozhovor, který jsem vedl loni s

Annabeth. Zeptal jsem se jí tehdy, proč mě bohové prostě nezabijí,

když jsem tak potenciálně nebezpečný.

Někteří bohové by tě rádi zabili, řekla. Ale bojí se, že by urazili

Poseidóna.

Mohl by se nějaký rodič z Olympu obrátit proti vlastnímu

polokrevnému dítěti? Nebylo by někdy jednodušší, kdyby tyhle

děti prostě umřely? Pokud se toho měli nějací polokrevní bát, tak to

byla Thalia a já. Napadlo mě, že jsem měl možná Poseidónovi

poslat ke Dni otců aspoň kravatu se vzorkem mušlí.

„K nějakým úmrtím dojde,“ soudil Cheirón. „To víme.“

„No super!“ zajásal Dionýsos.

Všichni se na něj podívali. Nevinně vzhlédl od stránek časopisu

Znalec vína. „To nic, já jen, že se vrací do módy modré rulandské.

Mě si nevšímejte.“

79

„Percy má pravdu,“ prohlásila Silena Beauregardová. „Měli by

jít dva táborníci.“

„Už chápu,“ řekla Zoe sarkasticky. „A ty se hlásíš dobrovolně?“

Silena se začervenala. „Já s Lovkyněmi nikam nejdu. Na mě se

nedívejte!“

„Dcera Afrodity si nepřeje, abychom se na ni dívali,“ posmívala

se Zoe. „Co by ti na to řekla matka?“

Silena začala vstávat ze židle, ale bratři Stollovi ji stáhli zpátky.

„Nechte toho,“ zabručel Beckendorf. Byl to mohutný kluk s

ještě mohutnějším hlasem. Moc toho nenamluvil, ale když už se

ozval, lidé ho obyčejně poslechli. „Začneme s Lovkyněmi. Které tři

z vás půjdou?“

Zoe vstala. „Samozřejmě já a vezmu si Phoebe, naši nejlepší

stopařku.“

„To je ta velká holka, co tak ráda mlátí lidi do hlavy?“ zeptal se

opatrně Travis Stoll.

Zoe přikývla.

„Ta, která mi vrazila šípy do přilby?“ ujistil se Connor.

„Jistě,“ vyštěkla Zoe. „Proč?“

„Ale, nic,“ mávl rukou Travis. „Jen pro ni máme tričko z

našeho táborového obchodu.“ Zvedl velké stříbrné triko s nápisem

MĚSÍČNÍ BOHYNĚ ARTEMIS, PODZIMNÍ LOVECKÁ

VÝPRAVA 2002 a s dlouhým seznamem národních parků. „Je to

sběratelská záležitost. Moc ho chtěla. Nepředala bys jí ho?“

Věděl jsem, že Stollovi mají něco za lubem. Vždycky měli něco

za lubem. Ale Zoe je samozřejmě neznala tak dobře jako já. Jenom

si povzdechla a sebrala tričko. „Jak jsem řekla, vezmu Phoebe. A

chci, aby šla Bianca.“

Bianku to ohromilo. „Já? Ale… jsem úplně nová. Nebudu k

ničemu.“

„Povedeš si dobře,“ stála na svém Zoe. „Není lepší způsob, jak

se osvědčit.“

Bianca zavřela pusu. Bylo mi jí trochu líto. Pamatoval jsem si

na svou první výpravu, když mi bylo dvanáct. Připadal jsem si

hrozně nepřipravený. Jasně, že mi to lichotilo, ale taky mě to

80

pořádně rozhodilo a ještě víc vyděsilo. Počítal jsem, že se Biance

právě teď honí v hlavě stejné věci.

„A za táborníky?“ zeptal se Cheirón. Setkal se se mnou očima,

ale nedokázal jsem odhadnout, co si myslí.

„Já!“ Grover se vztyčil tak rychle, až srazil pingpongový stůl.

Smetl si zbytky keksů a pingpongových míčků z klína. „Udělám

všechno, abych pomohl Artemidě!“

Zoe nakrčila nos. „To se mi nezdá, satyre. Nejsi ani

polokrevný.“

„Ale je táborník,“ namítla Thalia. „A má smysly satyra a ovládá

lesní magii. Umíš už zahrát stopařskou píseň, Grovere?“

„Jistě!“

Zoe zaváhala. Nevěděl jsem, co je to stopařská píseň, ale Zoe ji

zřejmě považovala za užitečnou věc.

„No dobře,“ přikývla Zoe. „A ten druhý?“

„Já půjdu.“ Thalia se postavila a rozhlédla se kolem sebe.

Pohledem varovala každého, kdo by si troufl její rozhodnutí

zpochybnit.

Jasně, v počtech nejsem žádná hvězda, ale najednou mi došlo,

že se dostali k číslu pět, a já v té skupině nejsem. „Tak pozor,

počkej chvíli,“ ozval jsem se. „Já chci jít taky.“

Thalia neřekla nic. Cheirón si mě chvíli prohlížel smutnýma

očima.

„Aha,“ vyhrkl Grover, jak si najednou uvědomil ten problém.

„No jo, já zapomněl! Percy musí jít. Nechtěl jsem… Já tu zůstanu.

Percy by měl jít místo mě.“

„Nemůže jít,“ zavrtěla hlavou Zoe. „Jest to chlapec. Nenechám

Lovkyně putovat s chlapcem.“

„Sem jste se mnou šly,“ připomněl jsem jí.

„To byla krátkodobá nouzová záležitost a nařídila to bohyně.

Nevydám se přes celou zemi a nebudu čelit nebezpečím ve

společnosti chlapce.“

„A co Grover?“ zajímalo mě.

Zoe zavrtěla hlavou. „Ten se nepočítá. Jest to satyr. Technicky

vzato to není chlapec.“

„Tak moment,“ zaprotestoval Grover.

81

„Já musím jít,“ stál jsem na svém. „Musím být v té výpravě.“

„Proč?“ zajímala se Zoe. „Kvůli té tvé kamarádce Annabeth?“

Cítil jsem, jak se červenám. Nelíbilo se mi, že se na mě všichni

koukají. „Ne! Teda, trochu. Prostě mi připadá, že mám jít!“

Nikdo se za mě nepostavil. Pan D. se tvářil znuděně, dál si četl

časopis. Silena, bratři Stollovi a Beckendorf hleděli do stolu.

Bianca mi věnovala lítostivý pohled.

„Ne,“ prohlásila Zoe rozhodně. „Na tom trvám. Když musím,

vezmu s sebou satyra, ale mužského hrdinu ne.“

Cheirón si vzdychl. „Ta výprava se koná kvůli Artemidě.

Lovkyně by měly mít právo schválit své společníky.“

Posadil jsem se a v uších mi zvonilo. Věděl jsem, že na mě

Grover a někteří další hledí soucitně, ale nedokázal jsem se jim

podívat do očí. Prostě jsem tam jen tak dřepěl, zatímco Cheirón

uzavíral schůzi.

„Tak to tedy bude,“ shrnul naši poradu. „Thalia a Grover

doprovodí Zoe, Bianku a Phoebe. Vydáte se na cestu se svítáním. A

ať při vás stojí bohové,“ – podíval se na Dionýsa, „– přítomné

doufám nevyjímaje.“

Ten večer jsem se na večeři neukázal, což byla chyba, protože mě

Cheirón a Grover přišli hledat.

„Percy, je mi to tak líto!“ zamečel Grover a posadil se vedle mě

na postel. „Já nevěděl, že ony – že ty – fakt ne!“

Začal posmrkávat a já si spočítal, že pokud ho nerozveselím,

buď se rozbrečí, nebo mi sežvýká matraci. Vždycky, když byl

rozčilený, pouštěl se do domácího vybavení.

„To je v pořádku,“ lhal jsem. „Vážně. Nic se neděje.“

Groverovi se třásl spodní ret. „Ani mě nenapadlo… Tak moc

jsem chtěl pomoct Artemidě. Ale slibuju ti, že budu Annabeth

všude hledat. Jestli ji budu moct najít, tak to udělám.“

Přikývl jsem a snažil jsem se ignorovat obří kráter, který se mi

otevíral v hrudi.

„Grovere,“ vyzval ho Cheirón, „mohl bys mě nechat promluvit

si s Percym?“

„Jasně,“ popotáhl.

82

Cheirón čekal.

„Aha,“ vzpamatoval se Grover. „Myslíte o samotě. Jistě,

Cheiróne.“ Nešťastně si mě změřil. „Vidíš? Kozla nikdo

nepotřebuje.“

Vyklusal ze dveří a utíral si přitom nos do rukávu.

Cheirón si povzdechl a klekl si na svých koňských nohách.

„Percy, já nepředstírám, že rozumím proroctvím.“

„Jasně,“ řekl jsem. „No, možná proto, že nedávají smysl.“

Cheirón se zahleděl na pramen slané vody, který bublal v koutě

pokoje. „Já osobně bych si Thalii za účastníka té výpravy

nevyvolil. Je moc zbrklá. Jedná bez uvažování. Je moc

sebevědomá.“

„A mě byste vybral?“

„Upřímně řečeno ne,“ přiznal. „Ty a Thalia jste si dost

podobní.“

„Tak to vám děkuju.“

Usmál se. „Rozdíl je v tom, že nejsi tak sebevědomý jako

Thalia. To může být dobré, ale i špatné. Ale jedno ti říct můžu: vy

dva spolu byste byli nebezpeční.“

„My bychom si poradili.“

„Tak, jak jste si poradili dneska večer u potoka?“

Neodpověděl jsem. Dostal mě.

„Možná je to pro dobro věci,“ uvažoval Cheirón. „Můžeš jet na

prázdniny domů za mámou. Kdybychom tě potřebovali, zavoláme

ti.“

„Jo,“ řekl jsem. „Možná.“

Vytáhl jsem z kapsy pero a položil ho na noční stolek.

Vypadalo to, že ho použiju nanejvýš na psaní vánočních pohlednic.

Když Cheirón uviděl pero, zašklebil se. „Podle mě není divu, že

tě Zoe s sebou nechce. Zvlášť když nosíš tuto zbraň.“

Nechápal jsem, co tím myslí. Pak jsem si vzpomněl na něco, co

mi řekl dávno, když mi ten kouzelný meč dával: Má dlouhou a

tragickou historii, do které se nemusíme pouštět.

Chtěl jsem se ho na to zeptat, ale vytáhl ze sedlové brašny

zlatou drachmu a hodil mi ji. „Zavolej mámě, Percy. Dej jí vědět,

že ráno jedeš domů. A ještě… málem jsem se na tu výpravu

83

dobrovolně přihlásil sám. Byl bych šel, nebýt toho posledního

verše.“

„Další pak pod rukou rodiče zahyne. Jasně.“

Nemusel jsem se ptát. Věděl jsem, že Cheirónův otec je Kronos,

sám ďábelský vládce Titánů. Kdyby šel na výpravu Cheirón, dával

by ten verš dokonalý smysl. Kronovi nezáleželo na nikom, ani na

vlastních dětech.

„Cheiróne,“ zkusil jsem to. „Vy víte, co je to za Titánovo

prokletí, že?“

Zachmuřil se. Sáhl si sevřenou rukou na srdce a natáhl ji –

starověké gesto zahánění zla. „Doufejme, že to proroctví

neznamená, co si myslím. A teď dobrou noc, Percy. Tvůj čas

přijde. Jsem o tom přesvědčený. Není třeba to uspěchat.“

Řekl tvůj čas tak, jak lidi mluví, když myslí tvá smrt. Nevěděl

jsem, jestli to Cheirón myslel zrovna takhle, ale když jsem viděl

výraz v jeho očích, bál jsem se zeptat.

Stál jsem u pramene slané vody s Cheirónovou mincí v ruce a

pokoušel se vymyslet, co řeknu mámě. Vážně jsem neměl náladu

na to, aby mi další dospělý říkal, že nejlepší, co můžu udělat, je

nedělat nic. Soudil jsem ale, že si máma zaslouží být v obraze.

Nakonec jsem se zhluboka nadechl a hodil minci do mlžného

oparu. „O bohyně, přijmi mou oběť.“

Mlha se zachvěla. Světlo z koupelny vystačilo právě tak na

slabou duhu.

„Prosím Sally Jacksonovou,“ požádal jsem. „Upper East Side,

Manhattan.“

A pak se tam v té mlze objevila scéna, jakou jsem nečekal.

Máma seděla u našeho kuchyňského stolu s nějakým… chlápkem.

Hystericky se chechtali. Mezi sebou měli velkou hromadu učebnic.

Tomu chlapovi mohlo být, já nevím, třicet a něco, měl dost dlouhé

vlasy barvy pepř a sůl a hnědé sáčko přes černé tričko. Vypadal

jako nějaký herec – jako chlapík, který by mohl hrát v televizi

tajného policajta.

Omráčilo mě to tak, že jsem se nezmohl na slovo. Naštěstí si

máma a ten chlap kvůli tomu řehotu mého vysílání ani nevšimli.

84

Chlap vyjekl: „Sally, ty jsi ale číslo. Dáš si ještě víno?“

„No, už bych neměla. Ale ty si klidně nalej, jestli chceš.“

„Vlastně bych si zašel na záchod. Můžu?“

„Na chodbě,“ nasměrovala ho a snažila se nesmát.

Chlápek od filmu se usmál, zvedl se a odešel.

„Mami!“ ozval jsem se.

Vyskočila tak, že málem srazila učebnice ze stolu. Konečně si

mě všimla. „Percy! Ach, miláčku! Je všechno v pořádku?“

„Co děláš?“ chtěl jsem vědět.

Zamrkala. „Domácí úkoly.“ Pak zřejmě pochopila můj výraz.

„Ale miláčku, to je jenom Paul – hm, pan Blofis. Chodí se mnou na

seminář psaní.“

„Pan Blafouš?“

„ Blofis. Za chviličku se vrátí, Percy. Řekni mi, co se děje.“

Máma vždycky pozná, když něco nevyjde. Vyprávěl jsem jí o

Annabeth. Ty další věci taky, ale většinou se to všechno točilo

kolem Annabeth.

Mámě zvlhly oči. Poznal jsem, že se moc snaží se kvůli mně

udržet a nezačít brečet. „Ach, Percy…“

„Jo. Takže mi řekli, že nemůžu nic dělat. Asi přijedu domů.“

Obrátila tužku v rukách. „Percy, i když si moc přeju, abys

přijel,“ povzdechla si, jako by se zlobila sama na sebe, „i když si

moc přeju, abys byl v bezpečí, chtěla bych, abys něco pochopil.

Musíš udělat to, co si myslíš, že musíš udělat.“

Zíral jsem na ni. „Co tím chceš říct?“

„Opravdu vážně, hluboce věříš, že ji musíš pomoct zachránit?

Myslíš si, že je to správná věc? Protože já o tobě vím jedno, Percy.

Srdce máš vždycky na pravém místě. Tak ho poslechni.“

„Ty… ty mi říkáš, abych šel?“

Máma našpulila pusu. „Říkám ti, že… že už začínáš být moc

dospělý, abych ti radila, co máš dělat. A podpořím tě, i když se

rozhodneš k něčemu nebezpečnému. Ani se mi nechce věřit, že to

říkám.“

„Mami –“

Ze záchodu bylo slyšet splachování vody.

85

„Nemám moc času,“ řekla máma. „Percy, ať se rozhodneš, jak

chceš, mám tě ráda. A vím, že uděláš, co je pro Annabeth nejlepší.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“

„Protože ona by to pro tebe udělala taky.“

A hned pak máma máchla rukou do mlhy a spojení se přerušilo

a mně zůstal před očima poslední obrázek jejího nového přítele,

pana Blafouše, jak se na ni culí.

Nepamatuju si, že bych usnul, ale sen si pamatuju.

Zase jsem se ocitl v té pusté jeskyni a strop nade mnou byl

těžký a nízký. Annabeth klečela pod vahou temné hmoty, která

vypadala jako hromada kamení. Byla moc unavená i na to, aby

křičela. Nohy se jí klepaly. Věděl jsem, že jí každou chvíli dojdou

síly a strop jeskyně se na ni zřítí.

„Jak se má náš smrtelný host?“ zaburácel nějaký mužský hlas.

Nebyl to Kronos. Kronův hlas je chraplavý a kovový, jako když

nůž škrábe po kameni. Už mnohokrát předtím jsem ho slyšel ve

snu, jak se mi vysmívá. Ale tenhle hlas byl hlubší a nižší jako

basová kytara. Chvěla se z něj zem.

Ze stínů se vynořil Luke. Přiběhl k Annabeth, klekl si vedle ní a

pak se ohlédl na toho neviditelného muže. „Docházejí jí síly.

Musíme si pospíšit.“

Grázl jeden. Jako by mu vážně záleželo na tom, co se jí stane.

Ten hluboký hlas se zasmál. Patřil někomu ve tmě, v pozadí

mého snu. Pak nějaká masitá ruka vystrčila někoho dopředu do

světla – byla to Artemis – s rukama a nohama svázanýma řetězy z

božského bronzu.

Zalapal jsem po dechu. Stříbřité šaty měla potrhané a rozedrané.

Tvář a paže měla na několika místech pořezané a z ran jí tekl ichor,

zlatá krev bohů.

„Slyšelas toho kluka,“ zaduněl muž ve tmě. „Rozhodni se!“

Artemidě plály oči vztekem. Nevěděl jsem, proč prostě

nepřiměje ty řetězy, aby praskly, nebo proč nezmizí, ale vypadalo

to, že nemůže. Možná jí bránily řetězy nebo nějaké kouzlo toho

temného příšerného místa.

86

Bohyně se podívala na Annabeth a zatvářila se starostlivě a

vztekle. „Jak si dovoluješ mučit takovou dívku!“

„Brzo umře,“ oznámil jí Luke. „Můžete ji zachránit.“

Annabeth vydala na protest podivný slabý zvuk. Připadalo mi,

jako by mi někdo zavázal srdce na uzel. Chtěl jsem se k ní

rozběhnout, ale nemohl jsem se pohnout.

„Uvolni mi ruce,“ ozvala se Artemis.

Luke vytasil svůj meč zvaný Pomlouvač. Jediným zkušeným

úderem přetnul bohyni pouta.

Artemis se rozběhla k Annabeth a převzala jí břemeno z ramen.

Annabeth se zhroutila na zem, ležela tam a třásla se. Artemis

zavrávorala, snažila se udržet váhu černé skály.

Muž ve tmě se zasmál. „Jsi stejně předvídatelná jako

porazitelná, Artemido.“

„Zaskočils mě,“ odsekla bohyně a napínala se pod svým

břemenem. „Už se to víckrát nestane.“

„To vážně ne,“ přisvědčil muž. „Teď jsi nadobro odklizená z

cesty! Věděl jsem, že neodoláš a téhle mladé dívce pomůžeš. To je

koneckonců tvá specializace, má drahá.“

Artemis zasténala. „Ty neznáš slitování, šmejde jeden.“

„Na tom se shodneme,“ souhlasil ten muž. „Luku, teď tu holku

můžeš zabít.“

„Ne!“ zvolala Artemis.

Luke zaváhal. „Ona – ona se ještě může hodit, pane. Jako další

návnada.“

„Pfff! Vážně tomu věříš?“

„Ano, Generále. Přijdou si pro ni. Vím to jistě.“

Muž se nad tím zamyslel. „Pak ji tady může hlídat drakéna.

Pokud neumře na následky zranění, můžeš ji udržovat naživu až do

zimního slunovratu. Potom už bude její život k ničemu, jestli to

vyjde s naší obětí, jak bylo naplánováno. Životy všech smrtelníků

budou k ničemu.“

Luke sebral bezvládnou Annabeth a nesl ji od bohyně.

„Tu nestvůru, kterou hledáš, nikdy nenajdeš,“ hlesla Artemis.

„Tvůj plán nevyjde.“

87

„Jak málo toho víš, má mladá bohyně,“ řekl muž ve tmě. „Právě

teď se tvé drahé pomocnice vydávají na výpravu, aby tě našly.

Hrají mi přímo do rukou. A teď nás omluv, máme před sebou

dlouhou cestu. Musíme pozdravit tvé Lovkyně a postarat se, aby

jejich výprava byla… náročná.“

Temnotou se rozlehl mužův smích, otřásal zemí, až se zdálo, že

se zhroutí celý strop jeskyně.

S leknutím jsem se probudil. Byl jsem přesvědčený o tom, že

slyším hlasité bušení.

Rozhlédl jsem se po srubu. Venku byla tma. Slaný pramen

pořád zurčel. Nebylo slyšet nic než houkání sovy v lese a vzdálený

příboj na pláži. V měsíčním světle na mém nočním stolku ležela

Annabethina čepice Yankeeů. Vteřinu jsem na ni hleděl a pak se

ozvalo: BUCH. BUCH.

Někdo nebo něco mi bušilo na dveře.

Popadl jsem Anaklusmos a vylezl z postele.

„Haló?“ zavolal jsem.

BUCH. BUCH.

Připlížil jsem se ke dveřím.

Otevřel jsem pero, rozrazil dveře a ocitl se tváří v tvář černému

pegasovi.

Prrr, šéfe! promluvil mi jeho hlas v hlavě a kůň couvl před

čepelí. Nechci, aby ze mě byl koňský kebab!

Černá křídla se mu poplašeně roztáhla a vír vzduchu mě přiměl

ustoupit dozadu.

„Blackjacku,“ vydechl jsem. Ulevilo se mi, ale trochu mě to

naštvalo. „Je půlnoc!“

Blackjack zareptal: To teda ne, šéfe. Je pět ráno. Jak to, že

pořád spíte?

„Kolikrát jsem tě už prosil? Neříkej mi šéfe.“

Jak myslíte, šéfe. Vy jste tady pán. Jste pro mě jednička.

Vytřel jsem si spánek z očí a snažil se, aby mi pegas nečetl

myšlenky. To je ten problém, když je člověk Poseidónův syn:

protože otec vytvořil koně z mořské pěny, rozuměl jsem většině

88

jízdních zvířat, ale zároveň ta zvířata rozuměla mně. Někdy si mě

přímo adoptovala jako Blackjack.

Abys věděl, Blackjack byl loni v létě vězněn na palubě Lukovy

lodi. Pak jsme dorazili my a způsobili tak trochu cirkus, což mu

umožnilo utéct. Ve skutečnosti jsem se o to nijak zvlášť

nezasloužil, ale Blackjack usoudil, že jsem ho zachránil.

„Blackjacku,“ řekl jsem, „měl bys zůstat ve stáji.“

Pcha, stáje. Viděl jste někdy, že by Cheirón trčel ve stáji?

„No… to ne.“

Přesně tak. Poslyšte, máme tu dalšího malého mořského

kamaráda, potřebuje pomoc.

„Už zase?“

Jo. Řekl jsem hipokampům, že vás přivedu.

Zaskučel jsem. Pokaždé, když jsem se ocitl někde blízko pláže,

chtěli po mně hipokampové, abych jim pomohl s jejich problémy.

A že jich měli spoustu. Velryby vyvržené na břeh, sviňuchy

chycené do rybářských sítí, mořské panny se záděrami – všichni

mě volali, abych zašel pod vodu a pomohl jim.

„Dobře,“ vzdal jsem se. „Jdu na to.“

Vy jste jednička, šéfe.

„A neříkej mi šéfe!“

Blackjack tiše zařehtal. Možná to byl smích.

Ohlédl jsem se na svou pohodlnou postel. Můj bronzový štít

pořád visel na zdi, promáčknutý a nepoužitelný. A na nočním

stolku ležela Annabethina kouzelná čepice Yankeeů. Bez

uvažování jsem si ji nacpal do kapsy. Nejspíš jsem už tehdy tušil,

že se do svého srubu dlouho, dlouho nevrátím.

89

Osmá kapitola

DÁVÁM NEBEZPEČNÝ SLIB

Blac

kjack mě svezl na pláž a já musel uznat, že je to paráda. Sedět

na létajícím koni, klouzat nad vlnami rychlostí sto mil za hodinu s

větrem ve vlasech a vodní tříští ve tváři – proti tomu se můžou jít

vodní lyže někam zahrabat.

Tady. Blackjack zpomalil a obrátil se v kruhu. Přímo dole.

„Díky.“ Svalil jsem se mu ze zad a ponořil se do ledového

moře.

Za posledních pár roků jsem si na takové kousky zvykl. Mohl

jsem se pod vodou klidně pohybovat, jak se mi zlíbilo, zkrátka

jsem přinutil oceánské proudy, aby se kolem mě ohnuly a nesly mě

s sebou. Dokázal jsem pod vodou bez problému dýchat a šaty mi

nikdy nezvlhly, pokud jsem výslovně nechtěl.

Vyrazil jsem dolů do tmy.

Pět, deset, dvanáct metrů. Tlak vody nebyl nepříjemný. Nikdy

jsem to nezkusil hnát do krajnosti – zjistit, jestli existuje nějaká

hranice, jak hluboko se můžu dostat. Věděl jsem, že se lidé obvykle

nedokážou potopit víc než šedesát metrů, jinak by se pomačkali

jako hliníková plechovka. Takhle hluboko ve vodě a v noci bych

neměl ani nic vidět, ale vnímal jsem teplo, vycházející ze živých

tvorů, a chlad proudů. Těžko se to popisuje. Nebylo to jako

normální vidění, ale věděl jsem, kde co je.

Jak jsem se dostával na dno, uviděl jsem tři hipokampy – koně s

rybími ocasy – jak plavou v kruhu kolem převrácené lodi.

Hipokampové byli krásní. Rybí ocasy se jim třpytily duhovými

barvami, světélkovaly. Hřívy měli bílé a hnali se vodou, jako to

dělají nervózní koně za bouřky. Něco je rozrušilo.

Dostal jsem se blíž a poznal, v čem je problém. Nějaká tmavá

silueta – nějaké zvíře – bylo napůl zaklíněno pod lodí a zapleteno

do sítě, do takové té velké, jaké se používají na rybářských lodích

90

na chytání všeho možného. Nesnášel jsem tyhle věci. Jako by

nestačilo, že topily sviňuchy a delfíny, ale občas chytaly i

mytologická zvířata. Když se sítě zapletly, někteří líní rybáři je

prostě jenom odřízli a nechali chycená zvířata umřít.

Ten chudák tvor se zřejmě bahnil na dně zálivu Long Islandu a

nějak se zapletl do sítě téhle potopené rybářské lodě. Snažil se

osvobodit, ale podařilo se mu uvíznout ještě víc a přitom posunout

celou loď. Vrak trupu, který spočíval u velké skály, se teď kymácel

a hrozil, že spadne na uvězněné zvíře.

Hipokampové divoce plavali kolem a chtěli zvířeti nějak

pomoct, ale nevěděli, jak. Jeden se snažil překousat síť, ale zuby

hipokampů prostě nejsou vhodné na hryzání provazů.

Hipokampové jsou vážně silní, ale nemají ruce a (psst) nejsou

žádní einsteinové.

Vysvoboďte to, pane! zaprosil jeden hipokampus, sotva mě

uviděl. Ostatní se k němu hned přidali.

Připlaval jsem blíž, abych se líp podíval na toho tvora

zapleteného do sítí. Nejdřív jsem si myslel, že je to mladý

hipokampus. Pár už jsem jich zachránil. Ale pak jsem uslyšel divný

zvuk, něco, co pod vodu nepatřilo:

„Búúúúúú!“

Dostal jsem se vedle toho tvora a poznal, že je to kráva. Teda…

už jsem slyšel o mořských kravách, jako o kapustňácích a tak, ale

tohle byla opravdová kráva se zadkem hada. Zepředu to vypadalo

na tele – ještě malé, s černou kůží a velkýma smutnýma hnědýma

očima a bílým čumákem – a zadní půlku těla tvořil černohnědý

hadovitý ocas s ploutvemi, které se táhly nahoře a dole, vypadalo to

jako nějaký obrovský úhoř.

„Klid, maličká,“ konejšil jsem to zvíře. „Kde ses tu vzala?“

Zvíře se na mě smutně podívalo. „Búúú!“

Jeho myšlenkám jsem nerozuměl. Ovládal jsem jenom

koňštinu.

Nevíme, co to je, pane, řekl jeden hipokampus. Probouzí se

mnoho divných tvorů.

„Jo,“ zamumlal jsem. „Už jsem slyšel.“

91

Otevřel jsem Anaklusmos a meč mi v rukách vyrostl do plné

délky, bronzová čepel zazářila ve tmě.

Ta hadí kráva znervózněla a začala bojovat se sítí, v očích měla

hrůzu. „Prrr!“ řekl jsem. „Já ti neublížím! Jenom mě nech

přeseknout tu síť.“

Ale kráva sebou mlátila a zapletla se do provazů ještě víc. Loď

se začala naklánět, vířila bahno na dně a hrozila, že se na to zvíře

zřítí. Hipokampové poplašeně řehtali a mleli sebou ve vodě, což

nám nijak nepomohlo.

„Dobře, dobře!“ chlácholil jsem je. Odložil jsem meč a

uklidňoval hipokampy a toho kravského hada, jak nejlépe jsem

dokázal, aby přestali jančit. Nevěděl jsem, jestli je možné být pod

vodou ušlapaný, ale nechtělo se mi to zjišťovat. „Je to v klidu.

Žádný meč. Vidíte? Žádný meč. Klidné myšlenky. Mořská tráva.

Máma kráva. Vegetariánství.“

Pochyboval jsem, že ta hadí kráva rozumí, co říkám, ale na tón

hlasu reagovala. Hipokampové se pořád plašili, ale aspoň už kolem

mě přestali tak divoce vířit.

Vysvoboďte to, pane! prosili.

„Jasně,“ přikývl jsem. „Já vím. Přemýšlím, jak.“

Ale jak jsem mohl tu krávu osvobodit, když při pohledu na meč

tak panikařila (nějak jsem usoudil, že to asi bude „ona“)? Jako by

už nějaký meč dřív viděla a věděla, jak je taková věc nebezpečná.

„Dobře,“ obrátil jsem se na hipokampy. „Teď potřebuju, abyste

všichni zatlačili přesně tak, jak vám řeknu.“

Začali jsme s lodí. Nebylo to lehké, ale náporem tří koňských

sil se nám podařilo vrak posunout. Už nehrozilo, že se na to hadí

telátko zřítí. Pak jsem se pustil do práce na síti, rozmotával jsem ji

kousek po kousku, sundával závaží a vytahoval rybářské háčky,

rozplétal uzly kolem kopyt kravského hada. Zabralo to celou

věčnost – ještě déle, než by mi trvalo rozplést dráty k ovladači

mého playstationu. Celou tu dobu jsem na tu kravskou rybu mluvil,

vysvětloval jí, že je všechno v pořádku, zatímco ona bučela a

skučela.

92

„Nic se neděje, Bessie,“ chlácholil jsem ji. Neptej se mě, proč

jsem ji tak pokřtil. Prostě mi připadalo, že to jméno ke krávě sedí.

„Hodná kravička. Milá kravička.“

Konečně síť povolila. Kravský had se prohnal vodou a udělal

šťastný kotrmelec.

Hipokampové řehtali radostí. Děkujeme, pane!

„Búúúú!“ Kravský had se ke mně přitulil a upřel na mě veliké

hnědé oči.

„Jasně,“ řekl jsem. „V pořádku. Hodná kráva. No… příště si dej

pozor.“

Což mi připomnělo, jak dlouho jsem byl vlastně pod vodou?

Nejmíň hodinu. Musel jsem zpátky do srubu, dřív než Argus nebo

harpyje zjistí, že jsem porušil zákaz vycházení.

Vyrazil jsem k hladině a na ni. Blackjack se okamžitě vrhl dolů

a nechal mě, ať se ho chytím za krk. Vytáhl mě do vzduchu a nesl

mě zpátky na břeh.

Povedlo se, šéfe?

„Jo. Zachránili jsme mládě… něčeho. Trvalo to celou věčnost.

Málem mě ušlapali.“

Dobré skutky jsou vždycky nebezpečné, šéfe. Moji bídnou hřívu

jste tak taky zachránil.

Nemohl jsem se ubránit myšlenkám na svůj sen, na Annabeth,

ochablou a bez života v Lukově náruči. Zachraňuju tady mláďata

nestvůr, ale kamarádku zachránit nemůžu.

Jak tak Blackjack letěl zpátky k mému srubu, náhodou jsem se

podíval na jídelní pavilon. Uviděl jsem tam postavu – kluka

přikrčeného za jedním řeckým sloupem, jako by se před někým

schovával.

Byl to Nico, ale ještě ani nesvítalo. Snídaně byla v nedohlednu.

Co tam dělá?

Váhal jsem. Poslední, po čem jsem toužil, bylo Nikovo líčení

jeho Mýtomagie. Ale něco se dělo. Poznal jsem to podle toho, jak

se krčil.

„Blackjacku,“ povzdechl jsem si, „dovez mě tamhle dolů, ano?

Za ten sloup.“

93

Málem jsem to zkazil.

Šel jsem po schodech za Nikem. Vůbec mě neviděl. Stál za

sloupem a nakukoval za roh, úplně se soustředil na jídelní prostor.

Byl jsem od něj půldruhého metru a už jsem se chystal vážně

hlasitě houknout Co tu děláš?, když mě napadlo, že si hraje na

Grovera: špehuje Lovkyně.

Bylo slyšet hlasy – u jednoho jídelního stolu spolu mluvily dvě

holky. V tuhle nemožnou ranní hodinu? No, pokud ovšem nejsou

bohyně svítání.

Vytáhl jsem z kapsy Annabethinu čepici neviditelnosti a nasadil

si ji.

Necítil jsem žádný rozdíl, ale když jsem zvedl ruce, neviděl

jsem je. Stal jsem se neviditelným.

Připlížil jsem se k Nikovi a prosmýkl se kolem něj. Ve tmě

jsem ty holky moc neviděl, ale hlasy jsem poznal: Zoe a Bianca.

Znělo to, jako by se o něčem dohadovaly.

„To se nedá vyléčit,“ říkala právě Zoe. „Rozhodně ne tak

rychle.“

„Ale jak se to stalo?“ chtěla vědět Bianca.

„Hloupý vtip,“ zavrčela Zoe. „Ti kluci Stollovi z Hermova

srubu. Kentauří krev jest jako kyselina. To vědí všichni. Nastříkali

ji zevnitř do trička z té lovecké výpravy Artemidy.“

„To je hrůza!“

„Přežije to,“ řekla Zoe. „Ale pár týdnů si poleží se silnou

kopřivkou. S námi jít rozhodně nemůže. Zůstalo to jen na mně… a

na tobě.“

„Ale co ta věštba?“ zeptala se Bianca. „Pokud nemůže jít

Phoebe, jsme jenom čtyři. Musíme vzít ještě někoho dalšího.“

„Není čas,“ zavrhla to Zoe. „Musíme odejít se svítáním. To

znamená okamžitě. Kromě toho, proroctví přece říká, že o jednoho

přijdeme.“

„V krajině, kde nepadá déšť,“ vzpomínala Bianca. „To nemůže

být tady.“

„Může,“ namítla Zoe, ale moc přesvědčivě to neznělo. „Tenhle

tábor má kouzelné hranice. Nic, ani počasí nesmí bez povolení

dovnitř. To by mohla být krajina bez deště.“

94

„Ale –“

„Bianko, poslouchej mě.“ Zoe mluvila napjatě. „Já… já to

nedokážu vysvětlit, ale mám pocit, že bychom neměly brát nikoho

dalšího. Bylo by to moc nebezpečné. Mohl by skončit hůř než

Phoebe. Nechci, aby nám Cheirón vybral za pátého společníka

někoho z tábora. A… a nechci ohrozit další Lovkyni.“

Bianca se odmlčela. „Měla bys říct Thalii zbytek toho svého

snu.“

„Ne. To by nepomohlo.“

„Ale pokud je to tvoje tušení o Generálovi správné –“

„Mám tvé slovo, že o tom nebudeš mluvit,“ připomněla Zoe.

Její hlas zněl vážně utrápeně. „Brzo na to přijdeme. A teď pojď. Už

začíná svítat.“

Nico se jim rychle uklidil z cesty. Byl rychlejší než já.

Když se dívky rozběhly po schodech dolů, Zoe do mě málem

vrazila. Ztuhla a přimhouřila oči. Ruka jí sjela k luku, ale pak se

ozvala Bianca: „V hlavní budově se svítí. Pospěš si!“

A Zoe vyběhla z pavilonu za ní.

Tušil jsem, na co Nico myslí. Zhluboka se nadechl a chystal se

rozběhnout za sestrou, ale já si sundal čepici neviditelnosti a zarazil

ho: „Počkat.“

Málem uklouzl na zmrzlých schodech, jak se bleskurychle

obrátil a uviděl mě. „Kde ses tu vzal?“

„Byl jsem tu celou dobu. Neviditelný.“

Tiše opakoval slovo neviditelný. „Páni. To je paráda.“

„Jak jsi věděl, že je Zoe a tvoje sestra tady?“

Začervenal se. „Slyšel jsem je jít kolem Hermova srubu. Já…

tady v táboře se mi moc dobře nespí. Uslyšel jsem kroky a pak

šeptání. A šel jsem tak trochu za nimi.“

„A teď uvažuješ, že za nimi půjdeš i na tu výpravu,“ hádal

jsem.

„Jak to víš?“

„Protože kdyby to byla moje sestra, asi bych o tom taky

uvažoval. Ale to nemůžeš.“

Zatvářil se umíněně. „Protože jsem moc malý?“

95

„Protože tě nenechají jít. Chytí tě a pošlou zpátky sem. A…

jasně, protože jsi moc malý. Vzpomínáš si na tu mantichoru?

Takových věcí tam bude spousta. Bude to ještě nebezpečnější.

Někteří hrdinové umřou.“

Svěsil ramena. Přešlápl z nohy na nohu. „Možná máš pravdu.

Ale, ale ty můžeš jít místo mě.“

„Cože?“

„Můžeš se udělat neviditelný. Můžeš jít!“

„Lovkyně kluky nenávidí,“ připomněl jsem mu. „Kdyby

zjistily –“

„Tak to zařiď, aby to nezjistily. Běž za nimi neviditelný. Hlídej

mou sestru! Musíš to udělat. Prosím!“

„Nico –“

„Stejně jsi plánoval, že půjdeš, ne?“

Chtěl jsem říct, že ne. Ale díval se mi do očí a já jsem mu nějak

nedokázal lhát.

„Jo,“ přiznal jsem. „Musím najít Annabeth. Musím jí pomoct, i

když mě nechtějí.“

„Já to na tebe neprásknu,“ ujistil mě. „Ale musíš mi slíbit, že

budeš hlídat mou sestru.“

„Já… Taková věc se na výpravě nedá slíbit. Kromě toho, ona

tam bude mít Zoe, Grovera a Thalii –“

„Slib mi to,“ stál na svém.

„Udělám, co půjde. To ti slibuju.“

„Tak běž!“ pobídl mě. „Hodně štěstí!“

Bylo to šílené. Neměl jsem sbaleno. Neměl jsem nic než čepici

neviditelnosti a meč a to, v čem jsem byl oblečený. Dneska ráno

jsem měl odjet domů na Manhattan. „Řekni Cheirónovi –“

„Já si něco vymyslím.“ Nico se rošťácky usmál. „Na to jsem

machr. Tak běž!“

Rozběhl jsem se a nasadil si Annabethinu čepici. Vyšlo slunce a

já se proměnil na neviditelného. Dorazil jsem nahoru na Vrch

polokrevných právě včas, abych viděl, jak táborová dodávka mizí

po polní cestě. Argus nejspíš veze výpravu do města. Pak už si

budou muset poradit sami.

96

Cítil jsem, jak ve mně zahlodal pocit viny a navíc i úplné

hlouposti. Jak je mám asi tak sledovat? Mám celou cestu běžet?

Pak jsem uslyšel plácání velkých křídel. Vedle mě přistál

Blackjack. Nenuceně začal okusovat těch pár drnů trávy, které se

prodraly ledem.

Kdybych měl hádat, šéfe, řekl bych, že potřebujete koně. Máte

zájem?

Krk se mi sevřel z vděčnosti, ale podařilo se mi říct: „Jasně.

Jdeme do toho.“

97

Devátá kapitola

UČÍM SE PĚSTOVAT

ZOMBIE

roblé

P

m s létáním na pegasovi za dne je ten, že pokud si nedáš

pozor, můžeš na longislandské expresní dálnici způsobit vážnou

dopravní nehodu. Musel jsem držet Blackjacka nahoře v mracích,

což bylo naštěstí teď v zimě dost nízko. Hnali jsme se a pokoušeli

se udržet bílou dodávku Tábora polokrevných v dohledu. A pokud

byla na zemi zima, ve vzduchu už vládl pořádný mráz a do kůže mě

štípal ledový déšť.

Litoval jsem, že jsem si nevzal oranžové spodní termoprádlo

Tábora polokrevných, jaké prodávají v táborovém obchodě, ale po

té záležitosti s Phoebe a tričkem s kentauří krví jsem si nebyl jistý,

jestli jejich zboží ještě vůbec můžu věřit.

Dvakrát jsme dodávku ztratili, ale tušil jsem, že nejdřív pojedou

na Manhattan, takže nebylo těžké znovu zachytit stopu.

Vzhledem k prázdninám byl všude dost příšerný provoz. Bylo

už skoro poledne, když se dostali do města. Přistál jsem s

Blackjackem skoro na vršku mrakodrapu Chrysler a sledoval bílou

táborovou dodávku.

Myslel jsem, že zamíří na autobusové nádraží, ale ona jela

pořád dál.

„Kam je to Argus veze?“ zamumlal jsem.

Ale ne, šéfe, Argus neřídí, prozradil mi Blackjack. To ta dívka.

„Která dívka?“

Ta Lovkyně. S tím stříbrným nesmyslem ve vlasech.

„Zoe?“

To je ona. Hej, koukejte! Tady je obchod s koblihami. Co takhle

koupit si něco na cestu?

98

Pokoušel jsem se Blackjackovi vysvětlit, že kdybych vzal

létajícího koně do koblihárny, všichni policisté kolem by dostali

infarkt, ale připadalo mi, že to nechápe. Mezitím se dodávka dál

sunula k Lincolnově tunelu. Nikdy by mě nenapadlo, že Zoe umí

řídit. Na šestnáct teda nevypadala. Na druhé straně, je přece

nesmrtelná. Uvažoval jsem, jestli má newyorský řidičák, a pokud

ano, jaké v něm stojí datum narození.

„No nic,“ řekl jsem. „Tak poleťme za nimi.“

Už jsme se chystali odstartovat z mrakodrapu, když Blackjack

najednou poplašeně zařehtal a málem mě shodil. Něco se mi jako

had ovíjelo kolem nohy. Natáhl jsem se pro meč, ale podíval jsem

se dolů a had to nebyl. Ze spár mezi kameny budovy vyrážela

rostlina – vinná réva. Ovíjela se kolem nohou i Blackjackovi a

svazovala mi kotníky tak, že jsme se nemohli pohnout.

„Někam se chystáš?“ zeptal se pan D.

Opíral se o budovu a nohy se mu vznášely ve vzduchu, leopardí

zateplená souprava a černé vlasy mu povlávaly ve větru.

Pozor, bůh! křikl Blackjack. Je to ten chlápek s vínem!

Pan D. si podrážděně vzdychl. „Příští člověk, nebo kůň, který

mi řekne chlápek s vínem, skončí v lahvi merlotu!“

„Pane D.“ Pokoušel jsem se mluvit klidně, zatímco se mi vinná

réva dál ovíjela kolem nohou. „Co chcete?“

„Ale, ale, co chci já? Myslel sis snad, že si nesmrtelný,

všemocný ředitel tábora nevšimne, že jsi zmizel bez povolení?“

„No… možná.“

„Měl bych tě z téhle budovy shodit bez toho létajícího koně a

koukat se, jak hrdinsky se budeš tvářit po cestě dolů.“

Zatnul jsem pěsti. Věděl jsem, že bych měl držet pusu, ale pan

D. se mě chystal buď zabít, nebo s ostudou odvléct zpátky do

tábora, a ani jedno z toho se mi nezamlouvalo. „Proč mě tolik

nenávidíte? Co jsem vám kdy udělal?“

V očích se mu zableskly purpurové plameny. „Jsi hrdina,

chlapče. Žádný jiný důvod nepotřebuju.“

„Já na tuhle výpravu musím! Musím pomoct kamarádům. Tohle

byste vy nepochopil!“

99

Ehm, šéfe, ozval se Blackjack nervózně. Když už jste tak

omotaný vínem tři sta metrů ve vzduchu, možná byste mohl mluvit

zdvořileji.

Výhonky se kolem mě stáhly pevněji. Bílá dodávka pod námi se

vzdalovala víc a víc. Brzo se ztratí z dohledu.

„Nevyprávěl jsem ti nikdy o Ariadně?“ zeptal se pan D. „O té

krásné princezně z Kréty? Ta taky ráda pomáhala kamarádům.

Konkrétně jednomu mladému hrdinovi jménem Théseus, i to byl

syn Poseidóna. Dala mu klubko kouzelné niti a ta ho vyvedla ven z

labyrintu. A víš, jak se jí za to Théseus odměnil?“

Chtělo se mi odpovědět Je mi to fuk! Ale usoudil jsem, že to by

tu historku pana D. nijak neurychlilo.

„Vzali se,“ plácl jsem. „A žili šťastně až do smrti. Zazvonil

zvonec a pohádky je konec.“

Pan D. se ušklíbl. „Ne tak docela. Théseus slíbil, že si ji vezme.

Vzal ji na palubu své lodi a vyplul do Athén. A na půli cesty, na

malém ostrově zvaném Naxos… jak to vy smrtelníci dneska

říkáte… jí dal kopačky. Abys věděl, já ji tam našel. Samotnou.

Zničenou. Mohla si vyplakat oči. Zřekla se všeho, opustila

všechno, co měla ráda, aby pomohla hezkému mladému hrdinovi.

A ten ji zahodil jako sešmajdaný sandál.“

„To je hrůza,“ uznal jsem. „Ale stalo se to před tisíci lety. Co to

má společného se mnou?“

Pan D. si mě chladně měřil. „Zamiloval jsem se do Ariadny,

chlapče. Uzdravil jsem její zlomené srdce. A když zemřela, udělal

jsem z ní svou nesmrtelnou manželku na Olympu. I teď tam na mě

čeká. Až skončím s tím příšerným stoletým trestem v tom vašem

směšném táboře, vrátím se k ní.“

Zíral jsem na něj. „Vy jste… vy jste ženatý? Ale já myslel, že

jste měl malér, protože jste pronásledoval nějakou lesní vílu –“

„Chci ti říct to, že hrdinové se nikdy nezmění. Viníte nás bohy,

že jsme namyšlení. Měli byste se podívat sami na sebe. Berete si,

co chcete, využijete, koho potřebujete, a pak zradíte všechny

kolem. Takže mi laskavě odpusť, že nemám hrdiny v lásce. Je to

sobecká, nevděčná cháska. Zeptej se Ariadny. Nebo Médey.

Ostatně, zeptej se Zoe Večernice.“

100

„Jak to myslíte, že se mám zeptat Zoe?“

Přezíravě máchl rukou. „Běž. Běž za svými bláznivými

kamarády.“

Réva se mi odmotala z nohou.

Nevěřícně jsem zamrkal. „Vy… vy mě necháte jít? Jenom tak?“

„Proroctví tvrdí, že nejmíň dva z vás zemřou. Snad budu mít

štěstí a ty budeš jedním z nich. Ale pamatuj na moje slova, synu

Poseidóna, živý nebo mrtvý, neosvědčíš se o nic líp než ostatní

hrdinové.“

S tím Dionýsos luskl prsty. Jeho obraz se složil jako leporelo.

Následovalo třesknutí a byl pryč, zbyla po něm jenom lehká vůně

hroznů, kterou rychle odvál vítr.

To bylo o fous, poznamenal Blackjack.

Přikývl jsem, i když by mě možná míň děsilo, kdyby mě pan D.

odvlekl zpátky do tábora. Nechal mě ale jít a to znamenalo, že

doopravdy věří, že máme slušnou šanci na totální neúspěch

výpravy.

„Pojď, Blackjacku,“ pobídl jsem ho a snažil se, aby to znělo

optimisticky. „V New Jersey ti koupím koblihy.“

Dopadlo to tak, že jsem v New Jersey Blackjackovi koblihy

nekoupil. Zoe si to hnala na jih jako šílená, a než konečně zastavila

u jedné benzínky, byli jsme už v Marylandu. Blackjack se málem

zřítil z oblohy, jak byl unavený.

To se spraví, šéfe, funěl. Jenom… jenom chytím dech.

„Zůstaň tady,“ nařídil jsem mu. „Já jdu na výzvědy.“

Zůstat tu zvládnu. To ještě dokážu.

Nasadil jsem si čepici neviditelnosti a blížil se k obchodu.

Musel jsem si dávat pozor, abych se neplížil. Pořád jsem si

připomínal, že mě nikdo nevidí. I to bylo těžké, protože jsem se

musel vyhýbat lidem, aby do mě nevrazili.

Myslel jsem, že zajdu dovnitř a ohřeju se, možná si dám hrnek

horké čokolády nebo něco. V kapse jsem měl pár drobných. Mohl

bych je nechat ležet na pultu. Přemýšlel jsem, jestli se kelímek taky

stane neviditelným, když ho vezmu do ruky, nebo jestli budu muset

101

vyřešit problém se vznášející se horkou čokoládou. Ale pak se můj

plán sesypal, protože Zoe, Thalia, Bianca a Grover vyšli z obchodu.

„Grovere, víš to jistě?“ říkala zrovna Thalia.

„No… dost jistě. Na devětadevadesát procent. No dobře, tak na

pětaosmdesát.“

„A tos udělal se žaludy?“ zeptala se Bianca, jako by tomu

nechtěla věřit.

Grover se zatvářil uraženě. „Je to starobylé stopovací kouzlo.

Teda, jsem přesvědčený, že jsem to udělal dobře.“

„Washington je odsud asi šedesát mil,“ dumala Bianca. „Nico a

já…“ zamračila se. „Dřív jsme tam žili. To je… to je divné.

Zapomněla jsem na to.“

„Mně se to nelíbí,“ zavrtěla hlavou Zoe. „Měli bychom jet

přímo na západ. Věštba říkala na západ.“

„Chceš říct, že máš lepší stopařské schopnosti?“ zavrčela

Thalia.

Zoe k ní popošla. „Zpochybňuješ moje schopnosti, ty poskoku?

Ty nevíš nic o tom, jaké to jest být Lovkyně!“

„Cože, poskoku? Ty říkáš mně poskoku? Co je to sakra

poskok?“

„No tak pr, vy dvě,“ zasáhl do jejich hádky nervózně Grover.

„Nechte toho už zase!“

„Grover má pravdu,“ podpořila ho Bianca. „Washington je naše

nejlepší volba.“

Zoe se netvářila přesvědčeně, ale neochotně přikývla. „Dobře.

Tak jedeme dál.“

„S tebou za volantem se dostaneme leda tak do vězení,“

zavrčela Thalia. „Vypadám víc na šestnáct než ty.“

„Možná,“ vyštěkla Zoe. „Ale řídím už od té doby, kdy vynalezli

auta. Jedeme.“

Jak jsme tak s Blackjackem pokračovali na jih a sledovali dodávku,

uvažoval jsem, jestli si Zoe nedělala legraci. Nevěděl jsem přesně,

kdy vymysleli auta, ale počítal jsem, že to bylo někdy v pravěku –

když ještě lidé koukali na černobílou televizi a lovili dinosaury.

102

Jak stará je vlastně Zoe? A o čem to mluvil pan D.? Jakou

špatnou zkušenost měla s hrdiny?

Když jsme se přiblížili k Washingtonu, začal Blackjack

zpomalovat a klesat. Těžce oddechoval.

„Je ti dobře?“ zeptal jsem se ho.

Jasně, šéfe. Klidně… klidně bych odnesl celou armádu.

„Nevypadáš moc dobře.“ A najednou jsem se zastyděl. Hnal

jsem pegase půl dne bez přestávky, snažil se držet krok s provozem

na dálnici. To muselo být moc i na létajícího koně.

O mě si nedělejte starosti, šéfe! Já mám tuhý kořínek.

Soudil jsem, že má pravdu, ale taky jsem tušil, že by Blackjack

dřív padl, než by si na něco postěžoval, a to jsem nechtěl.

Dodávka začala naštěstí zpomalovat. Přejela řeku Potomac do

středu Washingtonu. Začal jsem uvažovat o leteckých patrolách a

řízených střelách a takových věcech. Nevěděl jsem přesně, jak

funguje taková protivzdušná obrana, a netušil jsem, jestli se pegas

vůbec objeví na vojenském radaru, ale nechtěl jsem na to přijít tak,

že by nás sestřelili z oblohy.

„Vysaď mě tamhle,“ ukázal jsem Blackjackovi. „To je dost

blízko.“

Blackjack byl tak unavený, že proti tomu nic nenamítal. Snesl

se k Washingtonovu památníku a posadil mě do trávy.

Dodávka stála jen o pár bloků dál. Zoe zaparkovala u

obrubníku.

Podíval jsem se na Blackjacka. „Chci, aby ses vrátil zpátky do

tábora. Odpočiň si. Napas se. Já budu v pohodě.“

Blackjack pochybovačně natáhl krk. Myslíte to vážně, šéfe?

„Už jsi toho dokázal dost,“ pochválil jsem ho. „Já budu vážně v

pohodě. A skládám ti hromadu díků.“

Možná hromadu sena, zadumal se Blackjack. To zní dobře. Tak

jo, ale dejte pozor, šéfe. Mám pocit, že sem nejeli za nikým tak

milým a pěkným, jako jsem já.

Slíbil jsem mu, že budu opatrný. Pak Blackjack vzlétl, dvakrát

zakroužil kolem památníku a ztratil se v mracích.

Podíval jsem se na bílou dodávku. Všichni z ní zrovna

vystupovali. Grover ukázal na jednu velkou budovu, lemující park

103

National Mall. Thalia přikývla a všichni čtyři se vydali do

chladného větru.

Chtěl jsem se pustit za nimi. Ale v tu chvíli jsem ztuhl.

O blok dál se otevřely dveře černého sedanu. Vystoupil z něj

muž se šedými vlasy a kraťoučkým vojenským sestřihem. Měl

tmavé sluneční brýle a černý svrchník. Já vím, že ve Washingtonu

potkáš takové chlapíky na každém rohu. Ale mně došlo, že právě

tohle auto jsem už párkrát předtím zahlédl na dálnici. Jelo na jih a

sledovalo dodávku.

Ten chlap vytáhl mobilní telefon a něco do něj řekl.

Pak se rozhlédl, jako by se přesvědčoval, že je vzduch čistý, a

vydal se parkem za mými kamarády.

A nejhorší věc ze všeho byla: když se otočil směrem ke mně,

poznal jsem jeho tvář. Byl to doktor Thorn, ta mantichora z

akademie Westover.

S čepicí neviditelnosti na hlavě jsem zdálky Thorna sledoval. Srdce

mi bušilo. Pokud ten pád z útesu přežil on, pak ho musela přežít i

Annabeth. Mé sny se nemýlily. Je živá a drží ji v zajetí.

Thorn se držel o pěkný kus zpátky za mými kamarády, dával si

pozor, aby ho neviděli.

Nakonec se Grover zastavil před velkou budovou s nápisem

NÁRODNÍ MUZEUM LETECTVÍ A KOSMONAUTIKY.

Smithsonian! Byl jsem tu asi před milionem let s mámou, ale tehdy

mi všechno připadalo mnohem větší.

Thalia zkontrolovala dveře. Měli otevřeno, ale moc lidí dovnitř

nechodilo. Bylo chladno a školy měly prázdniny. Vklouzli dovnitř.

Doktor Thorn zaváhal. Nevěděl jsem proč, ale do muzea nešel.

Obrátil se a zamířil přes park. Bleskurychle jsem se rozhodl a vydal

se za ním.

Thorn přešel ulici a vyšel po schodech Národního

přírodovědeckého muzea. Na dveřích byl velký nápis. Nejdřív jsem

si myslel, že tam stojí ZAVŘENO Z DŮVODU PIRÁTNÍ AKCE.

Pak mi došlo, že to PIRÁTNÍ musí být PRIVÁTNÍ.

Vešel jsem za doktorem Thornem dovnitř, přes velký sál plný

mastodontů a dinosauřích koster. Před námi bylo slyšet hlasy, které

104

vycházely zpoza několika zavřených dveří. Před nimi stáli dva

hlídači. Otevřeli Thornovi a já sebou musel mrsknout, abych se

dostal dovnitř, než je zase zavřeli.

To, co jsem uviděl uvnitř, bylo tak příšerné, že jsem málem

hlasitě zalapal po dechu, což bych zřejmě zaplatil životem.

Ocitl jsem se ve veliké kulaté místnosti s balkonem, lemujícím

první patro. Na tom balkoně stál nejmíň tucet stráží smrtelníků plus

dvě nestvůry – ženy se dvěma hadími těly místo nohou. Už jsem je

jednou viděl. Annabeth jim říkala skythské drakény.

Ale to ještě nebylo nejhorší. Mezi těmi hadími ženami stál můj

starý nepřítel Luke – a já bych přísahal, že hledí přímo dolů na mě.

Vypadal hrozně. Kůži měl bledou a světlé vlasy vypadaly skoro

šedé, jako by za těch pár měsíců zestárl o deset let. V očích měl

pořád to vzteklé světlo a dole na tváři jizvu, kde ho kdysi škrábl

drak. Ale teď byla nepěkně rudá, jako by se nedávno znovu

otevřela.

Vedle něj byl další muž, seděl, takže se kryl v přítmí. Viděl

jsem z něj jen klouby rukou na pozlacených opěradlech křesla,

podobného trůnu.

„No?“ zeptal se ten muž v křesle. Měl přesně takový hlas, jaký

jsem slyšel ve snu – ne tak strašidelný jako Kronův, ale hlubší a

silnější, jako by mluvila sama země. Ten hlas plnil celou místnost, i

když muž nekřičel.

Doktor Thorn si sundal sluneční brýle. Oči dvou barev, hnědé a

modré, se mu leskly vzrušením. Toporně se uklonil a pak promluvil

tím svým divným francouzským přízvukem: „Jsou tady, Ženerále.“

„To já vím, ty pitomče,“ zaduněl muž. „Ale kde?“

„V muzeu raket.“

„V muzeu letectví a kosmonautiky,“ opravil ho Luke

podrážděně.

Doktor Thorn se do Luka zabodl pohledem. „Jak říkáte, pane.“

Měl jsem z toho pocit, že by Thorn raději Luka probodl

některým svým trnem, než mu říkal pane.

„Kolik?“ zeptal se Luke.

Thorn dělal, že neslyší.

„Kolik?“ chtěl vědět Generál.

105

„Čtyři, Ženerále,“ odpověděl Thorn. „Ten satyr, Grover

Underwood. A ta holka s rozježenými černými vlasy a těmi – jak to

říkáte – punkovými šaty a tím strašným štítem.“

„Thalia,“ přeložil popis Luke.

„A dvě další holky – Lovkyně. Jedna nosí na hlavě stříbrný

kruh.“

„ Tuhletu znám,“ zavrčel Generál.

Všichni v místnosti stísněně přešlápli.

„Nechte mi je,“ žádal Luke Generála. „Máme víc než dost –“

„Trpělivost,“ přerušil ho Generál. „Už brzo budou mít plné ruce

práce. Poslal jsem jim malého mazlíčka, aby se zabavili.“

„Ale –“

„Tvůj život nemůžeme riskovat, chlapče můj.“

„Ano, chlapče,“ opakoval doktor Thorn s krutým úsměvem.

„Jste moc křehký, než abychom mohli riskovat váš život. Nechte

mě, ať to s nimi skoncuju.“

„Ne.“ Generál se zvedl z křesla a já ho poprvé uviděl.

Byl vysoký a svalnatý, se světle hnědou pletí a tmavými vlasy,

uhlazenými dozadu. Měl na sobě drahý hnědý hedvábný oblek,

jaké se nosí na Wall Streetu, ale tohohle chlápka by sis s

burzovním makléřem nespletl. Měl krutou tvář, mohutná ramena a

ruce, které by dokázaly přelomit lodní stožár. Jeho oči připomínaly

kámen. Zdálo se mi, že se dívám na živou sochu. Byl zázrak, že se

vůbec pohyboval.

„Ty už jsi mě jednou zklamal, Thorne,“ řekl.

„Ale, Ženerále –“

„Žádné výmluvy!“

Thorn sebou cukl. Myslel jsem si o něm, že je hrozivý, když

jsem ho poprvé uviděl v té černé uniformě na vojenské akademii.

Ale teď, jak tak stál před Generálem, vypadal Thorn jako

přihlouplý snaživý vojáček. Opravdu děsivý byl Generál. Ten

uniformu nepotřeboval. Byl to rozený velitel.

„Měl jsem tě za tu tvou nešikovnost svrhnout do jam Tartaru,“

prohlásil Generál. „Pošlu tě pro děcko tří hlavních bohů, a ty mi

přivedeš hubenou Athéninu holku.“

„Ale slíbil jste mi pomstu!“ protestoval Thorn. „A velení!“

106

„ Já jsem hlavní velitel vládce Krona,“ zaburácel Generál. „A já

vyberu zástupce, kteří mi přinesou výsledky! Jedině díky Lukovi

jsme ten plán vůbec zachránili. A teď se mi ztrať z očí, Thorne,

dokud pro tebe nenajdu nějaký podřadný úkol.“

Thornova tvář nabrala vzteklou purpurovou barvu. Myslel jsem,

že se mu objeví pěna u pusy, nebo že začne střílet trny, ale jenom

se nemotorně uklonil a odešel z místnosti.

„A teď, chlapče můj.“ Generál se obrátil k Lukovi. „První věc,

kterou musíme udělat, je izolovat to polokrevné děvče Thalii. Ta

nestvůra, kterou hledáme, za ní pak přijde.“

„Těch Lovkyň bude těžké se zbavit,“ upozornil Luke. „Zoe

Večernice –“

„Nevyslovuj její jméno!“

Luke polkl. „Par-pardon, Generále. Já jenom –“

Generál ho umlčel mávnutím ruky. „Nech si teď předvést,

chlapče můj, jak ty Lovkyně zničíme.“

Ukázal na jednoho hlídače dole. „Máš ty zuby?“

Chlapík přiklopýtal s keramickým květináčem. „Ano,

Generále!“

„Zasaď je,“ rozkázal mu.

Střed sálu zabíral velký kruh hlíny, kde se podle mě chystala

nějaká dinosauří expozice. Nervózně jsem se díval, jak hlídač

vytáhl z květináče ostré bílé zuby a zarazil je do hlíny. Generál se

chladně usmál.

Hlídač ustoupil od hlíny a otřel si ruce. „Hotovo, Generále!“

„Výborně! Zalij je a necháme je, aby zavětřily svou kořist.“

Hlídač sebral malou cínovou konvičku s namalovanými

sedmikráskami. Vypadalo to dost divně, protože to, co se z ní lilo,

nebyla voda. Byla to tmavě červená tekutina a já měl tušení, že

havajský punč to nebude.

Půda začala bublat.

„Už brzy,“ prohlásil Generál, „ti ukážu vojáky, Luku, vedle

kterých bude tvoje armáda z té kocábky vypadat jako zrnko.“

Luke zatnul pěsti. „Celý rok jsem ty síly trénoval! Až Princezna

Andromeda dorazí k hoře, budou ti nejlepší –“

107

„Haha!“ zasmál se Generál. „Neupírám ti, že tvé jednotky

poslouží jako dobrá čestná garda vládce Krona. A ty samozřejmě

dostaneš svou roli –“

Připadalo mi, že Luke zbledl ještě víc, když to Generál řekl.

„– ale pod mým vedením síly vládce Krona stonásobně

vzrostou. Budeme nezastavitelní. Hle, mé nejlepší vražedné stroje.“

Hlína vybuchla. Nervózně jsem couvl.

Odevšad, kde byl zasazený zub, se z hlíny drala ven zvířata. To

první se ozvalo: „Mňau?“

Bylo to kotě. Malý oranžový mourek s pruhy jako tygr. Pak se

objevila další, až jich byl tucet. Začala se převalovat a hrát si v

hlíně.

Všichni na ně nevěřícně zírali. Generál zahřímal: „Co je to?

Koťata na hraní? Kdes našel ty zuby?“

Hlídač, který zuby přinesl, se schoulil strachem. „Z expozice,

pane! Přesně jak jste řekl. Šavlozubý ty –“

„Ne, ty idiote! Řekl jsem tyrannosaurus! Seber si ty… ty

příšerné chlupatiny a odnes je ven. A ať už tě nikdy nevidím.“

Vyděšený hlídač upustil konvičku. Sebral koťata a vyběhl ze

sálu.

„Ty!“ Generál ukázal na jiného hlídače. „Přines mi pravé zuby.

OKAMŽITĚ!“

Nový hlídač odběhl splnit jeho rozkaz.

„Pitomci,“ zamumlal Generál.

„To proto nevyužívám smrtelníky,“ poznamenal Luke. „Jsou

nespolehliví.“

„Jsou přihlouplí, snadno úplatní a agresivní,“ souhlasil Generál.

„Miluju je.“

Za minutu vrazil hlídač do místnosti s plnýma rukama velikých

špičatých zubů.

„Výborně,“ pochválil ho Generál. Vylezl na zábradlí balkonu a

seskočil dolů, dobrých šest metrů.

Když dopadl, mramorová podlaha mu pod koženými botami

popraskala. Postavil se, trhl sebou a promnul si ramena. „Ten můj

zatracený ztuhlý krk.“

108

„Nechcete zas nahřátý polštářek, pane?“ zeptal se jeden hlídač.

„Nebo tabletku?“

„Ne! To přejde.“ Generál si oprášil hedvábný oblek a popadl

zuby. „Udělám to sám.“

Zvedl jeden zub a usmál se. „Dinosauří zub – haha! Ti hloupí

smrtelníci ani nevědí, že mají pod nosem dračí tesáky. A ne

ledajaké dračí tesáky. Tyhle pocházejí od samotné prastaré

Sybaris! Ty to zvládnou.“

Zasadil je do hlíny, všech dvanáct. Pak si vzal konvičku. Polil

hlínu rudou tekutinou, odhodil konev a široce rozpřáhl ruce.

„Povstaňte!“

Hlína se zachvěla. Vyrazila z ní jediná kostnatá ruka a zaťala se

ve vzduchu.

Generál vzhlédl na balkon. „Rychle, máte ten pach?“

„Jissstě, pane,“ zasyčela jedna hadí žena. Vytáhla šerpu ze

stříbrné látky, jakou nosily Lovkyně.

„Výborně,“ pochvaloval si Generál. „Jakmile mí válečníci

zachytí pach, budou jeho původce neúnavně pronásledovat. Nic je

nezastaví, žádné zbraně známé polokrevným ani Lovkyním.

Roztrhají Lovkyně a jejich spojence na cucky. Hoď to sem!“

Sotva to dořekl, vyrazily ze země kostry. Bylo jich dvanáct,

jedna z každého zubu, který Generál zasadil. Nebyli to žádní

kostlivci jako o Halloweenu, ani to, co se vidí v céčkových filmech.

Na těchto kostrách přímo před mýma očima rostlo maso,

proměňovaly se v lidi, ale v lidi s matnou šedou kůží, se žlutýma

očima a v moderních šatech – šedých upnutých tričkách,

maskáčových kalhotách a vojenských botách. Když ses nedíval

moc zblízka, málem bys uvěřil, že jsou to lidé, ale maso měli

průhledné a pod ním jim probleskovaly kosti jako na rentgenových

snímcích.

Jeden z nich se podíval přímo na mě, chladně si mě měřil a já

věděl, že ho žádná čepice neviditelnosti nesplete.

Ta hadí žena pustila šerpu, snášela se dolů ke Generálově ruce.

Jakmile ji předá válečníkům, budou Zoe a ostatní pronásledovat,

dokud je nezničí.

109

Neměl jsem čas o tom uvažovat. Rozběhl jsem se a celou vahou

skočil, strčil jsem do válečníků a chňapl šerpu ve vzduchu.

„Co je to?“ zařval Generál.

Přistál jsem na noze jednomu kostlivému válečníkovi, až

zasyčel.

„Vetřelec,“ zavrčel Generál. „Neviditelný. Uzavřete to tu!“

„To je Percy Jackson!“ volal Luke. „Musí to být on.“

Vyrazil jsem k východu, ale uslyšel jsem, jak se něco trhá, a

došlo mi, že mi kostlivý válečník urval kus rukávu. Když jsem se

ohlédl, přidržoval si tu látku u nosu, nasával pach a podával ji

kolem svým kumpánům. Chtělo se mi ječet, ale nemohl jsem.

Protáhl jsem se dveřmi, dřív než je hlídači zabouchli.

A pak jsem se rozběhl.

110

Desátá kapitola

ZNIČÍM PÁR KOSMICKÝCH LODÍ

ít

Ř il jsem se přes park a neodvažoval se ohlédnout. Vrazil jsem do

Muzea letectví a kosmonautiky, a jakmile jsem se dostal přes úsek,

kde se platí vstupné, strhl jsem si čepici neviditelnosti.

Hlavní část muzea byl jeden obrovský sál, od stropu tam visely

rakety a letadla. Kolem se vinula tři patra balkonů, aby se člověk

mohl dívat na exponáty z různých výšek. Nebylo tam plno, jen pár

rodin a několik výprav dětí, zřejmě prázdninové školní výlety.

Chtělo se mi na ně na všechny zaječet, aby zmizeli, ale usoudil

jsem, že by mě pak nejspíš zavřeli. Musel jsem najít Thalii a

Grovera a Lovkyně. Každou chvíli měli do muzea vtrhnout ti

kostnatí chlapíci a neřekl bych, že kvůli prohlídce s výkladem.

Vběhl jsem do Thalie – doslova. Řítil jsem se po rampě

nejvyššího balkonu, vrazil do ní a srazil ji na kosmickou kabinu

Apolla.

Grover vyjekl překvapením.

Než jsem to stačil vybalancovat, Zoe a Bianca už měly šípy v

tětivách a mířily mi na prsa. Ty luky se zjevily z čista jasna.

Zoe došlo, kdo jsem, ale nevypadalo to, že by nějak pospíchala

sklonit luk. „Ty! To jest ale nehoráznost! Jak se opovažuješ zjevit

se zde!“

„Percy!“ vydechl Grover. „Díky bohům.“

Zoe se na něj nasupeně zahleděla, až se začervenal. „Chci říct,

hm, sakra. Ty tady nemáš co dělat!“

„Luke,“ vyrazil jsem a snažil se chytit dech. „Je tady.“

Vztek v Thaliině pohledu se okamžitě rozpustil. Položila si ruku

na stříbrný náramek. „Kde?“

Řekl jsem jim o Národním přírodevědeckém muzeu o doktoru

Thornovi, Lukovi a Generálovi.

111

„Generál jest zde?“ Zoe to úplně omráčilo. „To není možné!

Lžeš.“

„Proč bych lhal? Koukej, není čas. Ti bojoví kostlivci –“

„ Co?“ chtěla vědět Thalia. „Kolik jich je?“

„Dvanáct,“ řekl jsem. „A to není všechno. Ten chlap, ten

Generál, říkal, že poslal něco, prý mazlíčka, aby vás tu zabavil.

Nějakou nestvůru.“

Thalia a Grover si vyměnili pohledy.

„Sledovali jsme stopu Artemidy,“ vysvětloval Grover. „Byl

jsem přesvědčený, že vede sem. Takový silný pach nestvůry…

Musela se tady zastavit, když toho záhadného tvora hledala. Ale

zatím jsme nic nenašli.“

„Zoe,“ zasáhla Bianca nervózně, „pokud to vážně je Generál –“

„ Nemůže to být on!“ vyštěkla Zoe. „Percy musel vidět nějaké

vysílání Iris nebo jiný přelud.“

„Přelud nerozmlátí mramorovou podlahu,“ namítl jsem.

Zoe se zhluboka nadechla a pokoušela se uklidnit. Nevěděl

jsem, proč si to bere tak osobně, ani jak ví o Generálovi, ale počítal

jsem, že není vhodná doba na vyptávání.

„Pokud má Percy pravdu s těmi kostnatými bojovníky,“

vydechla, „nemáme čas se dohadovat. To jsou ti nejhorší,

nejstrašnější… Musíme všichni hned pryč.“

„Dobrý nápad,“ pochválil jsem ji.

„Tebe jsem nemyslela, chlapče,“ opravila mě Zoe. „Ty do této

výpravy nepatříš.“

„No tak, snažím se vám zachránit život!“

„Neměls to dělat, Percy,“ poznamenala Thalia rozesmutněle.

„Ale už jsi jednou tady. Tak pojďme. Vrátíme se k dodávce.“

„To záleží na mém rozhodnutí, ne na tvém!“ vyštěkla Zoe.

Thalia se na ni zamračila. „Ty tu nevelíš, Zoe. Mně je fuk, kolik

je ti let! Stejně jsi nafoukaný malý spratek!“

„Tys nikdy neměla dost rozumu, pokud šlo o chlapce,“ zavrčela

Zoe. „Nikdy ses od nich nedokázala odloučit!“

Thalia vypadala, jako by se chystala Zoe praštit. Pak všichni

ztuhli. Uslyšel jsem vrčení tak hlasité, že mi připadalo, jako by

nastartoval motor některé vystavené rakety.

112

Pár dospělých pod námi zaječelo. Jedno malé děcko nadšeně

zavřískalo: „Čičinka!“

Na rampu vyskočilo něco obrovitého. Bylo to velké jako

dodávka, mělo to stříbrné drápy a zlatě se lesknoucí kožich. Tuhle

nestvůru už jsem jednou viděl. Přede dvěma lety jsem ji letmo

zahlédl z vlaku. Teď, zblízka a osobně, vypadala ještě větší.

„Nemejský lev,“ hlesla Thalia. „Nehýbejte se.“

Lev zařval tak hlasitě, až se mi udělala ve vlasech pěšinka.

Tesáky se mu zaleskly, jako by byly z nerezu.

„Až řeknu, rozdělíte se,“ nařídila Zoe. „Zkuste ho rozptýlit.“

„Dokdy?“ chtěl vědět Grover.

„Dokud nevymyslím, jak ho zabít. Teď!“

Otevřel jsem Anaklusmos a přesunul se doleva. Kolem mě

prosvištěly šípy a Grover zahrál pronikavé píííp-píííp na píšťalu.

Obrátil jsem se a viděl Zoe a Bianku, jak šplhají na kabinu Apolla.

Střílely šípy jeden za druhým, ale všechny jen neškodně narážely

na kovový lví kožich. Lev se ohnal po kabině a naklonil ji na bok,

až z ní Lovkyně spadly. Grover zahrál příšerně splašenou melodii a

lev se k němu obrátil, ale Thalia mu skočila do cesty, zvedla Aegis

a lev couvl. „GRRRRR!“

„Huš!“ křikla Thalia. „Zpátky!“

Lev zavrčel a chňapl do vzduchu, ale couvl, jako by ten štít byl

zuřící oheň.

Vteřinu jsem si myslel, že to Thalia dokázala. Pak jsem viděl,

jak se lev přikrčil, svaly na nohách se mu napnuly. Viděl jsem dost

kočičích soubojů v uličkách kolem našeho newyorského bytu,

abych poznal, že se lev chystá skočit.

„Hej!“ vykřikl jsem. Nevěděl jsem, co dělám, ale zaútočil jsem

na tu bestii. Chtěl jsem ji jen dostat dál od kamarádů. Máchl jsem

mečem, byl to slušný zásah do slabin. Měl z té nestvůry nadělat

kočičí karbanátky, ale čepel jí jen zazvonila o kožich a z kovu

vylétly jiskry.

Lev mě poškrábal drápy, vyrval mi kus látky z kabátu. Couvl

jsem k zábradlí. Vyrazil na mě, dobrých pět set kilo nestvůry, a já

neměl jinou šanci než se obrátit a skočit.

113

Přistál jsem na křídle starého stříbrného letadla, které se

zakymácelo a málem mě setřáslo na zem o tři patra níž.

Kolem hlavy mi zahvízdal šíp. Lev skočil za mnou a lana, která

držela letadlo, začínala skřípat.

Lev se po mně ohnal. Seskočil jsem na další exponát, podivné

kosmické plavidlo s vrtulí jako helikoptéra. Podíval jsem se nahoru

a viděl, jak lev zařval – odhalil vnitřek tlamy, růžový jazyk a hrdlo.

Ta tlama, pomyslel jsem si. Kožich má nezranitelný, ale

kdybych ho dokázal zasáhnout do tlamy… Jediný problém byl v

tom, že nestvůra byla moc mrštná. Přes ty drápy a tesáky se k ní

nedostanu, rozsápala by mě na cucky.

„Zoe!“ houkl jsem. „Miř na tlamu!“

Nestvůra vyrazila dopředu. Kolem prosvištěl šíp, úplně jej

minul a já se svezl z kosmické lodi na vršek exponátu v přízemí,

veliký model Země. Sklouzl jsem se po Rusku a seskočil na

rovníku.

Nemejský lev zavrčel a zastavil se na kosmické lodi, ale byl

moc těžký. Jeden drát praskl. Exponát se zhoupl jako kyvadlo a lev

přistál na severním pólu modelu Země.

„Grovere!“ křičel jsem. „Vykliď to tu!“

Kolem běhaly skupiny dětí a ječely. Grover se je snažil odehnat

od nestvůry, právě když povolil další drát kosmické lodi a exponát

se zhroutil na zem. Thalia seskočila ze zábradlí v prvním patře a

dopadla naproti mně na druhou stranu glóbu. Lev si nás oba měřil a

snažil se rozhodnout, koho z nás zabije prvního.

Zoe a Bianca zůstaly nad námi se šípy v pohotovosti, ale

musely se pořád přesunovat, aby se dostaly do správného úhlu.

„Nemůžu zamířit!“ vykřikla Zoe. „Ať tu tlamu otevře víc!“

Lev na vršku glóbu zavrčel.

Rozhlédl jsem se. Možnosti. Potřeboval jsem… obchod se

suvenýry. Matně jsem si vzpomínal, jak jsem tu byl jako malý.

Přinutil jsem mámu, aby mi něco koupila, a já to pak nechtěl.

Pokud tu věc ještě prodávají…

„Thalie,“ řekl jsem, „zabav ho.“ Zachmuřeně přikývla.

„Huš!“ Namířila na nestvůru kopí. Vyrazil z něj hvězdicovitý

oblouk modré elektřiny a práskl lva do ocasu.

114

„GRRRRRRRR!“ Lev se obrátil a skočil. Thalia se mu uklidila

z cesty a zvedla Aegis, aby si udržela nestvůru od těla. Rychle jsem

se rozběhl do obchodu s dárky.

„Teď není čas na suvenýry, hochu!“ ječela Zoe.

Vrazil jsem do obchodu, porážel řady triček, skákal přes pulty

plné planet, které svítí ve tmě, a kosmického bahna. Prodavačka

neprotestovala. Měla co dělat, aby se schovala za pokladnou.

Tady! Na stěně vzadu – lesklé stříbrné balíčky. Byly jich tu celé

stojany. Nabral jsem všechny druhy, které jsem našel, a s plnou

náručí vyběhl z obchodu.

Zoe a Bianca pořád zasypávaly nestvůru šípy, ale k ničemu to

nebylo. Lev zřejmě tušil, že nemá tlamu moc otevírat. Chňapal po

Thalii, sekal drápy. Dokonce i oči měl přivřené na malé škvírky.

Thalia udělala výpad a couvla. Lev na ni stále dorážel.

„Percy,“ vykřikla, „ať chystáš, co chceš –“ Lev zařval a plácl po

ní jako po kočičí hračce, až odlétla a vrazila do boku rakety Titan.

Praštila se hlavou o kov a svezla se na zem.

„Hej!“ zařval jsem na lva. Byl jsem moc daleko, abych mohl

udeřit, a tak jsem riskoval: vrhl jsem Anaklusmos jako házecí nůž.

Odrazil se nestvůře od boku, ale stačilo ji to upozornit. Obrátila se

ke mně a zavrčela.

Existovala jenom jedna cesta, jak se dostat dost blízko. Vyrazil

jsem, a zatímco lev skočil, aby mě chytil, vytlačil jsem mu do

tlamy pytlík jídla pro kosmonauty – v celofánu zabalený sušený

jahodový mražený krém.

Lev vyvalil oči a roztáhl tlamu jako kočka, když dáví chlupy.

Nemohl jsem mu to vyčítat. Pamatuju si, že mi bylo podobně,

když jsem jako dítě ochutnal tu podivnou stravu. Byla to prostě

odporná věc.

„Zoe, připrav se!“ zavelel jsem.

Slyšel jsem, jak lidé za mnou ječí. Grover hrál další příšernou

píseň na píšťalu.

Hrabal jsem se od lva dál. Podařilo se mu spolknout další

balíček jídla pro kosmonauty a hleděl na mě s čirou nenávistí.

„Svačinka!“ zapitvořil jsem se.

115

Udělal tu chybu, že na mě zařval, a já mu hodil do tlamy další

zmrzlinový sendvič. Naštěstí jsem byl vždycky dobrý nadhazovač,

i když jsem baseball nikdy zvlášť v lásce neměl. Než stačil zavřít

tlamu, naházel jsem mu do ní zmrzlinu dalších dvou příchutí a k

tomu sušené špagety.

Lev vyvalil oči. Roztáhl tlamu a vzepnul se na zadní, pokoušel

se dostat ode mě.

„Teď!“ vykřikl jsem.

Do lví tlamy se okamžitě zabodly šípy – dva, čtyři, šest. Lev

sebou divoce mlel, obracel se a nakonec padl pozadu na zem. A

pak ztuhl.

Po celém muzeu kvílely sirény. Lidé se hrnuli k východům.

Bezpečnostní služba pobíhala splašeně kolem a netušila, co se děje.

Grover si klekl k Thalii a pomohl jí vstát. Vypadalo to, že je v

pořádku, jenom trochu omráčená. Zoe a Bianca se spustily z

balkonu a přistály u mě.

Zoe si mě opatrně měřila pohledem. „To jest… zajímavá

strategie.“

„No, vyšlo to.“

Nehádala se se mnou.

Lev jako by se rozplýval, jak to někdy dělají mrtvé nestvůry, až

z něj nezbylo nic než lesknoucí se kožešina a i ta se postupně

scvrkla do velikosti kožichu normálního lva.

„Vezmi si ji,“ pobídla mě Zoe.

Hleděl jsem na ni. „Co, tu lví kožešinu? Není to náhodou něco

proti právům zvířat nebo tak?“

„Jest to válečná kořist,“ poučila mě. „Jest to právoplatně tvé.“

„Zabilas ho ty,“ namítl jsem.

Zavrtěla hlavou a málem se usmála. „Myslím, že to dokázal ten

tvůj mražený krém. Spravedlnost jest spravedlnost, Percy Jacksone.

Vezmi si tu kožešinu.“

Zvedl jsem ji, byla překvapivě lehká, hladká a měkká. Vůbec

mi nepřipadala jako něco, co dokáže zastavit meč. Před očima se

mi proměnila v kabát – zlatohnědý kabát, dlouhý až na zem.

„Není to zrovna můj styl,“ zamumlal jsem.

116

„Musíme odsud vypadnout,“ ozval se Grover. „Ti bezpečáci se

už nedají šidit dlouho.“

Poprvé jsem si uvědomil, jak je divné, že se na nás hlídači

rovnou nevrhli a nezavřeli nás. Běhali všemi směry kromě toho

našeho, jako by horečně něco hledali. Pár jich vráželo do zdi nebo

do sebe navzájem.

„Tos udělal ty?“ zeptal jsem se Grovera.

Přikývl a zatvářil se trochu rozpačitě. „Taková malá matoucí

píseň. Zahrál jsem něco od Barryho Manilowa. Pokaždé to

zafunguje. Ale vydrží to jenom pár vteřin.“

„Ti hlídači nejsou to nejhorší,“ upozornila nás Zoe. „Koukejte.“

Prosklenými stěnami muzea jsem viděl, jak přes trávník kráčí

skupina mužů. Šedých mužů v šedém maskovacím oblečení. Byli

od nás moc daleko, než abychom jim viděli do očí, ale cítil jsem,

jak upírají pohledy přímo na mě.

„Běžte,“ řekl jsem. „Ti půjdou po mně. Já je odlákám.“

„Ne,“ namítla Zoe. „Jdeme společně.“

Zíral jsem na ni. „Ale řeklas přece –“

„Teď patříš do naší výpravy,“ prohlásila Zoe zdráhavě. „Nelíbí

se mi to, ale osud se nedá změnit. Ty jsi pátým členem výpravy. A

my tu nikoho nenecháme napospas nestvůrám.“

117

Jedenáctá kapitola

GROVER DOSTANE

LAMBORGHINI

ře

P jížděli jsme řeku Potomac, když jsme zahlédli helikoptéru. Byl

to elegantní černý vojenský typ, přesně jako ten, který jsme viděli u

školy Westover. A blížil se přímo k nám.

„Oni tuhle dodávku znají,“ došlo mi. „Musíme se jí zbavit.“

Zoe zabočila do rychlého pruhu. Helikoptéra nás doháněla.

„Možná tu helikoptéru vojáci sestřelí,“ nadhodil Grover s nadějí

v hlase.

„Vojáci si asi myslí, že patří k nim,“ zklamal jsem ho. „Jak ale

může Generál využívat smrtelníky?“

„Žoldnéři,“ řekla Zoe hořce. „Jest to odporné, ale mnoho

smrtelníků půjde do boje úplně za cokoli, pokud dostane

zaplaceno.“

„Ale to ti smrtelníci nevidí, pro koho pracují?“ zeptal jsem se.

„To si nevšimnou všech těch nestvůr kolem sebe?“

Zoe zavrtěla hlavou. „Já nevím, kolik toho přes mlhu vidí. A

zřejmě by jim to nevadilo, i kdyby to věděli. Smrtelníci umějí být

někdy horší než nestvůry.“

Helikoptéra se pořád blížila, postupovala rychleji než my v

provozu hlavního města.

Thalia zavřela oči a usilovně se modlila: „Haló, tati. Teď by se

hodil jeden blesk. Prosím!“

Ale nebe bylo dál šedé a plné sněhu. Po příhodném blesku ani

stopa.

„Tamhle!“ ukázala Bianca dopředu. „To parkoviště!“

„Tam budeme jako v pasti!“ namítla Zoe.

„Věř mi,“ naléhala na ni Bianca.

118

Zoe vyrazila přes dva jízdní pruhy a vjela na malé parkoviště u

nákupního střediska na jižním břehu řeky. Vystoupili jsme z

dodávky a vydali se za Biankou po schodech dolů.

„Vstup do podzemky,“ oznámila nám Bianca. „Pojeďme na jih.

Do Alexandrie.“

„Jak myslíš,“ zabručela Thalia.

Koupili jsme si lístky, prošli turnikety a ohlíželi se po nějakých

známkách pronásledování. Za pár minut už jsme bezpečně

nastoupili do vlaku, který jel z města na jih. Když se vynořil nad

zem, zahlédli jsme helikoptéru, jak krouží kolem parkoviště, ale za

námi se nevydala.

Grover si vydechl. „Dobrá práce, Bianko, že tě napadla ta

podzemka.“

Bianca se zatvářila spokojeně. „Jasně. Všimla jsem si té stanice,

když jsme tudy projížděli loni v létě. Vzpomínám si, že mě to dost

překvapilo. Nebývala tu, když jsme dřív žili ve Washingtonu.“

Grover se zamračil. „Je nová? Ale vypadala dost staře.“

„Taky bych řekla,“ souhlasila Bianca. „Ale věř mi, když jsme tu

žili jako malí, žádná podzemka tu nebyla.“

Thalia se na sedadle naklonila dopředu. „Počkej chvilku. Vůbec

žádná podzemka?“

Bianca přikývla.

Teda, já toho o Washingtonu moc nevěděl, ale nechápal jsem,

jak by mohl být celý systém metra mladší než dvanáct let. Řekl

bych, že to napadlo všechny, protože se tvářili dost popleteně.

„Bianko,“ nadechla se Zoe. „Jak dlouho…“ Odmlčela se. Zvuk

helikoptéry zase zesílil.

„Musíme přestoupit,“ rozhodl jsem. „Na příští stanici.“

Celou další půlhodinu jsme všichni mysleli jenom na to, jak

bezpečně utéct. Dvakrát jsme přestoupili. Netušil jsem, kam vlastně

jedeme, ale po nějaké době jsme helikoptéru setřásli.

Bohužel, když jsme konečně vystoupili, zjistili jsme, že jsme se

ocitli na konečné, v průmyslové oblasti, kde nebylo nic než

skladiště a železniční tratě. A sníh. Spousta sněhu. Bylo tu mnohem

chladněji. V duchu jsem děkoval za svůj nový kabát ze lví kůže.

119

Procházeli jsme železničním depem a doufali, že tam někde

bude další osobní vlak. Ale stály tam jenom řady a řady nákladních

vlaků, většina zasněžených, jako by se celé roky nepohnuly z

místa.

U ohně rozdělaného v popelnici se krčil nějaký bezdomovec.

Museli jsme vypadat fakt dost žalostně, protože se na nás usmál

bezzubou pusou a pozval nás: „Potřebujete zahřát, co? Jen pojďte

sem!“

Namačkali jsme se kolem jeho ohně. Thalii cvakaly zuby.

Vyhrkla: „No, tohle je be-be-bezva.“

„Mrznou mi kopyta,“ postěžoval si Grover.

„ Nohy,“ opravil jsem ho kvůli tomu bezdomovci.

„Co takhle kontaktovat tábor,“ navrhla Bianca. „Cheirón –“

„Ne,“ odmítla to Zoe. „Už nám nemůžou pomoci. Musíme tu

výpravu dokončit sami.“

Nešťastně jsem se rozhlížel po depu. Někde daleko na západě je

Annabeth v nebezpečí. Artemis trpí v řetězech. Ta záhadná

osudová nestvůra si běhá na svobodě. A my tu trčíme na předměstí

Washingtonu a dělíme se s bezdomovcem o oheň.

„Abyste věděli,“ prohlásil ten chlap, „vždycky se najde nějaký

kámoš.“ Obličej měl umazaný a vousy rozcuchané, ale vypadalo to,

že se tváří laskavě. „Potřebujete vlak, co jede na západ, děcka?“

„Ano, pane,“ přikývl jsem. „Vy o nějakém víte?“

Natáhl zamaštěnou ruku a ukázal do strany.

Najednou jsem si všiml nákladního vlaku, zářícího a

nezasněženého. Byl to vlak, jaký převáží auta, s ocelovými sítěmi a

vozy naloženými ve třech patrech nad sebou. Na boku měl nápis

NA SLUNNÝ ZÁPAD.

„To… se hodí,“ zaradovala se Thalia. „Díky, ehm…“

Obrátila se k tomu bezdomovci, ale byl pryč. Popelnice před

námi byla studená a prázdná, jako by si plameny odnesl s sebou.

Za hodinu už jsme uháněli na západ. Teď nebyl problém, kdo bude

řídit, každý z nás měl vlastní luxusní auto. Zoe a Bianca se složily

do lexusu na horní plošině. Grover si hrál na závodního jezdce za

volantem lamborghini. A Thalia spojila dráty, pustila si rádio v

120

černém mercedesu SLK a chytala washingtonské stanice

alternativního rocku.

„Můžu k tobě?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny, a tak jsem se vyšplhal vedle ní na sedadlo

smrti.

Rádio hrálo duo White Stripes. Znal jsem tu písničku, byla na

jednom z mála mých cédéček, která se líbila mámě. Říkala, že jí to

připomíná Led Zeppelin. Vzpomněl jsem si na mámu a zesmutněl

jsem, protože to vypadalo, že se na Vánoce domů nedostanu.

Možná se jich ani nedožiju.

„Fajn kabát,“ poznamenala Thalia.

Přitáhl jsem si hnědý svrchník kolem sebe a byl jsem vděčný za

jeho teplo. „Jo, ale nemejský lev nebyla ta nestvůra, kterou

hledáme.“

„To zdaleka ne. Máme toho před sebou ještě moc.“

„Nevíme, co je ta tajemná nestvůra zač, ale Generál říkal, že si

pro tebe přijde. Chtějí tě oddělit od nás ostatních, pak se prý

nestvůra objeví. Asi se s tebou chce bít jeden proti jednomu.“

„To říkal?“

„No, tak nějak. Jo.“

„No fajn. Miluju, když mám fungovat jako návnada.“

„Netušíš, co by to mohlo být za nestvůru?“

Nerudně zavrtěla hlavou. „Ale víš, kam jedeme, ne? Do San

Franciska. Tam mířila Artemis.“

Vzpomněl jsem si na něco, co mi řekla Annabeth na tom plese:

jak se její otec stěhuje do San Franciska, ale ona s ním v žádném

případě nepojede. Polokrevní tam žít nemůžou.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Co je tak špatného na San Francisku?“

„Je tam fakt hustá mlha, protože je tak blízko Hora zoufalství.

Pořád se tam vznáší titánská magie – aspoň to, co z ní zbylo.

Nevěřil bys, jak to tam přitahuje nestvůry.“

„Co je to Hora zoufalství?“

Thalia povytáhla obočí. „Ty to vážně nevíš? Zeptej se té pitomé

Zoe. Ta je na to expert.“

121

Nasupeně hleděla předním oknem ven. Chtěl jsem se jí zeptat, o

čem mluví, ale na druhé straně jsem nechtěl být za idiota. Nesnášel

jsem pocit, že Thalia ví víc než já, a tak jsem radši držel pusu.

Odpolední slunce svítilo skrz síťovou stranu vagonu a vytvářelo

Thalii na tváři stín. Napadlo mě, jak moc se liší od Zoe – Zoe celá

upjatá a odměřená jako nějaká princezna, Thalia ve svém otrhaném

oblečení a s drzým chováním. Ale měly i něco společného. Stejnou

neústupnost. Právě teď, jak tak Thalia seděla ve stínu a tvářila se

zasmušile, hodně se podobala Lovkyním.

Najednou mi to došlo: „To proto se nesnášíš se Zoe.“

Thalia se zamračila: „Cože?“

„Lovkyně tě chtěly zlanařit k sobě,“ hádal jsem.

V očích se jí nebezpečně rozsvítilo. Bál jsem se, že mě z

mercedesu vyhodí, ale jenom si vzdychla.

„Skoro jsem se k nim přidala,“ přiznala se. „Luke, Annabeth a

já jsme na ně jednou narazili a Zoe se mě snažila přesvědčit.

Málem se jí to povedlo, ale…“

„Ale?“

Thaliiny prsty sevřely volant. „Musela bych opustit Luka.“

„Aha.“

„Zoe a já jsme se popraly. Řekla mi, že jsem hloupá. Řekla, že

toho rozhodnutí budu litovat. Řekla, že mě Luke jednoho dne

zradí.“

Pozoroval jsem slunce skrz kovovou síť. Zdálo se, že každou

vteřinu ujíždíme rychleji – stíny se za sebou míhaly jako ve staré

filmové promítačce.

„To je síla,“ přikývl jsem. „Těžko se přiznává, že Zoe měla

pravdu.“

„Ona neměla pravdu! Luke mě nikdy nezradil. Nikdy.“

„Budeme s ním muset bojovat,“ řekl jsem. „Tomu se

nevyhneme.“

Thalia neodpověděla.

„Poslední dobou jsi ho neviděla,“ varoval jsem ji. „Já vím, že se

tomu těžko věří, ale –“

„Udělám, co budu muset.“

„I kdybys ho měla zabít?“

122

„Buď tak laskav,“ poprosila mě, „a vypadni z toho auta.“

Bylo mi jí tak líto, že jsem se s ní ani nedohadoval.

Když jsem se chystal odejít, řekla ještě: „Percy.“

Ohlédl jsem se. Měla červené oči, ale těžko říct, jestli vztekem

nebo smutkem. „Annabeth se chtěla taky přidat k Lovkyním.

Možná bys měl uvažovat proč.“

Než jsem stačil něco říct, vysunula okénka a nechala mě venku.

Posadil jsem se na místo řidiče v Groverově lamborghini. Grover

spal vzadu. Pokoušel se zapůsobit na Zoe a na Bianku hrou na

píšťalu, ale když zahrál „Jedovatý břečťan“ a ta rostlina jim

vyrašila z klimatizace lexusu, konečně to vzdal.

Díval jsem se, jak zapadá slunce, a myslel jsem na Annabeth.

Bál jsem se usnout. Měl jsem strach, že by se mi zdály sny.

„Ale ne, snů se neboj,“ ozvalo se hned vedle mě.

Podíval jsem se tam. Nějak mě ani nepřekvapilo, když jsem

zjistil, že na místě spolujezdce sedí ten houmlesák ze železničního

depa. Džíny měl tak obnošené, že byly skoro bílé. Z roztrhaného

kabátu mu lezla vycpávka. Připomínal plyšového medvídka,

kterého přejel náklaďák.

„Kdyby nebylo snů,“ prohlásil, „nevěděl bych toho o

budoucnosti ani půlku. Jsou lepší než bulvární plátky z Olympu.“

Odkašlal si a pak dramaticky zvedl ruce:

„Sny jsou jak telka,

našeptávají pravdu.

Novinky skvělé.“

„Vy jste Apollón?“ dovtípil jsem se, protože jsem nečekal, že

by někdo jiný dokázal sestavit tak bídné haiku.

Přiložil si prst na rty. „Jsem tu inkognito. Říkej mi Frede.“

„Bůh jménem Fred?“

„Ehm, no… Zeus trvá na jistých pravidlech. Ruce pryč, pokud

se jedná o lidskou výpravu. I když se pokazí něco vážně důležitého.

Ale nikdo si nebude zahrávat s mou malou sestřičkou. Nikdo.“

„Můžete nám teda pomoct?“

„Psst. Už jsem vám pomohl. Nedíval ses ven?“

123

„Ten vlak. Jak rychle jedeme?“

Apollón se zasmál. „Dost rychle. Bohužel nám dochází čas. Už

je skoro soumrak. Ale myslím, že jsme zvládli pořádný kus

Ameriky.“

„Ale kde je Artemis?“

Tvář se mu zasmušila. „Vím toho spoustu a vidím toho spoustu.

Ale tohle nevím ani já. Ona… je přede mnou zahalená. Nelíbí se mi

to.“

„A Annabeth?“

Zamračil se. „Aha, myslíš tu dívku, kterou jsi ztratil? Hmm.

Nevím.“

Snažil jsem se nedat se tím rozhodit. Vím, že bohům dělá

problémy brát smrtelníky vážně, dokonce i polokrevné. Ve

srovnání s bohy žijeme moc krátký život.

„A co ta nestvůra, kterou hledala Artemis?“ zeptal jsem se. „Vy

víte, kde je?“

„Ne,“ odpověděl Apollón. „Ale existuje někdo, kdo by to mohl

vědět. Pokud se dostanete do San Franciska a tu nestvůru ještě

pořád neobjevíte, najděte Nerea, starce moře. Ten má dlouhou

paměť a bystrý zrak. A dar znalostí, které někdy zůstanou zahaleny

i mému Orákulu.“

„Ale je to přece vaše Orákulum,“ protestoval jsem. „Nemůžete

nám vysvětlit, co to proroctví znamená?“

Apollón si povzdechl. „Stejně tak bys mohl žádat umělce, aby

vysvětlil své umění, nebo chtít po básníkovi, aby vyložil báseň. To

nemá smysl. Význam se odhalí jedině hledáním.“

„Jinými slovy, vy to nevíte.“

Apollón se podíval na hodinky. „Ach, koukni, kolik je hodin!

Musím běžet. Pochybuju, že budu moct ještě riskovat a pomoct

vám znova, Percy, ale pamatuj, co jsem řekl! Vyspi se! A až se

vrátíš, čekám pěkné haiku o tvém putování!“

Chtěl jsem namítnout, že nejsem unavený a že v životě žádné

haiku nesestavím, ale Apollón luskl prsty a pak už jsem věděl

jenom to, že se mi zavírají oči.

124

Ve snu jsem byl někdo jiný. Měl jsem na sobě staromódní řeckou

tuniku, dole trochu moc vzdušnou, a páskové kožené sandály. Přes

ramena mi jako plášť visela kůže nemejského lva a někam jsem

běžel, táhla mě tam dívka, která mi pevně svírala ruku.

„Pospěš si!“ říkala. Byla příliš tma, abych jí pořádně viděl do

obličeje, ale z jejího hlasu jsem vycítil strach. „Najde nás!“

Byla noc. Nad hlavou nám zářily miliony hvězd. Běželi jsme

vysokou trávou a vzduch opojně voněl tisícem různých květin.

Byla to nádherná zahrada, ale ta holka mě jí vedla, jako by nás

honila smrt.

„Já se nebojím,“ snažil jsem se jí vysvětlit.

„To bys měl!“ napomenula mě a táhla mě dál. Měla dlouhé

tmavé vlasy, spletené v copech, které jí padaly na záda. Hedvábné

roucho jí lehce zářilo ve světle hvězd.

Hnali jsme se do kopce. Zatáhla mě za ostnaté křoví a tam jsme

se zhroutili na zem a těžce oddechovali. Netušil jsem, proč je tak

vyděšená. Ta zahrada mi připadala úplně poklidná. A cítil jsem se

silný. Silnější než kdy předtím.

„Není třeba utíkat,“ konejšil jsem ji. Můj hlas zněl hlouběji a

sebejistěji. „Holýma rukama jsem přemohl tisíc nestvůr.“

„Tuhle ale ne,“ namítla dívka. „Ladon má velikou sílu. Musíš to

obejít, nahoru na kopec za mým otcem. Jiný způsob není.“

Překvapila mě bolest v jejím hlase. Vážně měla starost, skoro

jako by se o mě bála.

„Já tvému otci nevěřím,“ prohlásil jsem.

„A dobře děláš,“ souhlasila dívka. „Budeš ho muset ošidit. Ale

tu kořist si nemůžeš vzít přímo. Umřel bys!“

Zasmál jsem se. „Tak proč mi nepomůžeš, krásko?“

„Já… já se bojím. Ladon mě zastaví. Mé sestry, kdyby to

zjistily… zřekly by se mě.“

„Tak to se nedá nic dělat.“ Vstal jsem a zamnul si ruce.

„Počkej!“ řekla dívka.

Vypadalo to, že se trápí nad nějakým rozhodnutím. Pak se

natáhla a třesoucími se prsty si vytáhla z vlasů dlouhou bílou brož.

„Jestli musíš jít bojovat, vezmi si tohle. Dala mi to moje matka,

125

Pleiona. Byla to dcera moře a skrývá se v tom síla moře. Má

nesmrtelná síla.“

Dívka dýchla na brož a ta lehce zazářila. Zaleskla se ve světle

hvězd jako naleštěná ulita.

„Vezmi si to,“ řekla mi. „A udělej z toho zbraň.“

Zasmál jsem se. „Ze spony do vlasů? Jak by to mohlo Ladona

zabít, krásko?“

„Možná nezabije,“ připustila. „Ale nic víc ti nabídnout nemůžu,

když chceš být tak tvrdohlavý.“

Hlas té dívky mi vnikal až do srdce. Natáhl jsem ruku a vzal si

sponu. Sotva jsem to udělal, v ruce se mi protáhla a ztěžkla a já

držel známý bronzový meč.

„Dobře vyvážený,“ pochválil jsem ho. „I když radši bojuju

holýma rukama. Jak mu mám říkat?“

„Anaklusmos,“ řekla dívka smutně. „Jako mořský příval, který

každého překvapí. A než se naděje, smete ho do moře.“

Než jsem jí mohl poděkovat, ozvaly se v trávě kroky, syčení,

jako by unikala pneumatika, a ta dívka řekla: „Pozdě! Už je tady!“

Napřímil jsem se za volantem lamborghini. Grover mě držel za

ruku a třásl se mnou.

„Percy,“ řekl. „Je ráno. Vlak zastavil. Pojď!“

Pokusil jsem se ze sebe setřást ospalost. Thalia, Zoe a Bianca už

vytáhly kovové závěsy. Venku byly zasněžené hory, poseté

borovicemi, mezi dvěma vrcholy vycházelo červené slunce.

Vylovil jsem z kapsy pero a hleděl na něj. Anaklusmos, staré

řecké jméno pro příval. Měl jinou podobu, ale věděl jsem jistě, že

je to stejná čepel, jakou jsem viděl ve snu.

A věděl jsem jistě ještě něco. Ta dívka ve snu byla Zoe

Večernice.

126

Dvanáctá kapitola

TRÉNUJU SNOWBOARDING

S PRASETEM

or

D azili jsme na okraj lyžařského městečka, usazeného v horách.

Cedule uváděla VÍTEJTE v CLOUDCROFTU V NOVÉM

MEXIKU. Vzduch byl studený a řídký. Střechy chat se prohýbaly

pod sněhem, špinavé kupy se vršily i po stranách ulic. Nad údolím

se tyčily vysoké borovice a vysílaly stíny černé jako uhel, i když

bylo slunečné ráno.

Než jsme se dostali na hlavní třídu, která byla asi půl míle od

dráhy, mrzl jsem už i ve svém kabátě ze lví kůže. Po cestě jsem

vyprávěl Groverovi o rozhovoru s Apollónem předchozí noc – jak

mi řekl, abychom v San Francisku vyhledali Nerea.

Grover se tvářil stísněně. „Tak to je asi prima. Ale nejdřív se

tam musíme dostat.“

Snažil jsem se nebrat naše šance moc pesimisticky. Nechtěl

jsem Grovera děsit, ale věděl jsem, že nad námi visí další konečný

termín, kromě toho, že musíme včas zachránit Artemidu kvůli radě

bohů. Generál prohlásil, že nechá Annabeth naživu jenom do

zimního slunovratu. A to bylo v pátek, už za čtyři dny. A ještě říkal

něco o oběti. To se mi vůbec nelíbilo.

Zastavili jsme se ve středu města. Odtud bylo pěkně vidět

všechno: škola, několik turistických obchodů a kaváren, pár

lyžařských srubů a obchod s potravinami.

„No bezva,“ ušklíbla se Thalia a rozhlížela se kolem. „Žádné

autobusové nádraží. Žádné taxíky. Žádná půjčovna aut. Žádná cesta

odtud.“

„Tamhle je kavárna!“ ozval se Grover.

„Ano,“ přidala se Zoe. „Káva by se hodila.“

„A cukroví,“ dodal Grover zasněně. „A voskovaný papír.“

127

Thalia si povzdechla. „Fajn. Vy dva teda zajděte pro nějaké

jídlo. Percy, Bianca a já se zeptáme tamhle v potravinách. Možná

nám nějak poradí.“

Domluvili jsme se, že se sejdeme za patnáct minut před

obchodem s potravinami. Bianca vypadala, že jí není dvakrát

příjemné jít s námi, ale šla.

V obchodě jsme zjistili o Cloudcroftu pár dalších cenných

informací: na lyžování není dost sněhu, na prodej jsou gumové

krysy po dolaru a dostat se do města a z něj není žádná hračka,

pokud člověk nemá vlastní auto.

„Můžete si zavolat taxi z Alamogorda,“ navrhl prodavač

pochybovačně. „To je dole pod horami, ale bude to trvat nejmíň

hodinu, než se sem dostane. A přijde to na pár set dolarů.“

Ten prodavač mi připadal tak opuštěný, že jsem si koupil

gumovou krysu. Pak jsme vyšli zase ven a zastavili se na verandě.

„No paráda,“ bručela Thalia. „Půjdu dál po ulici a zkusím, jestli

nám neporadí v nějakém jiném obchodě.“

„Ale ten prodavač říkal –“

„Já vím,“ přerušila mě. „Stejně to zkusím.“

Nechal jsem ji jít. Vím, jaké to je, když člověk nemá stání.

Všichni polokrevní těžko udržují pozornost kvůli vrozeným

bojovým reflexům. Nedokázali jsme jenom tak čekat. A kromě

toho jsem měl pocit, že je Thalia ještě naštvaná kvůli tomu

rozhovoru o Lukovi včera v noci.

Stáli jsme tam s Biankou rozpačitě. Teda… nikdy mi nebylo

moc příjemné bavit se o samotě s nějakou holkou a nikdy jsem

ještě nebyl sám s Biankou. Nevěděl jsem, co mám říct, zvlášť teď,

když byla Lovkyně a tak.

„Pěkná krysa,“ ozvala se konečně.

Položil jsem ji na zábradlí verandy. Možná přiláká do obchodu

další zákazníky.

„Takže… jak se ti zatím u Lovkyň líbí?“ zeptal jsem se jí.

Našpulila rty. „Ty se na mě ještě zlobíš, že jsem se k nim dala,

co?“

„Ne. Pokud, no… pokud jsi šťastná, tak ne.“

128

„Nevím, jestli můžu mluvit o štěstí, když paní Artemis zmizela.

Ale být Lovkyně je rozhodně bezva. Připadám si tak nějak

klidnější. Všechno jako by se kolem mě zpomalilo. Asi to bude tou

nesmrtelností.“

Díval jsem se na ni a pokoušel se objevit nějaký rozdíl.

Opravdu vypadala sebejistější než dřív, spokojenější. Už si

neschovávala obličej pod zeleným baretem. Vlasy nosila svázané

dozadu, a když se mnou mluvila, dívala se mi přímo do očí. Běhal

mi mráz po zádech, když mě napadlo, že ode dneška za pět set

nebo za tisíc let bude Bianca di Angelo vypadat přesně tak, jak

vypadá dnes. Možná povede podobný rozhovor s nějakým jiným

polokrevným a já budu dávno mrtvý, ale Bianca bude pořád

vypadat na dvanáct let.

„Nico to moje rozhodnutí nepochopil,“ zamumlala Bianca.

Podívala se na mě, jako by chtěla ujistit, že udělala dobře.

„On bude v pohodě,“ řekl jsem. „V Táboře polokrevných je

spousta dětí. Postarali se tam i o Annabeth.“

Bianca přikývla. „Doufám, že ji najdeme. Myslím Annabeth.

Naštěstí má kamaráda, jako jsi ty.“

„Moc štěstí jí to nepřineslo.“

„Nevyčítej si to, Percy. Riskoval jsi život, abys zachránil mého

bratra a mě. To byla podle mě doopravdy odvaha. Kdybych tě

nepoznala, nechtělo by se mi nechat Nika v táboře. Ale jsem si

jistá, že pokud jsou tam lidi jako ty, bude Nico v pořádku. Ty jsi

hodný kluk.“

Ta pochvala mi vyrazila dech. „I když jsem tě srazil na zem v té

hře o vlajku?“

Rozesmála se. „No jo. Takže kromě toho jsi hodný kluk.“

O kus dál vyšli Grover a Zoe z kavárny, obtěžkaní pytlíky s

pečivem a pitím. Tak nějak jsem nebyl rád, že se už vracejí. Bylo to

divné, ale došlo mi, že se mi líbí povídat si s Biankou. Byla docela

prima. Každopádně se s ní dalo vyjít mnohem líp než se Zoe

Večernicí.

„Jak to vlastně bylo s tebou a s Nikem?“ zeptal jsem se jí.

„Kam jste chodili do školy před Westoverem?“

129

Zamračila se. „Myslím, že to byla nějaká internátní škola ve

Washingtonu. Připadá mi to hrozně dávno.“

„Vy jste nikdy nežili s rodiči? Teda s tím smrtelným rodičem?“

„Řekli nám, že rodiče umřeli. Měli jsme účet v bance. Se

spoustou peněz, myslím. A občas nás přišel zkontrolovat nějaký

právník. Pak jsme s Nikem museli z té školy odejít.“

„Proč?“

Svraštila čelo. „Museli jsme někam odjet. Pamatuju si, že to

bylo důležité. Cestovali jsme někam daleko. A pár týdnů jsme

zůstali v jednom hotelu… A pak… nevím. Jednoho dne nás přišel

vyzvednout jiný právník. Že prý je čas, abychom odešli. Odvezl

nás zpátky na východ přes Washington. Pak nahoru do Maine. A

začali jsme chodit na Westover.“

Byla to divná historka. Ale Bianca a Nico byli koneckonců

polokrevní. Nedalo se čekat, že v souvislosti s nimi bude něco

normální.

„Takže tys skoro celý život vychovávala Nika?“ zeptal jsem se.

„Byli jste jenom vy dva?“

Přikývla. „Proto jsem se chtěla tak moc přidat k Lovkyním.

Teda, já vím, že je to sobecké, ale chtěla jsem mít vlastní život a

kamarády. Nemysli si – já mám Nika moc ráda – jenom jsem

potřebovala zjistit, jaké to je, nedělat čtyřiadvacet hodin denně

starší sestru.“

Pomyslel jsem na loňské léto, jak mi bylo, když jsem zjistil, že

mám za mladšího bráchu kyklopa. Dokázal jsem pochopit, co mi

Bianca říkala.

„Zoe ti zřejmě věří,“ řekl jsem. „O čem jste to vlastně mluvily –

o něčem nebezpečném na téhle výpravě?“

„Kdy?“

„Včera ráno v jídelním pavilonu,“ vyhrkl jsem, než jsem se

stačil zarazit. „Něco o Generálovi.“

Zakabonila se. „Jak jsi… Ta čepice neviditelnosti. Tys nás

poslouchal?“

„Ne! Teda, skoro ne. Jenom –“

Dorazili k nám Zoe a Grover s pitím a pečivem a to mě

zachránilo před vysvětlováním. Horká čokoláda pro Bianku a pro

130

mě. Pro ně kafe. Dostal jsem borůvkový muffin. Byl tak dobrý, že

jsem si málem nevšímal, jak naštvaně se Bianca tváří.

„Měli bychom provést stopovací kouzlo,“ navrhla Zoe.

„Grovere, zbyly ti nějaké žaludy?“

„Hmmm,“ mumlal Grover. Žvýkal celozrnný muffin i s obalem.

„Asi ano. Jenom bych potřeboval –“

Ztuhl.

Chystal jsem se právě zeptat, co se děje, když se kolem přehnal

teplý vánek jako závan jara, ztracený uprostřed zimy. Čerstvý

vzduch, provoněný polními květinami a slunečním světlem. A ještě

něco jiného – skoro jako hlas, který se pokoušel něco říct. Varovat

nás.

Zoe zalapala po dechu. „Grovere, tvůj kelímek.“

Grover upustil kelímek s kafem, zdobený obrázky ptáků. Ti

ptáci se z něj najednou odloupli a odletěli – hejno drobounkých

holubů. Má gumová krysa zapištěla. Seběhla ze zábradlí a zmizela

mezi stromy – pravá kožešina, pravé vousky.

Grover se svezl na zem vedle svého kafe, ze kterého ve sněhu

stoupala pára. Obklopili jsme ho a pokoušeli se ho probrat. Skučel

a víčka se mu chvěla.

„Hej!“ volala na nás Thalia, která se právě přihnala po ulici.

„Zrovna jsem… Co se stalo Groverovi?“

„Já nevím,“ řekl jsem zoufale. „Prostě se skácel k zemi.“

„Uuuuhhhh,“ úpěl Grover.

„No tak, zvedněte ho!“ nařídila Thalia. V ruce se jí objevilo

kopí. Ohlédla se za sebe, jako by ji někdo sledoval. „Musíme odsud

vypadnout.“

Zvládli jsme to na kraj města, než se objevili první dva kostnatí

bojovníci. Vynořili se mezi stromy na obou stranách cesty. Místo

šedých maskáčů teď měli modré uniformy státní policie Nového

Mexika, ale průhledná šedá kůže a žluté oči jim zůstaly.

Vytasili revolvery. Přiznávám, vždycky jsem si říkal, že by bylo

fajn zjistit, jak se střílí, ale rozmyslel jsem si to, jakmile na mě ti

kostnatí bojovníci namířili.

131

Thalia plácla po svém náramku. Na paži se jí rozvinul Aegis,

ale bojovníci sebou ani necukli. Planoucíma žlutýma očima se

zavrtávali přímo do mě.

Vytasil jsem meč, i když jsem netušil, co zmůže proti

revolverům.

Zoe a Bianca vytáhly šípy, ale Bianca měla potíž s Groverem,

který pořád omdlíval a opíral se o ni.

„Zpátky,“ zavelela Thalia.

Začali jsme couvat – ale pak jsem uslyšel šustění větví. Na ulici

za námi se objevily další dvě kostry. Byli jsme obklíčeni.

Napadlo mě, kde jsou asi ostatní. V muzeu jsem jich viděl

dvanáct. Pak si jeden ten bojovník přiložil k uchu mobilní telefon a

něco do něj řekl.

Až na to, že nemluvil. Vydával klapavý a chřestivý zvuk, jako

když cvakají zuby. Najednou mi to došlo. Kostlivci se rozdělili,

když po nás pátrali. A tihle si teď přivolávají bratry. Brzo budeme

mít na krku celou partičku.

„Je to blízko,“ zasténal Grover.

„Je to tady,“ opravil jsem ho.

„Ne,“ nedal se. „Ten dar. Ten dar z přírody.“

Nevěděl jsem, o čem to mluví, ale měl jsem o něj strach. Nebyl

ve stavu, aby dokázal chodit, natož bojovat.

„Musíme jít jeden na jednoho,“ uvažovala Thalia. „Oni jsou

čtyři. My taky. Možná si tak Grovera nevšimnou.“

„Souhlas,“ řekla Zoe.

„Příroda!“ zaskučel Grover.

Údolím se prohnal teplý vítr, zašustil ve stromech, ale já upíral

oči na kostlivce. Vzpomněl jsem si, jakou škodolibou radost měl

Generál z Annabethina osudu. Vzpomněl jsem si, jak ji Luke

zradil.

A zaútočil jsem.

První kostlivec vypálil. Čas se zpomalil. Nemůžu říct, že bych

tu kulku přímo viděl, ale cítil jsem její dráhu, stejně jako když cítím

proudy v moři. Odrazil jsem ji hranou meče a útočil dál.

Kostlivec vytáhl obušek a já mu usekl ruce v loktech. Pak jsem

mu máchl mečem přes pas a rozsekl jsem ho na dva kusy.

132

Kosti se rozpojily a s rachotem se sesypaly na hromádku na

asfalt. Skoro okamžitě se daly do pohybu a sestavovaly se zase

dohromady. Druhý kostlivec na mě zaklapal zuby a pokusil se

vypálit, ale srazil jsem mu zbraň do sněhu.

Měl jsem pocit, že si vedu docela dobře, dokud mě druzí dva

kostlivci nestřelili do zad.

„Percy!“ zaječela Thalia.

Přistál jsem tváří dolů na silnici. Pak mi něco došlo… nejsem

mrtvý. Ty kulky mě zasáhly jako šťouchanec, jako by do mě někdo

zezadu strčil, ale nezranily mě.

Kožich nemejského lva! Měl jsem neprůstřelný kabát.

Thalia zaútočila na druhého kostlivce. Zoe a Bianca pálily šípy

na třetího a čtvrtého. Grover tam jen tak stál a vztahoval ruce ke

stromům, tvářil se, jako by je chtěl obejmout.

Z lesa po naší levé ruce se ozval rachot, znělo to jako buldozer.

Možná, že kostlivcům dorazily posily. Vyškrábal jsem se na nohy a

vyhnul se policejnímu obušku. Kostlivec, kterého jsem přesekl

napůl, se už úplně sestavil a šel zas po mně.

Nebyl způsob, jak je zadržet. Zoe a Bianca jim pálily přímo na

hlavy, ale šípy jim jen svištěly skrz prázdné lebky. Jeden vyrazil na

Bianku a já už myslel, že je po ní, ale bleskurychle vytasila lovecký

nůž a bodla bojovníka do prsou.

Celá kostra se vzňala a zbyla po ní jenom hromádka popela a

policejní odznak.

„Jaks to udělala?“ chtěla vědět Zoe.

„Nevím,“ odpověděla Bianca nervózně. „Štěstí?“

„No, tak to udělej znova!“

Bianca to zkusila, ale tři zbylí bojovníci si na ni teď dávali

pozor. Tlačili nás dozadu a drželi se na vzdálenost obušku.

„Nějaký plán?“ zeptal jsem se, jak jsme tak couvali. Nikdo

neodpověděl. Stromy za kostlivci se třásly. Větve se lámaly.

„Dárek,“ zamumlal Grover.

A pak s mocným řevem vyrazilo na silnici to největší prase,

jaké jsem kdy viděl. Byl to divočák, skoro deset metrů vysoký, s

usopleným růžovým rypákem a kly velikosti kánoí. Na zádech se

mu ježily hnědé chlupy a oči koukaly divoce a vztekle.

133

„KVÍÍÍÍÍÍÍÍÍÍÍ!“ zavřískal, máchl kly a smetl ty tři kostry.

Udělal to s takovou silou, že přelétly stromy a vrazily do svahu

hory. Tam se rozpadly na kusy, až stehenní a pažní kosti vířily

vzduchem.

Pak se prase obrátilo na nás.

Thalia napřáhla kopí, ale Grover zaječel: „Nezabíjej ho!“

Kanec zachrochtal a zahrabal do země, připravený vyrazit na

nás.

„Erymanthský kanec,“ hlesla Zoe a snažila se zůstat v klidu.

„Nemyslím, že ho dokážeme zabít.“

„Je to dar,“ drmolil Grover. „Požehnání přírody!“

Prase k tomu poznamenalo „KVÍÍÍÍ!“ a máchlo kly. Zoe a

Bianca mu uskočily z cesty. Musel jsem Grovera odstrčit, aby se

nenechal kančím expresním katapultem odpálit přímo do hor.

„Jo, fakt si připadám požehnaný!“ vyjekl jsem. „Zdrhejte!“

Rozběhli jsme se různými směry a na chvíli jsme tím prase

popletli.

„Chce nás zabít!“ stěžovala si Thalia.

„Jasně,“ potvrdil Grover. „Je přece divoké!“

„Tak jak to může být požehnání?“ chtěla vědět Bianca.

Připadalo mi to jako správná otázka, ale prase se zřejmě urazilo

a zaútočilo na ni. Byla rychlejší, než jsem si myslel. Vyhnula se

jeho kopytům a vynořila se za ním. Bestie se ohnala kly a rozdrtila

ceduli VÍTEJTE V CLOUDCROFTU.

Lámal jsem si hlavu, snažil jsem se připomenout mýtus o

tomhle kanci. Byl jsem přesvědčený, že s ním kdysi bojoval

Hérakles, ale nemohl jsem přijít na to, jak ho porazil. Matně jsem si

vzpomínal, že ten kanec rozryl několik řeckých měst, než se ho

Héraklovi podařilo přemoct. Doufal jsem, že je Cloudcroft

pojištěný proti útokům obřích divokých prasat.

„Nezůstávejte stát na jednom místě!“ zaječela Zoe. Ona a

Bianca se rozběhly opačnými směry. Grover poskakoval kolem

prasete a hrál na píšťalu, zatímco kanec frkal a pokoušel se ho

nabrat na kly. Ale soutěž o největší smůlu jsme vyhráli já a Thalia.

Když se na nás prase obrátilo, Thalia udělala tu chybu, že zvedla

134

Aegis na obranu. Při pohledu na Medúzu divočák vztekle zakvičel.

Možná mu připomněla nějakého příbuzného. Vyrazil na nás.

Dařilo se nám udržovat náskok jedině tak, že jsme se rozběhli

do kopce a mohli jsme se vyhýbat stromům, kdežto prase si muselo

razit cestu přes ně.

Na druhé straně kopce jsem objevil staré koleje, napůl pohřbené

ve sněhu.

„Tudy!“ Popadl jsem Thalii za paži a hnal jsem se s ní podél

kolejí, zatímco prase dunělo za námi, smekalo se a klouzalo, jak se

snažilo řítit ze strmého kopce. Díky bohům na to nemělo

uzpůsobená kopyta.

Před námi jsem uviděl tunel. A za ním starý most na podpěrách,

vedoucí přes rokli. Dostal jsem šílený nápad.

„Za mnou!“

Thalia zpomalila – neměl jsem čas zjišťovat proč – ale stáhl

jsem ji s sebou a ona neochotně běžela dál. Desetitunový prasečí

tank za námi srážel borovice a drtil pod kopyty balvany, jak nás

honil.

Vběhli jsme s Thalií do tunelu a vynořili se na druhé straně.

„To ne!“ vyjekla Thalia.

Zbělela jako led. Ocitli jsme se na okraji mostu. Hora pod námi

ustupovala zasněžené rokli, asi tak dvacet metrů hluboké.

Kanec už byl za námi.

„Jdeme!“ pobídl jsem ji. „Myslím, že nás to udrží.“

„Nemůžu!“ zaječela Thalia. Oči měla vytřeštěné strachem.

Kanec vrazil do tunelu a hnal se jím plnou rychlostí. „Dělej!“

zařval jsem na Thalii. Podívala se dolů a polkla. Přísahám, že v tu

chvíli zezelenala.

Neměl jsem čas nad tím bádat. Divočák se řítil tunelem přímo k

nám. Plán B. Chňapl jsem Thalii a vrhl jsem se s ní po straně z

kraje mostu a po úbočí hory. Klouzali jsme na Aegisu jako na

snowboardu přes skály a bahno a sníh, hnali se z kopce dolů. Kanec

takové štěstí neměl. Nedokázal tak rychle zahnout, takže se se

svými deseti tunami živé váhy vřítil na chatrné podpěry mostu,

které se pod jeho vahou okamžitě podlomily. Prase se volným

135

pádem hroutilo do propasti, hlasitě kvičelo a s mohutným

ŽUUUUCH! přistálo ve sněhové závěji.

Thalia a já jsme smykem zastavili. Oba jsme těžce oddechovali.

Já byl poškrábaný a krvácel jsem, Thalia měla ve vlasech jehličí z

borovic. Divočák vedle nás kvičel a mlel se ve sněhu. Viděl jsem z

něj jen zježený vršek hřbetu. Byl úplně vklíněný do sněhu jako do

polystyrénového obalu. Nevypadal, že je zraněný, ale vyprostit se

nemohl.

Podíval jsem se na Thalii. „Ty se bojíš výšek.“

Teď, když jsme se bezpečně dostali z hory, měla v očích zas

svůj obvyklý naštvaný výraz. „Nesmysl.“

„To vysvětluje, proč jsi tak panikařila v Apollónově autobuse.

A proč jsi o tom nechtěla mluvit.“

Zhluboka se nadechla. Pak si vytřepala z vlasů borové jehličí.

„Jestli o tom někomu řekneš, tak tě na mou duši –“

„Ne, ne,“ chlácholil jsem ji. „To je v klidu. Jenom… jak to, že

se dcera Dia, vládce oblohy, bojí výšek?“

Zrovna se mě chystala srazit do sněhu, když se nad námi ozval

Groverův hlas: „Halóóó?“

„Tady dole!“ zavolal jsem.

Za pár minut k nám dorazili Zoe, Bianca a Grover. Stáli jsme a

koukali, jak se divočák pachtí ve sněhu.

„Požehnání přírody,“ opakoval Grover, ale tvářil se nervózně.

„Souhlasím,“ přikývla Zoe. „Musíme to využít.“

„Počkat,“ vyhrkla Thalia podrážděně. Pořád vypadala, jako by

se zrovna poprala s vánočním stromkem. „Vysvětlete mi, proč je

podle vás to čuně požehnání.“

Grover ji přejel pohledem, jako by ho vyrušila ze soustředění.

„Přepraví nás na západ. Máš vůbec tušení, jak rychle se ten kanec

pohybuje?“

„Paráda,“ zaradoval jsem se. „Budeme jako… banda prasečích

kovbojů.“

Grover přikývl. „Musíme si nasednout. Škoda… škoda, že jsem

neměl čas podívat se kolem. Ale už je to pryč.“

„Co je pryč?“

136

Grover mě zřejmě neslyšel. Došel k praseti a vyskočil mu na

záda. Kanec si už začínal razit cestu závějí. Jakmile se osvobodí,

nezastavíme ho. Grover vytáhl píšťalu. Spustil nějakou svižnou

melodii a hodil před kance jablko. Vznášelo se a otáčelo ve

vzduchu praseti přímo před nosem a to se mohlo zbláznit, jak se k

němu snažilo dostat.

„Automatické navádění,“ zamumlala Thalia. „No prima.“

Dovlekla se k praseti a vyšplhala se za Grovera. Pořád tam

zbývalo dost místa pro nás ostatní.

Zoe a Bianca se vydaly ke kanci.

„Počkejte chvilku,“ zadržel jsem je. „Vy dvě víte, o čem to

Grover mluví – o tom požehnání přírody?“

„Jistěže,“ povytáhla obočí Zoe. „Tys to necítil ve větru? Bylo to

tak silné… Nikdy jsem si nepomyslela, že to ještě ucítím.“

„Co?“

Zírala na mě, jako bych byl idiot. „Vládce přírody, samozřejmě.

Na chviličku, zrovna když dorazil ten divočák, jsem cítila

přítomnost Pana.“

137

Devátá kapitola

NAVŠTÍVÍME BOŽÍ SKLÁDKU

e

J li jsme na kanci až do západu slunce, což bylo asi nejvíc, co by

zvládl můj zadek. Představ si, že bys celý den rajtoval na obřím

ocelovém kartáči po štěrkové cestě. Asi tak pohodlná je jízda na

praseti.

Netušil jsem, kolik mil jsme urazili, ale hory se ztratily v dálce

a nahradily je dlouhé míle rovné suché země. Tráva a zakrslé křoví

řídly, až jsme nakonec uháněli tryskem (může kanec vůbec uhánět

tryskem?) po poušti.

Když padla noc, prase se zastavilo u potoka a odfrklo si. Začalo

se napájet blátivou vodou, pak vyrvalo ze země kaktus saguaro a

začalo ho žvýkat i s bodlinami.

„Dál už nepůjde,“ usoudil Grover. „Musíme sesednout, dokud

se pase.“

Nikoho o tom nemusel zvlášť přesvědčovat. Sklouzli jsme

praseti ze zad, zatímco mělo práci se škubáním kaktusu. Pak jsme

se odkolébali pryč, jak nejrychleji jsme s těmi bolavými zadky

dokázali.

Po třetím kaktusu a další dávce blátivé vody prase zakvičelo a

odřítilo si, pak se obrátilo a vyrazilo zpátky na východ.

„Hory má radši,“ hádal jsem.

„Já bych mu to nevyčítala,“ přikývla Thalia. „Koukejte.“

Před námi se táhla dvouproudová silnice, napůl zavátá pískem.

Na druhé straně se krčilo pár budov, málo na to, aby vytvořily

městečko: nějaký domek zatlučený prkny, obchod s mexickými

sendviči, který vypadal zavřený už od té doby, kdy se narodila Zoe

Večernice, a bíle omítnutá pošta s cedulí GILA CLAW,

ARIZONA, která visela nakřivo nade dveřmi. Za tím vším se táhly

hory… ale pak jsem si všiml, že to nejsou normální hory. Na to tu

byla moc rovná krajina. Tyhle kopce tvořily obrovské hromady

138

starých aut, přístrojů a dalšího šrotu. Byla to skládka a vypadala, že

se táhne donekonečna.

„Páni,“ hvízdl jsem.

„Něco mi říká, že tady půjčovnu aut nenajdeme,“ poznamenala

Thalia. Podívala se na Grovera. „Nemáš v rukávu další divoké

prase?“

Grover začichal do větru a zatvářil se nervózně. Vylovil žaludy

a hodil je do písku, pak zahrál na píšťalu. Uspořádaly se do vzoru,

který mi nedával smysl, ale Grover se zatvářil ustaraně.

„To jsme my,“ řekl. „Těch pět žaludů tady.“

„Který jsem já?“ zajímalo mě.

„Ten malý hrbolatý,“ navrhla Zoe.

„Nech si to.“

„Tady ten chumel,“ pokračoval Grover a ukázal doleva, „to jsou

problémy.“

„Nějaká nestvůra?“ zeptala se Thalia.

Grover vypadal celý nesvůj. „Nic necítím, takže mi to nedává

smysl. Ale žaludy nelžou. Náš další úkol…“

Ukázal přímo na skládku. Teď, když se sluneční světlo málem

ztratilo, vypadaly ty hory kovu jako něco z jiné planety.

Rozhodli jsme se na noc utábořit a skládku prozkoumat až druhý

den. Nikdo z nás si nechtěl zkusit noční hlubinné potápění v

odpadcích.

Zoe a Bianca vytáhly ze svých batohů pět spacáků a pěnové

matrace. Netuším, jak to dokázaly, protože ty batohy byly malé, ale

jistě kouzelné, když se toho do nich tolik vešlo. Všiml jsem si, že

luky a toulce mají taky kouzelné. Nikdy jsem o tom neuvažoval,

ale když je Lovkyně potřebovaly, prostě se jim objevily na zádech.

A když ne, zase zmizely.

Večer se rychle ochlazovalo, takže jsme s Groverem sebrali

stará prkna z toho rozpadlého domu a Thalia elektrickým výbojem

zapálila táborák. Za chvilku jsme měli veškeré pohodlí, jaké jsme

mohli v tomhle rozpadlém městě duchů uprostřed nicoty čekat.

„Vyšly hvězdy,“ upozornila nás Zoe.

139

Měla pravdu. Byly jich vidět miliony, žádná světla města

nebarvila oblohu do oranžova.

„Nádhera,“ obdivovala se Bianca nebi. „Nikdy jsem vlastně

neviděla Mléčnou dráhu.“

„To nic není,“ mávla rukou Zoe. „Za starých časů jich bylo víc.

Kvůli tomu zamoření lidským světlem zmizela celá souhvězdí.“

„Mluvíš, jako bys nebyla člověk,“ podivil jsem se.

Zoe povytáhla obočí. „Jsem Lovkyně. Není mi jedno, co se děje

s volnou přírodou na Zemi. Tobě to snad jest lhostejné?“

„ Je,“ opravila ji Thalia. „Ne jest.“

Zoe vztekle rozhodila rukama. „ Nesnáším tenhle jazyk. Moc

rychle se mění!“

Grover si vzdychl. Pořád ještě vzhlížel ke hvězdám, jako by

přemýšlel o té záležitosti se zamořením světly. „Kdyby tu tak byl

Pan, ten by to napravil.“

Zoe smutně přikývla.

„Možná to bylo to kafe,“ dumal Grover. „Pil jsem ho a zvedl se

vítr. Možná kdybych pil víc…“

Byl jsem přesvědčený, že kafe nemá s tím, co se stalo v

Cloudcroftu, nic společného, ale neměl jsem to srdce to Groverovi

říkat. Myslel jsem na gumovou krysu a na drobné ptáčky, kteří

najednou obživli, když se zvedl ten vítr. „Grovere, ty si vážně

myslíš, že to byl Pan? Já vím, že bys to chtěl.“

„Poslal nám pomoc,“ stál na svém Grover. „Nevím jak ani proč.

Ale byl tam. Až skončí tahle výprava, vrátím se do Nového Mexika

a vypiju spoustu kafe. Je to nejlepší vodítko, jaké jsme dostali za

dva tisíce let. Byl jsem už tak blízko.“

Neodpověděl jsem. Nechtěl jsem mu kazit naděje.

„Mě by zase zajímalo,“ ozvala se Thalia a podívala se na

Bianku, „jak jsi zničila toho zombíka. Někde jich ještě spousta

zbývá. Musíme zjistit, jak s nimi bojovat.“

Bianca zavrtěla hlavou. „Já nevím. Prostě jsem ho bodla a on

začal hořet.“

„Možná je to tím tvým nožem,“ nadhodil jsem.

„Je stejný jako můj,“ namítla Zoe. „Jistě, božský bronz. Ale

můj nůž na ty bojovníky neúčinkoval.“

140

„Možná je musíš zasáhnout jenom do určitého místa,“ navrhl

jsem.

Bianca vypadala celá nesvá, jak se na ni soustředila pozornost

všech.

„Nedělej si s tím starosti,“ řekla jí Zoe. „My na to přijdeme.

Prozatím je třeba naplánovat, co bude dál. Až se dostaneme přes tu

skládku, musíme dál na západ. Pokud najdeme cestu, můžeme do

nejbližšího města stopovat. Myslím, že to bude Las Vegas.“

Chystal jsem se protestovat, že Grover a já s tím městem

nemáme dobré zkušenosti, ale Bianca nás předběhla.

„Ne!“ vyhrkla. „Tam ne!“

Vypadala vytřeštěně, jako by zrovna projela looping na horské

dráze.

Zoe se zamračila. „Proč?“

Bianca se roztřeseně nadechla. „Já… já myslím, že jsme tam

chvíli žili. Nico a já. Když jsme byli na cestách. A pak si nemůžu

vzpomenout…“

Najednou mě napadlo něco vážně zlého. Vzpomněl jsem si, jak

mi Bianca říkala, že s Nikem žili nějakou dobu v hotelu. Podívali

jsme se s Groverem na sebe a já měl dojem, že myslí na stejnou

věc.

„Bianko,“ zkusil jsem to. „Ten hotel, kde jste bydleli,

nejmenoval se náhodou Hotel Lotos s kasinem?“

Vykulila oči. „Jak to víš?“

„No prima,“ vzdychl jsem.

„Počkat,“ zasáhla Thalia do našeho rozhovoru. „Co je to Lotos

s kasinem?“

„Přede dvěma roky,“ vysvětloval jsem, „jsme tam Grover,

Annabeth a já uvízli. Je zařízený tak, že se ti nechce už nikdy

odejít. Zdrželi jsme se tam asi hodinu. Než jsme vyšli ven,

uplynulo pět dní. Čas se tam zrychluje.“

„Ne,“ nevěřila mu Bianca. „To není možné.“

„Řekla jsi, že někdo přišel a odvedl vás odtamtud,“ vzpomněl

jsem si.

„Ano.“

„Jak vypadal? Co říkal?“

141

„Já… já si nepamatuju. Prosím, já o tom vážně nechci mluvit.“

Zoe se předklonila a ustaraně se zamračila. „Povídala jsi, že se

Washington změnil, když jste se tam loni v létě vrátili.

Nepamatovala sis, že tam byla stanice metra.“

„Ano, ale –“

„Bianko,“ pokračovala Zoe, „můžeš mi říct, kdo je teď

prezidentem Spojených států amerických?“

„Nehloupni,“ zamračila se Bianca. Řekla nám správné jméno

prezidenta.

„A kdo byl před ním?“ vyzvídala Zoe.

Bianca chvíli přemýšlela. „Roosevelt.“

Zoe polkla. „Theodore nebo Franklin?“

„Franklin,“ usoudila Bianca. „F. D. R.“

„Jako ulice FDR v New Yorku?“ zeptal jsem se. Protože

upřímně řečeno, to bylo všechno, co jsem o Franklinu Delano

Rooseveltovi věděl.

„Bianko,“ řekla důrazně Zoe. „FDR nebyl předchozí prezident.

To bylo asi tak před sedmdesáti lety.“

„To není možné,“ namítla Bianca. „Já… já přece nejsem tak

stará.“

Zírala na vlastní ruce, jako by se chtěla přesvědčit o tom, že

nejsou vrásčité.

Thaliin pohled zesmutněl. Podle mě věděla, jaké to je ocitnout

se na nějakou dobu mimo čas. „O nic nejde, Bianko. Důležité je, že

jste s Nikem v bezpečí. Dostali jste se ven.“

„Ale jak?“ chtěl jsem vědět. „My tam byli jenom hodinu a

taktak jsme utekli. Jak jste dokázali zmizet, když jste tam trčeli tak

dlouho?“

„Řekla jsem ti to.“ Bianca vypadala, že se každou chvíli

rozbrečí. „Přišel nějaký chlap a řekl, že je čas odejít. A –“

„Ale kdo? A proč to udělal?“

Než mohla odpovědět, zasáhlo nás oslňující světlo ze silnice.

Reflektory auta se zjevily tak náhle, jako by spadly z nebe. Napůl

jsem doufal, že tam dorazil Apollón, že nás přišel zase svézt, ale na

sluneční vůz byl tenhle motor moc tichý a kromě toho byla noc.

142

Popadli jsme spacáky a klidili se z cesty, zatímco před námi

smykem zastavila mrtvolně bílá limuzína.

Zadní dveře limuzíny se otevřely přímo vedle mě. Než jsem stačil

couvnout, měl jsem na krku hrot meče.

Slyšel jsem, jak Zoe a Bianca vytahují luky. Zatímco majitel

meče vystupoval z auta, pomaličku jsem couval. Musel jsem,

protože mě špička zbraně tlačila pod bradou.

Krutě se usmál. „Teď nejseš tak rychlej, co, smrkáči?“

Byl to mohutný chlap ostříhaný na ježka, v černé kožené

motorkářské bundě, v černých džínách, v bílém upnutém tričku a

ve vojenských botách. Na očích měl sportovní sluneční brýle, ale já

věděl, co je za těmi skly – prázdné jamky s plameny.

„Arési,“ zavrčel jsem.

Bůh války pohlédl na mé kamarády. „Klídek, lidi.“

Luskl prsty a jejich zbraně se sesypaly na zem.

„Tohle je přátelská schůzka.“ Zavrtal mi hrot meče ještě víc pod

bradu. „Jasně, že bych si moc rád odnesl tvou kebuli jako trofej, ale

někdo s tebou chce mluvit. A já nikdy nestínám hlavy před

dámou.“

„Před jakou dámou?“ zeptala se Thalia.

Arés se na ni zadíval. „Vida, vida. Slyšel jsem, že jsi zpátky.“

Sklonil meč a odstrčil mě.

„Thálie, dcero Diova,“ dumal Arés, „netaháš se s dobrou

partičkou.“

„O co vám jde, Arési?“ zeptal jsem se. „Kdo je v tom autě?“

Arés se usmál, užíval si, jak nás napíná. „No, pochybuju, že

chce vidět i ty ostatní. Zvlášť ne tyhlety.“

Ukázal bradou k Zoe a Biance. „Tak co kdybyste si mezitím

zašli na sendvič? Percymu to zabere jenom pár minut.“

„My ho s vámi samotného nenecháme, vládce Arési,“ prohlásila

Zoe.

„A kromě toho,“ vypravil ze sebe Grover, „je ta sendvičárna

zavřená.“

143

Arés znovu luskl prsty. V boudě se najednou rozsvítilo. Prkna

odletěla a cedule ZAVŘENO se otočila na OTEVŘENO. „Co jsi to

říkal, kozlíku?“

„Běžte,“ kývl jsem na přátele. „Já si poradím.“

Snažil jsem se mluvit sebejistě, i když mi tak nebylo. Myslím

ale, že se Arés ošidit nenechal.

„Slyšeli jste toho kluka,“ uchechtl se. „Je velkej a silnej. Má to

všecko pod kontrolou.“

Mí kamarádi neochotně zamířili do jídelny. Arés si mě s

odporem změřil a pak mi jako šofér otevřel dveře limuzíny.

„Vlez si tam, smrade,“ nařídil. „A koukej se chovat slušně. Ona

není k hulvátům tak shovívavá jako já.“

Když jsem ji uviděl, poklesla mi brada.

Zapomněl jsem, jak se jmenuju. Zapomněl jsem, kde jsem.

Zapomněl jsem, jak mluvit v celých větách.

Měla na sobě červené saténové šaty a vlasy se jí kroutily jako

vodopád prstýnků. Měla tu nejkrásnější tvář, jakou jsem kdy viděl:

dokonale nalíčenou, s oslnivýma očima a úsměvem, který by

rozsvítil odvrácenou stranu Měsíce.

Když na to tak vzpomínám, nemůžu říct, koho mi připomínala.

Ani jakou měla barvu vlasů nebo očí. Vyber si tu nejhezčí herečku,

jaká tě napadne. Tahle bohyně byla ještě desetkrát krásnější. Vyber

si svou oblíbenou barvu vlasů, očí, čeho chceš. Ta bohyně to

všechno měla.

Když se na mě usmála, trochu mi připomněla Annabeth. Pak tu

herečku z televize, do které jsem byl zabouchnutý v páté třídě.

Pak… no, asi už máš představu, jak to myslím.

„Á, tady jsi, Percy,“ řekla ta bohyně. „Jsem Afrodita.“

Sklouzl jsem na sedadlo naproti ní a vymáčkl ze sebe něco jako:

„Ehm ech ach.“

Usmála se. „Jsi milý. Podrž mi to, prosím.“

Podala mi naleštěné zrcadlo velikosti jídelního talíře a nechala

mě, ať jí ho přidržím nastavené. Naklonila se dopředu a upravila si

rtěnku, i když jsem na ní nic špatného neviděl.

„Víš, proč jsi tady?“ zeptala se.

144

Chtěl jsem odpovědět. Proč jsem nedokázal dát dohromady

větu? Byla to jenom žena. Vážně krásná žena. S očima jako dvě

jezírka pramenité vody… tak pr.

Tvrdě jsem se štípl do ruky.

„Já… nevím,“ podařilo se mi vykoktat.

„Ale, ale, drahý,“ řekla Afrodita. „Pořád si to nepřiznáš?“

Slyšel jsem Arése, jak se před autem směje. Měl jsem pocit, že

slyší každé slovo, které jsme řekli. Pomyšlení na to, že je tam

venku, mě naštvalo, a to mi pomohlo vyčistit hlavu.

„Nevím, o čem mluvíte,“ prohlásil jsem.

„Tak tedy, proč jsi na této výpravě?“

„Zajali Artemidu!“

Afrodita obrátila oči ke stropu. „Ach, ta Artemis. Prosím tě. To

je beznadějný případ. Chci říct, když už někdo unese bohyni, tak by

měla být aspoň úchvatně krásná, nemyslíš? Lituji ty drahé

chudáčky, kteří musí Artemidu věznit. Nud-né!“

„Ale ona pronásledovala nějakou nestvůru,“ protestoval jsem.

„Vážně, vážně zlou nestvůru. My ji musíme najít!“

Afrodita mě nechala zvednout zrcadlo o trochu výš. Vypadalo

to, že objevila nějaký mikroskopický problém v koutku oka a lehce

si tam nanesla řasenku. „Pořád jenom nějaké nestvůry. Jenže, můj

drahý Percy, kvůli tomu jsou na výpravě ostatní. Já se zajímám spíš

o tebe.“

Srdce se mi rozbušilo. Nechtělo se mi jí odpovídat, ale její oči

mi vytáhly odpověď přímo z pusy. „Annabeth má malér.“

Afrodita se rozzářila. „Přesně tak!“

„Musím jí pomoct,“ dodal jsem. „Zdály se mi ty sny.“

„Ach, tobě se o ní dokonce zdálo! To je ale rozkošné!“

„Ne! Teda… tak jsem to nemyslel.“

Nesouhlasně zamlaskala. „Percy, já jsem na tvé straně.

Koneckonců, to já jsem důvod, proč jsi tady.“

Hleděl jsem na ni. „Co?“

„To jedovaté tričko, které dali bratři Stollovi Phoebe,“

vysvětlovala. „Myslíš si, že to byla náhoda? A kdo poslal

Blackjacka, aby tě našel? Pomohl ti vyklouznout z tábora?“

„To jste udělala vy?“

145

„Jistě! Protože tyhle Lovkyně jsou vážně tak nudné! Výprava

kvůli nějaké nestvůře, blablabla. Zachránit Artemidu. Já říkám, jen

ať si zůstane ztracená. Ale výprava kvůli pravé lásce –“

„Počkejte, nikdy jsem neřekl –“

„Ale jdi, drahý. To nemusíš říkat. Víš přece, že se Annabeth

málem přidala k Lovkyním, ne?“

Začervenal jsem se. „Nevěděl jsem jistě –“

„Chystala se zahodit vlastní život! A ty, můj drahý, ty ji před

tím můžeš zachránit. Je to tak romantické!“

„Ehm…“

„To zrcadlo už můžeš dát pryč,“ nařídila mi Afrodita.

„Vypadám dobře.“

Neuvědomil jsem si, že ho pořád držím, ale jakmile jsem ho

odložil, všiml jsem si, jak mě od něj bolí ruce.

„Teď poslouchej, Percy,“ řekla Afrodita. „Lovkyně jsou tví

nepřátelé. Zapomeň na ně a na Artemidu i na tu nestvůru. To není

důležité. Soustřeď se jenom na to, abys našel a zachránil

Annabeth.“

„Vy víte, kde je?“

Afrodita podrážděně máchla rukou. „Ne, ne. Detaily nechám na

tobě. Ale už jsou to celé věky, kdy jsme tu naposled měli pořádnou

tragickou love story.“

„Tak počkat, především, já nikdy neřekl nic o lásce. A za druhé,

jak to, že tragickou?“

„Láska všechno zdolá,“ slibovala Afrodita. „Podívej se na

Helenu a Parise. Dopustili, aby mezi ně něco vstoupilo?“

„Nezpůsobili trojskou válku a nezemřely kvůli nim tisíce lidí?“

„Pfff. O to nejde. Jdi za vlastním srdcem.“

„Ale… já nevím, kam jde. Myslím moje srdce.“

Soucitně se usmála. Vážně byla krásná. A nejen proto, že měla

nádherný obličej nebo tak. Tolik věřila na lásku, že člověk nemohl

necítit závrať, když o ní mluvila.

„Nevědět je už samo o sobě krásné,“ prohlásila Afrodita.

„Nádherně bolavé, že? Nevědět jistě, koho miluješ a kdo miluje

tebe. Ach, vy děti! Je to tak slaďoučké, až je mi z toho do pláče.“

„Ne, ne,“ vyhrkl jsem. „Neplačte.“

146

„A ty si nedělej starost,“ nabádala mě. „Já nedopustím, aby to

pro tebe bylo snadné a nudné. Ne, mám v zásobě úžasná

překvapení. Muka. Nerozhodnost. No, jen počkej.“

„To vážně nemusí být,“ bránil jsem se. „Nepřidělávejte si

práci.“

„Ty jsi tak roztomilý. Kéž by všechny moje dcery mohly zlomit

srdce tak milému chlapci, jako jsi ty.“ Afroditě vstupovaly do očí

slzy. „A teď raději jdi. A dávej si dobrý pozor na území mého

manžela, Percy. Nic tam neber. Je hrozně úzkostlivý, pokud jde o

ty jeho tretky a smetí.“

„Cože?“ zeptal jsem se. „Myslíte Héfaista?“

Ale dveře auta se otevřely, Arés mě popadl za rameno a vytáhl

mě do noční pouště.

Mé slyšení u bohyně lásky skončilo.

„Máš štěstí, smrade.“ Arés mě odtáhl od limuzíny. „Buď vděčnej.“

„Za co?“

„Že jsme tak hodný. Kdyby to bylo na mně –“

„Tak proč jste mě nezabil?“ odsekl jsem. Byla pitomost ptát se

na to boha války, ale vedle něj jsem byl vždycky vzteklý a

neopatrný.

Arés přikývl, jako bych konečně řekl něco inteligentního.

„Moc rád bych tě zabil, fakticky,“ souhlasil. „Ale víš, nejsem

hluchej. Po Olympu jdou zvěsti, že bys mohl odstartovat největší

válku v dějinách. Nemůžu riskovat, že to podělám. Kromě toho,

Afrodita tě považuje za ňákou hvězdu ze slaďáku či co. Ale neboj

se. Já na svůj slib nezapomněl. Jednoho dne, a brzo, hochu – fakt

brzo – budeš chtít zvednout meč k boji, a pak si vzpomeneš na

Arésův hněv.“

Zatnul jsem pěsti. „Na co čekat? Už jsem vám to jednou nandal.

Jak se vám hojí kotník?“

Křivě se uculil. „To nebylo špatný, smrkáči. Ale ve vysmívání

se ještě máš co učit. Pustím se do toho boje, až budu v pořádku a

připravenej. Do tý doby… Tě pic.“

Luskl prsty a celý svět se zatočil, zavířil v mraku rudého

prachu. Spadl jsem na zem.

147

Když jsem se zase vyškrábal na nohy, limuzína byla pryč.

Silnice, restaurace a celé město Gila Claw zmizely. Stáli jsme s

kamarády uprostřed skládky a na všechny strany se táhly hory

kovového šrotu.

„Co ti chtěla?“ ptala se Bianca, když jsem jim vyprávěl o Afroditě.

„Hm, to nevím,“ zalhal jsem. „Říkala, ať si dáme pozor na

smetišti jejího manžela. Říkala, že nemáme nic brát.“

Zoe přimhouřila oči. „Bohyně lásky by nepodnikala zvláštní

výlet, aby ti řekla jen toto. Dej si pozor, Percy. Afrodita už svedla z

cesty spoustu hrdinů.“

„V tom výjimečně souhlasím se Zoe,“ přikývla Thalia.

„Afroditě nemůžeš věřit.“

Grover se na mě díval zvláštně. Dokázal se do člověka vcítit a

obyčejně dokázal přečíst moje city. Měl jsem pocit, že ví přesně, o

čem se mnou Afrodita mluvila.

„Takže,“ změnil jsem radši téma, „jak se odtud dostaneme?“

„Tudy,“ ukázala Zoe. „Tam je západ.“

„Jak to víš?“

Překvapilo mě, jak dobře bylo ve světle úplňku vidět, že na mě

zakoulela očima. „Velká medvědice jest na severu,“ prohlásila,

„což znamená, že tam musí být západ.“

Ukázala na západ, pak na severní souhvězdí, které bylo špatně

vidět, protože ho obklopovala spousta jiných hvězd.

„No jo,“ řekl jsem, „ta medvědí věc.“

Zoe se tvářila uraženě. „Měj úctu. Byl to dobrý medvěd.

Úctyhodný protivník.“

„Ty děláš, jako by byl opravdový.“

„Lidi,“ přerušil nás Grover. „Koukejte!“

Dostali jsme se na vršek jedné hory odpadků. Ve světle měsíce

se leskly hromady kovových krámů: ulomené hlavy bronzových

koní, kovové nohy soch lidí, rozbité vozy, tuny štítů a mečů a

dalších zbraní a k tomu moderní věci jako auta, která se zlatě a

stříbrně leskla, ledničky, pračky a počítačové monitory.

„Páni,“ užasla Bianca. „Tohle… něco z toho vypadá na pravé

zlato.“

148

„Taky to je zlato,“ potvrdila ponuře Thalia. „Jak říkal Percy,

ničeho se nedotýkejte. Tohle je smetiště bohů.“

„Smetiště?“ Grover sebral krásnou korunu, vyrobenou ze zlata,

stříbra a drahého kamení. Po straně byla rozlomená, jako by ji

někdo rozsekl sekerou. „Ty tomu říkáš smetiště?“

Uhryzl si kousek a začal ho žvýkat. „Je to dobré!“

Thalia mu vyrazila korunu z rukou. „Já to myslím vážně!“

„Koukejte!“ vyjekla Bianca. Rozběhla se dolů z hromady a

přitom klopýtala o bronzové kotouče a zlaté desky. Sebrala luk,

který stříbrně zářil ve světle měsíce. „Luk Lovkyň!“

Překvapeně vykřikla, když se luk začal scvrkávat a proměnil se

na sponku do vlasů v podobě srpku měsíce. „Je to jako Percyho

meč!“

Zoe se tvářila zachmuřeně. „Nech to být, Bianko.“

„Ale –“

„Jest to zde z nějakého důvodu. Cokoli, co se vyhodilo na tohle

smetiště, tady taky musí zůstat. Jest to vadné. Nebo prokleté.“

Bianca sponku neochotně odložila.

„Nelíbí se mi to tady,“ postěžovala si Thalia. Sevřela násadu

svého kopí.

„Myslíš, že nás napadnou zabijácké ledničky?“ popíchl jsem ji.

Změřila si mě chladným pohledem. „Zoe má pravdu, Percy. Ty

věci se sem nevyhodily jenom tak. A teď pojďme, ať to smetiště

projdeme.“

„To je už podruhé, co souhlasíš se Zoe,“ zamumlal jsem, ale

Thalia mě ignorovala.

Začali jsme se prodírat kopci a údolími smetiště. Ty krámy jako

by se táhly donekonečna, a kdyby nebylo Velké medvědice, asi

bychom se ztratili. Všechny ty kopce vypadaly jeden jako druhý.

Rád bych řekl, že jsme si těch věcí nevšímali, ale bylo tam

prostě moc bezva krámů na to, abychom některé neprozkoumali.

Objevil jsem elektrickou kytaru ve tvaru Apollónovy lyry, tak

super, že jsem ji prostě musel zvednout. Grover našel zničený

strom, vyrobený z kovu. Byl rozsekaný na kousky, ale na některých

větvích ještě pořád seděli zlatí ptáčci a ti se rozševelili, když je

Grover zvedl, a snažili se mávat křídly.

149

Konečně jsme asi půl míle vpředu uviděli konec skládky a

světla silnice, táhnoucí se pouští. Ale mezi námi a tou silnicí…

„Co je to?“ zalapala po dechu Bianca.

Před námi se tyčila hora mnohem větší a delší než ostatní. Bylo

to jako kovová stolová hora délky fotbalového hřiště a vysoká jako

branky. Z jednoho konce té hory rostla řada tenkých kovových

sloupů, natěsnaných na sebe.

Bianca se zamračila. „Vypadají jako –“

„Prsty na noze,“ doplnil ji Grover.

Bianca přikývla. „Fakt, fakt velké prsty.“

Zoe a Thalia si vyměnily nervózní pohled.

„Obejdeme to,“ navrhla Thalia. „ Pořádným obloukem.“

„Ale ta cesta je hned tamhle,“ namítl jsem. „Rychlejší bude to

přelézt.“

Pink.

Thalia zvedla kopí a Zoe vytáhla luk, ale pak mi došlo, že to byl

jenom Grover. Hodil na ty prsty kus šrotu a jeden zasáhl. Cinklo to,

jako by ten sloup byl dutý.

„Proč jsi to udělal?“ chtěla vědět Zoe.

Grover se zarazil. „Já nevím. Že bych, hm, něco měl proti

falešným chodidlům?“

„Pojďte.“ Thalia si mě pohledem změřila. „ Kolem.“

Nehádal jsem se s ní. Ty prsty mě taky začínaly děsit. No řekni,

kdo mohl vytesat třímetrové kovové prsty a šoupnout je na

smetiště?

Po několika minutách chůze jsme se konečně dostali na silnici,

na pustý, ale dobře osvětlený pás černého asfaltu.

„Zvládli jsme to,“ ulevilo se Zoe. „Díky bohům.“

Ale bohové zřejmě o děkování nestáli. V tu chvíli jsem uslyšel

zvuk, jako by se spustilo tisíc lisů na šrot.

Bleskurychle jsem se obrátil. Ta hora starého kovu za námi se

hýbala a zvedala se. Deset prstů se naklonilo a já si uvědomil, proč

vypadají jako prsty. Byly to prsty. Ta věc, která povstala z kovu,

byl bronzový obr v plné řecké zbroji. Neuvěřitelně vysoký –

připomínal mrakodrap s nohama a rukama. Zlověstně se leskl v

měsíčním světle. Shlédl na nás znetvořenou tváří. Levou stranu

150

obličeje měl skoro roztavenou. Rezavé klouby mu skřípaly a do

silné vrstvy prachu na opancéřované hrudi mu nějaký obří prst

napsal UMYJ SI MĚ.

„Talos!“ zalapala po dechu Zoe.

„Kdo – kdo je Talos?“ zadrhl jsem se.

„Jeden Héfaistův výtvor,“ odpověděla Thalia. „Ale tenhle

nemůže být původní. Je moc malý. Možná prototyp. Vadný

model.“

Kovovému obrovi se slovo vadný moc nelíbilo.

Jednou rukou sáhl k opasku s mečem a vytasil zbraň. Když ji

tahal z pochvy, ozýval se příšerný zvuk, kov skřípal o kov. Meč

měřil dobrých třicet metrů. Vypadal rezavý a matný, ale mně

přišlo, že to je fuk. Dostat zásah od takové věci by bylo, jako kdyby

do člověka narazila bitevní loď.

„Někdo z vás něco vzal,“ pochopila Zoe. „Kdo to byl?“

Podívala se vyčítavě na mě.

Zavrtěl jsem hlavou. „Já jsem všechno možné, ale zloděj ne.“

Bianca neřekla nic. Přísahal bych, že se zatvářila provinile, ale

neměl jsem čas to rozebírat, protože ten obří vadný Talos udělal

jeden krok k nám. Urazil tak půlku vzdálenosti a země se zachvěla.

„Utíkejte!“ vyjekl Grover.

Výborná rada, jenomže byla k ničemu. Tahle věc by nás lehce

předhonila, i kdyby se loudala.

Rozdělili jsme se, stejně jako jsme to udělali s nemejským

lvem. Thalia vytáhla štít, držela ho nad hlavou a utíkala po silnici.

Obr máchl mečem, srazil řadu sloupů elektrického vedení a to

zajiskřilo, explodovalo a padlo Thalii do cesty.

Zoe pálila šípy netvorovi do tváře, ale jen se neškodně odrážely

od kovu. Grover hýkal jako kůzle a šplhal na hromadu šrotu.

Bianca a já jsme skončili vedle sebe, schovali jsme se za rozbitý

vůz.

„Tys něco sebrala,“ vyčetl jsem jí. „Ten luk.“

„Ne!“ bránila se, ale hlas se jí třásl.

„Vrať to!“ houkl jsem na ni. „Zahoď to!“

„Já… já jsem nevzala luk! A kromě toho, je pozdě.“

„Co jsi vzala?“

151

Než stačila odpovědět, uslyšel jsem mohutné skřípání a nebe

zakryl stín.

„Pryč!“ Hnal jsem se z kopce, Bianca hned za mnou a noha

obra vyrazila kráter do země tam, kde jsme se schovávali.

„Hej, Talosi!“ zaječel Grover, ale nestvůra zvedla meč a

shlížela na Bianku a na mě.

Grover zahrál něco rychlého na píšťalu. Sražené sloupy

elektrického vedení se na silnici roztančily. Pochopil jsem, co má

Grover za lubem, o zlomek vteřiny předtím, než se to stalo. Jeden

sloup, pořád spojený s dráty, vylétl k Talosově noze a omotal se mu

kolem kotníku. Dráty zajiskřily a vyslaly obrovi do zad elektrický

výboj.

Talos se obrátil, skřípal a jiskřil. Grover nám tím daroval pár

vteřin.

„Jdeme!“ řekl jsem Biance. Ale ta stála ztuhlá na místě. Vytáhla

z kapsy malou kovovou figurku, sošku boha. „To… bylo to pro

Nika. Jediná figurka, kterou neměl.“

„Jak můžeš v takové chvíli myslet na Mýtomagii?“ nechápal

jsem.

V očích měla slzy.

„Zahoď to,“ domlouval jsem jí. „Možná nás ten obr nechá být.“

Neochotně sošku pustila, ale nestalo se nic.

Obr dál útočil na Grovera. Zabodl meč do kopce odpadků, o

kousek minul, ale kovový šrot Grovera zavalil jako lavina a pak už

jsem ho neviděl.

„Ne!“ zaječela Thalia. Namířila na obra kopí. Vyrazil z něj

modrý oblouk blesku, zasáhl nestvůru do rezavého kolena a to se

roztříštilo. Obr se zhroutil, ale hned se zase začal zvedat. Těžko

říct, jestli vůbec něco cítil. V napůl roztaveném obličeji nebyly

vidět žádné city, ale měl jsem pocit, že je naštvaný, jak jen se může

naštvat dvacet pater vysoký kovový zápasník.

Zvedl nohu, aby dupl, a já si všiml, že má chodidlo

vroubkované jako spodek tenisky. V patě měl díru jako veliký

průlez a kolem něj se obtáčel červený nápis JEN PRO OBSLUHU,

což jsem rozluštil, až když se noha snesla dolů.

„Mám šílený plán,“ ozval jsem se.

152

Bianca se na mě nervózně podívala. „Jak myslíš.“

Řekl jsem jí o tom vstupu pro obsluhu. „Třeba je nějaký

způsob, jak tu věc ovládat. Nějaký vypínač nebo co. Půjdu

dovnitř.“

„Jak? To by ses mu musel dostat pod nohu! Rozmačkal by tě.“

„Zabav ho,“ nařídil jsem jí. „Stačí mi jen si to dobře

načasovat.“

Bianca zatnula zuby. „Ne. Půjdu já.“

„Nemůžeš. Nemáš s tím zkušenosti! Umřeš.“

„Můžu za to já, že se do nás ta nestvůra pustila,“ řekla. „Takže

je to moje povinnost. Tumáš.“ Zvedla tu sošku boha a vtiskla mi ji

do ruky. „Kdyby se něco stalo, dej to Nikovi. Řekni mu… řekni

mu, jak se to stalo.“

„Bianko, to ne!“

Ale nečekala na mě. Vyrazila k levé noze netvora.

Právě se soustředil na Thalii. Poznala už, že obr je veliký, ale

pomalý. Pokud se u něj člověk drží dost blízko a nenechá se

rozmačkat, může ho oběhnout a přežít to. Aspoň zatím to

fungovalo.

Bianca se dostala až k obrově noze a snažila se balancovat na

kovovém šrotu, který se pod vahou obra propadal a sypal.

Zoe vykřikla: „Co to děláš?“

„Zařiď, ať zvedne nohu!“ houkla na ni.

Zoe vystřelila obrovi do tváře a šíp mu vletěl přímo do nosní

dírky. Kolos se napřímil a zavrtěl hlavou.

„Hej, Smetáku!“ zaječel jsem. „Tady, dole!“

Rozběhl jsem se mu k palci a zabodl do něj Anaklusmos.

Kouzelný meč vyřízl do bronzu šrám.

Můj plán bohužel vyšel. Talos se podíval dolů a zvedl nohu,

aby mě rozmáčkl jako štěnici. Neviděl jsem, co Bianca dělá. Musel

jsem se obrátit a utíkat. Noha se snesla dolů asi tak pět centimetrů

za mnou, až mě to vyhodilo do vzduchu. Praštil jsem se do něčeho

tvrdého a celý popletený se posadil. Vrazilo mě to přímo do

ledničky.

Netvor se to se mnou chystal skoncovat, ale Grover se mezitím

nějak vyhrabal z hromady odpadků. Divoce zahrál na píšťalu a jeho

153

hudba přivolala další sloup elektrického vedení, který Talose praštil

do stehna. Nestvůra se obrátila. Grover chtěl utéct, ale musel být ze

vší té magie moc vyčerpaný. Udělal dva kroky, spadl a nezvedal se.

„Grovere!“ S Thalií jsme se k němu rozběhli, ale věděl jsem, že

to nestihneme.

Nestvůra zvedla meč, aby Grovera zničila. Pak ztuhla.

Talos naklonil hlavu na stranu, jako by zaslechl nějakou novou

divnou muziku. Začal divně škubat rukama a nohama, jako by

tančil kuřecí tanec. Pak zatnul pěst a praštil sám sebe do obličeje.

„Paráda, Bianko!“ vykřikl jsem.

Zoe se zatvářila zděšeně. „Ona jest uvnitř?“

Nestvůra vrávorala kolem a mně došlo, že jsme pořád v

nebezpečí. Popadli jsme s Thalií Grovera a utíkali s ním k silnici.

Zoe už byla před námi. Zakřičela: „Jak se Bianca dostane ven?“

Obr se znovu praštil do hlavy a pustil meč. Celé tělo se mu

rozklepalo, zavrávoral k drátům elektrického vedení.

„Pozor!“ zaječel jsem, ale bylo pozdě.

Kotník obra se zachytil za dráty a po těle mu vyjely modré

jiskry elektřiny. Doufal jsem, že je to uvnitř izolované. Netušil

jsem, co se tam asi děje. Obr se naklonil zpátky nad smetiště.

Upadla mu pravá ruka a s děsivým PRÁSK! přistála ve šrotu.

Povolila i levá ruka. Rozpadal se v kloubech.

Talos se rozběhl.

„Počkej!“ zaječela Zoe. Hnali jsme se za ním, ale rozhodně

jsme mu nemohli stačit. Odpadaly další a další kusy robota a

stavěly se nám do cesty.

Obr se rozpadal seshora: zhroutila se mu hlava, hruď a nakonec

i nohy. Když jsme se dostali k vraku, horečně jsme pátrali po

Biance a volali ji. Lezli jsme po obrovských dutých kusech, po

nohách i po hlavě. Pátrali jsme, dokud nezačalo vycházet slunce,

ale marně.

Zoe si sedla a rozbrečela se. Ohromilo mě, že ji tak vidím.

Thalia vztekle řvala a bodala obra mečem do rozbitého obličeje.

„Můžeme hledat dál,“ navrhl jsem. „Je už světlo. Najdeme ji.“

„Ne, nenajdeme,“ vyrazil ze sebe Grover nešťastně. „Stalo se to

přesně tak, jak se to mělo stát.“

154

„O čem to mluvíš?“ chtěl jsem vědět.

Podíval se na mě velkýma uslzenýma očima. „To proroctví.

Jednoho pozbudou tam, kde déšť nepadá, v žíznivé krajině.“

Proč jsem to nepředvídal? Proč jsem ji nechal jít místo sebe?

A tak jsme dřepěli v poušti. A Bianca di Angelo byla pryč.

155

Čtrnáctá kapitola

MÁM PŘEHRADNÍ PROBLÉM

a

N kraji skládky jsme našli odtahový vůz, tak starý, že už ho

možná taky vyhodili. Ale motor chytil a nádrž byla plná, proto

jsme se rozhodli, že si ho půjčíme.

Řídila Thalia. Nevypadala tak otřesená jako Zoe nebo Grover

nebo já.

„Ty kostry tam pořád někde jsou,“ připomněla nám. „Musíme

se pohnout dál.“

Vezla nás pouští, pod jasně modrou oblohou, pískem tak

zářivým, že až bolelo se na něj podívat. Zoe seděla vpředu s Thalií.

My s Groverem jsme se usadili vzadu na korbě a opřeli se o

naviják. Vzduch byl chladný a suchý, ale to příjemné počasí nám

po ztrátě Bianky připadalo tak nějak nepatřičné.

Sevřel jsem v ruce malou sošku, která ji stála život. Pořád jsem

ani netušil, jaký bůh to má být. Nico to bude vědět.

Ach, bohové… co jenom řeknu Nikovi?

Chtělo se mi věřit, že Bianca pořád někde žije. Ale měl jsem

nepříjemný pocit, že nadobro zmizela.

„Měl jsem to být já,“ zavrčel jsem. „Já jsem měl vlézt do toho

obra.“

„To neříkej!“ zpanikařil Grover. „Stačilo, že zmizela Annabeth

a teď ještě Bianca. Myslíš, že bych vydržel, kdybys…“ Popotáhl.

„Myslíš, že bych mohl mít nějakého jiného nejlepšího kamaráda?“

„Ale jdi, Grovere…“

Otřel si oči zamaštěným hadrem, po kterém mu zůstaly na tváři

šmouhy jako válečné maskování. „Já… jsem v pohodě.“

Ale nebyl. Od té bitvy tam v Novém Mexiku – bohové vědí, co

se tam stalo, když kolem provál ten divoký vítr – vypadal dost

neduživě a ještě citlivěji než obyčejně. Bál jsem se s ním o tom

mluvit, aby se nerozbrečel.

156

Když má člověk bázlivějšího kamaráda, než je sám, je na tom

jedna dobrá věc. Uvědomil jsem si, že nemůžu zůstat tak smutný.

Musel jsem se donutit nemyslet na Bianku a udržovat nás v

pohybu, jako to dělala Thalia. Uvažoval jsem, o čem si se Zoe

vpředu v autě asi povídají.

Odtahovému autu došel benzin na kraji kaňonu řeky. Ani to

nevadilo, protože tam stejně končila silnice.

Thalia vystoupila a zabouchla dveře. Hned potom praskla jedna

pneumatika. „Prima. Co ještě?“

Pátral jsem po obzoru. Moc toho vidět nebylo. Poušť všude

kolem, občas skupiny vyprahlých kopců. Jediný zajímavý tu byl

kaňon. Řeka samotná nic moc, třicet nebo čtyřicet metrů na šířku,

zelená voda s několika peřejemi, ale do pouště vykrajovala velikou

stopu. Pod námi se svažovaly skalní útesy.

„Je tady cesta,“ oznámil nám Grover. „Tudy se dostaneme k

řece.“

Snažil jsem se zahlédnout, o čem mluví, a konečně jsem si

všiml drobné římsy, která se klikatila dolů po skalní stěně. „To je

stezka pro kozy,“ namítl jsem.

„No a?“ zeptal se.

„My ostatní nejsme kozy.“

„To zvládneme,“ věřil Grover. „Myslím.“

Uvažoval jsem o tom. Už jsem po útesech lezl, ale nelíbilo se

mi to. Pak jsem se podíval na Thalii a viděl jsem, jak zbledla. Ten

její problém s výškami… nikdy by to nezvládla.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Já, ehm, myslím, že bude lepší jít

dál proti proudu.“

Grover namítl: „Ale –“

„Pojďte,“ zavelel jsem. „Procházka nám jenom prospěje.“

Podíval jsem se na Thalii. Pohledem mi rychle naznačila Díky.

Šli jsme podél řeky asi půl míle a pak jsme se dostali k

mírnějšímu svahu, který vedl k vodě. Na břehu stála půjčovna

kánoí, teď mimo sezonu zavřená, ale nechal jsem na pultě hraničku

zlatých drachem a poznámku Za dvě kánoe.

157

„Musíme jet proti proudu,“ ozvala se Zoe. Bylo to poprvé od té

skládky, co jsem ji slyšel promluvit, a vylekalo mě, jak hrozně její

hlas zněl, jako by měla chřipku. „Ale ty peřeje jsou moc rychlé.“

„Nech to na mně,“ řekl jsem. Spustili jsme kánoe na vodu.

Když jsme si brali pádla, odtáhla mě Thalia stranou. „Díky za

tamto.“

„To nestojí za řeč.“

„Ty vážně dokážeš…“ Kývla směrem k peřejím. „Víš co.“

„Myslím, že jo. Obyčejně to s vodou umím.“

„Vezmeš si k sobě Zoe?“ zeptala se. „Myslím, hm, možná s ní

dokážeš promluvit.“

„To se jí nebude líbit.“

„Prosím. Nevím, jestli bych s ní vydržela v jedné lodi. Ona…

začíná mi dělat starosti.“

Byla to asi ta poslední věc, do které se mi chtělo, ale přikývl

jsem.

Thalia se uvolnila. „Máš tu věc u mě.“

„Dvě věci.“

„Jednu a půl,“ smlouvala Thalia.

Usmála se na mě a já si na vteřinku uvědomil, že ji mám vlastně

docela rád, když na mě zrovna neječí. Obrátila se a pomohla

Groverovi stáhnout jejich kánoi do vody.

Jak se ukázalo, nemusel jsem se s peřejemi nijak namáhat.

Jakmile jsme vypluli na řeku, podíval jsem se přes okraj loďky a

zjistil, že na mě hledí pár najád.

Vypadaly jako normální holky, jaké potkáte v každém

obchoďáku, až na to, že byly pod vodou.

Ahoj, pozdravil jsem je.

Vydaly bublavý zvuk, což mohlo znamenat hihňání. To jsem

nevěděl jistě. Rozumět najádám se mi moc nedařilo.

Máme namířeno nahoru proti proudu, řekl jsem jim. Myslíte, že

byste mohly –

Než jsem to stačil doříct, vybraly si každá jednu kánoi a začaly

nás postrkovat nahoru po řece. Vyrazili jsme tak rychle, až se

Grover svalil do loďky a kopyta mu trčela nahoru.

„Nesnáším najády,“ zavrčela Zoe.

158

Zezadu z lodi vyrazil proud vody a zasáhl Zoe do obličeje.

„Potvory jedny!“ Zoe se natáhla po luku.

„No tak,“ zarazil jsem ji. „Jenom si hrají.“

„Zatracené vodní víly. Nikdy mi neodpustily.“

„Co ti neodpustily?“

Přehodila si luk zase přes rameno. „To už jest dávno. Nezáleží

na tom.“

Hnali jsme se nahoru po řece a na obou stranách se tyčily útesy.

„To, co se stalo Biance, není tvoje vina,“ domlouval jsem jí.

„Ale moje. Nechal jsem ji jít.“

Počítal jsem, že jí to dá záminku, aby se do mě mohla pustit.

Aspoň by se zbavila deprese.

Místo toho svěsila ramena. „Ne, Percy. To já jsem ji dotlačila

do té výpravy. Měla jsem strach. Ona byla silná polokrevná. A

měla i laskavé srdce. Já… já myslím, že by z ní byla příští

velitelka.“

„Ale velitelka jsi přece ty.“

Sevřela řemen svého toulce. Takhle unavenou jsem ji ještě

neviděl. „Nic nevydrží navěky, Percy. Já vedu Lov už dva tisíce let,

a nijak jsem nezmoudřela. A teď se ocitla v nebezpečí sama

Artemis.“

„Koukej, to si nemůžeš vyčítat.“

„Kdybych byla trvala na tom, že půjdu s ní –“

„Ty si myslíš, že bys dokázala bojovat s něčím tak mocným, že

to dokázalo unést Artemidu? Nezmohla bys nic.“

Zoe neodpověděla.

Útesy kolem řeky rostly do výšky. Na vodu padaly dlouhé stíny

a kvůli nim bylo mnohem chladněji, i když vládl jasný den.

Bez uvažování jsem vytáhl z kapsy Anaklusmos. Zoe se na pero

podívala a zatvářila se utrápeně.

„To jsi vyrobila ty,“ řekl jsem.

„Kdo ti to pověděl?“

„Zdálo se mi o tom.“

Přísně si mě měřila pohledem. Vsadil bych se, že mi vynadá do

bláznů, ale jenom si vzdychla. „Byl to dárek. A chyba.“

„Kdo byl ten hrdina?“ zeptal jsem se.

159

Zoe zavrtěla hlavou. „Nenuť mě říkat jeho jméno. Přísahala

jsem, že o něm už nikdy nepromluvím.“

„Děláš, jako bych ho měl znát.“

„Určitě ho znáš, hrdino. Copak vy všichni kluci nechcete být

jako on?“

Mluvila tak hořce, že jsem se rozhodl nevyzvídat, co tím myslí.

Shlédl jsem na Anaklusmos a poprvé mě napadlo, jestli náhodou

není prokletý.

„Tvá matka byla vodní bohyně?“ zeptal jsem se.

„Ano, Pleiona. Měla pět dcer. Mé sestry a mě. Hesperidky.“

„To byly ty holky, které žily v zahradě na kraji Západu. S

jabloní se zlatými jablky. Hlídal je drak.“

„Správně,“ přisvědčila Zoe teskně. „Ladon.“

„Ale nebyly ty sestry jenom čtyři?“

„Teď jsou. Já byla vyhnaná. Zapomenutá. Vymazaná, jako bych

nikdy neexistovala.“

„Proč?“

Zoe ukázala na mé pero. „Protože jsem zradila vlastní rodinu a

pomohla hrdinovi. Nenajdeš to ani v té legendě. Nikdy se o mně

nezmínil. Když mu nevyšel přímý útok na Ladona, vnukla jsem mu

nápad, jak ukrást jablka a oklamat otce, ale všechnu slávu si odnesl

on sám.“

„Ale –“

Žbluňk, žbluňk, ozvala se najáda v mé hlavě. Kánoe

zpomalovala.

Podíval jsem se dopředu a viděl jsem proč.

Dál už nás odvézt nemohly. Řeka byla zablokovaná. V cestě

nám stála přehrada velká jako fotbalový stadion.

„Hooverova přehrada,“ řekla Thalia. „Je obrovská.“

Stáli jsme na kraji řeky a vzhlíželi k betonovému oblouku, který

se tyčil mezi útesy. Po vršku přehradní zdi chodili lidé. Byli tak

drobní, že vypadali jako blechy.

Najády odpluly s velikým reptáním – ne že bych jim rozuměl,

ale bylo jasné, že tu přehradu, která blokuje jejich krásnou řeku,

160

nenávidí. Naše kánoe se nesly zpátky po proudu, točily se v brázdě

přehradních výpustí.

„Dvě stě metrů vysoká,“ poznamenal jsem. „Postavená ve

třicátých letech.“

„Pětatřicet kilometrů krychlových vody,“ dodala Thalia.

Grover si vzdychl. „Největší stavební projekt ve Spojených

státech.“

Zoe na nás jen hleděla. „Jak to všechno víte?“

„To Annabeth,“ vysvětlil jsem. „Ona milovala architekturu.“

„Byla blázen do památníků,“ přikývla Thalia.

„Věčně o tom přednášela,“ popotáhl Grover. „To byla ale

otrava.“

„Kéž by tu byla,“ povzdechl jsem si.

Ostatní přikývli. Zoe si nás pořád divně prohlížela, ale mně to

bylo jedno. Připadalo mi jako krutý vtip, že jsme se dostali k

Hooverově přehradě, jedné z Annabethiných nejoblíbenějších, a

ona sama tu není a nemůže ji vidět.

„Měli bychom se dostat nahoru,“ navrhl jsem. „Kvůli ní. Jenom

abychom mohli říct, že jsme tu byli.“

„Jste blázni,“ usoudila Zoe. „Ale vede tam silnice.“ Ukázala na

velké kryté parkoviště blízko vršku přehrady. „Takže se tam vážně

půjdeme podívat.“

Museli jsme jít skoro hodinu, než jsme objevili stezku, která vedla

nahoru na silnici. Táhla se po východní straně řeky. Po ní jsme se

obloukem vrátili zpátky k přehradní hrázi. Nahoře bylo chladno a

větrno. Na jedné straně se rozkládalo veliké jezero, lemované

vyprahlými pouštními horami. Na druhé straně se přehradní zeď

svažovala jako nejnebezpečnější skateboardová rampa na světě dvě

stě metrů dolů k řece a k vodě, která vířila z propustí.

Thalia šla uprostřed silnice, co nejdál od okrajů. Grover pořád

čenichal ve vzduchu a tvářil se nervózně. Neříkal nic, ale já věděl,

že cítí nestvůry.

„Jak jsou blízko?“ zeptal jsem se ho.

161

Zavrtěl hlavou. „Možná ani nejsou blízko. Ten vítr nad

přehradou, ta poušť všude kolem… pach se může nést celé míle.

Ale přichází z několika směrů. To se mi nelíbí.“

Ani mně se to nelíbilo. Byla už středa, jenom dva dny chyběly

do zimního slunovratu, a my před sebou měli ještě pořád dlouhou

cestu. Další nestvůry jsme nemohli potřebovat.

„Tam v návštěvnickém centru je snack bar,“ oznámila nám

Thalia.

„Tys už tady byla?“ zeptal jsem se jí.

„Jednou. Podívat se na ty strážce.“ Ukázala na druhý konec

přehrady. Ve skalní stěně tam byla vysekaná plošina se dvěma

obřími bronzovými sochami. Vypadaly trochu jako sošky Oscarů s

křídly.

„Byly zasvěceny Diovi, když se přehrada postavila,“ řekla

Thalia. „Dar od Athény.“

Všude kolem se tlačili turisté. Vypadalo to, že hledí sochám na

nohy.

„Co to dělají?“ zeptal jsem se.

„Hladí jim palce,“ vysvětlila Thalia. „Myslí si, že jim to přinese

štěstí.“

„Proč?“

Zavrtěla hlavou. „Smrtelníci mají pitomé nápady. Nevědí, že

sochy jsou zasvěceny Diovi, ale tuší, že je na nich něco

zvláštního.“

„Když jsi tu byla posledně, mluvily s tebou?“

Thalia se zachmuřila. Odhadoval jsem, že sem předtím přijela

právě kvůli něčemu takovému – doufala, že se dočká znamení od

otce. Nějakého kontaktu. „Ne. Nedělají nic. Jsou to jenom obří

kovové sochy.“

Vzpomněl jsem si na poslední velkou kovovou sochu, na kterou

jsme narazili. Nedopadlo to moc dobře. Ale rozhodl jsem se to

nepřipomínat.

„Najdeme to přehradní občerstvení,“ rozhodla Zoe. „Měli

bychom se najíst, dokud to jde.“

Grover se usmál. „Přehradní občerstvení?“

Zoe zamrkala. „Ano. Co je tom legračního?“

162

„Nic,“ pokoušel se Grover udržet vážnou tvář. „Dal bych si pár

přehradních hranolků.“

Tomu se zasmála dokonce i Thalia. „A já si skočím na

přehradní záchod.“

Možná to bylo tím, že jsme byli tak unavení a zničení, ale začal

jsem se culit a Thalia a Grover se přidali, kdežto Zoe na nás jenom

hleděla. „Já tomu nerozumím.“

„Já se chci napít z přehradní fontánky,“ zahýkal Grover.

„A…“ Thalia se snažila chytit dech. „Já si chci koupit přehradní

tričko.“

Rozchechtal jsem se a byl bych se smál celý den, ale najednou

jsem uslyšel:

„Búúúú.“

Smích se mi na tváři rozplynul. Uvažoval jsem, jestli jsem to

neslyšel jen v duchu, ale i Grover se přestal smát. Popleteně se

rozhlížel. „Neslyšel jsem teď krávu?“

„Přehradní krávu?“ smála se Thalia.

„Počkej,“ přerušil ji Grover. „Já to myslím vážně.“

Zoe se zaposlouchala. „Já nic neslyším.“

Thalia se dívala na mě. „Percy, není ti nic?“

„Ne,“ řekl jsem. „Běžte napřed. Já přijdu hned.“

„Co se děje?“ zeptal se Grover.

„Nic,“ odbyl jsem ho. „Já… potřebuju jenom minutku. Na

přemýšlení.“

Zaváhali, ale asi jsem vypadal rozčileně, protože nakonec odešli

do návštěvnického centra beze mě. Jakmile zmizeli, rozběhl jsem

se k severnímu okraji hráze a nakoukl přes něj.

„Búúúú.“

Plavala asi o deset metrů níž v jezeře, ale slyšel jsem ji jasně:

byla to moje kamarádka ze zálivu Long Islandu, hadí kráva Bessie.

Rozhlédl jsem se. Na přehradní hrázi bylo rušno. Pobíhající

skupinky dětí. Spousta postarších lidí. Pár rodin. Ale nikdo si

Bessie zřejmě ještě nevšiml.

„Co tady děláš?“ zeptal jsem se jí.

„Búúúú!“

Měla naléhavý hlas, jako by mě chtěla před něčím varovat.

163

„Jak ses sem dostala?“ zeptal jsem se. Byli jsme tisíce mil od

Long Islandu, stovky mil ve vnitrozemí. Rozhodně nemohla celou

tu cestu sem uplavat. A přesto tu byla.

Bessie obeplula kruh a trkla hlavou do boku přehrady.

„Búúúú!“

Chtěla, abych šel za ní. Říkala mi, abych si pospíšil.

„Nemůžu,“ namítl jsem. „Mám uvnitř kamarády.“

Hleděla na mě smutnýma hnědýma očima. Pak vyrazila ještě

jedno naléhavé „Búúú!“, udělala salto a zmizela ve vodě.

Váhal jsem. Něco se dělo. Snažila se mi to říct. Uvažoval jsem,

že přeskočím přes okraj a půjdu za ní, ale pak jsem strnul. Chlupy

na rukách se mi naježily. Podíval jsem se na východní stranu

přehradní silnice a uviděl, jak ke mně pomalu kráčejí dva muži.

Měli na sobě šedé maskáče, které poblikávaly na kostnatých tělech.

Protlačili se skupinou dětí a odstrčili je stranou. Nějaký kluk

křikl: „Hej!“ Jeden bojovník se obrátil a tvář se mu na chvilku

proměnila na lebku.

„Jé!“ vyjeklo děcko a celá skupina couvla.

Rozběhl jsem se do návštěvnického centra.

Už jsem byl skoro u schodů, když jsem uslyšel svištění

pneumatik. Uprostřed silnice na západní straně přehrady zastavila

smykem černá dodávka a málem najela do nějakých starých lidí.

Dveře se otevřely a vyhrnuli se z nich další kostlivci. Byl jsem

obklíčený.

Vyrazil jsem po schodech dolů a ke vstupu do muzea.

Bezpečnostní služba u detektoru kovu zaječela: „Hej, chlapče!“ Ale

já se nezastavil.

Hnal jsem se mezi exponáty a krčil se za výpravou turistů.

Hledal jsem kamarády, ale nikde jsem je neviděl. Kde je to

přehradní občerstvení?

„Stát!“ zaječel chlapík od detektoru.

Neměl jsem kam utéct než do výtahu se skupinou. Vmáčkl jsem

se dovnitř, zrovna když se zavíraly dveře.

„Nyní pojedeme dvě stě metrů dolů,“ vykládala zvesela naše

průvodkyně. Byla to pracovnice národního parku, měla dlouhé

černé vlasy svázané dozadu do ohonu a tónované brýle. Zřejmě si

164

ani nevšimla, že mě někdo honil. „Nedělejte si starosti, dámy a

pánové, tento výtah se málokdy zasekne.“

„Jede to do snack baru?“ zeptal jsem se.

Několik lidí za mnou se zasmálo. Průvodkyně se na mě

podívala. Z jejího pohledu mě začalo mrazit po těle.

„Jede k turbínám, mladíku,“ poučila mě ta žena. „Copak jste

neposlouchal mou poutavou přednášku nahoře?“

„Ale, ano, jistě. Existuje z přehrady ještě jiná cesta ven?“

„Je to slepá ulička,“ prohlásil jeden turista za mnou. „Proboha.

Jediná cesta ven vede druhým výtahem.“

Dveře se otevřely.

„Postupujte rovnou dopředu, přátelé,“ nasměrovala nás

průvodkyně. „Na konci chodby na vás čeká kolega.“

Neměl jsem jinou možnost než vyjít se skupinou. „A vy, mladý

muži,“ zavolala za mnou průvodkyně. Ohlédl jsem se. Sundala si

brýle. Oči měla překvapivě šedé, připomínaly bouřkové mraky.

„Vždycky existuje nějaká cesta ven, když je člověk dost chytrý a

dokáže najít.“

Dveře výtahu se zavřely, průvodkyně zůstala uvnitř a já osaměl.

Než jsem se stačil pořádně zamyslet nad tou ženou ve výtahu,

ozvalo se zpoza rohu cink. Otevíral se druhý výtah a já uslyšel

nezaměnitelný zvuk – klapání zubů kostlivců.

Rozběhl jsem se za svou výpravou tunelem, vytesaným ve

skalním masivu. Připadalo mi, že běžím celou věčnost. Stěny byly

vlhké a vzduch hučel elektřinou duněním vody. Vynořil jsem se na

balkonu ve tvaru písmene U nad velikou halou. O padesát metrů

níž pracovaly obří turbíny. Byl to rozlehlý prostor, ale žádnou jinou

cestu ven jsem neviděl, pokud bych nechtěl skočit přímo do turbín

a proměnit se na elektřinu. A to mě nelákalo.

Další průvodce tam mluvil do mikrofonu, vyprávěl turistům o

vodních zásobách v Nevadě. Modlil jsem se, aby byli Thalia, Zoe a

Grover v pořádku. Možná už jsou zajatí, nebo jedí v baru a vůbec

nevědí, že nás obklíčili. A já pitomec jsem se nechal chytit do pasti

stovky metrů pod zemí.

Prodíral jsem se davem a snažil jsem se nedělat to moc

nápadně. Na druhé straně balkonu byla chodba – možná bych se

165

tam někde mohl schovat. Držel jsem ruku na Anaklusmosu,

připraven udeřit.

Než jsem se dostal na druhou stranu balkonu, měl jsem nervy

nadranc. Zacouval jsem do chodbičky a pozoroval tunel, odkud

jsem přišel.

Pak se přímo za mnou ozvalo ostré Chhhh! Znělo to jako hlas

kostlivce.

Bez uvažování jsem otevřel Anaklusmos, bleskurychle se

obrátil a máchl mečem.

Holka, kterou jsem se právě pokusil rozporcovat napůl, zaječela

a upustila kapesník.

„Bože můj!“ houkla. „To zabiješ každého, kdo se chce

vysmrkat?“

Jako první mi projelo hlavou, že jí meč neublížil. Čistě a

neškodně jí projel tělem. „Ty jsi smrtelnice!“

Nevěřícně si mě změřila pohledem. „Co má tohle znamenat?

Jistěže jsem smrtelnice! Jak jsi propašoval ten meč přes ochranku?“

„Já ne – Počkat, ty vidíš, že to je meč?“

Holka obrátila oči ke stropu. Byly zelené stejně jako moje.

Měla kudrnaté hnědé vlasy, trochu do červena. Nos měla taky

červený, asi od rýmy. Oblečená byla ve velké hnědé mikině s

emblémem Harvardu a v džínách, plných skvrn od fixů a drobných

dírek, jako by je z nudy špikovala vidličkou.

„No, buď je to meč, nebo největší párátko na světě,“ prohlásila.

„A jak to, že mi neublížil? Teda, ne že bych si stěžovala. Kdo jsi?

A páni, co to máš na sobě? To je ušité ze lví kůže?“

Chrlila na mě tolik otázek, že mi připadalo, jako by mě

bombardovala kameny. Nenapadalo mě, co říct. Podíval jsem se na

rukávy, jestli se kožich nemejského lva náhodou neproměnil zpátky

na kožešinu, ale pořád mi připadal jako hnědý zimní kabát.

Věděl jsem, že mě kostnatí bojovníci pořád pronásledují. Neměl

jsem čas. A přesto jsem zíral na tu zrzku. Pak jsem si vzpomněl, co

udělala Thalia ve Westoveru, aby zmátla učitele. Možná bych to s

mlhou taky dokázal.

Pořádně jsem se soustředil a luskl prsty. „Nevidíš meč,“ řekl

jsem té holce. „Je to jenom propiska.“

166

Zamrkala. „Ehm… to teda ne. Je to meč, ty troubo.“

„ Kdo jsi?“ chtěl jsem vědět.

Rozhořčeně zabručela: „Rachel Elizabeth Dareová. A odpovíš

mi teď laskavě i ty, nebo mám zavolat ochranku?“

„Ne!“ řekl jsem. „Teda, chci říct, mám dost naspěch. Mám

malér.“

„Tak máš naspěch, nebo malér?“

„Hm, obojí.“

Podívala se mi přes rameno a vykulila oči. „Záchod!“

„Co?“

„Na záchod! Za mnou! Dělej!“

Netušil jsem proč, ale poslechl jsem ji. Vklouzl jsem na pánské

záchodky a nechal Rachel Elizabeth Dareovou stát venku. Později

mi to připadalo jako zbabělost. Ale taky vím, že mi to zachránilo

život.

Slyšel jsem klapání a syčení kostlivců, jak se blížili.

Sevřel jsem Anaklusmos pevněji. Co mě to napadlo? Nechal

jsem venku smrtelnou holku, aby tam umřela. Chystal jsem se

vyrazit zas ven a bojovat, ale najednou jsem uslyšel, jak Rachel

Elizabeth Dareová začala drmolit jako kulomet: „Ach můj bože!

Viděli jste toho kluka? Ještě že už jste tady. Chtěl mě zabít! Měl

meč, proboha. Co jste za ochranku, že pustíte cvoka, co se ohání

mečem, do národního památníku? Sakra! Utíkal tamhle k těm

turbínovým nesmyslům. Myslím, že přeskočil přes zábradlí nebo

co. Možná spadl.“

Kostlivci vzrušeně zaklapali zuby. Slyšel jsem, jak se vzdalují.

Rachel otevřela dveře. „Čistý vzduch. Ale měl by sis pospíšit.“

Vypadala, že je trochu mimo. Tvář měla šedou a zpocenou.

Nakoukl jsem za roh. Tři kostnatí bojovníci se hnali na druhou

stranu balkonu. Cesta k výtahu se na pár vteřin uvolnila.

„Máš to u mě, Rachel Elizabeth Dareová.“

„Co je to za týpky?“ zeptala se. „Vypadali jako –“

„Kostry?“

Stísněně přikývla.

„Udělej něco pro sebe,“ poprosil jsem ji. „Zapomeň na to.

Zapomeň, že jsi mě viděla.“

167

„Mám zapomenout, že ses mě pokusil zabít?“

„Jo. Na to taky.“

„Ale kdo jsi?“

„Percy –“ začal jsem. Pak se kostlivci obrátili. „Padám!“

„Co je to za jméno, Percy Padám?“

Vyrazil jsem k východu.

Jídelna byla plná dětí, které si užívaly nejlepší část výletu – oběd

na přehradě. Thalia, Zoe a Grover tam seděli u jídla.

„Musíme pryč,“ zalapal jsem po dechu. „Hned!“

„Ale právě jsme dostali burritos!“ namítla Thalia.

Zoe se zvedla a zamumlala nějakou nadávku ve starořečtině.

„Má pravdu! Podívejte se.“

Okna baru se táhla kolem celého vyhlídkového patra. Měli jsme

tak nádherný panoramatický výhled na armádu kostlivců, která nás

přišla zamordovat.

Napočítal jsem dva na východní straně přehradní silnice, ti

blokovali cestu do Arizony. Tři další na západní straně hlídali

Nevadu. Všichni byli ozbrojení obušky a revolvery.

Ale náš nejnaléhavější problém byl mnohem blíž. Ti tři

kostlivci, kteří mě pronásledovali v sále s turbínami, se teď objevili

na schodech. Uviděli mě z druhé strany jídelny a zacvakali zuby.

„Výtah!“ hlesl Grover. Vyrazili jsme tím směrem, ale ozvalo se

cink!, dveře se otevřely a vystoupili z nich tři další bojovníci. Byla

tu celá parta až na toho, kterého Bianca spálila v Novém Mexiku.

Úplně nás obklíčili.

Pak dostal Grover úžasný, dokonale groverovský nápad.

„Bitva kukuřičnými plackami!“ zaječel a hodil svou porci na

nejbližšího kostlivce.

Teda, pokud jsi ještě nikdy nedostal letícím burritem, můžeš to

považovat za štěstí. Mezi vražednými střelami je to někde na

úrovni granátů a dělových koulí. Groverův oběd zasáhl jednoho

kostlivce a srazil mu lebku z ramen. Nevím, co viděly ostatní děti v

bistru, ale začaly po sobě jako šílené házet plackami a košíčky s

hranolky a colami a nadšeně ječely a pištěly.

168

Kostlivci se pokoušeli mířit revolvery, ale bylo to k ničemu.

Všude létaly kosti a jídlo a pití.

V tom zmatku jsme se s Thalií vypořádali s dalšími dvěma

kostlivci na schodech a odpálili je na stůl s kečupy a hořčicí. Když

jsme se všichni hnali dolů, svištěly nám nad hlavami mexické

omáčky.

„Co teď?“ zeptal se Grover, když jsme vyrazili ven.

Odpověď jsem neměl. Bojovníci na silnici se k nám přibližovali

z obou stran. Rozběhli jsme se přes cestu k pavilonu s okřídlenými

bronzovými sochami, ale tím jsme se jen nechali zahnat k hoře.

Kostlivci postupovali dál, vytvořili kolem nás rojnici. Jejich

bratříčci z bistra se jim hnali na pomoc. Jeden si ještě připevňoval

hlavu na ramena. Další byl celý od kečupu a hořčice. Dvěma uvízly

mezi žebry placky. Netvářili se, že by z toho měli velkou radost.

Vytáhli obušky a blížili se.

„Čtyři na jedenáct,“ zamumlala Zoe. „A oni nemůžou umřít.“

„Bylo to s váma fajn, lidi,“ loučil se třesoucím se hlasem

Grover.

Koutkem oka jsem zahlédl něco zářivého. Ohlédl jsem se za

sebe na nohy sochy. „Páni,“ řekl jsem. „Vážně mají vyleštěné

palce.“

„Percy!“ napomenula mě Thalia. „Na tohle není čas.“

Ale nemohl jsem si pomoct, hleděl jsem na ty dva obří

bronzové chlapíky s vysokými ostrými křídly, podobnými nožům

na otvírání obálek. Celí postupem let zhnědli až na palce, ty zářily

jako nové mince, které lidé odjakživa třou pro štěstí.

Štěstí. Požehnání Dia.

Vzpomněl jsem si na tu průvodkyni ve výtahu. Na její šedé oči

a na úsměv. Cože to říkala? Vždycky existuje nějaká cesta ven, když

je člověk dost chytrý a dokáže ji najít.

„Thalie,“ řekl jsem. „Pomodli se k otci.“

Zabodla se do mě pohledem. „Ten mi nikdy neodpoví.“

„Jenom tentokrát,“ prosil jsem. „Popros ho o pomoc. Myslím…

myslím, že nám ty sochy můžou přinést štěstí.“

Šest kostlivců zvedlo zbraně. Dalších pět vyrazilo s obušky.

Patnáct metrů od nás. Dvanáct.

169

„Dělej!“ zaječel jsem.

„Ne!“ houkla Thalia. „On mi neodpoví.“

„Tentokrát je to jiné!“

„Kdo říká?“

Zaváhal jsem. „Myslím, že Athéna.“ Thalia se zamračila, jako

by si myslela, že jsem se úplně zbláznil.

„Zkus to,“ zaprosil Grover.

Thalia zavřela oči. Pohybovala rty a tiše se modlila. I já jsem

přidal modlitbu k Annabethině mámě. Doufal jsem, že se nepletu,

že to byla ona tam v tom výtahu – že nám chtěla pomoct, abychom

jí zachránili dceru.

A nestalo se nic.

Kostlivci se blížili. Zvedl jsem meč, abych se bránil. Thalia

nastavila štít. Zoe odstrčila Grovera za sebe a namířila šíp na hlavu

jednoho kostlivce.

Padl na mě stín. Napadlo mě, že to asi bude blížící se smrt. Pak

mi došlo, že je to stín obřího křídla. Kostlivci se podívali nahoru

moc pozdě. Bronz se zaleskl a všech pět zombíků s obušky to

smetlo stranou.

Ostatní kostlivci začali pálit. Zvedl jsem na obranu lví plášť, ale

nepotřeboval jsem ho. Ti bronzoví andělé se postavili před nás a

složili křídla jako štíty. Kulky se od nich odrážely jako déšť od

střechy z vlnitého plechu. Pak oba andělé máchli dopředu a

kostlivci odletěli přes cestu.

„Člověče, to je žůžo se zvednout!“ prohlásil první anděl. Jeho

hlas zněl kovově a rezavě, jako by mu od té doby, kdy ho postavili,

nedali napít.

„Číhni mi na palce!“ řekl druhý. „U svatého Dia, co si ti turisti

myslí?“

I když mě andělé ohromili, víc mě trápili ti kostlivci. Pár jich

zase vstávalo, dávalo se dohromady, kostnaté ruce šmátraly po

zbraních.

„Malér!“ hlásil jsem.

„Dostaňte nás odtud!“ vykřikla Thalia.

Oba andělé na ni shlédli. „Diova dcera?“

„Ano!“

170

„Uslyším kouzelné slovíčko, slečno Diova dcero?“ zeptal se

anděl.

„Prosím!“

Andělé se na sebe podívali a pokrčili rameny.

„Šiklo by se protáhnout si tělo,“ rozhodl jeden.

A pak už jsem si uvědomoval jen to, že jeden z nich popadl

Thalii a mě, druhý Zoe a Grovera a vyletěli jsme přímo nahoru nad

přehradu a nad řeku. Kostnatí bojovníci se pod námi proměnili na

drobné tečky a od svahů hor zněla ozvěnou palba.

171

Patnáctá kapitola

PERU SE S POŤOUCHLÝM

DVOJČETEM SANTA CLAUSE

„ e

Ř kni mi, až to skončí,“ zaúpěla Thalia. Oči měla pevně zavřené.

Socha nás přidržovala, takže jsme spadnout nemohli, ale Thalia jí

stejně svírala paži, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě.

„Všechno je v pořádku,“ uklidňoval jsem ji.

„Jsme… jsme moc vysoko?“

Podíval jsem se dolů. Pod námi ubíhaly zasněžené hory. Natáhl

jsem nohu a skopl sníh z jednoho vrcholku.

„Ne,“ řekl jsem. „Ani ne.“

„Jsme v pohoří Sierra Nevada!“ vykřikla Zoe. Spolu s

Groverem visela z paží druhé sochy. „Tady jsem už lovila. Při téhle

rychlosti budeme za pár hodin v San Francisku.“

„Hej, hej, Frisko!“ zanotoval náš anděl. „Haló, Chucku! Můžem

zas navštívit ty kluky ze sousoší Mechaniků! Ti umějí zapařit!“

„Páni, člověče,“ ozval se druhý anděl. „Už se tam vidím!“

„Vy už jste byli v San Francisku?“ zajímal jsem se.

„My plastici si snad taky jednou za čas zasloužíme odvaz, no

ne?“ prohlásila naše socha. „Ty kluci mechanický nás vzali do de

Youngova muzea a seznámili se všema těma mramorovýma

slečinkama, chápeš. A pak –“

„Hanku!“ zasáhla druhá socha jménem Chuck. „Jsou to děcka,

člověče.“

„Jo, jasně.“ Kdyby se bronzové sochy mohly červenat, přísahal

bych, že se to Hankovi stalo. „No nic, letíme.“

Zrychlili jsme a já soudil, že andělé jsou z toho výletu celí pryč.

Hory se proměnily na kopce a pak už jsme se hnali nad

zemědělskou krajinou a nad městy a dálnicemi.

172

Grover hrál na píšťalu, aby si ukrátil čas. Zoe začala z nudy

střílet šípy na billboardy, které jsme míjeli. Pokaždé, když uviděla

obchodní dům Cíl – a míjeli jsme jich desítky – trefila se i v

rychlosti sto mil za hodinu přímo do středu jeho znaku v podobě

terče.

Thalia držela zavřené oči celou cestu. Pořád si něco mumlala,

jako by se modlila.

„To se ti povedlo,“ pochválil jsem ji. „Zeus tě vyslyšel.“

Bylo těžko říct, co si myslí, když měla zavřené oči.

„Možná,“ odpověděla. „Jak jsi vůbec utekl těm kostlivcům z

turbínového sálu? Říkal jsi, že tě zahnali do kouta.“

Vyprávěl jsem jí o té divné smrtelné holce, Rachel Elizabeth

Dareové, která zřejmě dokázala prohlédnout mlhu. Myslel jsem, že

mi Thalia vynadá do pitomců, ale jenom přikývla.

„Někteří smrtelníci to dovedou,“ potvrdila. „A nikdo neví

proč.“

Najednou mi blesklo hlavou něco, co mě nikdy dřív nenapadlo.

Moje máma byla taky taková. Viděla Mínótaura na Vrchu

polokrevných a věděla přesně, co to je. Loni ji vůbec nepřekvapilo,

když jsem jí řekl, že můj kamarád Tyson je vlastně kyklop. Možná

to celou dobu věděla. Není divu, že se o mě tak bála, když jsem

vyrůstal. Viděla skrz mlhu ještě líp než já.

„Ta holka byla docela protivná,“ zakončil jsem svoje vyprávění.

„Ale jsem rád, že jsem ji nevypařil. To by byl malér.“

Thalia přikývla. „Asi je to prima být normální smrtelník.“

Řekla to, jako by o tom často uvažovala.

„Kde chcete přistát, lidi?“ zeptal se Hank a probral mě z dřímoty.

Podíval jsem se dolů a hvízdl: „Páni.“

Viděl jsem už San Francisco na fotkách, ale na vlastní oči ne.

Připadalo mi jako nejkrásnější město, jaké jsem kdy viděl: něco

jako menší a čistší Manhattan, kdyby byl Manhattan obklopený

zelenými kopci a oparem. Byl tam veliký záliv a lodě, ostrovy a

plachetnice a Golden Gate Bridge, který vystupoval z mlhy.

Připadalo mi, že bych si to měl vyfotit na památku nebo co.

Pozdrav z Friska. Ještě jsem neumřel. Kéž byste tu byli se mnou.

173

„Tamhle,“ navrhla Zoe. „U mrakodrapu Embarcadero.“

„Prima nápad,“ pochválil ji Chuck. „Aspoň tam s Hankem

zapadnem mezi holuby.“

Všichni jsme se na něj podívali.

„Dělám si srandu,“ zašklebil se. „Do háje, copak sochy

nemůžou mít smysl pro humor?“

Jak se ukázalo, nebylo třeba se zvlášť schovávat. Bylo brzo

ráno a venku nebylo moc lidí. Přistáli jsme a vylekali jenom

jednoho bezdomovce v přístavu trajektů. Zaječel, když uviděl

Hanka a Chucka, rozběhl se a volal něco o kovových andělech z

Marsu.

Rozloučili jsme se s anděly a ti odlétli na mejdan se svými

sošími kamarády. Pak mi došlo, že netuším, co uděláme dál.

Dostali jsme se na západní pobřeží. Někde tu byla Artemis.

Doufal jsem, že i Annabeth. Ale nevěděl jsem, jak je najít, a zítra

byl zimní slunovrat. Navíc jsem neměl ani tušení, jakou nestvůru to

Artemis lovila. Čekalo se, že ta potvora si na výpravě najde nás.

Měla nám ukázat cestu, ale to se nestalo. A teď jsme trčeli v

přístavu skoro bez peněz, bez přátel a bez kapky štěstí.

Po krátké poradě jsme se shodli, že musíme zjistit, co je ta

záhadná nestvůra zač.

„Ale jak?“ zeptal jsem se.

„Nereus,“ řekl Grover.

Podíval jsem se na něj. „Co?“

„Neříkal ti Apollón, že to máš udělat? Najít Nerea?“

Přikývl jsem. Na poslední rozhovor s bohem slunce jsem už

úplně zapomněl.

„Stařec moře,“ vzpomínal jsem si. „Mám ho najít a přinutit ho,

aby nám řekl, co ví. Ale jak ho najdu?“

Zoe se zašklebila. „Starého Nerea, ano?“

„Ty ho znáš?“ zeptala se Thalia.

„Moje matka byla bohyně moře. Ano, znám ho. Bohužel se dá

najít dost snadno. Prostě půjdeš za pachem.“

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se.

„Pojďte,“ řekla bez velkého nadšení. „Ukážu vám to.“

174

Věděl jsem, že mě nečeká nic dobrého, když jsme se zastavili u

bedny s oblečením pro charitu. Zoe mě za pět minut vyparádila do

otrhané flanelové košile a džínů, které mi byly přibližně o tři čísla

větší, do jasně červených tenisek a měkkého pestrého klobouku.

„No tě pic,“ ohodnotil mě Grover a měl co dělat, aby se

nerozchechtal, „teď vypadáš úplně nenápadně.“

Zoe spokojeně přikývla. „Typický pobuda.“

„Díky,“ zavrčel jsem. „Ještě jednou, proč to vůbec dělám?“

„Už jsem ti to řekla. Abys zapadl.“

Vedla nás kus cesty zpátky k nábřeží. Po dlouhém pátrání po

molech se Zoe konečně zastavila. Ukázala pod hráz, kde se pod

dekami choulila skupina bezdomovců, a čekala, až se otevře

jídelna, kde dostanou zadarmo polévku.

„Bude tam někde dole,“ oznámila mi Zoe. „Nikdy se nepouští

moc daleko od vody. Za dne se rád opaluje.“

„Jak poznám, který z nich to je?“

„Vetři se mezi ně,“ řekla mi. „Dělej bezdomovce. Poznáš ho.

Bude páchnout… jinak.“

„Výborně.“ Na podrobnosti jsem se radši neptal. „A až ho

najdu?“

„Tak ho popadni,“ poradila mi. „A drž se ho. Vyzkouší

všechno, aby se tě zbavil. V žádném případě ho nepusť. Přinuť ho,

ať ti řekne o té nestvůře.“

„Budeme ti krýt záda,“ slibovala Thalia. Pak se natáhla a

sebrala mi něco ze zad košile – chumáč chlupů, který pocházel

bůhví odkud. „Tfuj. Vlastně ne… S tvými zády nechci mít nic

společného. Ale budeme ti fandit.“

Grover mi ukázal vztyčené palce.

Zabručel jsem, jak je prima mít takové všemocné přátele. Pak

jsem se vydal k molu.

Přitáhl jsem si klobouk do obličeje a kulhal jsem, jako bych se

měl zhroutit, což mi nedalo žádnou práci vzhledem k tomu, jak

jsem byl unavený. Minul jsem našeho známého bezdomovce od

Embarcadera, který se pořád snažil varovat druhé před kovovými

anděly z Marsu.

Ne že by nepáchl, ale páchl… obyčejně. Šel jsem dál.

175

Dvojice umouněných chlápků s plastovými taškami si mě

podezíravě změřila, jak jsem se blížil.

„Zmiz, kluku!“ zamumlal jeden.

Šel jsem dál. Smrděli hrozně, ale prostě normálně hrozně. Nic

neobyčejného.

Pak tam byla žena s hromadou plastových plameňáků, kteří jí

čouhali z nákupního vozíku. Hleděla na mě zle, jako bych jí chtěl

ty ptáky ukrást.

Na konci mola usnul na kousku slunečního světla chlap, který

vypadal asi tak na milion let. Měl na sobě pyžamo a chlupatý

župan, možná kdysi bílý. Byl tlustý a vousy měl bílé až do žluta.

Trochu připomínal Santa Clause, kdyby se Santa právě vykulil z

postele a prolezl záchodovou mísou.

A jeho smrad?

Když jsem se k němu přiblížil, ztuhl jsem. Smrděl strašně, to

ano – ale mořsky strašně. Jako horké chaluhy a mrtvé ryby a slaná

voda. Kdyby měl oceán svou odpornou stránku… tak to byl tenhle

chlap.

Měl jsem co dělat, aby se mi nezvedl žaludek, ale posadil jsem

se k němu, jako bych byl unavený. Santa otevřel podezíravě jedno

oko. Cítil jsem, jak na mě zírá, ale nepodíval jsem se na něj.

Zamumlal jsem něco o pitomé škole a pitomých rodičích a počítal,

že by to mohlo znít obstojně.

Santa Claus zase usnul.

Napnul jsem se. Věděl jsem, že to, co udělám, bude vypadat

divně. Nevěděl jsem, jak zareagují ostatní bezdomovci. Ale vrhl

jsem se na Santa Clause.

„Auuuuu!“ zaječel. Chtěl jsem ho popadnout, ale vypadalo to,

že spíš popadl on mě. Jako by byl vůbec nespal. Rozhodně se

nechoval jako slabý stařec. Měl stisk jako svěrák. „Pomoc!“ ječel a

málem mě umačkal.

„To je zločin!“ vykřikl jeden z dalších bezdomovců. „Ten kluk

se pustil do takového dědy!“

Pustil jsem se, to ano – přímo po molu, až jsem hlavou praštil

do sloupu. Na chviličku mě to omráčilo a Nereovo sevření

176

povolilo. Chystal se vzít roha. Než to ale stačil udělat, dal jsem se

zas dohromady a vrhl se na něj zezadu.

„Prachy nemám!“ Pokoušel se vstát a utéct, ale zaklesl jsem mu

ruce kolem hrudi. Smrad shnilých ryb byl strašlivý, ale držel jsem

se.

„Já prachy nechci,“ prohlásil jsem, zatímco se bránil. „Jsem

polokrevný! Chci informaci!“

Po tom se začal vzpouzet ještě víc. „Vy hrdinové! Proč si

vždycky vyberete mě?“

„Protože víte všechno!“

Zavrčel a pokusil se mě setřást ze zad. Bylo to jako držet se na

pořádně divoké centrifuze. Házel sebou, až jsem se neudržel na

nohou, ale zatnul jsem zuby a stiskl ho ještě pevněji. Vrávorali

jsme ke kraji mola a já dostal nápad.

„To ne!“ vyjekl jsem. „Do vody ne!“

Plán vyšel. Nereus okamžitě vítězně zařval a seskočil z okraje

mola. Společně jsme se vrhli do Sanfranciské zátoky.

Muselo ho překvapit, když jsem zesílil sevření, sotva mi oceán

dodal sílu. Ale Nereovi zbylo taky pár triků. Proměnil se a já

najednou svíral hladkého černého tuleně.

Slyšel jsem vtipy o tom, jak je těžké udržet namaštěné prase, ale

povím ti, udržet v moři tuleně je těžší. Nereus se vrhl přímo dolů,

kroutil se a mlel sebou a točil se v tmavé vodě. Kdybych nebyl

Poseidónův syn, rozhodně bych to nedokázal.

Nereus sebou mrskl a vyrostl, proměnil se na dravou kosatku,

ale chňapl jsem mu po hřbetní ploutvi, sotva vyrazil z vody.

Celá skupina turistů spustila: „Jééé!“

Podařilo se mi zamávat. Jo, tohle tady v San Francisku děláme

každý den.

Nereus se ponořil do vody a proměnil se na kluzkého úhoře.

Začal jsem ho zavazovat na uzel. Teprve pak si uvědomil, co se

děje, a proměnil se zpátky na člověka. „Jak to, že ses neutopil?“

kvílel a bušil do mě pěstmi.

„Jsem Poseidónův syn,“ přiznal jsem.

„Proklínám toho náfuku! Já tu byl první!“

177

Konečně se zhroutil na kraji mola pro čluny. Nad námi se táhla

jedna z těch turistických přístavních hrází, lemovaná obchody, něco

jako obchoďák na vodě. Nereus funěl a lapal po dechu. Já si

připadal skvěle. Vydržel bych to celý den, ale to jsem mu neřekl.

Chtěl jsem, aby si připadal, že vybojoval rovnocenný boj.

Kamarádi seběhli po schodech z mola.

„Tys ho chytil!“ žasla Zoe.

„Nemusíš to říkat tak překvapeně,“ vyčetl jsem jí.

Nereus sténal. „No, výborně. Svědkové mého ponížení.

Normální dohoda, předpokládám? Vy mě pustíte a já vám odpovím

na otázku?“

„Já mám víc než jednu otázku,“ namítl jsem.

„Jenom jedna otázka za jedno chycení! To je pravidlo.“

Podíval jsem se na přátele.

To nebylo dobré. Potřeboval jsem najít Artemidu a potřeboval

jsem zjistit, co je to zač, ten tvor soudného dne. Taky jsem musel

vědět, jestli je Annabeth ještě naživu a jak ji zachránit. Jak to mám

všechno vecpat jenom do jedné otázky?

Nějaký hlas ve mně křičel Zeptej se na Annabeth! O to mi šlo

nejvíc.

Ale pak jsem si představil, co by na to asi řekla sama Annabeth.

Nikdy by mi neodpustila, kdybych zachránil ji a ne Olymp. Zoe by

chtěla, abych se zeptal na Artemidu, ale Cheirón nám řekl, že ta

nestvůra je ještě důležitější.

Povzdechl jsem si. „Dobře, Neree. Řekněte mi, kde najít tu

hroznou nestvůru, která může způsobit konec bohů. Tu, kterou

lovila Artemis.“

Stařec moře se zasmál a odhalil mechem zarostlé zelené zuby.

„No, to je hračka,“ prohlásil škodolibě. „Je zrovna tamhle.“

Ukázal na vodu u mých nohou.

„Kde?“ nechápal jsem.

„Obchod je u konce!“ radoval se Nereus. S tlesknutím se

proměnil na zlatou rybku a saltem pozpátku skočil do moře.

„Vy jste mě ošidil!“ křičel jsem.

„Počkej.“ Thalia vyvalila oči. „Co je tohle?“

„BÚÚÚÚÚÚÚ!“

178

Podíval jsem se dolů a tam byla moje kamarádka hadí kráva,

plavala hned u mola. Šťouchla mi tlamou do boty a podívala se na

mě smutnýma hnědýma očima.

„Ne, Bessie,“ odbyl jsem ji. „Teď dej pokoj.“

„Búúú!“

Grover zalapal po dechu. „On říká, že se nejmenuje Bessie.“

„Ty jí rozumíš… teda, jemu?“

Grover přikývl. „Je to velmi stará forma zvířecí řeči. Ale říká,

že se jmenuje Ophiotaurus.“

„Ophi-co?“

„To znamená v řečtině hadí býk,“ vysvětlila mi Thalia. „Ale co

tady dělá?“

„Búúúúúúúú!“

„Tvrdí, že Percy je jeho ochránce,“ oznámil nám Grover. „A že

utíká před zlými lidmi. Říká, že jsou blízko.“

Zajímalo by mě, jak se to všechno dá říct jedním jediným

búúúúúúú.

„Počkat,“ zarazila se Zoe a podívala se na mě. „Ty tu krávu

znáš?“

Byl jsem sice netrpělivý, ale vypověděl jsem jim tu historku.

Thalia nevěřícně vrtěla hlavou. „A tohle jsi nám prostě

zapomněl říct?“

„No… jo.“ Vypadalo to hloupě, když to teď řekla, ale všechno

se dělo tak rychle. Bessie, vlastně Ophiotaurus mi připadal jako

drobnost.

„Já jsem ale hloupá,“ vyjekla Zoe najednou. „Já ten příběh

znám!“

„Jaký příběh?“

„Z války s Titány,“ řekla. „Můj… můj otec mi ten příběh

vyprávěl, před tisíci let. Tohle jest ten tvor, kterého hledáme.“

„Bessie?“ Pohlédl jsem na hadího býka. „Ale… on je moc

roztomilý. Ten nemůže zničit svět.“

„V tom jsme se právě spletli,“ vysvětlovala Zoe. „Čekali jsme

obrovskou nebezpečnou nestvůru, ale Ophiotaurus nezničí bohy

takhle. Musí být obětován.“

„Mmmmmm,“ zabučel Bessie.

179

„To slovo na O se mu asi nelíbí,“ upozornil nás Grover.

Poplácal jsem Bessieho po hlavě a snažil se ho uklidnit. Nechal

se ode mě škrábat na uchu, ale třásl se.

„Jak by mu mohl někdo ublížit?“ nechápal jsem. „Je neškodný.“

Zoe přikývla. „Ale v zabití nevinných se skrývá síla. Hrozivá

síla. Sudičky určily to proroctví před celými věky, když se tenhle

tvor narodil. Řekly, že ten, kdo zabije Ophiotaura a obětuje jeho

vnitřnosti ohni, získá sílu zničit bohy.“

„Mmmmmm!“

„Ehm,“ ozval se Grover. „Možná bychom nemuseli mluvit ani o

těch vnitřnostech.“

Thalia se zájmem hleděla na hadí krávu. „Sílu zničit bohy…

jak? Teda, co by se stalo?“

„To nikdo neví,“ prohlásila Zoe. „Tehdy, za války s Titány, už

Ophiotaura vlastně zavraždil jeden obří spojenec Titánů. Ale tvůj

otec Zeus poslal orla, aby vnitřnosti odnesl, než se stačily hodit do

ohně. Bylo to taktak. Teď, po třech tisících letech, se Ophiotaurus

znovu narodil.“

Thalia si sedla na molo. Natáhla ruku. Bessie plaval přímo k ní.

Thalia mu položila ruku na hlavu. Bessie se zatetelil.

Thaliin výraz mi dělal starosti. Vypadala skoro… lačně.

„Musíme ho chránit,“ řekl jsem jí. „Pokud by ho chytil Luke –“

„Luke by neváhal,“ zamumlala Thalia. „Moc svrhnout Olymp.

To je… to je velká věc.“

„Ano, to je, má drahá,“ prohlásil nějaký mužský hlas s těžkým

francouzským přízvukem. „A je to síla, jakou můžeš rozpoutat ty

sama.“

Ophiotaurus zafňukal a zajel pod hladinu.

Zvedl jsem oči. Tak jsme se zabrali do rozhovoru, že jsme se

nechali přepadnout.

Za námi stál doktor Thorn, mantichora osobně, a oči dvou barev

se mu zlověstně leskly.

„To je úplně perrrrr-fektní,“ radovala se mantichora.

Doktor Thorn měl na sobě ošumělý černý nepromokavý kabát

přes uniformu školy Westover, roztrhanou a flekatou. Vojenský

180

sestřih měl přerostlý, rozježený a umaštěný. Poslední dobou se

neholil, takže měl na tvářích stříbrné strniště. Vlastně nevypadal o

moc líp než ti chlápci od jídelny s polévkou zdarma.

„Kdysi dávno mě bohové vyhostili do Persie,“ prohlásila

mantichora. „Musel jsem žebrat o jídlo ve vyhnanství, schovávat se

v lesích, žrát prosté rolníky. Nikdy jsem se nedostal k zápasu s

velkými hrdiny. Já nejsem obávaný a obdivovaný ve starých

příbězích! Ale to se teď změní. Titáni mě ocení a já budu hodovat

na mase polokrevných!“

Po obou bocích mu stála dvoučlenná ozbrojená ochranka, ti

smrtelní žoldnéři, které jsem viděl ve Washingtonu. Dva další

hlídali na vedlejším molu pro čluny, jenom pro případ, že bychom

se tamtudy pokusili utéct. Všude kolem se rojili turisté – chodili po

nábřeží, nakupovali na molu nad námi – ale věděl jsem, že to

mantichoru nezastaví.

„Kde… kde jsou ti kostlivci?“ zeptal jsem se mantichory.

Ušklíbla se. „Já ty pitomé nemrtvé nepotřebuju! Copak si

Ženerál myslí, že jsem k ničemu? Však on si to rozmyslí, až vás

porazím sám!“

Potřeboval jsem čas na uvažování. Musel jsem zachránit

Bessieho. Mohl jsem se potopit do moře, ale jak bych dokázal

rychle zmizet se čtvrtmetrákovou hadí krávou? A co kamarádi?

„Už jsme vás jednou porazili,“ odsekl jsem.

„Haha! Porazili jste mě jen taktak, a to jste měli na své straně

bohyni. A bohužel… ta bohyně má právě úplně jiné starosti. Teď

se žádné pomoci nedočkáte.“

Zoe nasadila šíp do luku a namířila ho mantichoře přímo na

hlavu. Strážci kolem nás zvedli zbraně.

„Počkat!“ zarazil jsem ji. „Zoe, nedělej to!“

Mantichora se usmála. „Ten kluk má pravdu, Zoe Večernice.

Odlož ten luk. Byla by škoda zabít tě dřív, než uvidíš velké

Thaliino vítězství.“

„O čem to mluvíte?“ zavrčela Thalia. Štít a kopí měla v

pohotovosti.

„Je to přece jasné,“ vykládala mantichora. „Tohle je tvoje

chvíle. To proto tě vládce Kronos vrátil do života. Ty obětuješ

181

Ophiotaura. Ty přineseš jeho vnitřnosti k posvátnému ohni na hoře.

Ty získáš nekonečnou moc. A na své šestnácté narozeniny svrhneš

Olymp.“

Nikdo nepromluvil. Všechno to do sebe příšerně zapadalo.

Thalii chyběly jenom dva dny do šestnácti. Byla dítě Velké trojky.

A tady se nabízela příležitost, hrozná příležitost, která mohla

znamenat konec bohů. Vycházelo to přesně tak jako v tom

proroctví. Nevěděl jsem, jestli cítím úlevu, hrůzu nebo zklamání.

Nakonec přece jen nejsem to dítě z věštby. Soudný den nastane

právě teď.

Čekal jsem, že se Thalia na mantichoru oboří, ale váhala.

Vypadala úplně omráčená.

„Ty víš, že je to správná volba,“ hučela do ní mantichora. „Tvůj

kamarád Luke to poznal. Dáš se s ním zase dohromady. Budete

vládnout tomuto světu společně pod ochranou Titánů. Tvůj otec tě

opustil, Thalie. Nestará se o tebe. A teď nad ním získáš moc.

Rozdrtíš Olympany podpatkem, jak si zaslouží. Zavolej to zvíře!

Přijde k tobě. Použij kopí.“

„Thalie,“ řekl jsem naléhavě, „prober se!“

Podívala se na mě stejně jako to ráno, když se probudila na

Vrchu polokrevných, omámená a nejistá. Skoro jako by mě

nepoznávala. „Já… já ne –“

„Otec ti pomohl,“ přesvědčoval jsem ji. „Poslal ty kovové

anděly. Proměnil tě na strom, aby tě ochránil.“

Ruka se jí sevřela na násadě kopí.

Zoufale jsem se podíval na Grovera. Díky bohům pochopil, co

potřebuju. Zvedl k puse píšťalu a zahrál nějakou rychlou melodii.

Mantichora vyjekla: „Zastavte ho!“

Stráže mířily na Zoe, a než jim stačilo dojít, že ten kluk s

píšťalou je větší nebezpečí, dřevěné desky pod jejich nohama

vyhnaly výhonky a spoutaly jim nohy. Zoe vypustila dva rychlé

šípy a ty před nimi explodovaly do oblaku sírově žlutého kouře.

Páchnoucí šípy!

Stráže se rozkašlaly. Mantichora vystřelila naším směrem trny,

ale odrazily se od mého lvího kabátu.

182

„Grovere,“ zavelel jsem, „řekni Bessiemu, aby se potopil

hluboko a zůstal tam!“

„Búúúúú,“ přeložil to Grover. Mohl jsem jenom doufat, že

Bessie zprávu pochopil.

„Ta kráva…,“ zamumlala Thalia, pořád ještě omámená.

„Pojďme!“ Stáhl jsem ji s sebou, rozběhli jsme se do schodů k

obchodům na molu. Řítili jsme se za roh nejbližšího krámku. Slyšel

jsem, jak mantichora křičí na své přisluhovače: „Chyťte je!“ Stráže

pálily naslepo do vzduchu a turisté ječeli.

Hnali jsme se na konec mola. Schovali jsme se za malým

stánkem plným křišťálových suvenýrů – zvonkoher do větru a

lapačů snů a takových věcí, které se leskly ve slunečním světle.

Vedle nás byla vodní fontánka. Dole na skalách se slunilo stádo

lachtanů. Před námi se rozkládalo celé San Francisco: Golden Gate

Bridge, ostrov Alcatraz, zelené kopce a na severu za nimi mlha.

Přímo idylicky pohlednicový obrázek, až na to, že jsme měli zemřít

a že měl nastat konec světa.

„Skoč tam!“ pobídla mě Zoe. „Ty můžeš utéct mořem, Percy.

Zavolej na pomoc otce. Možná Ophiotaura zachráníš.“

Měla pravdu, ale já to nemohl udělat.

„Nenechám vás tu,“ prohlásil jsem. „Bojujeme společně.“

„Musíš předat zprávy do tábora!“ hučel do mě Grover. „Aspoň

aby věděli, co se děje!“

Pak jsem si všiml, jak křišťály tvoří ve slunečním světle duhu.

Vedle mě stála fontánka na pití…

„Vzkaz do tábora,“ zamumlal jsem. „To je dobrý nápad.“

Otevřel jsem pero a odsekl vršek fontánky. Ze zničené trubky se

vyvalila voda a pokropila nás.

Thalia se prudce nadechla, když ji zasáhla voda. Jako by se jí

začal rozjasňovat pohled. „Zbláznil ses?“ zavrčela na mě.

Ale Grover to pochopil. Už se šacoval a hledal minci. Hodil do

duhy, vytvořené vodní tříští, zlatou drachmu a zavolal: „O bohyně,

přijmi mou oběť!“

Tříšť se zavlnila.

„Tábor polokrevných!“ řekl jsem.

183

A tam, v lesknoucí se mlze hned vedle nás se objevila ta

poslední osoba, kterou bych chtěl vidět: pan D. ve své levhartí

běžecké soupravě, jak se hrabe v ledničce.

Líně vzhlédl. „Co je?“

„Kde je Cheirón?“ houkl jsem.

„To je ale nezdvořilé.“ Pan D. si dal doušek hroznového džusu.

„Takhle se zdraví?“

„Zdravím vás,“ opravil jsem se. „Brzo umřeme! Kde je

Cheirón?“

Pan D. se rozmýšlel. Chtěl jsem na něj zaječet, aby sebou

pohnul, ale věděl jsem, že by to neúčinkovalo. Za námi se ozývaly

kroky a křik – jednotky mantichory nás obkličovaly.

„Umřete,“ rozebíral si to pan D. „To je ale napínavé. Cheirón tu

bohužel není. Chceš, abych mu předal vzkaz?“

Podíval jsem se na kamarády. „Jsme mrtví.“

Thalia sevřela kopí. Zase už to byla ta stará dobrá naštvaná

Thalia. „Tak aspoň zemřeme v boji.“

„Jak ušlechtilé,“ poznamenal pan D. a potlačil zívnutí. „Takže v

čem je přesně problém?“

Nevěděl jsem, jaký to má smysl, ale řekl jsem mu o

Ophiotaurovi.

„Hmm.“ Studoval obsah ledničky. „Tak takhle to je. Aha.“

„Vám je to úplně fuk!“ rozkřičel jsem se na něj. „Nejradši byste

nás viděl umřít!“

„To se podívejme. Myslím, že dneska večer bych si dal pizzu.“

Chtělo se mi seknout skrz tu duhu a zrušit spojení, ale neměl

jsem čas. Mantichora zaječela: „Tamhle jsou!“ A byli jsme

obklíčeni. Dva strážní stáli za ním. Další dva se objevili na

střechách obchodů na mole nad námi. Mantichora odhodila kabát a

proměnila se do své pravé podoby, lví drápy se jí protáhly a ostnatý

ocas se leskl jedovatými trny.

„Výborně,“ řekla. Podívala se na zjevení v mlze a odfrkla si.

„Sami, bez jakékoli skutečné pomoci. Úžasné.“

„Mohl bys o pomoc požádat,“ zamumlal ke mně pan D., jako

by to byl zábavný nápad. „Mohl bys říct prosím.“

184

Až budou prasata lítat, pomyslel jsem si. V žádném případě

jsem se nechystal umírat a přitom žebrat o pomoc lenocha jako pan

D., jenom aby se mohl smát, jak nás všechny postříleli.

Zoe si nachystala šípy. Grover připravil píšťalu. Thalia zvedla

štít a já si všiml, že jí po tváři teče slza. Najednou mi to došlo: tohle

už zažila. Stejně ji zahnali do kouta na Vrchu polokrevných.

Dobrovolně obětovala život pro přátele. Ale tentokrát nás zachránit

nemůže.

Jak jsem mohl dopustit, aby se jí to stalo?

„Prosím, pane D.,“ zamumlal jsem. „Pomozte nám.“

Samozřejmě se nestalo nic.

Mantichora se zašklebila. „Dceru Diovu ušetřete. Brzy se k nám

přidá. Ty ostatní zabijte.“

Muži namířili zbraně, jenže pak se stalo něco divného. Znáš ten

nápor, když se ti veškerá krev nahrne do hlavy, jako bys visel za

nohy a pak se rychle narovnal? Něco takového se odehrálo všude

kolem mě a k tomu se ozval zvuk jako hluboký povzdech. Sluneční

světlo se zabarvilo do červena. Ucítil jsem hrozny a ještě něco

kyselejšího – víno.

LUP!

Byl to zvuk, jako když se najednou rozpadne spousta mozků.

Zvuk šílenství. Jeden strážný si strčil revolver mezi zuby, jako by

to byla kost, a rozběhl se kolem po všech čtyřech. Dva další pustili

zbraně a začali spolu tančit. Čtvrtý se pustil do něčeho, co vypadalo

jako irský dřevákový tanec. Kdyby to nebylo tak úděsné, mohla to

být docela legrace.

„Ne!“ vřeštěla mantichora. „Já si to s vámi vyřídím sama!“

Ocas se jí zaleskl, ale z prken pod jejími tlapami vyrazila vinná

réva a okamžitě se jí začala ovíjet kolem těla, vyháněla nové listy a

shluky malých hroznů, které na místě zrály. Mantichora do toho

ječela, až byla úplně pohřbená v obrovské mase výhonů, listů a

chumlů purpurových hroznů. Nakonec se ten vinný balík přestal

otřásat a já měl pocit, že mantichora tam uvnitř už není.

„No teda,“ poznamenal Dionýsos a zavřel ledničku. „To byla

psina.“

Zděšeně jsem na něj zíral. „Jak jste dokázal… Jak jste to –“

185

„To je mi ale vděčnost,“ zamumlal. „Ti smrtelníci se

vzpamatují. Bylo by moc vysvětlování, kdybych jim to provedl

natrvalo. Nerad píšu hlášení otci.“

Podrážděně si změřil Thalii. „Doufám, že ses poučila, holka.

Není lehké odolat moci, co?“

Thalia se začervenala, jako by se styděla.

„Pane D.,“ hlesl Grover užasle. „Vy… vy jste nás zachránil.“

„Hmmm. Nenuť mě, ať toho lituju, satyre. A teď běž, Percy

Jacksone. Získal jsem vám nanejvýš pár hodin.“

„Ten Ophiotaurus,“ vzpomněl jsem si. „Můžete ho dostat do

tábora?“

Pan D. si odfrkl. „Já nejsem stěhovák dobytčat. To je tvůj

problém.“

„Ale kam máme jít?“

Dionýsos se podíval na Zoe. „No, myslím, že Lovkyně to ví.

Pamatujte, že se tam musíte dostat dnes do západu slunce, nebo

bude všecko ztraceno. A teď sbohem. Moje pizza čeká.“

„Pane D.,“ zarazil jsem ho.

Povytáhl obočí.

„Vy jste mě oslovil správným jménem,“ podivil jsem se. „Řekl

jste mi Percy Jacksone.“

„To určitě ne, Petere Johnsone. A už mažte!“

Máchl rukou a jeho obraz se rozplynul v mlze.

Pomocníci mantichory kolem nás pořád ještě vyváděli jako

šílení. Jeden z nich objevil našeho přítele bezdomovce a vedl s ním

vážnou rozpravu o kovových andělech z Marsu. Několik dalších

strážců obtěžovalo turisty, hýkalo jako zvířata a pokoušelo se jim

ukrást boty.

Podíval jsem se na Zoe. „Co tím myslel… že víš, kam jít?“

Ve tváři měla stejnou barvu jako mlha. Ukázala přes záliv za

Golden Gate Bridge. V dálce se nad vrstvou mraků zvedala jediná

hora.

„Zahrada mých sester,“ zašeptala. „Musím jít domů.“

186

Šestnáctá kapitola

POTKÁME DRAKA, KTERÉMU

HROZNĚ PÁCHNE Z TLAMY

„ ikd

N y to nezvládneme,“ postěžovala si Zoe. „Postupujeme moc

pomalu. Ale Ophiotaura opustit nemůžeme.“

„Búúúú,“ souhlasil Bessie. Plaval vedle mě, jak jsme tak klusali

po nábřeží. Nákupní molo jsme nechali daleko za sebou. Mířili

jsme k mostu Golden Gate, ale byl o dost dál, než jsem si myslel.

Slunce se už sklánělo k západu.

„Já to nechápu,“ zavrtěl jsem hlavou. „Proč se tam musíme

dostat do západu?“

„Hesperidky jsou nymfy západu,“ poučila mě Zoe. „Do jejich

zahrady můžeme vejít, jenom když se den mění v noc.“

„Co se stane, když to nestihneme?“

„Zítra jest zimní slunovrat. Jestli zmeškáme západ, budeme

muset čekat až do zítřka do večera. A v té době už bude po radě

Olympanů. Musíme paní Artemidu osvobodit dnes.“

Nebo Annabeth zemře, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem to

neřekl.

„Potřebujeme auto,“ ozvala se Thalia.

„A co Bessie?“ zeptal jsem se.

Grover se na místě zarazil. „Mám nápad! Ophiotaurus se umí

zjevit v různých vodních nádržích, že?“

„No, ano,“ potvrdil jsem. „Teda, byl v zálivu Long Islandu. Pak

si prostě zaskočil do vody v Hooverově přehradě. A teď je tady.“

„Takže ho snad přimějeme, aby se vrátil do zálivu Long

Islandu,“ uvažoval Grover. „A Cheirón nám pak pomůže dostat ho

na Olymp.“

„Ale on jde za mnou,“ namítl jsem. „Když budu pryč, pozná,

kam má jít?“

187

„Búúú,“ ozval se Bessie zoufale.

„Já… já mu to můžu ukázat,“ nabídl se Grover. „Půjdu s ním.“

Zůstal jsem na něj hledět. Grover nebyl žádným milovníkem

vody. Loni se málem utopil v Moři nestvůr a s těmi kozími kopyty

nebyl nijak zvláštní plavec.

„Jsem jediný, kdo s ním umí mluvit,“ přesvědčoval mě Grover.

„Je to rozumné.“

Sklonil se a řekl něco Bessiemu do ucha. Bessie se zachvěl a

pak spokojeně tiše zabučel.

„Požehnání přírody,“ vysvětloval Grover. „To by nám mělo

pomoct bezpečně proplout vodami. Percy, pomodli se taky k otci.

Třeba nám zajistí klidnou cestu přes moře.“

Nešlo mi do hlavy, jak by mohli doplavat zpátky z Kalifornie až

na Long Island. Na druhé straně, nestvůry necestují stejně jako lidé.

To už jsem viděl mockrát.

Pokusil jsem se soustředit na vlny, na vůni oceánu, na zvuk

přílivu.

„Otče,“ požádal jsem. „Pomozte nám. Dostaňte Ophiotaura a

Grovera bezpečně do tábora. Chraňte je na moři.“

„Taková modlitba vyžaduje oběť,“ mínila Thalia. „Něco

pořádného.“

Chvilku jsem uvažoval. Pak jsem sundal kabát.

„Percy,“ ozval se Grover. „Myslíš to vážně? Ta lví kůže… ta je

fakt užitečná. Používal ji Hérakles!“

Jakmile to řekl, něco jsem si uvědomil.

Koukl jsem se na Zoe, která si mě opatrně měřila. Došlo mi, že

vím, kdo byl ten její hrdina – který jí zničil život, způsobil, že ji

vyhnali z rodiny, a nikdy se ani slovem nezmínil, jak mu pomohla:

Hérakles, hrdina, kterého jsem celý život obdivoval.

„Pokud to přežiju,“ prohlásil jsem, „nebude to díky tomu, že

mám kabát ze lví kůže. Já nejsem Hérakles.“

Hodil jsem kabát do zálivu. Proměnil se zas ve zlatou lví

kožešinu a zaleskl se ve světle. Pak začal klesat do vln a zdálo se,

jako by se na vodě rozpouštěl do slunečního světla.

Zvedl se mořský vánek.

Grover se zhluboka nadechl. „No, nemáme času nazbyt.“

188

Skočil do vody a okamžitě začal klesat ke dnu. Bessie vklouzl

vedle něj a nechal se chytit kolem krku.

„Dejte pozor,“ kladl jsem jim oběma na srdce.

„Dáme,“ sliboval Grover. „Takže, ehm… Bessie? Plujeme na

Long Island. Je to na východě. Tamtudy.“

„Búúú?“ optal se Bessie.

„Ano,“ potvrdil Grover. „Long Island. Je to ten ostrov. A… je

dlouhý. No, tak do toho.“

„Búúú!“

Bessie vyrazil kupředu. Začal se potápět a Grover vyhrkl: „Já

neumím dýchat pod vodou! Zrovna si říkám, že bych to měl

připomenout –“ Glogloglo!

Ponořili se pod hladinu a já doufal, že otcova ochranná ruka

zahrnuje i takové drobnosti jako dýchání pod vodou.

„No, takže jeden problém jest vyřešen,“ uzavřela to Zoe. „Ale

jak se dostaneme do zahrady mých sester?“

„Thalia má pravdu,“ uvažoval jsem. „Potřebujeme auto. Ale s

tím nám tu nikdo nepomůže. Pokud si ho sami, ehm, nepůjčíme.“

To řešení se mi nelíbilo. Jasně, byla to situace života a smrti, ale

krádež je jednou krádež a ještě bychom na sebe upozornili.

„Počkat,“ vyhrkla Thalia. Začala se hrabat v batohu. „V San

Francisku je někdo, kdo by nám mohl pomoct. Někde tu mám

adresu.“

„Kdo?“ chtěl jsem vědět.

Thalia vytáhla pomačkanou stránku ze zápisníku a ukázala nám

ji. „Profesor Chase. Annabethin táta.“

Dva roky jsem poslouchal Annabethino remcání na otce, a tak jsem

čekal, že bude mít rohy jako ďábel a tesáky. Rozhodně jsem

nečekal chlapíka ve staromódní letecké čepici a s ochrannými

brýlemi. Vypadal tak divně, oči měl za skly tak vypoulené, že jsme

na přední verandě všichni couvli.

„Ahoj,“ pozdravil nás přátelsky. „Máte pro mě letadla?“

Thalia, Zoe a já jsme se na sebe opatrně podívali.

„Ehm, ne, pane,“ odpověděl jsem.

189

„Sakra,“ zachmuřil se. „Potřebuju ještě tři modely stíhaček

Sopwith Camel.“

„Jasně,“ souhlasil jsem, i když jsem netušil, o čem to mluví.

„Jsme kamarádi Annabeth.“

„Annabeth?“ napřímil se, jako bych mu dal elektrický šok. „Je

v pořádku? Stalo se něco?“

Nikdo z nás neodpověděl, ale z obličejů nám musel vyčíst, že je

něco moc špatně. Sundal si tu čepici a brýle. Měl vlasy pískové

barvy jako Annabeth a pronikavé hnědé oči. Na staršího chlápka

byl podle mě docela hezký, ale vypadal, jako že se pár dní neholil,

a košili měl špatně zapnutou, takže mu límec na jedné straně

vystupoval výš než na druhé.

„Pojďte radši dál,“ pozval nás.

Nevypadalo to jako dům, do kterého se právě nastěhovali. Na

schodech leželi rozházení roboti z lega a v obýváku na pohovce

dřímaly dvě kočky. Kávový stolek se prohýbal pod časopisy a na

zemi se povaloval zimní kabát nějakého malého děcka. Po celém

domě voněly čerstvě upečené čokoládové sušenky. Z kuchyně se

linula jazzová hudba. Působilo to jako spokojený domov plný

nepořádku – takové to odjakživa zabydlené místo.

„Tatí!“ vykřikl malý kluk. „On mi rozebírá roboty!“

„Bobby,“ zavolal doktor Chase roztržitě, „nerozebírej bratrovi

roboty.“

„ Já jsem Bobby,“ protestoval chlapec. „On je Matthew!“

„Matthewe,“ zavolal doktor Chase, „nerozebírej bratrovi

roboty!“

„Jasně, tati!“

Doktor Chase se k nám obrátil. „Půjdeme nahoru do mé

pracovny. Tudy.“

„Zlato?“ zavolala nějaká žena. V obýváku se objevila

Annabethina nevlastní máma a otírala si ruce do utěrky. Byla to

hezká Asiatka s červeným melírem ve vlasech, svázaných do uzlu.

„Co to máš za hosty?“ zeptala se.

„No, vlastně,“ zabručel doktor Chase. „To jsou…“

Bezradně na nás hleděl.

190

„Fredericku,“ napomenula ho. „Ty ses jich zapomněl zeptat na

jména?“

Trochu rozpačitě jsme se představili, ale paní Chaseová se

zatvářila vážně mile. Zeptala se, jestli nemáme hlad. Přiznali jsme,

že ano. Slíbila, že nám přinese nahoru sušenky a sendviče a colu.

„Miláčku,“ dodal doktor Chase. „Přišli kvůli Annabeth.“

Napůl jsem čekal, že se paní Chaseová při zmínce o nevlastní

dceři promění v nepříčetného šílence, ale ona jen našpulila rty a

zatvářila se ustaraně. „Dobře. Běžte nahoru do pracovny a já vám

přinesu jídlo.“ Usmála se na mě. „Ráda tě poznávám, Percy. Hodně

jsem o tobě slyšela.“

Nahoře jsme vešli do pracovny doktora Chase a já se neudržel:

„Páni!“

Pokoj byl od stěny ke stěně zarovnán knihami, ale co mě

doopravdy nadchlo, to byly válečné hračky. Stál tam veliký stůl s

miniaturními tanky a vojáčky, kteří bojovali u modré namalované

řeky mezi kopci a falešnými stromy a podobnými věcmi. Na nitích

visely ze stropu staré dvojplošníky, nasměrované do různých úhlů

jakoby v plném proudu leteckého souboje.

Doktor Chase se usmál. „Ano. Třetí bitva u Ypry. Víte, píšu

studii o nasazení Sopwith Camelů k ostřelování nepřátelských linií.

Jsem přesvědčený o tom, že sehrály mnohem větší roli, než se jim

přisuzuje.“

Sundal ze závěsu jeden dvojplošník a máchl s ním přes bitevní

pole, vrčel přitom jako letecký motor a srážel německé vojáčky.

„Aha, jasně,“ přikývl jsem. Věděl jsem, že Annabethin otec je

profesorem vojenské historie. Ale Annabeth se nikdy nepochlubila,

že si hraje s vojáčky.

Zoe popošla blíž a studovala bitevní pole. „Německé linie byly

dál od řeky.“

Doktor Chase na ni zůstal hledět. „Jak to víš?“

„Byla jsem tam,“ prohlásila jakoby nic. „Artemis nám chtěla

ukázat, jak hrozná jest válka, jak proti sobě dokážou bojovat

smrtelníci. A jak jest nerozumná. Ta bitva byla úplně zbytečná.“

Doktora Chasea to šokovalo, až mu poklesla čelist. „Ty –“

191

„Je to Lovkyně, pane,“ vysvětlovala Thalia. „Ale proto jsme

nepřišli. Potřebujeme –“

„Viděla jsi tam Sopwith Camely?“ chtěl vědět doktor Chase.

„Kolik jich bylo? V jakých formacích létaly?“

„Pane,“ přerušila ho znova Thalia. „Annabeth je v nebezpečí.“

To ho vzpamatovalo. Odložil dvojplošník.

„Jistě,“ přikývl. „Řekněte mi všechno.“

Nebylo to snadné, ale snažili jsme se. Odpoledního světla venku

mezitím ubývalo. Docházel nám čas.

Když jsme skončili, sesunul se doktor Chase ve svém koženém

křesle. Propletl si prsty. „Moje ubohá statečná Annabeth. Musíme

si pospíšit.“

„Pane, potřebujeme dopravit k Mount Tamalpais,“ prohlásila

Zoe. „A potřebujeme jet hned.“

„Já vás tam odvezu. Hmm, rychlejší by bylo letět camelem, ale

tam se vejdou jenom dva.“

„Páni, vy máte opravdové letadlo?“ zeptal jsem se.

„Tam dole v parku Crissy Field, bývalo to letiště,“ oznámil nám

pyšně doktor Chase. „To proto jsem se sem přestěhoval. Můj

sponzor je soukromý sběratel a má pár nejlepších exemplářů z

první světové na světě. Dovolil mi restaurovat Sopwith Camel –“

„Pane,“ skočila mu do řeči Thalia. „Úplně stačí auto. A možná

by bylo lepší, kdybychom jeli bez vás. Je to moc nebezpečné.“

Doktor Chase se nespokojeně zamračil. „Tak počkej, mladá

dámo. Annabeth je moje dcera. Ať je to nebezpečné, nebo ne, já…

nemůžu jenom tak –“

„Svačina,“ oznámila paní Chaseová. Protlačila se dveřmi s

tácem plným sendvičů s burákovým máslem a džemem a colou a

sušenkami, rovnou vytaženými z trouby, čokoládové kousky se v

nich ještě roztékaly. Thalia a já jsme jich pár zhltli, než stačila Zoe

vysvětlit: „Já umím řídit, pane. Nejsem tak mladá, jak vypadám.

Slibuju, že vám auto nezničím.“

Paní Chaseová svraštila obočí. „O co tu jde?“

„Annabeth je v nebezpečí,“ vysvětloval doktor Chase. „Na

Mount Tam. Odvezl bych je tam, ale… zřejmě to není místo pro

smrtelníky.“

192

Znělo to, jako by se mu ta poslední slova říkala dost těžce.

Čekal jsem, že mu to paní Chaseová zakáže. No vážně, který

smrtelný rodič by půjčil auto třem nezletilým puberťákům? K

mému překvapení paní Chaseová přikývla. „Tak ať radši honem

vyrazí.“

„Správně!“ Doktor Chase vyskočil a začal se poplácávat po

kapsách. „Kde mám jenom…“

Jeho žena si vzdychla. „Fredericku, vážně, ty bys ztratil i hlavu,

kdybys ji neměl zabalenou do té své letecké čepice. Klíčky visí na

háčku u předních dveří.“

„Správně!“ zaradoval se doktor Chase.

Zoe popadla jeden sendvič. „Děkujeme vám oběma. Měli

bychom jít. Hned.“

Vyhrnuli jsme se ze dveří a dolů po schodech a Chaseovi hned

za námi.

„Percy,“ zavolala paní Chaseová, když jsem odcházel, „vyřiď

Annabeth… Vyřiď jí, že tu má pořád domov, ano? Připomeň jí to.“

Naposled jsem se rozhlédl po zaneřáděném obýváku.

Annabethini nevlastní bratři kolem sebe trousili lego a hádali se, ve

vzduchu se vznášela vůně sušenek. Pomyslel jsem si, že to tu není

špatné.

„Řeknu jí to,“ slíbil jsem.

Vyběhli jsme ke žlutému volkswagenu se stahovací střechou,

zaparkovanému na příjezdové cestě. Slunce klesalo k obzoru.

Počítal jsem, že máme na záchranu Annabeth necelou hodinu.

„Nedokáže ten krám jet rychleji?“ dožadovala se Thalia.

Zoe se do ní zabodla pohledem. „Nemůžu za dopravní zácpy.“

„Mluvíte obě jako moje máma,“ rýpl jsem si do nich.

„Buď zticha!“ okřikly mě jednohlasně.

Zoe se proplétala provozem na mostě Golden Gate. Slunce

klesalo za obzor, když jsme se konečně dostali do okresu Marin a

odbočili z dálnice.

Silnice byly šíleně úzké, klikatily se mezi lesy a po svazích hor

a po krajích prudkých roklí. Zoe ani nezpomalila.

„Proč tu všechno smrdí jako bonbony proti kašli?“ zajímalo mě.

193

„Eukalypty.“ Zoe ukázala na mohutné stromy všude kolem.

„To je to, co žerou koaly?“

„A nestvůry,“ dodala. „Moc rády žvýkají ty listy. Zvlášť draci.“

„Draci žvýkají eukalyptové listy?“

„Nemysli si,“ řekla Zoe, „kdybys měl dech jako drak, taky bys

žvýkal eukalyptus.“

Nehádal jsem se s ní, ale měl jsem oči na stopkách. Před námi

se tyčila hora Mount Tamalpais. Myslím, že na poměry hor byla

dost malá, ale jak jsme se k ní blížili, vypadala najednou až moc

obrovská.

„Takže tohle je Hora zoufalství?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdila Zoe napjatě.

„Proč se jí tak říká?“

Mlčela skoro míli cesty, až pak odpověděla: „Po válce mezi

Titány a bohy bylo mnoho Titánů potrestáno a uvězněno. Krona

rozkouskovali a shodili do Tartaru. Jeho pravou ruku, generála jeho

vojska, uvěznili tady nahoře, na vrcholu, hned za zahradou

Hesperidek.“

„To je ten Generál,“ kývl jsem. Zdálo se, že kolem vrcholku

krouží mraky, jako by je hora přitahovala a točila s nimi jako s

káčou. „Co se to tam nahoře děje? Bouřka?“

Zoe neodpověděla. Měl jsem pocit, že přesně ví, co ty mraky

znamenají, a nelíbí se jí to.

„Musíme se soustředit,“ ozvala se Thalia. „Mlha je tu vážně

silná.“

„Ta magická nebo přírodní?“ zeptal jsem se.

„Obě.“

Šedé mraky se stahovaly nad horou ještě víc a my jeli dál přímo

k nim. Teď už jsme byli venku z lesa na rozlehlém volném prostoru

se skalami, trávou, kameny a mlhou.

Projížděli jsme zatáčkou s výhledem a já se náhodou podíval

dolů k oceánu. Uviděl jsem něco, z čeho jsem až nadskočil na

sedadle.

„Koukejte!“ Ale zahnuli jsme a oceán zmizel za kopci.

„Co je?“ zeptala se Thalia.

194

„Velká bílá loď,“ vyhrkl jsem. „Zakotvená u pláže. Vypadala

jako výletní.“

Vykulila oči. „Lukova loď?“

Chtělo se mi říct, že nevím. Mohla to být náhoda. Ale věděl

jsem, že to tak není. Na té pláži opravdu kotvila Princezna

Andromeda, Lukova ďábelská výletní loď. To proto ji vypravil až

do Panamského průplavu. Byla to jediná cesta, jak ji dostat z

východního pobřeží do Kalifornie.

„Takže budeme mít společnost,“ zabručela Zoe zarputile.

„Kronovu armádu.“

Chystal jsem se odpovědět, ale najednou se mi zježily vlasy v

zátylku. Thalia houkla: „Zastav auto. HONEM!“

Zoe musela vycítit, že se něco děje, protože se na nic neptala a

dupla na brzdu. Žlutý volkswagen se dvakrát otočil kolem dokola a

pak se zastavil na kraji útesu.

„Ven!“ Thalia otevřela dveře a vší silou do mě strčila. Oba jsme

se vykutáleli na silnici. V další vteřině se ozvalo: BUUUUM!

Zablesklo se a volkswagen doktora Chasea vybuchl jako

kanárkově žlutý granát. Nebýt Thaliina štítu, který se nade mnou

objevil, nejspíš by mě zabila nějaká střepina. Uslyšel jsem kovový

déšť, a když jsem otevřel oči, byli jsme obklopení troskami. Část

nárazníku auta se zabodla do silnice. Doutnající střecha se motala v

kruzích kolem. Silnice byla posetá kusy žlutého kovu.

Polkl jsem příchuť kouře, kterou jsem měl v puse, a podíval

jsem se na Thalii. „Zachránila jsi mi život.“

„ Další pak pod rukou rodiče zahyne,“ zamumlala. „Sakra. On

by mě snad zničil? Mě?“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že mluví o svém otci.

„Poslouchej, to nemohl být Diův blesk. Rozhodně ne.“

„A čí teda?“ chtěla vědět Thalia.

„Nevím. Zoe přece vyslovila Kronovo jméno. Možná on –“

Thalia zavrtěla hlavou. Vypadala vzteklá a omráčená. „Ne. To

nebylo ono.“

„Počkat,“ zarazil jsem se. „Kde je Zoe? Zoe!“

195

Oba jsme se zvedli a oběhli zničený volkswagen. Uvnitř nic

nebylo. Nic nebylo ani kolem na silnici. Podíval jsem se dolů z

útesu. Žádná stopa.

„Zoe!“ zavolal jsem.

A najednou stála hned vedle mě a tahala mě za ruku. „Ticho, ty

blázne! Chceš probudit Ladona?“

„Myslíš, že už jsme tady?“

„Hodně blízko,“ přikývla. „Pojďte za mnou.“

Přes silnici se táhly pásy mlhy. Zoe do jednoho z nich vešla, a

když se mlha rozplynula, už tam nebyla. S Thalií jsme se na sebe

podívali.

„Mysleme na Zoe,“ radila Thalia. „Jdeme za ní. Běž přímo do

té mlhy a mysli na ni.“

„Počkej, Thalie. Ohledně toho, co se stalo tam u mola…

myslím s tou mantichorou a obětí –“

„Nechci o tom mluvit.“

„Ty bys vážně… víš co?“

Zaváhala. „Prostě mě to šokovalo. To je celé.“

„Zeus ten blesk na auto neposlal. Byl to Kronos. Rád by tě

ovládl, aby ses naštvala na otce.“

Zhluboka se nadechla. „Percy, já vím, že se mi snažíš pomoct.

Díky. Ale pojďme. Musíme dál.“

Vešla do toho oparu, do té mlhy a já za ní.

Když se mlha rozplynula, byl jsem pořád na svahu hory, ale na

prašné cestě. Tráva zhoustla. Západ slunce maloval po moři krvavě

rudou šmouhu. Vrch hory se teď zdál blíž, obklopovaly ho

bouřkové mraky a vypadal jako nabitý surovou silou. Na vršek

vedla jenom jedna stezka, přímo před námi. A táhla se skrz svěží

louku, plnou stínů a květů: byla to zahrada soumraku, přesně jak

jsem ji viděl ve snu.

Nebýt toho obrovského draka, byla by ta zahrada nejkrásnější

místo, jaké jsem kdy viděl. Tráva se třpytila stříbřitým večerním

světlem a květiny měly tak pestré barvy, že málem zářily ve tmě.

Nášlapné kameny z leštěného černého mramoru vedly z obou stran

kolem jabloně, vysoké jako pětipatrový dům. Každá větev se leskla

196

zlatými jablky, a nemyslím žlutými jablky jako v obchodu se

zeleninou a ovocem. Myslím pravými zlatými jablky. Nedokážu

popsat, čím tak lákala, ale sotva jsem ucítil jejich vůni, věděl jsem,

že jediné kousnutí by byla ta nejlahodnější věc, jakou jsem kdy

ochutnal.

„Jablka nesmrtelnosti,“ řekla Thalia. „Svatební dar pro Héru od

Dia.“

Chtělo se mi jít a jedno si utrhnout, jenže kolem stromu byl

omotaný drak.

Víš, nevím, co si představíš, když řeknu drak. Ať je to co chce,

rozhodně to není dost děsivé. Tělo tohoto plaza bylo silné jako

raketový motor a lesklo se měděnými šupinami. Měl víc hlav, než

jsem dokázal napočítat, jako by někdo vzal sto zabijáckých krajt a

svázal je dohromady. Zdálo se, že spí. Hlavy ležely stočené jako

veliká porce špaget na hromadě v trávě a všechny oči byly zavřené.

Pak se daly do pohybu stíny před námi. Ozval se nádherný

záhadný zpěv, zdálo se, jako by ty hlasy vycházely ze studny. Sáhl

jsem po Anaklusmu, ale Zoe mi zadržela ruku. Zjevily se čtyři

mihotavé postavy, čtyři mladé ženy, které se hodně podobaly Zoe.

Všechny byly oblečeny v bílých řeckých rouchách. Pleť měly jako

karamel. Hedvábné černé vlasy jim volně padaly na ramena. Bylo

to divné, ale nikdy jsem si neuvědomil, jak je Zoe krásná, dokud

jsem neviděl její sestry Hesperidky. Vypadaly stejně jako ona –

nádherné a nejspíš pořádně nebezpečné.

„Sestry,“ oslovila je Zoe.

„Nevidíme žádnou sestru,“ prohlásila dívka chladně, „ale dva

polokrevné a Lovkyni. A ti brzo zemřou.“

„To jsi pochopila špatně.“ Popošel jsem dopředu. „Nikdo

nezemře.“

Dívky si mě prohlížely. Měly oči jako sopečnou lávu, sklovité a

úplně černé.

„Perseus Jackson,“ řekla jedna.

„Ano,“ dumala druhá. „Nechápu, proč by měl představovat

nějakou hrozbu.“

„Kdo řekl, že představuju hrozbu?“

197

První Hesperidka se ohlédla za sebe k vrcholu hory. „Bojí se tě.

Nejsou rádi, že tě tahle nezabila.“

Ukázala na Thalii.

„Někdy mám sto chutí to udělat,“ přiznala Thalia. „Ale děkuju

pěkně, radši ne. Je to kamarád.“

„Zde nejsou kamarádi, dcero Diova,“ oznámila ta dívka. „Jen

nepřátelé. Vraťte se.“

„Bez Annabeth ne,“ namítla Thalia.

„A bez Artemidy,“ dodala Zoe. „Musíme se dostat k hoře.“

„Ty víš, že tě zabije,“ domlouvala jí dívka. „Nejsi pro něj žádný

soupeř.“

„Artemis musí být osvobozena,“ stála na svém Zoe. „Nechte

nás projít.“

Dívka zavrtěla hlavou. „Ty tady už nemáš žádná práva. Stačí

nám jenom zvýšit hlas a Ladon se probudí.“

„Ten mi neublíží,“ prohlásila Zoe.

„Ne? A co tvým údajným přátelům?“

Pak Zoe udělala tu poslední věc, kterou bych čekal. Vykřikla:

„Ladone! Probuď se!“

Drak se zavrtěl, zaleskl se jako hromada mincí. Hesperidky

zaječely a rozutekly se. Ta hlavní z nich vyjekla: „Zbláznila ses?“

„Tys nikdy neměla odvahu, sestro,“ řekla Zoe. „To jest tvůj

problém.“

Drak Ladon se teď svíjel, sto hlav šlehalo kolem, jazyky se

míhaly a ochutnávaly vzduch. Zoe vztáhla ruce a postoupila o

krůček dopředu.

„Zoe, nedělej to,“ varovala ji Thalia. „Už nejsi Hesperidka.

Zabije tě.“

„Ladon je cvičený, aby chránil strom,“ prohlásila Zoe.

„Prosmýkněte se kolem krajů zahrady. Vyjděte na horu. Dokud se

bude věnovat mně, vás by si všímat neměl.“

„ Neměl by,“ opakoval jsem. „To není zvlášť velká jistota.“

„Je to jediná možnost,“ namítla. „Ani všichni tři dohromady ho

neporazíme.“

Ladon otevřel tlamy. Z toho zvuku stovky syčících hlav mi

přejel mráz po zádech, a to ještě předtím, než mě zasáhl jeho dech.

198

Páchl jako kyselina. Pálily mě z toho oči, naskakovala mi husí kůže

a vlasy se ježily. Vzpomněl jsem si, jak jednou uprostřed léta

chcípla před naším bytem v New Yorku krysa. Tohle smrdělo

podobně, jenže stokrát silněji a míchalo se to s pachem

rozžvýkaného eukalyptu. Přímo tam na místě jsem si slíbil, že se už

nikdy nestavím za školní zdravotnicí pro bonbony proti kašli.

Chtěl jsem vytasit meč. Ale pak jsem si vzpomněl na sen o Zoe

a o Héraklovi a na to, jak Hérakles při přímém útoku neuspěl.

Rozhodl jsem se věřit plánu Zoe.

Thalia šla zleva. Já zprava. Zoe se vypravila přímo k netvorovi.

„To jsem já, dráčku můj malý,“ spustila. „Zoe se vrátila.“

Ladon se posunul blíž, pak zase couvl. Některé tlamy se

zavřely. Některé syčely dál. Drak byl popletený. Hesperidky se

mezitím zase zatřpytily a proměnily se ve stíny. Hlas té nejstarší

zašeptal: „Ty pošetilá.“

„Krmívala jsem tě z ruky,“ pokračovala Zoe konejšivým hlasem

a postupovala ke zlatému stromu. „Pořád máš rád jehněčí

masíčko?“

Drakovi se zaleskly oči.

Thalia a já už jsme byli zhruba v půli cesty přes zahradu. Před

sebou jsem viděl jedinou kamenitou stezku, vedla nahoru k

černému vrcholu hory. Bouřkové mraky kroužily okolo vršku, jako

by to byla osa celého světa.

Málem jsme se už z louky dostali, když se něco pokazilo. Cítil

jsem, jak se drakova nálada proměnila. Možná se Zoe odvážila moc

blízko. Možná si drak uvědomil, že má hlad. Každopádně na Zoe

vyrazil.

Dva tisíce let tréninku ji udržely naživu. Vyhnula se jedné

skupině sekajících tesáků a sehnula se před druhou, kličkovala

mezi dračími hlavami, hnala se naším směrem a dávila se

příšerným dechem nestvůry.

Vytáhl jsem Anaklusmos, abych jí pomohl.

„Ne!“ supěla Zoe. „Utíkej!“

Drak jí chňapl po boku a Zoe vykřikla. Thalia napřáhla Aegis a

drak zasyčel. Během té jeho nerozhodné chvilky kolem nás Zoe

proběhla nahoru a my za ní.

199

Drak se nepokoušel nás honit. Syčel a dupal, ale podle mě byl

dobře vycvičený, aby hlídal strom. Nenechal se odlákat ani

vyhlídkou na slupnutí několika chutných hrdinů.

Hnali jsme se na horu a Hesperidky ve stínech za námi zase

spustily svou píseň. Teď už mi nezněla tak příjemně – spíš jako

soundtrack z pohřbu.

Na vršku hory byly ruiny, bloky černé žuly a mramoru, velké jako

domy. Rozbité sloupy. Bronzové sochy, které vypadaly napůl

roztavené.

„Ruiny hory Othrys,“ zašeptala Thalia s posvátnou úctou.

„Ano,“ potvrdila Zoe. „Předtím to tu nebylo. To je zlé.“

„Co je hora Othrys?“ zeptal jsem se a připadal jsem si hloupě

jako obyčejně.

„Horská pevnost Titánů,“ vysvětlila mi Zoe. „Za první války

byly Olymp a Othrys dvě soupeřící centra světa. Othrys –“ Škubla

sebou a chytila se za bok.

„Jsi zraněná?“ lekl jsem se. „Ukaž, podívám se.“

„Ne! To nic není. Říkala jsem… v první válce byl Othrys

rozmetán na kousky.“

„Ale… jak to, že je tady?“

Thalia se opatrně rozhlížela, zatímco jsme postupovali mezi

troskami, bloky mramoru a polámanými oblouky. „Stěhuje se

stejně jako Olymp. Vždycky se objeví někde na kraji civilizace.

Ale to, že je tady, na téhle hoře, to není dobré.“

„Proč?“

„Toto je Atlasova hora,“ povzdechla si Zoe. „To místo, kde

drží –“ Ztuhla. Hlas se jí najednou roztřásl zoufalstvím. „Kde dřív

držel oblohu.“

Dostali jsme se na vrchol. Pár metrů před námi se v prudkém

víru honily šedé mraky a vytvářely trychtýř, který se málem

dotýkal špičky hory, ale místo toho spočíval na ramenou

dvanáctileté dívky s kaštanovými vlasy a v rozedraných stříbrných

šatech. Byla to Artemis, nohy připoutané ke skále řetězy z

božského bronzu. Tohle jsem viděl ve snu. Nebyl to strop jeskyně,

co musela Artemis držet. Byl to strop světa.

200

„Má paní!“ Zoe se vrhla kupředu, ale Artemis ji zadržela: „Stát!

Je to léčka. Musíte hned pryč.“

Hlas měla napjatý. Byla celá zpocená. Ještě nikdy jsem neviděl

bohyni v bolestech, ale váha oblohy byla na Artemidu očividně

příliš.

Zoe se rozbrečela. Přiběhla k Artemidě i přes její protesty a

zatáhla za řetězy.

Za námi zaduněl hlas: „Ach, jak dojemné.“

Obrátili jsme se. Stál tam Generál ve svém hnědém hedvábném

obleku. Po boku měl Luka a šest drakén, které držely zlatý Kronův

sarkofág. Vedle Luka stála Annabeth. Ruce měla spoutané za zády,

v puse roubík a Luke jí držel na krku hrot meče.

Setkal jsem se s jejím pohledem a pokoušel se jí vyptat na tisíc

věcí. Ale vysílala jenom jediný vzkaz: UTEČ.

„Luku,“ zavrčela Thalia. „Pusť ji.“

Luke se usmíval, ale mdle a bledě. Vypadal ještě hůř než před

třemi dny ve Washingtonu. „O tom rozhoduje Generál, Thálie. Ale

rád tě zase vidím.“

Thalia na něj plivla.

Generál se zasmál. „Tak dopadá staré kamarádství. A co ty,

Zoe? Dlouho jsme se neviděli. Jak se má moje malá zrádkyně?

Užiju si to, až tě zabiju.“

„Neodpovídejte,“ zakvílela Artemis. „Nemluvte s ním.“

„Počkat,“ ozval jsem se. „Vy jste Atlas?“

Generál si mě přísně změřil pohledem. „Páni, i tomu

nejhloupějšímu hrdinovi se konečně rozsvítilo! Ano, jsem Atlas,

generál Titánů a děs bohů. Blahopřeju. Za chvilku tě zabiju, jenom

co se vypořádám s touhle mizernou holkou.“

„Zoe neublížíte,“ zamračil jsem se. „Já vám to nedovolím.“

Generál se ušklíbl. „Ty nemáš právo se do toho plést, malý

hrdino. Tohle je rodinná záležitost.“

Zamračil jsem se. „Rodinná záležitost?“

„Ano,“ potvrdila Zoe sklíčeně. „Atlas je můj otec.“

201

Sedmnáctá kapitola

NESU NA ZÁDECH PÁR

MILIONŮ KIL

říše

P rné bylo, že jsem vážně pozoroval tu rodinnou podobu. Atlas

měl stejný panovačný výraz jako Zoe, stejný chladný povýšený

pohled, jaký měla někdy Zoe, když se naštvala, jenže u něj to

vypadalo tisíckrát hůř. Měl všechno to, co jsem od začátku na Zoe

nesnášel, ale nic z toho dobrého, čeho jsem si pak u ní začal vážit.

„Pusť Artemidu,“ žádala Zoe.

Atlas přistoupil k bohyni v řetězech. „Snad bys chtěla převzít

nebe od ní? Jen si posluž.“

Zoe otevřela pusu, aby něco řekla, ale Artemis se ozvala: „Ne!

Nezkoušej to, Zoe! Zakazuji ti to.“

Atlas se domýšlivě ušklíbl. Klekl si vedle Artemidy a pokusil se

jí sáhnout na tvář, ale bohyně po něm chňapla a málem mu ukousla

prsty.

„Hohó!“ zachechtal se Atlas. „Vidíš, dceruško? Paní Artemidě

se ten nový úkol líbí. Myslím, že nechám všechny z Olympu nést

střídavě své břemeno, jakmile vládce Kronos zase povstane a tohle

bude střed našeho paláce. To ty slabochy naučí trochu pokoře.“

Podíval jsem se na Annabeth. Zoufale se pokoušela mi něco

naznačit. Ukazovala hlavou na Luka. Ale já na ni dokázal jenom

zírat. Předtím jsem si toho nevšiml, ale něco se na ní změnilo. Ve

světlých vlasech teď měla šedé prameny.

„Od držení oblohy,“ zamumlala Thalia, jako by mi četla

myšlenky. „Ta váha ji mohla zabít.“

„Já to nechápu,“ ozval jsem se. „Proč Artemis tu oblohu prostě

nepustí?“

Atlas se rozesmál. „Jak málo toho znáš, mladíčku. Tohle je

místo, kde se obloha a země poprvé setkaly, kde Uranos a Gaia

202

přivedli na svět své mocné děti Titány. Obloha pořád touží sevřít

zemi. Někdo ji musí držet v mezích, jinak by se přímo tady

zhroutila a okamžitě rozdrtila horu a všechno v dosahu sta hodin

chůze. Jakmile převezmeš břemeno, není úniku.“ Atlas se uchechtl.

„Pokud ho od tebe nepřebere někdo jiný.“

Popošel k nám a prohlížel si Thalii a mě. „Takže tohle jsou

nejlepší hrdinové doby, co? No nic moc.“

„Bojujte s námi,“ vyzval jsem ho. „A uvidíme.“

„To tě bohové nic nenaučili? Nesmrtelný nebojuje s pouhým

smrtelníkem přímo. Je to pod naši důstojnost. Dovolím radši

Lukovi, aby tě zničil.“

„Takže vy jste taky zbabělec,“ zaútočil jsem.

Atlasovi zahořely nenávistně oči. S potížemi se ode mě

odpoutal a soustředil se na Thalii.

„A co se tebe týká, dcero Diova, vypadá to, že se v tobě Luke

spletl.“

„Nespletl jsem se,“ vypravil ze sebe Luke. Vypadal hrozně

slabý a každé slovo jako by ho bolelo. Kdybych k němu necítil

takovou nenávist, skoro by mi ho bylo líto. „Thalie, ty se k nám

ještě pořád můžeš přidat. Zavolej Ophiotaura. Přijde k tobě.

Podívej!“

Mávl rukou a vedle nás se objevila nádrž s vodou, jezírko

vsazené v černém mramoru, dost velké pro Ophiotaura. Dokázal

jsem si Bessieho v té nádržce představit. Čím víc jsem na to myslel,

tím jsem si byl jistější, že slyším Bessieho bučet.

Nemysli na něj! ozval se mi najednou v mozku Groverův hlas –

spojení vcítěním. Vnímal jsem jeho pocity. Byl na krajíčku zděšení.

Ztrácím Bessieho. Zablokuj ty myšlenky!

Pokoušel jsem se vyprázdnit si mozek. Snažil jsem se myslet na

hráče basketbalu, na skateboardy, na různé druhy bonbonů v

mámině obchodě. Na všechno možné, jen ne na Bessieho.

„Thalie, zavolej Ophiotaura,“ naléhal Luke. „A budeš mocnější

než bohové.“

„Luku…“ Její hlas zněl bolestně. „Co se to s tebou stalo?“

203

„Nepamatuješ si na všechny ty naše rozhovory? Kolikrát jsme

spolu proklínali bohy? Naši otcové pro nás nic neudělali. Nemají

právo vládnout světu!“

Thalia zavrtěla hlavou. „Pusť Annabeth. Nech ji jít.“

„Když se ke mně přidáš,“ sliboval Luke, „může to být jako za

starých časů. My tři spolu. Bojovat za lepší svět. Prosím, Thalie,

jestli to neuděláš…“

Hlas mu přeskočil. „Je to moje poslední šance. Jestli na to

nepřistoupíš, on najde jiný způsob. Prosím.“

Nevěděl jsem, co myslí, ale ten strach zněl dost opravdově.

Věřil jsem, že je Luke v nebezpečí. Jeho život závisel na tom, jestli

se k němu Thalia připojí. A měl jsem strach, že tomu uvěří i Thalia.

„Nedělej to, Thalie,“ varovala ji Zoe. „Musíme s nimi bojovat.“

Luke znovu máchl rukou a objevil se oheň. V bronzovém koši,

přesně jako v táboře. Obětní oheň.

„Thalie,“ houkl jsem. „To ne.“

Zlatý sarkofág za Lukem začínal zářit. Zároveň jsem v mlze

všude kolem nás uviděl obrazy: rostoucí černé mramorové zdi,

ruiny, které se dávaly dohromady. Rostl kolem nás příšerný a

zároveň krásný palác, vybudovaný ze strachu a smutku.

„Postavíme horu Othrys přesně tady,“ sliboval Luke tak

napjatým hlasem, že zněl skoro jako cizí. „Znovu bude silnější a

větší než Olymp. Podívej se, Thalie. My nejsme slabí.“

Ukázal k oceánu a ve mně pokleslo srdce. Po svahu hory, od

pobřeží, kde kotvila Princezna Andromeda, pochodovala veliká

armáda. Drakény a Laistrygonové, nestvůry a polokrevní, pekelní

psi, harpyje a další, které jsem ani neuměl pojmenovat. Celá loď se

musela vyprázdnit, protože jich byly stovky, mnohem víc, než jsem

viděl na palubě tehdy v létě. A všichni pochodovali k nám. Za pár

minut sem dorazí.

„To je jenom ukázka toho, co přijde,“ prohlásil Luke. „Brzo

budeme připravení zaútočit na Tábor polokrevných. A pak na

samotný Olymp. Potřebujeme jenom tvoji pomoc.“

Thalia příšernou chvíli váhala. Hleděla na Luka bolestnýma

očima, jako by nechtěla nic jiného než mu uvěřit. Pak zvedla kopí.

„Ty nejsi Luke. Už tě neznám.“

204

„Ale ano, znáš,“ žebral. „Prosím. Nenuť mě… nenuť jeho, aby

tě zničil.“

Nebyl čas. Pokud se ta armáda dostane na vršek hory, přemůže

nás. Znovu jsem se setkal s Annabethiným pohledem. Přikývla.

Podíval jsem se na Thalii a na Zoe a usoudil, že umřít v boji

vedle kamarádek jako ony nebude tak zlé.

„Teď,“ zavelel jsem.

Společně jsme vyrazili.

Thalia šla přímo po Lukovi. Nápor jejího štítu byl tak mocný, že se

Lukovy ochránkyně, dračí ženy, poplašeně rozutekly, pustily zlatou

rakev a nechaly ho být. Ale přestože Luke vypadal nemocně, s

mečem si pořád uměl poradit. Zavrčel jako divoké zvíře a vyrazil

do protiútoku. Jakmile Pomlouvač, jeho meč, zasáhl Thaliin štít,

vyrazila mezi nimi koule blesku a spálila vzduch žlutými

elektrickými výboji.

Co se mě týče, já udělal tu nejpitomější věc v životě, a to už je

co říct. Napadl jsem titánského vládce Atlase.

Rozesmál se, když jsem se k němu blížil. V rukách se mu

objevil veliký oštěp. Hedvábný oblek se proměnil na plnou řeckou

bojovou zbroj. „Tak do toho!“

„Percy!“ vyjekla Zoe. „Dej pozor!“

Věděl jsem, před čím mě varuje. Cheirón mi kdysi dávno řekl:

Nesmrtelní jsou svázáni prastarými pravidly. Ale hrdina může

vyrazit kamkoli, napadnout kohokoli, pokud je dost smělý. Jakmile

ale jednou zaútočím, může Atlas útok opětovat přímo vší svou

silou.

Máchl jsem mečem a Atlas mě odhodil násadou oštěpu. Prolétl

jsem vzduchem a narazil do černé zdi. Nebyla to už mlha. Palác

rostl, cihla po cihle. Měnil se na opravdový.

„Blázne!“ křikl Atlas škodolibě a odmáchl jeden šíp Zoe.

„Myslíš si, že když jsi zastavil toho chudáčka boha války, můžeš se

postavit i mně?“

Při zmínce o Arésovi to se mnou škublo. Vytrhl jsem se z

omámení a znovu zaútočil. Kdybych se tak dostal k té nádrži s

vodou, dokázal bych zdvojnásobit sílu.

205

Hrot oštěpu po mně sekal jako kosa. Napřáhl jsem Anaklusmos

a chtěl rozseknout násadu zbraně, ale připadalo mi, že mám ruku

jako z olova. Meč najednou vážil tunu.

Vzpomněl jsem si na Arésovo varování, které pronesl na pláži v

Los Angeles tak dávno: Až ho budeš potřebovat nejvíc, tvůj meč tě

zklame.

Teď ne! zaprosil jsem. Ale nebylo to k ničemu. Pokoušel jsem

se vyhnout, ale oštěp mě zasáhl do prsou a vyhodil mě do vzduchu

jako hadrovou panenku. Praštil jsem sebou o zem, hlava se mi

motala. Vzhlédl jsem a zjistil, že ležím u nohou Artemidy, která se

pořád napínala pod vahou oblohy.

„Uteč, chlapče,“ zapřísahala mě. „Musíš utéct!“

Atlas si dával načas, blížil se pomalu. Můj meč zmizel. Přepadl

přes okraj útesu. Možná se mi zase objeví v kapse – snad za pár

vteřin – ale to už bylo stejně jedno. V té době bude dávno po mně.

Luke a Thalia bojovali jako šílení, až se mezi nimi blýskalo.

Annabeth seděla na zemi a zoufale se snažila uvolnit si ruce.

„Umři, mladý hrdino,“ řekl Atlas.

Zvedl oštěp, aby mě probodl.

„Ne!“ zaječela Zoe a ze štěrbiny v podpaží Atlasova brnění

vypučela záplava stříbrných šípů.

„ARGH!“ zařval a obrátil se k dceři.

Sáhl jsem a ucítil Anaklusmos zase v kapse. Nemohl jsem s

Atlasem soupeřit ani s mečem. A pak mi přejel po zádech mráz.

Vzpomněl jsem si na slova proroctví: Prokletí Titána jednoho

nemine. Neměl jsem šanci Atlase porazit. Ale byl tu někdo jiný,

kdo by to možná dokázal.

„Tu oblohu,“ pobídl jsem bohyni. „Dejte mi ji.“

„Ne, chlapče,“ odmítla mě Artemis. Na čele se jí perlil kovový

pot jako rtuť. „Ty nevíš, co po mně žádáš. Rozdrtí tě to!“

„Annabeth ji unesla!“

„Přežila jen taktak. Má v sobě ducha pravé Lovkyně. Ty tak

dlouho nevydržíš.“

„Stejně umřu,“ pokrčil jsem rameny. „Předejte mi tu oblohu!“

Nečekal jsem na odpověď. Vytáhl jsem meč a přesekl jí řetězy.

Pak jsem k ní přistoupil, zapřel se o jedno koleno – zvedl ruce – a

206

dotkl se chladných těžkých mraků. Chvíli jsme s Artemidou nesli

váhu nebe společně. Byla to ta nejtěžší věc, jakou jsem kdy cítil,

jako by mě drtilo tisíc náklaďáků. Chtělo se mi omdlít bolestí, ale

zhluboka jsem oddechoval. Já to dokážu.

Pak Artemis zpod břemene vyklouzla a já ho držel sám.

Později jsem se mnohokrát pokoušel vysvětlit, jaké to je. Nikdy

se mi to nepodařilo.

Každý sval v těle se mi proměnil na oheň. Připadalo mi, jako by

se mi rozpouštěly kosti. Chtělo se mi křičet, ale neměl jsem sílu

otevřít pusu. Pomalu jsem klesal, níž a níž do země, váha oblohy

mě drtila.

Přemoz to! ozval se mi v hlavě Groverův hlas. Nevzdávej se.

Soustředil jsem se na dýchání. Kdybych tak jen udržel oblohu

nahoře ještě pár vteřin. Pomyslel jsem na Bianku, která položila

život kvůli tomu, abychom se sem dostali. Když ona udělala tohle,

já dokážu udržet oblohu.

Začal jsem vidět rozmazaně. Všechno se barvilo do červena.

Občas jsem zahlédl něco z bitvy, ale nevěděl jsem, jestli vidím

jasně. Tamhle byl Atlas v plné bojové zbroji, bodal oštěpem a

chechtal se přitom jako šílenec. A Artemis byla jako stříbrná

šmouha. Měla dva příšerné lovecké nože, každý dlouhý jako její

paže, divoce sekala po Titánovi, vyhýbala se a úžasně lehce a

půvabně skákala. Jak tak manévrovala, zdálo se, že mění podobu.

Byla tygr, gazela, medvěd, sokol. Nebo to možná takhle vnímal

jenom můj horečnatý mozek. Zoe střílela na otce šípy, mířila mu do

spár v brnění. Zařval pokaždé, když šíp našel cíl, ale rána na něj

pokaždé působila jako včelí žihadlo. Jenom ho ještě víc rozběsnila

a bojoval dál.

Thalia a Luke se bili kopím proti meči, pořád se kolem nich

blýskalo. Thalia tlačila Luka zpátky aurou svého štítu. Ani on před

ní nebyl imunní. Couval, škubal sebou a nespokojeně vrčel.

„Vzdej se!“ křičela Thalia. „Nikdy mě neporazíš, Luku.“

Vycenil zuby. „To se uvidí, dávná kamarádko.“

Po tváři mi tekl pot. Ruce jsem měl kluzké. Ramena by ječela

bolestí, kdyby mohla. Připadalo mi, jako by mi někdo svařoval

obratle v páteři pájecí lampou.

207

Atlas postupoval a tlačil na Artemidu. Byla rychlá, ale tu sílu

nedokázala zastavit. Jeho oštěp udeřil do země tam, kde ještě před

zlomkem vteřiny stála, a ve skále se objevila puklina. Přeskočil ji a

dál ji stíhal. Vedla ho zpátky směrem ke mně.

Připrav se, promluvila mi v mozku.

Bolestí jsem ztrácel schopnost myslet. Odpověděl jsem jí něco

jako arggghhh-ouuuuuu.

„Na holku bojuješ dobře.“ Atlas se rozesmál. „Ale pro mě nejsi

žádný soupeř.“

Naznačil falešný výpad špičkou oštěpu a Artemis se vyhnula.

Viděl jsem, jak se schyluje k léčce. Atlasův oštěp máchl a podrazil

Artemidě nohy. Upadla a Atlas se napřáhl, aby jí zasadil smrtelnou

ránu.

„Ne!“ zaječela Zoe. Skočila mezi otce a Artemidu a vystřelila

šíp Titánovi přímo do čela. Uvízl tam jako roh jednorožce. Atlas

zařval vztekem. Smetl dceru hřbetem ruky a odhodil ji do černých

skal.

Chtěl jsem vykřiknout, rozběhnout se jí na pomoc, ale nemohl

jsem promluvit ani se pohnout. Neviděl jsem ani, kde Zoe přistála.

Pak se Atlas s triumfálním výrazem ve tváři obrátil k Artemidě.

Zdálo se, že bohyně je raněná. Nezvedala se.

„První prolitá krev v nové válce,“ radoval se škodolibě Atlas. A

bodl směrem dolů.

Artemis vyrazila bleskurychle jako myšlenka a popadla násadu

oštěpu. Zasáhl zem hned vedle ní a ona zatáhla dozadu, použila

oštěp jako páku, nakopla vládce Titánů a odpálila ho do vzduchu

přes sebe. Viděl jsem, jak se na mě hroutí, a došlo mi, co se stane.

Uvolnil jsem držení nebes, a jakmile do mě Atlas narazil, nesnažil

jsem se udržet na nohou. Nechal jsem se srazit z cesty a odvalil se

co nejdál.

Atlasovi se snesla na záda váha oblohy a málem ho rozmačkala,

než se mu podařilo zvednout se na kolena. Snažil se vymanit zpod

té drtivé váhy. Ale bylo pozdě.

„Neeeee!“ Zařval tak mohutně, až to otřáslo horou. „Už

neeee!“

Atlas byl chycen pod svým starým břemenem.

208

Zkusil jsem vstát a zase jsem spadl, omámený bolestí. Připadalo

mi, jako by mi hořelo celé tělo.

Thalia zatlačila Luka až ke kraji útesu, pořád bojovali, hned

vedle zlaté rakve. Thalia měla slzy v očích. Lukovi se přes prsa táhl

krvavý šrám a bledý obličej se mu leskl potem.

Vyrazil na Thalii a ona ho udeřila štítem. Meč mu vyletěl z

rukou a zazvonil o skálu. Thalia mu přitiskla špičku kopí na krk.

Chvíli bylo ticho.

„No?“ zeptal se Luke. Snažil se to zatajit, ale cítil jsem mu v

hlase strach. Thalia se třásla zuřivostí.

Za ní se vydrápala Annabeth, konečně se osvobodila z pout.

Tvář měla poškrábanou a špinavou od hlíny. „Nezabíjej ho!“

„Je to zrádce,“ houkla Thalia. „Zrádce!“

Ve svém omámení jsem si uvědomil, že Artemis už není u mě.

Odběhla k černým skalám, kam dopadla Zoe.

„Odvedeme Luka zpátky,“ prosila Annabeth. „Na Olymp. On…

bude užitečný.“

„Tohle chceš, Thalie?“ ušklíbl se Luke. „Vrátit se triumfálně na

Olymp? Potěšit tatíčka?“

Thalia zaváhala a Luke zoufale hrábl po jejím kopí.

„Ne!“ vykřikla Annabeth. Ale bylo pozdě. Thalia bez

uvažování Luka odkopla. Ztratil rovnováhu, ve tváři se mu objevila

hrůza a pak se zřítil dolů.

„Luku!“ zaječela Annabeth.

Hnali jsme se ke kraji útesu. Pod námi se překvapeně zastavila

armáda z Princezny Andromedy. Všichni zírali na Lukovo

polámané tělo na skalách. I když jsem ho tolik nenáviděl, nemohl

jsem se na to dívat. Chtělo se mi věřit, že je ještě živý, ale to bylo

nemožné. Spadl nejmíň z patnácti metrů a nehýbal se.

Jeden obr vzhlédl a zabručel: „Zabte je!“

Thalia byla ztuhlá smutkem, po tvářích se jí řinuly slzy. Stáhl

jsem ji zpátky, zatímco nám nad hlavami přeletěla vlna oštěpů.

Běželi jsme ke skalám a nevšímali si klení a hrozeb Atlase, jak

jsme ho míjeli.

„Artemido!“ zavolal jsem.

209

Bohyně vzhlédla a výraz ve tváři měla zdrcený skoro stejně

jako Thalia. Zoe ležela bohyni v náruči. Dýchala. Oči měla

otevřené. Ale stejně…

„Ta rána je otrávená,“ řekla Artemis.

„Atlas ji otrávil?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla bohyně. „Atlas ne.“

Ukázala nám zranění, které měla Zoe na boku. Málem jsem

zapomněl, že ji poškrábal drak Ladon. Rána byla mnohem horší,

než dala Zoe najevo. Skoro jsem se tam nedokázal podívat. Pustila

se do boje s otcem i přes to příšerné zranění, které z ní už vysávalo

sílu.

„Hvězdy,“ mumlala Zoe. „Nevidím je.“

„Nektar a ambrózii,“ napadlo mě. „Honem! Musíme jí je dát.“

Nikdo se ani nehnul. Ve vzduchu visel smutek.

Kronova armáda postoupila až pod vrchol. I Artemis byla moc

otřesená, než aby se pohnula. Možná bychom se tam na místě

dočkali záhuby, ale pak jsem uslyšel podivný bzučivý zvuk.

Zrovna když se armáda nestvůr vynořila na kopci, snesl se z

nebe Sopwith Camel.

„Pryč od mojí dcery!“ vykřikl doktor Chase a spustil své

kulomety. Kropily zem kulkami a vyděsily celou skupinu nestvůr,

až se rozutekla.

„Tati?“ vykřikla Annabeth nevěřícně.

„Utíkej!“ zavolal a jeho hlas slábl, jak se dvojplošník vzdaloval.

To probralo Artemidu ze žalu. Vzhlédla ke starému letadlu,

které teď vybíralo zatáčku na další útok.

„Hrdinný muž,“ uznala Artemis zdráhavě. „Pojďte. Musíme

odsud Zoe dostat pryč.“

Zvedla si ke rtům lovecký roh a přes údolí Marina se ozvěnou

rozezněl jasný zvuk. Zoe se zachvěla víčka.

„Vydrž!“ prosil jsem ji. „Dopadne to dobře!“

Dvojplošník podnikl další nálet. Pár obrů hodilo oštěpy a jeden

prolétl letadlu přímo mezi křídly, ale kulomety pálily dál. Užasle

jsem si uvědomil, že doktor Chase musel na výrobu kulek nějak

sehnat božský bronz. První řada hadích žen zakvílela, když je

kulometná salva rozprášila do sírově žlutého prachu.

210

„To je… můj táta!“ hlesla Annabeth ohromeně.

Neměli jsme čas obdivovat jeho letecké umění. Obři a hadí

ženy se už vzpamatovávali z překvapení. Doktor Chase by mohl

mít brzo malér.

A zrovna v tu chvíli se rozjasnilo měsíční světlo a z oblohy se

snesl stříbrný vůz, tažený tím nejkrásnějším jelenem, jakého jsem

kdy viděl. Přistál hned vedle nás.

„Nastupte,“ pobídla nás Artemis.

Annabeth mi pomohla dostat dovnitř Thalii. Pak jsem pomohl

Artemidě se Zoe. Zabalili jsme ji do deky, Artemis přitáhla otěže a

vůz vyrazil z hory přímo do vzduchu.

„Jako sáně Santa Clause,“ zamumlal jsem, pořád ještě

omámený bolestí.

Artemis si dala tu práci a ohlédla se na mě. „Jistěže, mladý

polokrevný. Odkud myslíš, že asi pochází ta legenda?“

Když doktor Chase viděl, že jsme bezpečně pryč, obrátil letadlo

a následoval nás jako čestná stráž. Musel to být vážně povedený

výjev, dokonce i na poměry San Franciska: stříbrný létající vůz

tažený jelenem, doprovázený dvojplošníkem z první světové.

Kronova armáda za námi vztekle zařvala, jak se tak

shromáždila na vršku hory Tamalpais, ale nejhlasitěji bylo slyšet

Atlase. Proklínal bohy a vzpíral se pod vahou nebes.

211

Osmnáctá kapitola

KAMARÁDKA SE LOUČÍ

o soum

P

raku jsme přistáli v parku Crissy Field.

Jakmile doktor Chase vystoupil ze svého dvojplošníku,

Annabeth se k němu rozběhla a nadšeně ho objala. „Tati! Tys

letěl… tys střílel… u všech bohů! To byla ta nejúžasnější věc, co

jsem kdy viděla!“

Její otec se začervenal. „No, na smrtelníka ve středním věku to

myslím nebylo nejhorší.“

„Ale ty kulky z božského bronzu! Jak jsi je sehnal?“

„No, prostě… Když jsi naposled… odešla, nechalas ve svém

pokoji ve Virginii nějaké zbraně polokrevných.“

Annabeth rozpačitě sklopila oči. Všiml jsem si, jak si dal doktor

Chase pozor, aby neřekl utekla.

„Rozhodl jsem se, že některé zkusím roztavit a udělat z nich

kulky,“ pokračoval. „Byl to jen takový drobný experiment.“

Řekl to, jako by to byla maličkost, ale oči se mu přitom leskly.

Najednou jsem pochopil, proč si ho oblíbila Athéna, bohyně

řemesel a moudrosti. Byl to vlastně nádherně šílený vědec.

„Tati…“ Annabeth se odmlčela.

„Annabeth, Percy,“ přerušila ji Thalia naléhavě. Spolu s

Artemidou klečely u Zoe a obvazovaly jí rány.

Rozběhli jsme se jim s Annabeth na pomoc, ale nedalo se toho

moc dělat. Ambrózii ani nektar jsme neměli. A žádná běžná

medicína by tu nepomohla. Byla tma, ale já viděl, že Zoe nevypadá

dobře. Třásla se a ta lehká zář, která se kolem ní obyčejně vznášela,

slábla.

„Nemůžete ji vyléčit nějakým kouzlem?“ zeptal jsem se

Artemidy. „Teda… jste přece bohyně.“

212

Artemis vypadala utrápeně. „Život je křehká věc, Percy. Pokud

sudičky stanoví, že se vlákno odstřihne, nemůžu toho moc dělat.

Ale můžu to zkusit.“

Chtěla položit ruku Zoe na bok, ale ta jí sevřela zápěstí.

Podívala se bohyni do očí a projelo mezi nimi nějaké zvláštní

porozumění.

„Sloužila… sloužila jsem vám dobře?“ zašeptala Zoe.

„Poctivě a čestně,“ řekla Artemis měkce. „Byla jsi nejlepší z

mých průvodkyň.“

Zoe se objevil na tváři klid. „Odpočinek. Konečně.“

„Mohu zkusit ten jed vyléčit, má statečná.“

Ale v tu chvíli jsem už věděl, že to není jed, co ji zabíjí. Byl to

ten poslední otcův úder. Celou dobu věděla, že se to proroctví

Orákula týká jí: zemře otcovou rukou. A stejně se vydala na

výpravu. Rozhodla se mě zachránit a Atlasův vztek ji uvnitř zlomil.

Všimla si Thalie a vzala ji za ruku. „Lituji, že jsme se hádaly,“

vypravila ze sebe. „Mohly jsme být sestry.“

„Je to moje vina,“ zabručela Thalia a zuřivě mrkala. „Měla jsi

pravdu s Lukem, s hrdiny, s muži – se vším.“

„Možná ne se všemi muži,“ zamumlala Zoe. Pousmála se na

mě. „Máš ještě ten meč, Percy?“

Nemohl jsem mluvit, ale vytáhl jsem Anaklusmos a vložil jí

pero do ruky. Spokojeně ho sevřela. „Mluvil jsi pravdu, Percy

Jacksone. Ty nejsi jako… jako Hérakles. Je mi ctí, že nosíš tento

meč.“

Tělo se jí rozechvělo.

„Zoe –“ vydechl jsem.

„Hvězdy,“ zašeptala. „Zase vidím hvězdy, má paní.“

Artemidě se po tváři koulela slza. „Ano, má statečná. Dnes

večer jsou krásné.“

„Hvězdy,“ opakovala Zoe. Upřela oči na noční oblohu. A už se

nepohnula.

Thalia sklopila hlavu. Annabeth spolkla vzlyk a otec jí položil

ruce na ramena. Díval jsem se, jak Artemis přikrývá dlaní Zoe pusu

a pronáší několik slov ve starořečtině. Zoe vyšel ze rtů stříbřitý

213

obláček a bohyně ho chytila do ruky. Tělo Zoe se zamihotalo a

zmizelo.

Artemis vstala, vyslovila něco jako požehnání, dýchla do své

sevřené dlaně a poslala stříbrný oblak k nebi. Vzlétl, zajiskřil se a

zmizel.

Chvíli jsem neviděl, že by se něco změnilo. Pak se Annabeth

prudce nadechla. Vzhlédl jsem k nebi a viděl jsem, že jsou teď

hvězdy jasnější. Vytvořily obraz, kterého jsem si nikdy dřív

nevšiml – zářící souhvězdí, které připomínalo postavu – dívku s

lukem, běžící po obloze.

„Nechť tě svět uctívá, má Lovkyně,“ zašeptala Artemis. „Žij

navěky ve hvězdách.“

Nebylo lehké se rozloučit. Na severu nad horou Tamalpais pořád

vřely hromy a blesky. Artemis byla tak rozrušená, že stříbrně

poblikávala. Byl jsem z toho nervózní, protože kdyby se najednou

přestala ovládat a zjevila se ve své úplné božské podobě, při

pohledu na ni bychom se rozpadli.

„Musím okamžitě na Olymp,“ prohlásila Artemis. „Nebudu vás

moct odvézt, ale pošlu pomoc.“

Bohyně položila ruku na rameno Annabeth. „Jsi velmi statečná,

děvče. Uděláš to, co je správné.“

Pak se tak nějak tajemně podívala na Thalii, jako by nevěděla

jistě, co si má o téhle mladé Diově dceři myslet. Thalia vypadala,

že se jí nechce zvednout oči, ale něco ji k tomu přimělo a podívala

se na bohyni. Nevím, co mezi nimi projelo, ale Artemidin pohled

soucitně změkl. Pak se obrátila ke mně.

„Vedl sis dobře,“ prohlásila. „Na muže.“

Chtěl jsem protestovat, ale pak mi došlo, že to bylo poprvé, kdy

mi neřekla chlapče.

Nasedla do svého vozu, který začínal zářit. Odvrátili jsme oči.

Stříbrně se zablesklo a bohyně byla pryč.

„No,“ povzdechl si doktor Chase. „Byla úžasná. Ale musím říct,

že stejně dávám přednost Athéně.“

Annabeth se k němu obrátila. „Tati, já… omlouvám se, že –“

214

„Psst.“ Objal ji. „Udělej, co musíš, má drahá. Já vím, že to pro

tebe není lehké.“

Hlas měl trochu roztřesený, ale statečně se na Annabeth usmál.

Pak jsem uslyšel máchání velikých křídel. Z mlhy se snesli tři

pegasové: dva bílí a jeden celý černý.

„Blackjacku!“ vykřikl jsem.

Jasně, šéfe! zavolal. Takže se vám povedlo udržet se naživu i

beze mě?

„Byla to fuška,“ přiznal jsem.

Vzal jsem s sebou Guida a Pirožka.

Jak se vede? promluvili mi druzí dva pegasové v hlavě.

Blackjack si mě starostlivě prohlédl, pak zkontroloval doktora

Chasea, Thalii a Annabeth. Nemáme některého udupat?

„Ani nápad,“ řekl jsem nahlas. „Jsou to moji přátelé.

Potřebujeme se rychle dostat na Olymp.“

Klidně, přikývl Blackjack. Až tam na toho smrtelníka. Doufám,

že ten nejede.

Ujistil jsem ho, že doktor Chase se s námi cestovat nechystá.

Profesor stál a s otevřenou pusou hleděl na pegasy.

„Fascinující,“ vydechl. „Taková manévrovatelnost! Zajímalo by

mě, jak to rozpětí křídel kompenzuje váhu koňského těla?“

Blackjack natáhl hlavu. Cooo?

„No, kdyby měli Britové tyto pegasy v útoku kavalerie na

Krymu,“ zamyslel se doktor Chase, „ten výpad lehké brigády –“

„Tati!“ zarazila ho Annabeth.

Doktor Chase zamrkal. Podíval se na dceru a podařilo se mu

usmát. „Omlouvám se, má drahá. Já vím, že musíte jít.“

Ještě naposled ji nemotorně a dobrosrdečně objal. Když se

obrátila a chystala se vylézt na pegase Guida, zavolal doktor Chase:

„Annabeth. Já vím… já vím, že San Francisco je pro tebe

nebezpečné. Ale pamatuj si, prosím, že u nás máš vždycky domov.

Budeme tě chránit.“

Annabeth neodpověděla, ale oči měla červené, když se

odvracela. Doktor Chase se chystal říct ještě něco, ale pak si to

zřejmě rozmyslel. Zvedl ruku, smutně zamával na rozloučenou a

vydal se ke svému letadlu.

215

Thalia, Annabeth a já jsme nasedli na pegasy. Společně jsme

vyletěli nad záliv a mířili k horám na východě. San Francisco se

brzy proměnilo jenom na lesknoucí se srpek vzadu a na severu se

občas zablesklo.

Thalia byla tak vyčerpaná, že usnula Pirožkovi na zádech. Věděl

jsem, že musí být pořádně unavená, když dokáže usnout ve

vzduchu i přes svůj strach z výšek, ale neměla se čeho bát. Její

pegas klouzal vzduchem lehce a přizpůsoboval se jí, takže mu

spočívala na zádech úplně bezpečně.

Annabeth a já jsme letěli vedle sebe.

„Tvůj táta je prima,“ řekl jsem jí.

Byla moc velká tma na to, abych viděl, jak se tváří.

Ohlédla se, i když už jsme měli Kalifornii dávno za sebou.

„Asi jo,“ připustila. „Spoustu let jsme se hádali.“

„Jo, to jsi říkala.“

„Myslíš, že jsem lhala?“ Znělo to jako útok, ale jen vlažný, jako

by se na to ptala sama sebe.

„Já jsem neřekl, že jsi lhala. Jenom… připadá mi hodný. A tvá

nevlastní máma taky. Možná že se nějak, hm, uklidnili, od té doby,

co jsi je viděla naposled.“

Zaváhala. „Stejně bydlí v San Francisku, Percy. Nemůžu žít tak

daleko od tábora.“

Nechtělo se mi ptát se na tu další věc. Děsil jsem se, že

odpověď znám. Ale stejně jsem se zeptal. „Takže co teď budeš

dělat?“

Letěli jsme nad nějakým městem, nad ostrovem světel uprostřed

tmy. Odplynulo tak rychle, jako bychom seděli v letadle.

„Já nevím,“ přiznala se. „Ale díky, že jsi mě zachránil.“

„To nic. Jsme přece přátelé.“

„Tys nevěřil, že jsem mrtvá?“

„Nikdy.“

Zaváhala. „Víš, ani Luke. Chci říct… není mrtvý.“

Zůstal jsem na ni hledět. Nevěděl jsem, jestli je to nějaká

obranná reakce, nebo co. „Annabeth, byl to strašný pád. Rozhodně

nemohl –“

216

„Není mrtvý,“ stála na svém. „Já to vím. Stejně jako jsi to ty

věděl o mně.“

Tohle srovnání mě moc nepotěšilo.

Města pod námi teď ubíhala rychleji, ostrůvky světla houstly, až

se celá krajina proměnila na třpytivý koberec. Blížilo se svítání.

Obloha na východě šedla. A v dálce před námi se rozprostírala

veliká bílá a žlutá záře – světla New Yorku.

Co vy na tu rychlost, šéfe? chlubil se Blackjack. Tak co,

dostaneme k snídani seno navíc?

„Jsi chlapík, Blackjacku,“ pochválil jsem ho. „Ehm, teda, chci

říct koník.“

„Ty mi to s tím Lukem nevěříš,“ poznamenala Annabeth, „ale

ještě se s ním uvidíme. On má malér, Percy. Je pod Kronovým

prokletím.“

Necítil jsem se na to, abych se s ní dohadoval, i když mě to

rozčilovalo. Jak může k tomu zrádci ještě něco cítit? Jak ho vůbec

může omlouvat? Ten pád si zasloužil. Zasloužil si… dobře, tak já

to řeknu. Zasloužil si umřít. Na rozdíl od Bianky. Na rozdíl od Zoe.

Luke nemůže být naživu. To by nebylo fér.

„Tamhle.“ To se ozvala Thalia. Probudila se a ukazovala k

Manhattanu, který se rychle přibližoval. „Už to začíná.“

„Co začíná?“ zeptal jsem se.

Pak jsem se podíval, kam ukazuje. Vysoko nad Empire State

Building se rýsoval Olymp, ostrov světla sám pro sebe, vznášející

se hora, osvětlená pochodněmi a koši na oheň. Bílé mramorové

paláce se leskly v časném ranním vzduchu.

„Zimní slunovrat,“ řekla Thalia. „Rada bohů.“

217

Devatenáctá kapitola

BOHOVÉ HLASUJÍ O TOM,

JAK NÁS ZABÍT

Lé tání je pro Poseidónova syna už tak dost špatná věc, ale vletět

přímo do Diova paláce, kolem kterého zuřily hromy a blesky, bylo

ještě horší.

Zakroužili jsme kolem centra Manhattanu, provedli úplný oblet

hory Olymp. Byl jsem tam jenom jednou, tehdy jsem vyjel

výtahem do tajného šestistého patra Empire State Building. Ale

dnes mě Olymp překvapil ještě víc, pokud to vůbec šlo.

V šeru časného rána a ve světle loučí a ohňů zářily paláce na

svazích dvaceti různými barvami, od krvavě rudé po indigovou. Na

Olympu už očividně nikdo nespal. Klikaté ulice byly plné polobohů

a přírodních duchů a nižších bůžků, pobíhali sem a tam, jeli ve

vozech nebo si hověli v nosítkách, nesených kyklopy. Zima jako by

tu neexistovala. Zachytil jsem vůni zahrad v plném květu, jasmínu

a růží a ještě příjemnějších věcí, které jsem ani nedokázal

pojmenovat. Z mnoha oken se linula hudba, měkké zvuky lyr a

píšťal.

Na vrcholu hory se tyčil největší palác ze všech, zářivá bílá síň

bohů.

Naši pegasové nás vysadili na vnějším nádvoří před mohutnými

stříbrnými branami. Než mě vůbec napadlo zaklepat, brány se

otevřely samy.

Hodně štěstí, šéfe, popřál mi Blackjack.

„Jo.“ Nevěděl jsem proč, ale měl jsem nějaký divný pocit

zkázy. Nikdy jsem neviděl všechny bohy pohromadě. Věděl jsem,

že mě kterýkoli z nich může rozmetat na prach, a několik by jich to

s radostí udělalo.

Hej, pokud se nevrátíte, můžu se ustájit ve vašem srubu?

218

Přísně jsem si pegase změřil.

To mě jen tak napadlo, pohodil hřívou. Pardon.

Blackjack a jeho kamarádi odlétli a nechali nás s Thalií a

Annabeth samotné. Chvíli jsme tam stáli a prohlíželi si palác.

Stejně jsme spolu nedávno stáli před akademií Westover, ale mně

to připadalo jako před milionem let.

A pak jsme bok po boku vešli do trůnního sálu.

Dvanáct obrovských trůnů tvořilo písmeno U kolem ústředního

ohně přesně tak, jak byly rozmístěny sruby v táboře. Nahoře na

stropě se leskla souhvězdí – dokonce i to nejnovější, Lovkyně Zoe,

putující po nebesích s nataženým lukem.

Všechna místa byla obsazena. Každý bůh a bohyně měřili

zhruba čtyři a půl metru a povím ti, jestli se na tebe někdy zadíval

tucet všemocných obrovitých bytostí najednou… No, setkání s

nestvůrami mi proti tomu připadalo jako piknik.

„Vítejte, hrdinové,“ promluvila Artemis.

„Búúúú!“

Teprve tehdy jsem si všiml Bessieho a Grovera.

Uprostřed sálu poblíž ohniště se vznášela koule vody. Bessie si

v ní šťastně plaval, mrskal hadím ocasem a vystrkoval hlavu z boků

a ze spodku koule. Vypadalo to, že si to nové plavání v kouzelné

bublině užívá. Grover klečel u Diova trůnu, jako by mu právě

podával o něčem zprávu, ale jakmile nás uviděl, vykřikl: „Vy jste

to dokázali!“

Už se chystal rozběhnout se ke mně, pak si vzpomněl, že se

obrací zády k Diovi, a ohlédl se na něj, jestli může.

„Běž,“ pokývl mu Zeus. Ale ve skutečnosti si Grovera

nevšímal. Vládce oblohy upřeně hleděl na Thalii.

Grover klusal k nám. Nikdo z bohů nepromluvil. Každé

klapnutí Groverových kopyt na mramorové podlaze se hlasitě

rozléhalo síní. Bessie sebou mrskl ve své bublině vody. Oheň

zapraskal.

Nervózně jsem se podíval na otce, na Poseidóna. Byl oblečený

podobně jako posledně, když jsem ho viděl: plážové kraťasy,

havajská košile a sandály. Měl ošlehanou opálenou tvář s tmavými

219

vousy a hlubokýma zelenýma očima. Netušil jsem, jak se mu bude

líbit, že mě zase vidí, ale v koutcích očí měl vrásky smíchu.

Pokývl, jako by chtěl říct Je to v pořádku.

Grover nadšeně objal Annabeth a Thalii. Pak mě chňapl za

ruce. „Percy, my jsme to s Bessiem zvládli! Ale musíš je

přesvědčit! To nemůžou udělat!“

„Co nemůžou udělat?“ zeptal jsem se.

„Hrdinové,“ zvolala Artemis.

Bohyně sklouzla ze svého trůnu a proměnila se do lidské

velikosti, do podoby malé dívky s kaštanovými vlasy. Nijak jí to

mezi obřími Olympany nevadilo. Kráčela k nám a stříbrná róba se

jí třpytila. Tvářila se bezvýrazně. Vypadalo to, že klouže ve sloupu

měsíčního světla.

„Rada byla informována o vašich skutcích,“ oznámila nám

Artemis. „Bohové vědí, že na západě povstává hora Othrys. Vědí o

tom, jak se Atlas pokusil osvobodit, a o rostoucí Kronově armádě.

Odhlasovali jsme, že budeme o situaci jednat.“

Mezi bohy se ozvalo mumlání a začali poposedávat, jako by s

tím plánem nebyli srozuměni všichni, ale nikdo neprotestoval.

„Na rozkaz mého vládce Dia,“ pokračovala Artemis, „budu se

svým bratrem Apollónem lovit nejmocnější nestvůry, budu se je

snažit skolit, než by se mohly přidat k silám Titánů. Paní Athéna

osobně prověří ostatní Titány, abychom se ujistili, že neuprchli z

míst, kde jsou vězněni. Vládce Poseidón dostal povolení rozpoutat

svůj nejdivočejší útok na výletní loď Princezna Andromeda a

poslat ji na dno moře. A co se vás týče, mí hrdinové…“

Obrátila se k ostatním nesmrtelným. „Tito polokrevní prokázali

Olympu velkou službu. Popírá to někdo z vás?“

Rozhlédla se po shromážděných bozích a změřila si každého

zvlášť. Zeus seděl ve svém tmavém obleku s jemným proužkem, s

elegantně upravenými tmavými vousy a očima jiskřícíma energií.

Vedle sebe měl krásnou ženu se stříbrnými vlasy, spletenými do

copu na jednom rameni, a v šatech, které se leskly barvami jako

paví peří. Paní Héra.

Po Diově pravici měl trůn můj otec Poseidón. Vedle něj veliká

lidská hrouda s nohou v kovové ortéze, se znetvořenou hlavou a

220

bujnými hnědými vousy, kterými probleskoval oheň. Vládce

kováren Héfaistos.

Hermés na mě zamrkal. Dnes měl na sobě vycházkový oblek a

zrovna si kontroloval zprávy v mobilním telefonu, Aeskulapově

žezle. Apollón seděl opřený na zlatém trůně ve slunečních brýlích.

Měl v uších sluchátka iPodu, takže jsem nevěděl, jestli vůbec

poslouchá, ale ukázal mi vztyčený palec. Dionýsos se tvářil

unuděně a kroutil v prstech výhonek révy. A Arés, no, ten seděl na

trůnu z chromu a kůže, kabonil se na mě a brousil si nůž.

Na ženské straně trůnního sálu byla vedle Héry tmavovlasá

bohyně v zelené róbě na trůnu spleteném z jabloňových větví.

Démétér, bohyně úrody. Vedle ní seděla překrásná šedooká žena v

elegantních bílých šatech. Mohla to být jedině Annabethina matka

Athéna. Pak tam byla Afrodita, která se na mě významně usmála,

až jsem se proti své vůli začervenal.

Všichni Olympané na jednom místě. Tolik síly v tomhle sále, až

mi bylo divné, že se celý palác nerozpadne.

„Musím říct,“ přerušil ticho Apollón, „že si ty děti vedly

dobře.“ Odkašlal si a začal recitovat: „Vavříny pro ně –“

„Ehm, ano, skvěle,“ přerušil ho Hermés, jako by se chtěl

vyhnout poslechu Apollónovy poezie. „Všichni jsou pro, že je

nezničíme?“

Zvedlo se pár váhavých rukou – Démétér, Afrodita.

„Počkejte chvíli,“ zavrčel Arés. Ukázal na Thalii a na mě.

„Tihle dva jsou nebezpeční. Mnohem jistější by bylo, když už je tu

máme –“

„Arési,“ přerušil ho Poseidón, „jsou to vážení hrdinové. Mého

syna na kousky nerozmetáme.“

„Ani mou dceru,“ zavrčel Zeus. „Vedla si dobře.“

Thalia se začervenala. Hleděla do země. Věděl jsem, jak jí je. I

já jsem málokdy mluvil s otcem, natož abych se od něj dočkal

uznání.

Bohyně Athéna si odkašlala a naklonila se dopředu. „Též jsem

hrdá na svou dceru. Avšak u těch druhých tu je jisté bezpečnostní

riziko.“

„Matko!“ hlesla Annabeth. „Jak můžete –“

221

Athéna ji zarazila klidným, ale pevným pohledem. „Je

politováníhodné, že můj otec Zeus a strýc Poseidón porušili

přísahu, že nebudou mít další děti. Jedině Hádés dodržel slovo, což

shledávám poněkud ironické. Jak víme z Velkého proroctví, děti

těch tří silných bohů… jako jsou Thalia a Percy… jsou

nebezpečné. Jakkoli je Arés zabedněný, v tomto má pravdu.“

„Správně!“ potvrdil Arés. „Hej, počkat. Komu říkáš –“

Začal se zvedat, ale kolem pasu se mu omotal výhonek vinné

révy jako bezpečnostní pás a stáhl ho zpátky dolů.

„Prosím tě, Arési,“ povzdechl si Dionýsos. „Schovej si ty

pranice na potom.“

Arés zaklel a utrhl révu. „Ty radši žvaníš, ty starý násosko.

Vážně chceš ty spratky chránit?“

Dionýsos na nás otráveně shlédl. „Nijak je v lásce nemám.

Athéno, vážně si myslíš, že je bezpečnější je zničit?“

„Nevynáším žádný soud,“ odpověděla Athéna. „Jen upozorňuji

na riziko. Rada musí rozhodnout, co uděláme.“

„Já je nenechám potrestat,“ prohlásila Artemis. „Nechám je

odměnit. Pokud zničíme hrdiny, kteří nám prokázali velikou

službu, pak nejsme o nic lepší než Titáni. Jestli je tohle

spravedlnost Olympu, pak s ní nechci nic mít.“

„Klídek, sestřičko,“ zasáhl Apollón. „No tak, uvolni se trošku.“

„Neříkej mi sestřičko! Já je odměním.“

„Nuže,“ zaburácel Zeus. „Možná ano. Ale přinejmenším je

třeba zničit tu nestvůru. Na tom se shodneme?“

Spousta hlav přikývla.

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, co říkají. Pak se mi srdce

proměnilo na závaží. „Bessieho? Vy chcete zničit Bessieho?“

„Búúúúúúú!“ protestoval Bessie.

Můj otec se zamračil. „Tys toho Ophiotaura pojmenoval

Bessie?“

„Otče,“ odvážil jsem se pokračovat, „je to jenom mořský tvor.

Vážně milý mořský tvor. Nemůžete ho zničit.“

Poseidón neklidně poposedl. „Percy, v tom tvorovi se ukrývá

velká síla. Kdyby ho Titáni ukradli, nebo –“

222

„To nemůžete udělat,“ stál jsem na svém. Podíval jsem se na

Dia. Nejspíš bych se ho měl bát, ale hleděl jsem mu přímo do očí.

„Ovlivňovat proroctví, to přece nikdy nefunguje. Není to tak?

Kromě toho, Bessten Ophiotaurus je nevinný. Zabít takového tvora

je špatné. Je to stejné, jako… jako když Kronos snědl své děti

jenom kvůli tomu, co by mohly udělat. Není to správné!“

Vypadalo to, že Zeus má slova zvažuje. Zalétl pohledem ke své

dceři Thalii. „A co to riziko? Kronos moc dobře ví, že pokud někdo

z vás obětuje vnitřnosti toho tvora, získá sílu nás zničit. Myslíte si,

že můžeme dopustit tu možnost? Ty, má dcero, dosáhneš zítra

šestnácti let, přesně jak říká proroctví.“

„Musíte jim věřit,“ ozvala se Annabeth. „Pane, musíte jim

věřit.“

Zeus se zamračil. „Věřit hrdinům?“

„Annabeth má pravdu,“ přidala se Artemis. „A proto jim musím

nejprve udělit odměnu. Má spolehlivá společnice Zoe Večernice se

dostala na nebe. Potřebuji novou velitelku. A o jedné už uvažuji.

Ale nejprve si s tebou musím promluvit o samotě, otče Die.“

Zeus pokynul Artemidě, aby přistoupila blíž. Sklonil se a

poslouchal, co mu říkala do ucha.

Přepadla mě panika. „Annabeth,“ zašeptal jsem. „Nedělej to.“

Zamračila se na mě. „Co?“

„Podívej, musím ti něco říct,“ pokračoval jsem. Slova se ve

mně zadrhávala. „Já bych nepřežil, kdyby… nechci, abys –“

„Percy?“ zarazila se. „Vypadáš, jako bys měl omdlít.“

A taky jsem se tak cítil. Chtěl jsem říct ještě něco, ale jazyk mě

zradil. Ochromil ho strach, který jsem v sobě měl. A pak se

Artemis obrátila.

„Budu mít novou velitelku,“ oznámila všem. „Pokud to ta dívka

přijme.“

„Ne,“ zamumlal jsem.

„Thalie,“ řekla Artemis. „Dcero Diova. Připojíš se k Lovu?“

V sále se rozhostilo ohromené ticho. Hleděl jsem na Thalii a

nechtělo se mi věřit vlastním uším. Annabeth se usmála. Stiskla

Thalii ruku a pak ji pustila, jako by to celou dobu čekala.

„Připojím,“ prohlásila Thalia pevně.

223

Zeus se zvedl z trůnu a tvářil se ustaraně. „Dcero má, zvaž

dobře –“

„Otče,“ přerušila ho, „zítra mi šestnáct nebude. Nikdy mi

nebude šestnáct. Nepřipustím, aby se to proroctví týkalo mě.

Zůstanu se svou sestrou Artemidou. Kronos mě už k sobě nikdy

nezláká.“

Klekla si vedle bohyně a spustila slova, která jsem si pamatoval

z Biančiny přísahy. Připadalo mi, že je to hrozně dávno. „Zaslibuji

se bohyni Artemidě. Vyvaruji se společnosti mužů…“

Pak Thalia udělala něco, co mě překvapilo skoro stejně jako ta

přísaha. Přišla ke mně, usmála se a před celým shromážděním mě

pořádně objala. Začervenal jsem se.

Když se odtáhla a stiskla mi ramena, vypravil jsem ze sebe:

„Ehm… tohle bys už dělat neměla, ne? Myslím objímat kluky.“

„Vzdávám čest příteli,“ opravila mě. „Já se k Lovu musím

připojit, Percy. Neměla jsem klid od… od toho Vrchu

polokrevných. Konečně si připadám, jako bych měla domov. Ale ty

jsi hrdina. Ty budeš ten z proroctví.“

„No bezva,“ zamumlal jsem.

„Jsem pyšná na to, že jsem tvoje kamarádka.“

Objala Annabeth, která se moc snažila nebrečet. Pak objala

dokonce i Grovera, který vypadal na omdlení, jako by mu někdo

zrovna věnoval poukaz na neomezenou konzumaci tortill.

Potom se Thalia postavila vedle Artemidy.

„A teď k tomu Ophiotaurovi,“ nadnesla další téma Artemis.

„Ten kluk je stejně nebezpečný,“ varoval ostatní Dionýsos. „To

zvíře je lákadlo k veliké moci. I když ušetříme kluka –“

„Ne.“ Rozhlédl jsem se kolem po všech bozích. „Prosím. Držte

toho Ophiotaura v bezpečí. Můj otec ho může schovat někde v

moři, nebo ho chovejte v akváriu tady na Olympu. Ale musíte ho

chránit.“

„A proč bychom ti měli věřit?“ zaburácel Héfaistos.

„Je mi teprve čtrnáct,“ odpověděl jsem. „Pokud se to proroctví

týká mě, zbývají ještě dva roky.“

224

„Dva roky na to, aby tě Kronos mohl oklamat,“ konstatovala

Athéna. „Za dva roky se toho může hodně změnit, můj mladý

hrdino.“

„Matko!“ ozvala se rozčileně Annabeth.

„Je to pravda, dítě. Udržovat to zvíře naživu je nemoudrá

strategie. A to platí i o chlapci.“

Otec se zvedl. „Nenechám toho mořského tvora zničit, pokud

tomu můžu zabránit. A já tomu můžu zabránit.“

Natáhl ruku a objevil se mu v ní trojzubec: šestimetrová

bronzová tyč se třemi bodci, které zářily modrým vodnatým

světlem. „Zaručím se za chlapce i za bezpečnost Ophiotaura.“

„Nemůžeš ho vzít do moře!“ vztyčil se najednou Zeus.

„Nenechám ti v rukách takový trumf!“

„Ale jdi, bratře,“ povzdechl si Poseidón.

Diovi se objevil v ruce blesk, paprsek elektřiny. Sál se naplnil

pachem ozonu.

„Dobře,“ podvolil se Poseidón. „Postavíme pro toho tvora

akvárium tady. Héfaistos mi pomůže. Ten tvor bude v bezpečí.

Budeme ho chránit veškerými svými silami. Chlapec nás nezradí.

Sázím na to svou čest.“

Zeus se nad tím zamyslel. „Všichni souhlasí?“

K mému překvapení se zvedla spousta rukou. Dionýsos se

zdržel hlasování. Stejně tak Arés a Athéna. Ale všichni ostatní…

„Máme většinu,“ rozhodl Zeus. „A tak, protože tyto hrdiny

nezničíme… soudím, že bychom je měli uctít. Nechť vypuknou

oslavy jejich triumfu!“

Jsou slavnosti a pak jsou veliké, důležité, obrovské slavnosti. A

ještě daleko nad nimi jsou slavnosti na Olympu. Pokud si někdy

budeš moct vybrat, jdi na tu olympskou.

Devět Múz obstarávalo hudbu a já si uvědomil, že v těch

melodiích je všechno, co by si kdo přál: bohové možná slyší

klasiku a mladší polobohové třeba hip hop, ale pořád je to stejná

zvuková stopa. Žádné dohadování. Žádné handrkování o přeladění

stanice. Jenom žádosti o zesílení.

225

Dionýsos chodil a nechával vyrůstat ze země stánky s

občerstvením a spolu s ním, zavěšená do něj, kráčela krásná žena –

jeho manželka Ariadna. Dionýsos mi poprvé připadal šťastný. Ze

zlatých fontán proudil nektar a ambrózie a banketové stoly

přetékaly tácy s občerstvením smrtelníků. Zlaté poháry se plnily

vším, co si člověk přál. Grover pobíhal kolem s plným talířem

plechovek a tortill a sklenici měl plnou dvojitého espresa s

mlékem, nad kterým neustále mumlal jako zaříkadlo: „Pan! Pan!“

Pořád ke mně chodili bohové a gratulovali mi. Naštěstí se

zmenšili do normální lidské velikosti, aby náhodou nezašlápli

nějakého účastníka slavnosti. Hermés se se mnou dal do řeči. Byl

tak spokojený, že se mi nechtělo prozradit mu, co se stalo s jeho

nejneoblíbenějším synem Lukem. Ale než jsem vůbec sebral

odvahu, Hermovi se ohlásil hovor a on odešel.

Apollón mi řekl, že můžu kdykoliv řídit jeho sluneční vůz, a

kdybych někdy chtěl lekci v lukostřelbě –

„Díky,“ řekl jsem mu. „Ale upřímně řečeno, jsem v lukostřelbě

dost mizerný.“

„Nesmysl,“ mávl rukou. „Co takhle trénink z vozu za jízdy nad

Spojenými státy? To je teprve legrace!“

Nějak jsem se vymluvil a proplétal se davy, které tancovaly na

nádvořích paláce. Hledal jsem Annabeth. Když jsem ji viděl

naposled, tančila s nějakým nižším bohem.

Pak se za mnou ozval mužský hlas: „Doufám, že mě

nezklameš.“

Obrátil jsem se a viděl, že se na mě usmívá Poseidón.

„Otče… ahoj.“

„Nazdar, Percy. Vedl sis dobře.“

Z jeho chvály jsem byl rozpačitý. Teda, byla mi příjemná, ale

věděl jsem, jak moc riskoval, když se za mě zaručil. Mnohem lehčí

by bylo nechat ostatní, aby mě zničili.

„Já vás nezklamu,“ slíbil jsem.

Přikývl. Nedokázal jsem číst myšlenky bohů, ale zajímalo by

mě, jestli o mých slovech náhodou nepochybuje.

„Tvůj kamarád Luke –“

226

„On není můj kamarád,“ vyhrkl jsem. Pak mi došlo, že bylo asi

neslušné skočit bohu do řeči. „Pardon.“

„Tvůj bývalý kamarád Luke,“ opravil se Poseidón. „Kdysi taky

tak sliboval. Byl Hermova pýcha a radost. Jen na to pamatuj, Percy.

I ten nejšlechetnější může padnout.“

„Luke padl dost tvrdě,“ souhlasil jsem. „Je mrtvý.“

Poseidón zavrtěl hlavou. „Ne, Percy. Není.“

Zůstal jsem na něj hledět. „Cože?“

„Myslím, že ti to Annabeth řekla. Luke pořád žije. Viděl jsem

to. Jeho loď právě teď vyplouvá ze San Franciska s Kronovými

ostatky. Stáhne se a přeskupí síly, než na tebe znovu zaútočí. Ze

všech sil se ji budu snažit zničit bouřemi, ale Luke uzavírá

spojenectví s mými nepřáteli, starými démony oceánu. Budou

bojovat a bránit ho.“

„Jak může být živý?“ zeptal jsem se. „Ten pád ho měl přece

zabít!“

Poseidón se zatvářil ustaraně. „Já nevím, Percy, ale dej si na něj

pozor. Je nebezpečnější než dřív. A tu zlatou rakev má pořád s

sebou, pořád nabírá na síle.“

„A co Atlas?“ zeptal jsem se. „Dá se mu zabránit v tom, aby

zase utekl? Nemůže přinutit některého obra nebo tak, aby od něj

nebesa přebral?“

Otec si posměšně odfrkl. „Kdyby to bylo tak lehké, utekl by už

dávno. Kdepak, můj synu. Prokletí toho břemene se dá vynutit jen

na Titánovi, jednom z dětí Gaie a Urana. Všichni ostatní musí to

břemeno převzít dobrovolně, z vlastní vůle. A takovou věc dokáže

jen hrdina, někdo silný s poctivým srdcem a velikou odvahou.

Nikdo z Kronovy armády by si netroufl nést takovou tíhu, ani pod

hrozbou smrti.“

„Luke to udělal,“ namítl jsem. „Pustil Atlase. Pak napálil

Annabeth, ta ho zachránila, a díky ní pak přesvědčil Artemidu, aby

od Annabeth oblohu převzala.“

„Ano,“ pokývl Poseidón. „Luke je… zajímavý případ.“

Zřejmě chtěl říct ještě něco, ale zrovna v tu chvíli začal z druhé

strany nádvoří bučet Bessie. Nějací polobohové si hráli s jeho

vodní koulí, vesele ji kouleli sem a tam nad hlavami davu.

227

„Radši to tam vyřídím,“ zabručel Poseidón. „Nemůžeme

dopustit, aby se tu s Ophiotaurem házelo jako s plážovým míčem.

Chovej se slušně, synu. Možná si nějakou dobu nepromluvíme.“

A s tím zmizel.

Chystal jsem se zase pátrat v davu, když se ozval další hlas.

„Abys věděl, tvůj otec na sebe bere velké riziko.“

Zjistil jsem, že stojím před šedookou ženou, která se tolik

podobala Annabeth, že jsem ji tak málem oslovil.

„Athéno.“ Snažil jsem se nedat najevo rozladění, že mě na radě

odepsala, ale myslím, že jsem to moc dobře nezatajil.

Suše se usmála. „Nesuď mě moc příkře, polokrevný. Moudrá

rada není vždy vítaná, ale já mám pravdu. Jsi nebezpečný.“

„Copak vy nikdy neriskujete?“

Pokývala hlavou. „Uznávám, že můžeš být užitečný. A přesto…

tvá osudová chyba by mohla zničit nás i tebe.“

Srdce mi vyskočilo až do krku. Před rokem jsme měli s

Annabeth debatu o osudových chybách. Každý hrdina nějakou má.

Tvrdila, že ta její je hrdost. Věří, že dokáže všechno… jako

například podpírat nebe. Nebo zachránit Luka. Ale pořád jsem

netušil, jakou chybu mám já.

Athéna se na mě dívala skoro lítostivě. „Kronos tvou chybu

zná, i když ty sám ne. On umí studovat nepřátele. Uvažuj, Percy.

Jak tě ovládl? Nejprve tě připravil o matku. Pak o nejlepšího

kamaráda, o Grovera. A teď o mou dceru Annabeth.“ Znechuceně

se odmlčela. „Ve všech těch případech využil tvé milované, aby tě

vlákal do své pasti. Tvá osudová chyba je osobní oddanost, Percy.

Nevíš, kdy je čas přestat. Abys zachránil přítele, obětuješ celý svět.

Na hrdinu z toho proroctví je to moc, moc nebezpečné.“

Zatnul jsem pěsti. „To není chyba. Jenom proto, že chci

pomáhat přátelům –“

„Nejnebezpečnější chyby jsou ty, které jsou v umírněné formě

dobrými vlastnostmi,“ prohlásila. „Se zlem se bojuje lehce. S

nerozumem… je to moc těžké.“

Chtěl jsem něco namítnout, ale zjistil jsem, že to nejde. Athéna

byla zatraceně chytrá.

228

„Doufám, že se rozhodnutí rady ukážou jako moudrá,“

povzdechla si Athéna. „Ale já to budu sledovat, Percy Jacksone. Já

neschvaluji tvé přátelství s mou dcerou. Nepovažuji to za moudré

ani pro jednoho z vás. A kdybys měl zakolísat ve své oddanosti…“

Měřila si mě chladným šedým pohledem. Uvědomil jsem si, jak

hrozným nepřítelem by dokázala Athéna být, desetkrát horším než

Arés nebo Dionýsos nebo dokonce než můj otec. Athéna se nikdy

nevzdá. Nikdy neudělá nic zbrklého ani hloupého jen proto, že

člověka nenávidí, a když si naplánuje někoho zničit, ten plán vyjde.

„Percy!“ uslyšel jsem Annabeth, která se ke mně hnala davem.

Zastavila se na místě, když uviděla, s kým to mluvím. „Ach…

matko.“

„Nechám vás spolu,“ pokývla Athéna. „Pro tentokrát.“

Obrátila se a kráčela davem, který se před ní rozestupoval, jako

by před sebou nesla Aegis.

„Dusila tě moc?“ zeptala se Annabeth.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „To… nic.“

Starostlivě si mě prohlížela. Dotkla se nového šedého pramene

v mých vlasech, přesně stejného jako její – našeho bolestného

suvenýru, který jsme si odnesli z držení Atlasova břemene. Byla

toho spousta, co jsem chtěl Annabeth říct, ale Athéna mi vzala

sebejistotu. Připadal jsem si, jako by mě praštila do břicha.

Neschvaluji tvé přátelství s mou dcerou.

„Poslouchej,“ vzpomněla si Annabeth. „Co jsi mi to chtěl

předtím říct?“

Hudba hrála. Lidé tančili po ulicích. Řekl jsem: „Já, hm,

napadlo mě, že tehdy ve Westoveru nás přerušili… myslím, že ti

dlužím tanec.“

Pomalu se usmála. „Tak fajn, chaluhový mozečku.“

Vzal jsem ji za ruku a nevím, co slyšeli všichni ostatní, ale mně

to znělo jako ploužák: trochu smutný, ale možná i s kapkou naděje.

229

Dvacátá kapitola

K VÁNOCŮM DOSTANU NOVÉHO

NEPŘÍTELE

e

N ž jsem odešel z Olympu, rozhodl jsem se, že vyřídím pár

hovorů. Nebylo to jen tak, ale nakonec jsem objevil tichou

fontánku v rohu zahrady a prostřednictvím Iris se spojil se svým

bratrem Tysonem, který žil pod mořem. Řekl jsem mu o našich

dobrodružstvích a o Bessiem – o tom roztomilém hadím telátku ho

zajímalo úplně všechno – a já ho ujistil, že Annabeth je v bezpečí.

Pak jsem mu konečně vysvětlil, jak se při útoku s mantichorou

poškodil ten štít, který mi vloni vyrobil.

„Paráda!“ zaradoval se Tyson. „To znamená, že je dobrý!

Zachránil ti život!“

„To rozhodně, člověče,“ řekl jsem. „Ale teď je po něm.“

„Není po něm!“ sliboval Tyson. „V létě přijedu a spravím ho.“

Ta myšlenka mě hned nadchla. Do té doby jsem si ani

neuvědomil, jak moc mi Tyson chybí.

„Vážně?“ zeptal jsem se. „Oni ti dají volno?“

„Ano! Vyrobil jsem dva tisíce sedm set jednačtyřicet mečů,“

prohlásil Tyson hrdě a ukázal mi ten nejnovější. „Šéf řekl ‚Dobrá

práce!‘ Dá mi volno na celé léto. Přijdu na návštěvu do tábora!“

Chvíli jsme se bavili o válečných přípravách, o boji našeho otce

se starými bohy moře a o všech prima věcech, které budeme

podnikat v létě, ale pak se do Tysona pustil jeho šéf a on se musel

vrátit do práce.

Vylovil jsem poslední zlatou drachmu a navázal další spojení.

„Sally Jacksonová,“ ohlásil jsem. „Upper East Side,

Manhattan.“

230

Mlha se zamihotala a objevila se máma. Stála u kuchyňského

stolu, smála se a držela se za ruku se svým kámošem panem

Blafoušem.

Připadal jsem si tak trapně, že se mi chtělo máchnout rukou do

mlhy a přerušit spojení, ale než jsem to stačil udělat, máma si mě

všimla.

Vykulila oči. Fakt rychle pustila Blafoušovi ruku. „Jé, Paule!

Víš co? Nechala jsem v obýváku zápisník. Mohl bys mi ho prosím

přinést?“

„Jasně, Sally. Klidně.“

Odešel z pokoje a máma se honem naklonila do obrazu. „Percy!

Jsi v pořádku?“

„Jasně, hm, v pořádku. Jak ti jde ten seminář psaní?“

Našpulila rty. „Dobře. Ale to není důležité. Povídej, co se

dělo!“

Vypověděl jsem jí to, jak nejrychleji jsem mohl. Vydechla si

úlevou, když uslyšela, že je Annabeth v bezpečí.

„Já věděla, že to zvládneš!“ rozzářila se. „Jsem tak pyšná.“

„Jasně. No, radši tě nechám, ať se můžeš vrátit k těm úkolům.“

„Percy, já… Paul a já –“

„Mami, jsi šťastná?“

Ta otázka ji zřejmě překvapila. Chvíli nad ní uvažovala. „Ano,

vážně jsem, Percy. Když jsem s ním, jsem šťastná.“

„Tak to je prima. Fakt. Se mnou si nedělej starosti.“

Zvláštní bylo, že jsem to myslel doopravdy. Vzhledem k

výpravě, kterou jsem měl zrovna za sebou, bych se možná měl o

mámu bát. Viděl jsem, jak k sobě lidé umějí být krutí, jako byl

Hérakles k Zoe Večernici, jako byl Luke k Thalii. Osobně jsem se

setkal s Afroditou, bohyní lásky, a její moc mě děsila víc než

Arésova. Ale když jsem mámu viděl, jak se směje a raduje, po

všech těch letech, kdy trpěla s mým hnusným bývalým nevlastním

otcem Gabem Uglianem, nemohl jsem si pomoct, byl jsem šťastný

za ni.

„Slibuješ, že mu nebudeš říkat pan Blafouš?“ zeptala se.

Pokrčil jsem rameny. „No, aspoň ne do očí.“

231

„Sally?“ zavolal pan Blofis z obýváku. „Potřebuješ ten zelený

pořadač, nebo ten červený?“

„Radši půjdu,“ řekla mi. „Uvidíme se na Vánoce?“

„Dáš mi do punčochy modré bonbony?“

Usmála se. „Pokud už na to nejsi moc starý.“

„Na bonbony nebudu nikdy moc starý.“

„Takže se uvidíme.“

Mávla rukou do mlhy. Její obrázek zmizel a já si pomyslel, že

Thalia měla tehdy dávno ve Westoveru pravdu: moje máma je

vážně super.

Ve srovnání s horou Olymp vládl na Manhattanu klid. Byl sice

pátek před Vánocemi, ale brzo ráno a na Páté avenue nebyla skoro

ani noha. Argus, mnohooký šéf ochranky, vyzvedl Annabeth,

Grovera a mě u Empire State Building a mírnou sněhovou vánicí

nás odvezl do tábora. Longislandská dálnice byla skoro prázdná.

Jak jsme se vlekli na Vrch polokrevných k borovici, na které se

lesklo zlaté rouno, napůl jsem čekal, že tam na nás bude Thalia

čekat. Ale nečekala. Dávno už odešla s Artemidou a se zbytkem

Lovkyň za dalším dobrodružstvím.

Cheirón nás přivítal v hlavní budově horkou čokoládou a

opečenými sýrovými sendviči. Grover odešel za svými kamarády

satyry vyprávět o našem podivném setkání s kouzlem Pana.

Neuplynula ani hodina a všichni satyrové rozčileně pobíhali kolem

a vyptávali se, kde je nejbližší espreso bar.

Annabeth a já jsme seděli s Cheirónem a několika dalšími

staršími táborníky – Beckendorfem, Silenou Beauregardovou a

bratry Stollovými. Přišla dokonce i Clarisse z Arésova srubu,

vrátila se ze své tajné výzvědné výpravy. Poznal jsem, že to musela

být těžká mise, protože se do mě ani nenavážela. Na bradě se jí

objevila nová jizva a špinavě blond vlasy měla ostříhané nakrátko a

rozčepýřené, jako by ji napadl někdo s nůžkami.

„Přinesla jsem zprávy,“ zamumlala stísněně. „ Špatné zprávy.“

„Povím vám to později,“ řekl Cheirón a nutil se tvářit vesele.

„Důležité je, že jste zvítězili. A zachránili Annabeth!“

232

Annabeth se na mě vděčně usmála, až jsem musel uhnout

pohledem.

Z nějakého divného důvodu jsem se přistihl, jak myslím na

Hooverovu přehradu a na tu divnou smrtelnou holku, na kterou

jsem tam narazil, na Rachel Elizabeth Dareovou. Nevěděl jsem

proč, ale pořád mi hlavou vířily její protivné poznámky. To zabiješ

každého, kdo se chce vysmrkat? Byl jsem naživu jen díky tomu, že

mi pomohla spousta lidí, dokonce i ta náhodná smrtelná holka. A já

jí ani nevysvětlil, kdo jsem.

„Luke žije,“ oznámil jsem. „Annabeth měla pravdu.“

Annabeth se napřímila. „Jak to víš?“

Snažil jsem se nenechat otrávit jejím zájmem. Řekl jsem jí, co

mi otec prozradil o Princezně Andromedě.

„No prima.“ Annabeth neklidně poposedla na židli. „Jestli ta

konečná bitva vážně přijde, až bude Percymu šestnáct, máme aspoň

dva roky času něco vymyslet.“

Měl jsem pocit, že když řekla „něco vymyslet“, myslela

„přinutit Luka, aby se změnil“, což mě štvalo ještě víc.

Cheirón se tvářil zasmušile. Jak tak seděl u ohně ve svém

kolečkovém křesle, vypadal vážně starý. Teda… on byl vážně

starý, ale obyčejně na to nevypadal.

„Dva roky můžou vypadat jako dlouhá doba,“ poznamenal.

„Ale je to jako mrknutí oka. Pořád doufám, že to dítě z proroctví

nejsi ty, Percy. Ale jestli ano, máme druhou válku s Titány skoro

na spadnutí. A Kronos nejprve udeří sem.“

„Jak to víte?“ zeptal jsem se. „Proč by se staral o tábor?“

„Protože bohové užívají hrdiny jako své nástroje,“ odpověděl

Cheirón prostě. „Zničí nástroje a bohy tím ochromí. Lukovy síly

dorazí sem. Smrtelníci, polobohové, nestvůry… musíme být

připraveni. Zpráva Clarisse nám možná napoví, jak zaútočí, ale –“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do salonku vtrhl Nico di

Angelo, tváře červené mrazem.

Usmíval se, ale pak se po nás úzkostně rozhlédl. „Hej! Kde je…

kde je moje sestra?“

233

Ticho jako v hrobě. Hleděl jsem na Cheiróna. Nechtělo se mi

věřit, že mu to ještě nikdo neřekl. A pak mi došlo proč. Čekali, až

se objevíme, abychom to Nikovi pověděli osobně.

Byla to ta poslední věc, do které se mi chtělo. Ale dlužil jsem to

Biance.

„Koukej, Nico.“ Zvedl jsem se z pohodlného křesla. „Pojďme

se projít, ano? Musíme si promluvit.“

Vzal tu zprávu klidně, a tím to všechno tak nějak ještě zhoršil.

Mluvil jsem dál, pokoušel se mu vysvětlit, jak se to stalo, jak se

Bianca obětovala, aby zachránila výpravu. Ale připadalo mi, že to

všechno jenom zhoršuju.

„Chtěla, abys dostal tohle.“ Vytáhl jsem figurku boha, kterou

Bianca našla na skládce. Nico ji držel v dlani a hleděl na ni.

Stáli jsme u jídelního pavilonu, přímo tam, kde jsme spolu

mluvili naposled, než jsem odešel na výpravu. Vítr byl štiplavě

chladný i přes táborové kouzelné ovládání počasí. Sníh lehce padal

na mramorové schody. Soudil jsem, že za hranicemi tábora musí

zuřit sněhová bouře.

„Slíbil jsi mi, že ji ochráníš,“ ozval se Nico.

Zrovna tak do mě mohl zabodnout rezavou dýku. Bolelo by to

míň než připomínka mého slibu.

„Nico,“ řekl jsem. „Snažil jsem se. Ale Bianca se obětovala,

aby nás ostatní zachránila. Přemlouval jsem ji, aby to nedělala. Ale

ona –“

„Slíbils mi to!“

Mračil se na mě, oči měl začervenalé. Sevřel v pěstičce figurku

boha.

„Neměl jsem ti věřit.“ Hlas mu přeskočil. „Lhal jsi mi. Ty moje

noční můry byly pravda!“

„Počkat. Jaké noční můry?“

Praštil figurkou boha o zem. Zařinčela na zmrzlém mramoru.

„Nenávidím tě!“

„Možná je naživu,“ pokusil jsem se ho zoufale utěšit. „Nevím

to jistě –“

234

„Je mrtvá.“ Zavřel oči. Celé tělo se mu třáslo vztekem. „Měl

jsem to poznat dřív. Je na Asfodelových polích, zrovna teď stojí

před soudci, hodnotí ji. Cítím to.“

„Jak to myslíš, že to cítíš?“

Než stačil odpovědět, uslyšel jsem za sebou podivný zvuk.

Syčení a klapání, které jsem znal až moc dobře.

Vytasil jsem meč a Nico zalapal po dechu. Obrátil jsem se a

zjistil, že stojím tváří v tvář čtyřem kostlivým bojovníkům. Šklebili

se bezmasými tvářemi a postupovali s vytaženými meči. Netušil

jsem, jak se dostali do tábora, ale na tom nezáleželo. Pomoc včas

neseženu.

„Ty mě chceš zabít!“ zaječel Nico. „Tys sem přivedl tyhle…

tyhle věci?“

„Ne! Teda, ano, přišli za mnou, ale ne! Nico, utíkej. Ti se nedají

nijak zničit.“

„Já ti nevěřím!“

První kostlivec zaútočil. Srazil jsem jeho meč stranou, ale

ostatní tři se blížili. Jednoho jsem rozsekl napůl, ale okamžitě se

začal spojovat zase dohromady. Dalšímu jsem srazil hlavu, ale on

prostě bojoval dál.

„Uteč, Nico!“ křičel jsem. „Přiveď pomoc!“

„Ne!“ Přitiskl si ruce na uši.

Nemohl jsem bojovat se všemi čtyřmi najednou, když nemohli

zemřít. Sekal jsem kolem sebe, točil se, srážel hlavy, propichoval

těla, ale oni prostě postupovali pořád dál. Byla to jen záležitost

vteřin, než mě ti zombiové přemůžou.

„Ne!“ zaječel Nico hlasitěji. „Zmizte!“

Země pode mnou zaburácela. Kostlivci ztuhli. Odklidil jsem se

z cesty, právě když se u nohou těch čtyř bojovníků objevila

puklina. Země se roztrhla jako prasklý jícen. Z té pukliny vyrazily

plameny a země spolkla kostlivce s jediným hlasitým CHRAMST!

Ticho.

Na místě, kde stáli kostlivci, se po mramorové podlaze pavilonu

klikatila šestimetrová jizva. Jinak po bojovnících nezbyla ani stopa.

Ohromeně jsem se podíval na Nika. „Jak jsi to –“

„Zmiz!“ ječel. „Já tě nenávidím! Chci, abys byl mrtvý!“

235

Mě země nespolkla, ale Nico seběhl ze schodů a zamířil k lesu.

Vyrazil jsem za ním, ale ujely mi nohy a spadl jsem na namrzlé

schody. Když jsem se zvedl, všiml jsem si, na čem jsem to uklouzl.

Zvedl jsem figurku boha, kterou Bianca sebrala pro Nika na

skládce. Jediná soška, kterou nemá, řekla. Poslední dárek od sestry.

Hleděl jsem na ni s hrůzou, protože jsem už chápal, proč mi ta

tvář připadala povědomá. Už jsem ji viděl.

Byla to soška Háda, vládce mrtvých.

Annabeth a Grover mi celé hodiny pomáhali pátrat v lese, ale po

Nikovi di Angelo nebylo ani stopy.

„Musíme to říct Cheirónovi,“ prohlásila Annabeth, celá bez

dechu.

„Ne,“ řekl jsem pevně. Zůstali na mě s Groverem hledět.

„Ehm,“ ozval se Grover nervózně, „jak to myslíš… že ne?“

Sám jsem se pokoušel zjistit, proč jsem to vlastně řekl, ale slova

ze mě vycházela sama. „Nemůžeme dopustit, aby se to všichni

dozvěděli. Nikdo si asi neuvědomil, že Nico je –“

„Hádův syn,“ doplnila mě Annabeth. „Percy, máš vůbec ponětí,

jak je to vážné? Dokonce i Hádés porušil přísahu! To je hrozné!“

„Neřekl bych,“ namítl jsem. „Neřekl bych, že Hádés porušil

přísahu.“

„ Cože?“

„Je to jejich otec,“ vysvětloval jsem, „ale Bianca a Nico byli

dlouhou dobu mimo tenhle svět, už před druhou světovou válkou.“

„Hotel Lotus!“ vzpomněl si Grover a vyprávěl Annabeth o

rozhovorech, které jsme s Biankou vedli na výpravě. „Ona a Nico

tam trčeli desítky let. Narodili se dřív, než došlo k té přísaze.“

Přikývl jsem.

„Ale jak se dostali ven?“ namítla Annabeth.

„To nevím,“ připustil jsem. „Bianca tvrdila, že přišel nějaký

právník a vzal je a odvezl je do akademie Westover. Netuším, kdo

to mohl být, ani proč to udělal. Možná je to součást toho Velkého

probouzení. Podle mě Nico netuší, kdo je. Ale nemůžeme to všem

vykládat. Ani Cheirónovi ne. Kdyby na to Olympané přišli –“

236

„Možná by kvůli tomu zase začali bojovat mezi sebou,“ soudila

Annabeth. „To je to poslední, co potřebujeme.“

Grover se tvářil ustaraně. „Nemůžete něco tajit před bohy. To

nevydrží napořád.“

„Já nepotřebuju napořád,“ řekl jsem. „Jenom dva roky. Dokud

mi nebude šestnáct.“

Annabeth zbledla. „Ale Percy, tohle znamená, že to proroctví

možná není o tobě. Může se týkat Nika. Musíme –“

„Ne,“ přerušil jsem ji. „Já se pro to proroctví rozhodl. Bude se

týkat mě.“

„Proč to říkáš?“ rozkřikla se. „Chceš být odpovědný za celý

svět?“

To byla ta poslední věc, o kterou bych stál, ale neřekl jsem to.

Věděl jsem, že musím jednat a přihlásit se k té odpovědnosti.

„Nemůžu dopustit, aby se Nico dostal do ještě většího

nebezpečí,“ prohlásil jsem. „Dlužím to jeho sestře. Já… jsem je

oba zklamal. Nedopustím, aby ten chudák kluk trpěl ještě víc.“

„Ten chudák kluk, který tě nenávidí a chtěl by tě vidět

mrtvého,“ připomněl mi Grover.

„Možná se nám ho podaří najít,“ řekl jsem. „Pak ho

přesvědčíme, že se nic neděje, a schováme ho někde v bezpečí.“

Annabeth se otřásla. „Kdyby se k němu dostal Luke –“

„Luke se k němu nedostane,“ namítl jsem. „Postarám se, aby

měl na starosti jiné věci. Konkrétně mě.“

Nevím, jestli Cheirón uvěřil té historce, kterou jsme mu s Annabeth

napovídali. Podle mě si myslel, že mu něco ohledně Nikova

zmizení tajím, ale nakonec to přijal. Naneštěstí Nico nebyl první

polokrevný, který zmizel.

„Tak mladý,“ povzdechl si Cheirón a opíral se o zábradlí přední

verandy. „Bohužel musím doufat, že ho sežraly nestvůry. To by

bylo mnohem lepší, než kdyby byl naverbován do armády Titánů.“

Ta myšlenka mě dost rozhodila. Málem jsem si to rozmyslel a

Cheirónovi všechno prozradil, ale neudělal jsem to.

„Vy si vážně myslíte, že první útok povede sem?“ zeptal jsem

se.

237

Cheirón hleděl na sníh padající na kopce. Viděl jsem kouř

dračího hlídače u borovice, lesk rouna v dálce.

„Nedojde k tomu minimálně do léta,“ soudil Cheirón. „Tahle

zima bude krutá… nejkrutější za mnoho staletí. Nejlepší bude,

když se vrátíš domů do města, Percy. Snaž se soustředit na školu. A

odpočívej. Odpočinek se ti bude hodit.“

Podíval jsem se na Annabeth. „A co ty?“

Začervenala se. „Nakonec přece jenom zkusím to San

Francisco. Třeba dokážu hlídat horu Tam, starat se, aby Titáni

nezkusili něco jiného.“

„Pošleš vzkaz po Iris, když se něco stane?“

Přikývla. „Ale myslím, že Cheirón má pravdu. Nestane se to do

léta. Luke bude potřebovat čas, aby zas nabral sílu.“

Ta představa čekání se mi nelíbila. Na druhé straně, v srpnu mi

bude patnáct. Tak moc se to blížilo šestnácti, že se mi na to ani

nechtělo myslet.

„Dobře,“ přikývl jsem. „Jenom na sebe dávej pozor. A žádné

vylomeniny v dvojplošníku.“

Váhavě se usmála. „Domluveno. A Percy –“

Nevím, co se chystala říct, ale přerušil ji Grover, který

vyklopýtal z hlavní budovy a zakopl o plechovky. Tvář měl

ztrhanou a bledou, jako by právě uviděl ducha.

„On promluvil!“ vykřikl Grover.

„Uklidni se, můj mladý satyre,“ zamračil se Cheirón. „Co se

děje?“

„Já… hrál jsem na píšťalu v salonku,“ koktal. „A pil kafe.

Spoustu a spoustu kafe! A on mi promluvil v hlavě!“

„Kdo?“ chtěla vědět Annabeth.

„Pan!“ zakvílel Grover. „Sám vládce přírody. Slyšel jsem ho!

Musím… musím si sbalit věci.“

„Tak pr,“ zarazil jsem ho. „Co ti říkal?“

Grover se na mě upřeně zadíval. „Jenom tři slova. Řekl:

‚ Čekám na tebe. ‘“

238