DRACI Z ARGONATHU

Christopher Rowley

KAPITOLA 1

V údolí Valmes bylo zvykem, že sedláci na jaře vláčeli poté, co zorali, a předtím, než zaseli. Zapřáhli dva nebo čtyři koně, aby táhli velké brány s kovovými zuby, pročesali a uhladili půdu a připravili ji k zasetí.

Když je někdo pozoroval z dálky, nebo dokonce i když

procházel kolem, vypadalo vláčení jako dokonale poklidná součást rolnického života - jako scéna pro idylický obrázek, báseň oslavující každoroční koloběh života. Pro malé obyvatele polí však vláčení představuje nejobávanější událost ze všech, neboť před patnáct stop širokými bránami, pročesávajícími ornici, není úniku. Už pro myši a hraboše je to dost zlé, ale tito malí tvorové jsou hbití a mohou ještě uprchnout. Pro žáby, které jen pomalu poskakují, je to jistá smrt.

Proto měli ve Valmes, tak jako na většině míst ve starém Cunfshonu, ještě další zvyk. Staré čarodějky, včetně všech báb na odpočinku, prohledaly pole a žáby posbíraly. Sedláci

z Cunfshonu si totiž velice dobře uvědomovali, jak blahodárný vliv mají žáby na jejich skvěle udržovaná hospodářství, neboť během zrání úrody vždy snědí neuvěřitelné množství hmyzu.

Toto byl jen jeden ze způsobů, jakým si staré čarodějky, které se odešly věnovat studiu nebo prostě jen ze služby na odpočinek, vydělávaly na živobytí. Samozřejmě také splétaly kouzla, kterými povzbuzovaly růst úrody i zvířat, a používaly své umění, aby odháněly mouchy z domů a stájí.

Tato posledně jmenovaná činnost byla neuvěřitelně užitečná a mnohé z nemocí, které zaplavovaly okolní svět, byly na Cunfshonských ostrovech prakticky neznámé.

Ve Valmes byly čarodějky odnepaměti spojeny s nejrůznějšími zemědělskými usedlostmi. Proto stará Lessis, která byla nyní na odpočinku, pracovala toho dne na Gelourdových

polích,

jež

sedláci

téhož

jména

obhospodařovali po sedm staletí.

Přehodila brašnu s dvěma tucty rozladěných žab přes zídku do dvoukoláku. Na sousedním poli, které patřilo Bertainovi, viděla pracovat starou čarodějku Katrici a jejího pomocníka, kteří táhli k cestě vozík plný žab. Byl hezký den, dost teplý, aby na sobě nemusela mít víc než jen prosté šaty a sandály, ale zároveň ne tak horký, aby se zpotila. Ach, žáby, ty úžasné žravé žáby, žehnala jim Lessis tiše. Cítila jejich zmatek, měly chudinky strach, ale přežijí zítřek, kdy se do polí zakousnou brány. Pozítří budou žáby navráceny

na pole, což byl jednoduchý úkol, o který se postarají čeledíni, neboť to vyžaduje jen otevřít brašny a opatrně žáby vysypat.

Když nastal čas oběda, posadila se k odpočinku na kamennou zídku nad polem. Za ní se zvedala šedohnědá masa vrcholku. Přední leželo město Valmes, jehož věže a střechy vyčnívaly mezi stromy. Na severu se tyčila půvabná chrámová věž a těsně za ní bylo vidět dlouhý hřeben střechy chrámu. Bylo to krásné město, na jehož stavbách a cestách byla znát staletí starostlivé péče. Vzhůru po cestě asi půl míle daleko hnal někdo černý dobytek. O kus dál se zvedaly stráně Velkého svahu a Křídového kopce, poseté ovčími těly. Oblohou plynula hrstka jemných bílých mraků.

Sedlák Gelourd poslal všem dělníkům na polích čerstvě upečený chléb, sýr a ovoce. Sběračům žab vždy štědře dopřával to nejlepší ze svých sklepů. Do Lessisina prostého plecháčku nalili z odzátkované láhve dobré valmeské víno.

Zapila chutný chléb a měkký bílý sýr a pak snědla jablko.

Víno bylo pro její starý plechový hrnek až příliš dobré, ale Lessis usoudila, že to sedlák Gelourd považuje za jakousi poctu svým žábám - „zasloužilému malému nárůdku“ všech dobře udržovaných polí, který ničí cvrčky, brouky a housenky.

Lessis si vychutnávala tento okamžik a uvolněně hleděla k městu. Zjistila, že užívat si odpočinku je ještě snazší, než

si představovala. Starala se jen o střechu svého domu,

květiny a ovocné stromy, a to jí dokázalo vyplnit většinu dní. Když se k tomu přidaly povinnosti jako sběr žab nebo žehnání úrodě, zjistila, že studiu mysticismu může věnovat jen omezený čas.

Náhle si všimla, že idylický obrázek něco nepatrně narušilo. Na západní cestě se mezi stromy vynořila rychle kráčející postava. Okamžitě ostře kontrastovala s klidným okolím, bod, který vyzařoval pole napětí.

Když cesta zmizela za zatáčkou, postava se ztratila z dohledu, pak se znovu objevila a rychle stoupala po dlouhém svahu. Na křižovatce zabočila na cestu vedoucí ke Gelourdovým polím.

Ať už postavu hnalo cokoli, zjevně to bylo důležité.

Nyní už byla postava dostatečně blízko, aby Lessis viděla, že je to přesně to, čeho se obává, vysoká dívka oblečená v modrém šatu novicek.

Zatímco se dívka přibližovala, Lessis si ji prohlížela a viděla protáhlou tvář, rozhodně napřímená ramena a tmavé vlasy stažené vzadu do uzlu, jak to novicky nosily. Zdálo se, že šaty jsou jí příliš velké, ale snad do nich doroste.

Dívka se k ní přiblížila. Lessis byla čím dál neklidnější.

Všichni věděli, že odešla na odpočinek. Sloužila víc než pět set let, a to stačilo. Byly zde jiné nadané čarodějky. Irene a Melaan ji mohly nahradit. Lessis už poslala na smrt mužů víc než dost.

„Promiňte, paní,“ uklonila se dívka neohrabaně. Byla trošku nemotorná.

„Ano? Co se děje?“ Lessis vyrušení příliš nepotěšilo.

„Dorazila zpráva pro vás. Převorka říkala, že je to důležité. Omlouvám se, že vás ruším.“

Uplynula dlouhá chvíle ticha. Lessis slyšela, jak ve vysoké trávě na svazích skučí vítr. Jemné mraky dál pluly modrou oblohou vysoko nad nimi.

„Ano, to je naprosto v pořádku, dítě. Co je to za zprávu?“

„Tady, paní,“ podala jí dívka váček s drobným svitkem, jaký používali císařští poslové. Do Valmes ho musel přinést racek.

Lessis otevřela svitek a okamžitě si jej přečetla. Ribela, Královna myší, ji prosila o pomoc. Bylo zde něco, co musí udělat. Lidé, které musí navštívit. žáby se kroutily v brašně na cestě, zatímco Lessis se svíjela při představě, že se opět musí plést do problémů světa. To už měla za sebou. Po pěti staletích si zasloužila deset let odpočinku a pak klidnou smrt.

Ale ne, tak tomu nemělo být. Situace jí nebyla nakloněna. Nyní ji žádá o pomoc samotná Ribela, velká Královna myší, a Lessis nemůže odmítnout.

KAPITOLA 2

Legionářský tábor Křížová trojka, který ležel na jihu Modrých hor, byl starý, a tak i stará palisáda místy trouchnivěla a rozpadala se. Věže v rozích byly příliš nebezpečné, než aby je bylo možné používat, a příští silná vichřice je klidně mohla smést. Již brzy bude nutné rozhodnout, zda Křížovou trojku dál využívat, nebo ji opustit.

Hlavní blok byl však stále funkční a Dračí dům, třebaže malý, proslul tím, že v něm bylo v zimě teplo a v létě chládek. Vodní nádrž byla samozřejmě jako ve většině vojenských základen venku, ale byla vydlážděná a voda se nikdy nezkalila.

Letní Křížová trojka hostila 109. marnerijský dračí, šedesát mužů z 8. regimentu Marnerijské druhé legie a skupinu dvanácti mladíků, kteří v oddílu nováčků dokončovali výcvik před řádným vstupem do legie.

Křížová trojka byla považována za odpočinkové přidělení a místo pro zotavení. V Modrých horách se málokdy dělo něco, co by vyžadovalo zásah legie. Občas nějaký menší incident s majiteli trolů, nebo stará krevní msta, která vzplála v západních kopcích. Na cestách v Ersoi na pobřeží banditi čas od času přepadli vozy, ale většinu času trávili vojáci běžnou prací v lese a pomáháním oddílům císařských zákopníků se stavěním a opravováním cest a mostů. Draci se na tuto práci vlastně těšili. S jejich pomocí netrvala dlouho a wyvernám trocha těžké práce nevadila.

Bylo dokonce příjemné pár dní vykopávat a tahat kameny.

Ovšem líbilo se jim to především proto, že císařští zákopníci vždy dostávali velké příděly piva. To draky velice těšilo. V

Modrých horách se vařilo především pšeničné pivo, které měli draci ve velké oblibě.

Další příjemnou stránkou při stavbě nového mostu bylo, že místní obyvatelé soupeřili o to, kdo draky nakrmí.

Pirohy, pečínky, obrovské mísy se šunkou, hory horkého chleba a sýrů, všichni kuchaři se snažili navzájem překonat v tom, co drakům nabídnou. Toto mohla být velice nákladná záležitost, i když ani zdaleka ne tak nákladná jako najmout si party dělníku.

V zemích Argonathu byly nyní cesty vydlážděné a celoročně využitelné. Do velkých i malých měst tekla čistá voda. Ve všech významnějších městech se rozumně vypořádali s odpadní vodou. Mosty, zdi, kanály, rybníky i

doky - všude, kde to bylo možné, pracovali císařští zákopníci, často s pomocí draků, díky kterým jim šla těžká práce od ruky. Wyverny, vybavené obrovskými lopatami a ocelovými tyčemi, které používaly jako krumpáče i bodce, dokázaly podle povahy terénu za několik dní vykopat dvě stě yardů dlouhý, deset stop široký a osm stop hluboký kanál.

Pokud neměli co na práci, draci prostě jen lenošili v táboře. Samozřejmě pravidelně trénovali beze zbraní i s nimi. Minimálně jednou týdně probíhal výcvik. Dračí vůdce Cuzo na tom trval. Když jim však bylo horko, vždy se mohli ponořit do vodní nádrže. A večer dostávali typickou legionářskou večeři, prostou, ale vydatnou, a k ní i pivo. V

Křížové trojce se obvykle vedl poklidný život.

A bylo by tomu tak i v případě 109. dračího, nebýt narůstající rivality mezi Swanem a Rakamou.

Velký nosatý Swane byl po celá léta postrachem jednotky. Mohutný hnědovlasý mladík měřil pořádný kus přes šest stop. Dokázal spráskat kohokoli s výjimkou Relkina, se kterým dosud nebojoval. Ti dva kolem sebe vždy kroužili, ale nikdy nedošlo na vážnou rvačku. Swane Relkina respektoval a nejprve na něj žárlil, ale v průběhu let uznání zesílilo a žárlivost zvolna zmizela.

Nyní hierarchii narušila přítomnost Rakamy, svalnatého pořízka s tupým nosem z města Kalné Jezero, které leželo v Modrých horách. Rakama byl rváč, a co víc, prošel

výcvikem v bojové škole. Měl mohutnou hruď a děsivý úder pravačkou. Jeho rychlost a koordinace pohybů byly nebezpečné.

Swane byl vyšší a o dvacet liber těžší, ale Rakama si od začátku myslel, že si to s ním může rozdat.

Swane nikdy nepatřil k těm, kteří by výzvu ignorovali, takže se ti dva několikrát střetli. Swane dosud vítězil, ale žádná rvačka netrvala déle než minutu či dvě, než je ostatní od sebe roztrhli. I když to Rakama v krátkých střetnutích schytal, také Swanovi zasadil mnoho ran a zranil ho. Oba si to uvědomovali, což mírně změnilo situaci. Teď Rakama ještě víc dychtil po boji se Swanem, přesvědčený, že pokud se bude bojovat déle než první dvě zuřivé minuty, tak většímu mladíkovi natluče. Swane nicméně bojoval dobře.

Rakama měl však od přírody rychlé ruce, což způsobovalo, že jeho tvrdá pravačka byla příliš těžkým soupeřem pro kohokoli kromě trénovaného boxera. Však jej také vybrali, aby na letních hrách v Dalhousie reprezentoval 8. regiment v polotěžké váze v boxu.

Rakama si byl jistý, že kdyby překonal Swanův počáteční nápor, začal by zasazovat rány, které by Swanovi rychle vzaly vítr z plachet. Swane měl v skrytu podezření, že by to tak mohlo být, a věděl, že musí toho spratka Rakamu při prvním útoku poslat k zemi, udržet ho na ní a tam z něj vymlátit duši.

Bylo jasné, že brzy dojde k vážnému střetu. Rakama se Swanem po sobě neustále šli a každý den docházelo k potyčkám. Nakonec byl podnětem hloupý incident mezi jejich draky. Jednoho odpoledne po pětimílovém pochodu zamířili draci k vodní nádrži a Vlok Gryfovi nechtě podrazil nohy. Rakama řekl o Vlokovi něco nepěkného. Swane mu odvětil, ať se omluví. Vyřítili se na sebe a roztrhnout je musel až dračí vůdce Cuzo.

„Později!“ zavrčeli na sebe.

Toho večera byl tábor tichý. Muži se najedli a posedávali kolem, než si půjdou lehnout. Bazil s Relkinem byli na druhém konci tábora a právě znovu vypovídali ve věci Marneri proti Porteu Glavesovi. Jejich odpovědi na otázky zástupce soudu zapisovali dva písaři z Marneri, jeden najatý Glavesem a druhý z právní kanceláře Koruny.

V úvodních stádiích nekonečného procesu proti Porteu Glavesovi, který kdysi velel 8. regimentu, na tyto otázky již

dvakrát či třikrát odpovídali. Přesto se Glavesovi obhájci opět odvolali k marnerijskému nejvyššímu soudu.

Zatímco byli pryč, Rakama a Swane se do toho konečně pustili. Narazili na sebe v chodbě za jídelnou. Z ostatních chlapců tam byli jen nováčci Curf a Howt, a ani jeden z nich se nechtěl se staršími dragonýry zaplést.

Rakama si odplivl na podlahu a něco ke Swanovi zamumlal. Swane zaútočil a narazil Rakamu na zeď. Dostal se těsně k němu, začal ho tlouct zleva zprava a na chvíli

menšího mladíka sevřel. Rakama Swana udeřil hlavou, aby sevření prolomil. Swane mu to ihned oplatil, popadl ho, narazil na stěnu a tam ho stiskl. Přidržel si ho a dvěma silnými údery ho zasáhl do těla, ale Rakamovi se konečně podařilo trefit ho pravým hákem do hlavy, úder Swana odmrštil a dal Rakamovi dost prostoru k obraně.

Rakama potřásal hlavou a pokoušel si v ní udělat jasno.

Z tržné rány na čele mu tekla krev a schytal pořádnou ránu do úst, ale Swane měl celou tvář a hruď zrudlou krví, která mu prýštila z nosu. První nával adrenalinu z boje začínal ustupovat. Teď byla ve hře odvaha, výcvik a schopnosti.

Kroužili kolem sebe, zkoušeli kopy a údery, klamné výpady a úniky. Rakama, který se vznášel na špičkách, se každou vteřinou stále více vzpamatovával. Swane vyrazil, ale Rakamova pravačka se vymrštila a Swane se zapotácel vzad a potřásal hlavou. Rakama se k němu přiblížil.

Swane se pohnul, aby zůstal z dosahu Rakamovy pravačky. Začínal se jejích úderů bát. Dragonýři se pokoušeli jeden druhého kopnout, odráželi údery a uhýbali jim. Rakama se snažil přiblížit a přinutit Swana k výměně úderů a Swane náhle pocítil bodnutí obav. Zdálo se, že narazil na zdatného protivníka. Nebyl si jistý, že se dostane skrz Rakamovu obranu, aniž by jej Rakama přitom omráčil.

Uvažoval, co dělat. Oba začínali být unavení. Bojovali nepřetržitě déle než čtyři minuty. Byli udýchaní a dech jim ztěžkl.

Swane náhle pocítil za zády zeď. Rakama se přiblížil a Swane se po něm zoufale ohnal levačkou a pak pravačkou, aby si ho udržel od těla. Rakama se přikrčil, uhnul, přiskočil blíž a pravou rukou udeřil Swana do hlavy tak, že narazila do zdi. Swanovi vylétl z úst zub. Pak starší dragonýr strhl Rakamu na zem a začali se rvát. Swanovi se podařilo narazit Rakamu hlavou do zdi, ale Rakama mu to oplatil ránou loktem do obličeje a oba bojovníci se od sebe na pár vteřin potácivě vzdálili, aby se vzpamatovali.

Všude kolem už nyní bylo plno krve, většinou ze Swanova nosu, a na nabílených stěnách zářily velké krvavé cákance. Rakama cítil vítězství. Swane se jej teď bál, bál se jeho pravačky, která byla stále příliš rychlá, než aby ji větší chlapec dokázal blokovat. Rakama znovu postoupil vpřed, sebevědomým pohybem hlavy se vyhnul Swanovu zoufalému úderu levačkou, ale pak vběhl do rány pravačce, která ho téměř nadzvedla. Swane vrazil Rakamovi koleno do bránice, pak jeho mohutná levačka dopadla na Rakamovu čelist a Rakama bezvládně odlétl pryč. Jeho pečlivě připravený plán byl v troskách.

Nebylo to však zadarmo. Swane měl pocit, jako by si zlomil ruku, a Rakamu bude čelist bolet nejméně týden.

Rakama se po zdi vytáhl na nohy, tiskl se k ní a neurčitě potřásal hlavou ve snaze se vzpamatovat. Swane vyrazil vpřed, odhodlaný vše ukončit, dokud má výhodu na své straně.

A pak v uchu uslyšel hlas, který mu přikazoval přestat.

Nevšímal si ho. Bylo načase s tím mizerou Rakamou skoncovat. Říkal si o to už pěkně dlouho.

Relkin prošel dveřmi jídelny a okamžitě uslyšel zvuk rvačky. Stalo se to, co už mnoho dní očekával a čeho se obával. Swane a Rakama si opravdu ublížili a všude kolem byla krev. Nezaváhal ani na okamžik, mávl na oba další chlapce, ať mu pomohou, zakročil a kopnutím zezadu do kolen srazil Swana k zemi. Swane se s polekaným výkřikem svalil na záda. Curf a Howt na něj skočili a přitlačili ho k zemi.

Rakama se potácivě odlepil od zdi, a kdyby mu Relkin nezastoupil cestu, tak by Swana, který ležel na zemi, nakopl.

„Už dost.“

„Jdi mi z cesty,“ zavrčel omámený Rakama. „Todle není tvůj boj.“

„Už je po všem.“

„Ani náhodou…“ Rakama nezaváhal. Znal Relkinovu pověst bojovníka, ale druhý dragonýr byl příliš štíhlý, než

aby z něj měl strach. Vymrštil svou rychlou pravačku a pohnul se doleva, právě jak ho to naučili, ale Relkin manévr prohlédl a byl už z dosahu. Rakama trochu ztratil rovnováhu a na okamžik se zarazil. Odpočatý Relkin využil příležitost a vrazil mu nohu tak hluboko do břicha, že se větší mladík sesunul jako kámen, zůstal na zemi a lapal po dechu.

Swane se navzdory snaze Curfa a Howta pokoušel zvednout na nohy. Relkin ho strčil zpátky na zem.

„Přestaň, Swane, poslouchej mě!“

Swane měl zlomený nos. Relkin si ten svůj zlomil jen před pár měsíci a přesně věděl, jaké to je. Swane má před sebou pár špatných dnů.

„Swane, zůstaň na zemi, nebo přísahám, že tě tam skopnu, když to bude nutné.“ Curf a Howt se znovu pustili se Swanem, který se zmítal v jejich sevření, do křížku.

„Sklapni, Quoshane. Tohle je moje věc.“

„Ne! Je to věc nás všech. Vy dva po sobě jdete už

měsíce. To musí přestat. Draci to cítí. Už toho máme všichni dost.“

„On toho bude mít dost, až s ním skoncuju.“

„Měl by ses vidět. Hned jak to Cuzo zjistí, oba vás obviní. A ty strávíš měsíce v péči ranhojičů.“

„Hele, ten kluk si o to říkal od chvíle, kdy sem dorazil.

Tys tady tehdy ani nebyl!“

„Pak si to vyřešte v ringu, podle pravidel.“

Rakamovi se konečně podařilo znovu postavit. Zbledl jako stěna a pak zase pomalu zrůžověl. Relkin měl chvilku obavy, že mu způsobil vážné vnitřní zranění. Byl to pořádně silný kopanec.

„Ještě to neskončilo,“ vyhrkl Rakama.

„Skončilo. Buď budeš se Swanem bojovat v ringu, nebo nebudeš bojovat jen s ním, ale i se mnou.“

„S tebou?“ zavrčel Rakama a zvedl hlavu. Pohledem se střetl s Relkinovým a po chvíli sklopil zrak. V Relkinových očích bylo cosi, co slibovalo víc, než mohl Rakama zvládnout. Náhle Rakama o tichém mladíkovi cosi pochopil.

Relkin se vyznal v zabíjení.

„Boj skončil. Když tě Swane napadne, odtáhneme ho ven. Když ty napadneš Swana, stojíš proti nám všem, jasné?“

Rakama na něj zíral, šokovaný tímto malým odhalením.

Pak rozmrzele přikývl.

Relkin se otočil k ostatním.

„Když se do toho opřeme a hodíme sebou, možná se nám podaří to tady uklidit dřív, než to uvidí Cuzo, a zachráníme tyhle dva pitomce před obviněním.“

Curf s Howtem horlivě přikyvovali.

„Sežeňte horkou vodu, kartáče a mýdlo.“ Relkin se podíval na Swana, který tam teď seděl jako krvavá hromádka. „Přivedu ostatní. Ty,“ ukázal na Swana, „se běž

umýt, vypadáš příšerně.“

Swane pomalu přikývl a poslechl. Proklatý Quoshan, vždycky měl pravdu.

„A začněte si nacvičovat nějakou výmluvu. Ať je jednoduchá, protože Cuzo bude zatraceně zvědavý, jak jste se mohli takhle zřídit oba najednou.“

KAPITOLA 3

Draci mají naneštěstí vlastní rozum a každý z nich je individualita, každý je jiný. Všeobecně se má za to, že nejrázovitější jsou tmavozelení draci. Tyto wyverny mají štíhlé, neobyčejně vysoké tělo a tmavě zelenou kůži. Říká se o nich, že je těžké s nimi pracovat, že často cítí zášť a někdy zajdou až tak daleko, že ve vzteku zabijí dragonýra.

Nicméně často jsou velice obratné s mečem, umí se pohybovat zcela plynule, tanečními otočkami, které u dvoutunových dravců vyvolávají úžas.

Rakamův drak byl Gryf, mladý tmavozelený drak z Kalného Jezera. Když se Gryf doslechl o rvačce, Relkinův zásah ho rozčílil. Podle Gryfova názoru by Rakama nejspíš vyhrál, takže Relkin jeho dragonýra připravil o vítězství.

Gryf měl za to, že je to od základu chyba, a po návratu z výcviku boje s mečem si v Dračím domě hlasitě stěžoval.

„Dragonýři ssse perou. To je normální. Proč Rakamu nenechat, ať to dokončí?“

Ostatní si ho nevšímali. Bazil byl ve vodní nádrži a tudíž

z doslechu, ale oči Zeleného Purpura získaly nebezpečný

nádech. Zelený Purpur z Ostrých hor byl v legiích jedinečný, divoký drak, který do nich vstoupil poté, co ztratil schopnost létat. Zelený Purpur se s Gryfem už

několikrát střetl a ostatní draci svými zásahy menší wyvernu opakovaně zachránili.

„Vloku! Kde je Vlok?“ zakřičel Gryf, dychtivý názorně ukázat své stanovisko Swanovu drakovi.

„Vlok je tady,“ ozval se zelený drak ze svého stání.

Vzápětí se vynořil a i on se chtěl na něco zeptat. Vlok možná vypadal jako hlupák, ale svým způsobem měl často pravdu.

„Dragonýři jsssou zranění,“ řekl. „Ten boj zašel příliš daleko. Proč dragonýry vysssilovat?“

„Possslouchejte Vloka,“ poškleboval se Gryf. „Můj kluk porazí tvého. Tak to je.“

„U ohnivého dechu!“ zařval Vlok.

„Můj kluk porazí tvého, ty to víš a on to ví. Já to vím,“

řekl Gryf hlasitě.

„Dossst!“ zasyčel Zelený Purpur. „Ty a tvůj kluk už

násss všechny unavujete.“

„Kdo ssse sss tebou baví? Já určitě ne.“

„No, já mluvím sss tebou, to teda ano.“ Zelený Purpur se vztyčil v celé své mohutnosti. Gryf se napřímil a uniklo mu zavrčení.

„Jsssi hlupák, uříznutá křídla, k ničemu, sssotva uzvedneš meč!“

Následoval okamžik šokovaného ticha, ve kterém se urážka vznášela ve vzduchu, a pak Zelený Purpur zaútočil.

Gryf se pokusil uskočit, ale obrovské tlapy ho chytily a přirazily na zeď Dračího domu, který se pod tím nárazem celý zachvěl. Zelený Purpur se vrátil ke své atavistické přirozenosti. Jeho mohutné čelisti sevřely Gryfovo rameno, které bylo naštěstí stále chráněné koženou zbrojí, již drak nosil při výcviku s mečem. Bez ohledu na tuto ochranu však Gryf zařval bolestí.

Budova se zatřásla. Rozezněl se zděšený křik, jak lidé běželi prostředkem ke schodům. Dvoutunová wyverna a čtyřtunový divoký drak se chvíli navzájem svírali u stěny a pak se Gryfovi podařilo ze sevření divokého draka vykroutit a odtrhnout se. Zelený Purpur vyrazil za ním, ale klopýtl o stoličku některého z dragonýrů, která se při tom rozletěla nu třísky. Gryf, který tak získal vteřinu k dobru, nyní tasil z pochvy na zádech meč.

Náhle vstoupili na skutečně nebezpečnou půdu. Drak s mečem v ruce byl nejobávanější bytostí na světě a Gryf se nacházel v jakémsi nepříčetném stavu a v černých očích mu plálo bojové šílenství. Zdálo se, že osud neozbrojeného Zeleného Purpura je zpečetěn. Ve vzduchu se vznášela dračí vražda.

Vlok se do toho vložil svým mečem Katzbalgerem a vzápětí se ozvalo hrůzostrašné zařinčení oceli o ocel. Gryf s

Vlokem se pustili do šermířského souboje přímo uprostřed Dračího domu.

Draci se vyvalili ven. Nakonec vyletěl i Vlok a zoufale se bránil Gryfovi, který dočista zešílel. Vlok stěží odrážel záplavu úderů, z nichž každý by jej okamžitě zabil. Byl přinucen couvat přes nádvoří, zatímco Gryf se po něm oháněl s rychlostí a obratností, které daleko přesahovaly schopnosti nebohého starého Vloka, jenž nebyl v boji s mečem a štítem nikdy lepší než průměrný.

Bazil Zlomený Palcát, zelený drak vážící jen něco málo přes dvě tuny, zaslechl rozruch a vyběhl z vodní nádrže.

Viděl, že Vlok se nachází v nebezpečné situaci a jen stěží odráží útoky Gryfa, se kterým se nemůže měřit. Po ruce však nebyl žádný meč a Bazil chviličku bezmocně sledoval, jak o sebe jen pár yardů od něj řinčí dračí meče. Pak koutkem oka zahlédl nejbližší dřevěný terč. Když draci cvičně útočili na dřevěné terče, vždy z nich odsekávali velké kusy. Bazil jeden takový mohutný, šest stop dlouhý popadl a rozběhl se na Gryfa z boku.

Mladý drak si ho nevšiml, neboť se příliš soustředil nato, aby konečně pronikl Vlokovou obranou. Bazil se rozmáchl, ale ne příliš silně, a udeřil Gryfa dřeveným trámem zezadu do hlavy a krku. Tmavozelený drak se svalil na hromadu.

Naneštěstí to nebyl konec. Gryf měl tvrdou palici, takže se převalil, posadil a rozzuřeně zařval, zatímco se začal znovu zvedat.

Bazil okamžitě zalitoval, že se držel zpátky. Měl Gryfa praštit vší silou.

Vlok stál poblíž, funěl a snažil se popadnout dech poté, co předtím v sebeobraně ustupoval přes dvůr. Bazil se natáhl, uchopil Vloka za paži a přitáhl k sobě.

„Co chceš?“

„Meč,“ odpověděl Bazil a vykroutil užaslému zelenému drakovi Katzbalger z ruky.

Gryf už byl na nohou a držel svůj meč Swate vysoko před sebou. Bazil odstrčil Vloka stranou a vyrazil do boje.

Gryf znovu a znovu máchal mečem a jeho rány byly odráženy s elegancí a efektivitou, zcela nepodobnou Vlokovým uspěchaným úderům. Gryf opět udělal výpad, ale Bazil ho odrazil a pak zručným pohybem stočil Swata stranou a k zemi. Vzápětí udeřil a Gryf byl nucen klopýtavě ustoupit. Situace se radikálně změnila. Už nebojoval s Vlokem. Bazil potěžkal Katzbalger v ruce. V žádném případě to nebyla magická čepel Ecator, ale byla to kvalitní a na svou velikost lehká zbraň. Rychle a přesně na Gryfa zaútočil a donutil tmavozeleného draka k bezmocnému ústupu a obraně.

Gryf se dvakrát vyburcoval a téměř získal iniciativu, ale Bazil mu pokaždé odpověděl trikem, který pohltil Gryfovu energii a zachoval stávající situaci. Nakonec se Bazil rozmáchl shora, jejich meče o sebe zazvonily a zelený a tmavozelený drak se ocitli břichy proti sobě. Oba dva

udeřili, ale Bazil byl rychlejší a předloktím zasadil silnou ránu, pod kterou Gryf zavrávoral. Vteřinu či dvě byl prakticky bezbranný. Katzbalger se zableskl, plochou stranou čepele udeřil Gryfa do předloktí a vyrazil mu Swata z ruky.

Tmavozelený drak zavřískl, klopýtl vzad a svíral si paži.

Ostatní draci jej popadli a hrubou silou přemohli. Odvlekli ho k vodní nádrži a hlavou napřed ho do ní ponořili, aby vychladl, a pak ho odvedli na ošetřovnu. Cestou mu vysvětlili, že pokud chce v 109. Marnerijském dračím přežít, nikdy na jiného draka takto netasí meč. Příště zemře.

Gryf jejich výtky poslouchal tiše a s hlavou hluboko skloněnou. Začínal si uvědomovat, jak velkou hloupost provedl.

Později se draci ze zkušeného jádra jednotky shromáždili u přístřešku s čerpadlem, aby si o tom promluvili.

„Takhle to nemůže pokračovat,“ řekl Bazil. „Den co den potíže. Ten zelený je jen to nejhorší. Všichni začínáme být nevrlí.“

„Já vím, za pár posssledních dnů jsssem na Zeleného Purpura sssama párkrát chtěla vytáhnout meč,“ souhlasila Alsebra, zelená dračice proslulá uměním v boji s dračím mečem.

Zelený Purpur se na ni jen zaškaredil, ale spolkl ostrou odpověď.

Bazil si všiml, jak se divoký drak ovládl.

„Jsssi nějak potichu, to je neobvyklé.“

Zelený Purpur pomalu a zlověstně vydechl. Někdy si Bazil dokázal snadno představit, jak divoký drak vydechuje ohnivý dech vznešených předků.

„Jsssem uražený, ale chápu ji. Má pravdu. Všichni máme špatnou náladu.“

„Je Červená hvězda vysssoko?“

„Ještě ne.“

Je Gryf labilní?“

Pokrčili rameny. Všichni zelení byli trochu divní. Zelený Purpur si dřepl.

„Tenhle drak má Gryfa a jeho ossstrého jazyka dossst.“

„Toho jsssme sssi všimli,“ řekla Alsebra, která už

Zelenému Purpuroví přerazila o hlavu pár věcí, aby mu zabránila Gryfa napadnout.

„Musssíme z Gryfa udělat sssoučássst jednotky,“

pokračoval Bazil. „Ještě nezapadl.“

„Sss ossstatními novými draky není problém. Mosssazný Churn je dobrý, hodně sssilný,“ řekla Alsebra.

„Aha, tenhle drak to chápe,“ zamumlal Zelený Purpur.

„Máš vejce a chceš je oplodnit. Chceš ssse sss mladým Churnem vydat na vrchol hory.“

Alsebra sama zrudla skoro do purpurová a pak se obrátila k Bazilovi a upřela na něj velké oči. Nejcitlivějším místem každé neplodné dračice, kterým se říkalo jalové, bylo to, že nemá vejce.

„Vidíš?“ zeptala se. „Provokuje mě.“

Bazil účastně pokrčil rameny a nevlídně se zadíval na divokého draka. „Dobře víš, že Alsssebra nemá vejce, je jalová. Proč ji rozčiluješ? Vytasssí meč a na míssstě tě zabije. Jak víš, sss mečem to umí.“

Zelený Purpur se stáhl do sebe. Jeho práce s mečem, i když se za ta léta zlepšil, byla stále primitivní, ale vyvažovaly ji jeho neuvěřitelná síla a naprostá zuřivost. Jen za pomoci obrovského štítu prorazil řady trolů. Přesto věděl, že v šermířském souboji s Alsebrou může jen prohrát.

Postupem času se naučil zůstat někdy zticha. To pro dřívějšího vládce Ostrých hor nebylo snadné, ale právě teď poznal, že je to jeden z okamžiků, kdy by měl raději mlčet.

Bazil si povzdechl, spokojený, že vidí divokého přítele ustupovat. „Gryf pro násss zůssstává problémem. Umí to sss mečem, a neumí ssse ovládat. Možná ssse tentokrát poučil.“

„Teď už ví, že to sss mečem v téhle jednotce neumí z draků nejlíp,“ řekla Alsebra. „Z toho ssse možná poučí.“

Všichni souhlasně přikyvovali.

„Dobře že to Cuzo neviděl.“

„Moc dobře,“ souhlasila Alsebra.

„Tolik potíží, a proč? Vedeme tady pěkný klidný život.

žádné pochodování, žádný boj, klid. Přiměřené jídlo.“

„Možná to je ten problém,“ řekla dračice.

„Myssslím, že má pravdu,“ ozval se Zelený Purpur.

„Nudíme ssse.“

„Dobré legionářssské jídlo. Dobré pivo.“

„Pcha, legionářssské jídlo je o ničem. Den co den nudle.

Málo akhy.“

„Chci sssi zassse dát koně.“

„Ale ne, to už znovu ne. Koně jsssme jedli.“

„Byl dobrý. Pečeného jsssem nikdy předtím neměl.

Pečení masssa je to nejlepší, co kdy lidi vymysssleli.“

„Proto měli předkové ohnivý dech. Na míssstě sssi sssvoje massso upekli.“

Zelený Purpur na Alsebru užasle podíval.

„Myssslím, že máš pravdu.“

Úder zvonu ohlásil první večerní jídlo. V hloučku zamířili k jídelně a země se pod jejich těžkým krokem otřásala. „Akhy není nikdy dossst!“

Později ve stání, zatímco Relkin opravoval švy Bazilova nového joboquinu, který byl teď už obnošený a začínal se rozpadat, brousil Bazil ostří Ecatoru.

„Takže jak si Gryf poranil ruku?“ zeptal se Relkin.

„Rakama připravuje obvazy jako šílený.“

„Udělal mu to Vlok.“

„Ale, opravdu? Vlok?“

Relkin chvíli pokračoval v práci.

„Takže Gryf vyvolal kvůli Rakamovi a Swanovi rvačku?“

„Jsssou na ledových krách tuleni?“

Relkin potřásl hlavou. „Musíme ty rvačky zastavit. Díky bohům, že Cuzo měl spoustu práce a zdá se, že si to všechno nespojil. Zatím.“

„Ssswane má zlomený nosss?“

„Jo. Oba jsou pěkně potlučení. Rakama má zlomené žebro.“ „Hmmm.“

U vchodu se ozvalo zaklepání, závěs se odsunul a objevil se malý Jak.

„Slyšeli jste novinky?“ zeptal se se spikleneckým úsměvem. „Jaké?“

„Marneri, za týden se vracíme zpátky do Marneri.“

„Hmm, a potom?“

„Potom nás pošlou do Kadeinu.“

„Víš, co to znamená.“

Všichni tři se náhle zasmušili.

„To bude dlouhý pochod.“

Jestli zamíří do Kadeinu, mohlo to znamenat jen jediné -

posílají je, aby se připojili k obléhání dalekého města Axoxa. Cesta jim potrvá měsíce a budou muset vydržet zimu v děsivých podmínkách pohoří Bílé kosti.

„Možná to jednotce pomůže se uklidnit.“

Jak je opustil, aby zprávu roznesl po celém Dračím domě. Relkin se s odhodlaným výrazem obrátil k Bazilovi.

„Raději bychom měli požádat o zvláštní dovolenou.

Nesmíme propást příležitost, když jsme tady.“

„Půjdeme do vesssnice? Dossstaneme ssskvělou večeři!“

„Nejspíš nejlepší v životě. Už jsme v Quosh nebyli celé roky. Vesnice je teď slavná, protože jsem byl na Sprianském hřebeni. Taky jsme pro ně získali slušnou odměnu.“

„Platíme sssvoje dluhy.“

„Musíme se vrátit a navštívit sedláky a jejich rodiny.“

„Je to hned za Mlžným kopcem. Dossstaneme ssse tam za čtyři hodiny chůze.“

„Přesně. Zeptám se Cuza. Dobře že ses nezapletl do té rvačky s Gryfem, je to tak? Nemá důvod říct ne.“

„Moc dobře,“ řekl Bazil a švihl špičkou ocasu.

KAPITOLA 4

Opevněné město Andiquant bylo nervovým centrem Říše růže. Sídlilo zde také ústředí Tajného úřadu. V ošumělé zadní místnosti prachobyčejné budovy se setkaly dvě ženy značně odlišného vzhledu, aby si spolu daly šálek čaje a promluvily si.

„Navštívila jsi je?“ zeptala se ta oblečená v černé sametové róbě, zdobené stříbrnými myšími lebkami. Dlouhé černé vlasy měla stažené vzadu na hlavě. Její oči, zdůrazněné líčidly, vypadaly obrovské. Neustále se kolem ní vznášel pocit přízračné moci.

„Ano. Příjemný dům, velice hezké okolí.“ Druhá žena, neurčitého věku, oblečená v prostém šedém oděvu, košili, kalhotách, sandálech a plášti, byla štíhlá a všední. Její nitkovité vlasy měly šedobílou barvu a tvář byla poněkud vychrtla. „Vede odtamtud cesta do Obecního parku. Je to krásné místo.“

„Já vím. Ale co říkali?“

„Stalo se to, čeho jsme se obávaly. Co jsi už dávno předpověděla.“

„Konečně něco podnikl.“

„Zlo se vznášelo nad světem už od počátku, dříve, než

přišli lidé.“

„Sinni nás varovali. O moc víc toho udělat nemohou. I oni se Tyrana bojí.“

Následovalo dlouhé ticho. Vyměnily si otevřený pohled, černé oči se zabodly do šedých, a v těch se objevil výraz pochopení.

„Pak se musím vrátit do služby.“ Tak, a bylo to venku.

Lessis cítila, jak jí ramena znovu poklesla pod tíhou ohromného břemene. Na několik vzácných měsíců se ho zbavila, ale nyní bylo zpět. Povzdechla si, když znovu pocítila tíhu světa.

„Musíš. Milá Lessis, pochopila jsem, že ty dokážeš vést Úřad mnohem lépe, než se to kdy podaří mně. Podcenila jsem tvé schopnosti, drahá, a prosím pokorně o odpuštění.“

Královna myší sklonila před Královnou ptáků hlavu.

Lessis se usmála. „Odpuštěno,“ řekla tiše a dopřála si potěšení z přijetí této omluvy.

Bolelo to, poskytovat po celé roky a staletí z ústředí rychlé a efektivní služby a nikdy, nikdy se za to nedočkat ocenění, chvály, nebo dokonce jen porozumění. No, alespoň nyní vznešená Ribela chápala, co to všechno vyžaduje.

„Princ Evander se mi zdál velice přesvědčivý,“ řekla. „A tobě?“

„Ano. Nepochybuji, že on a princezna Serena byli vystřeleni mezi světy. Starodávný Rudý eón po sobě zanechal mnoho nebezpečných relikvií. Čaroděj, který sužoval město Monjon, byl tentýž gzug, kterého naši draci na výpravě do Eiga vyhnali z magického ostrova. Byl to krutý zrůdný tvor, který pohrdal vším živým.“

„Zaplatí za to tisíceronásobně. Udělali z něj nejmocnějšího thymnala, dost silného, aby zvedl město a rozžehl milión luceren.“

„Ano. Vždycky jsem přemýšlela, co by bylo možné dokázat s thymnalem. Taková moc, pracující pro dobro světa. Ale nyní si myslím, že se bez něj obejdu; získat je představuje příliš velké nebezpečí.“

Vyměnily si malý úsměv.

„Princ a princezna jsou však ještě vzácnějšími relikviemi. Viděli, jak Tyran pod nohama rozdrtil svět Orthond, a jako zázrakem se vrátili, aby nás varovali.“

„Řekla bych, že do toho byli nějak zapleteni Sinni. Ale neodváží se podniknout nic otevřeně.“

„Řekla jsi to císaři?“

„Byl o tom informován. Hodlá provést císařskou vizitaci devíti měst. Je to už mnoho let, co císař navštívil všechna města; možná už je načase. Mezi Kadeinem a ostatními vládne značné napětí.“

„Je to příšerně riskantní.“ Lessis byla zděšena.

„Musíme se postarat o jeho bezpečí.“ „Ví císař, že jsem tady?“

„Ne, drahá Lessis, ale potěší ho to. Je pro něj těžké jednat se mnou. Po pravdě řečeno, těžkosti jsou vzájemné.

Není pro mne lehké přijmout, že to on musí vládnout, že musí rozhodovat. Někdy nedělá to, co je třeba udělat.“

„Musí se starat i o lidi. Musí je zastupovat. Pokud se bude příliš vzpírat jejich vůli, jeho vládu to oslabí. Lid nelze ovládat jako klisnu, je možné jej jen jemně usměrňovat. Od událostí v Eigu je určitě až příliš opatrný, pokud jde o legie.

Ale to se dalo čekat, utrpěli jsme tam strašlivé ztráty. Není snadné posílat muže v tak obrovských počtech na smrt.“

Odmlčela se. „Musí vládnout, protože na rozdíl od nás stále ještě pochází z lidu. žily jsme příliš dlouho.“

„Rozumem to chápu, ale srdcem ne. Hodíš se pro tuhle roli mnohem lépe než já.“

„A jak se daří Irene na tvém starém místě?“

„Myslím, že se toho hodně naučila. Časem toho bude znát dost.“

„Časem?“

Ribela se neradostně usmála. „Za hodně dlouho.“ „Jsem si jistá, že se vrátí na starou pozici, posílená zkušenostmi, které získala ve vyšších úrovních.“ „A ty, drahá Lessis?“

„Já se vrátím do úřadu. Tuto hrozbu nelze přehlížet.“

KAPITOLA 5

Cuzo jej nechal čekat venku před kanceláří. Po snídani Relkin požádal o zvláštní dovolenou. Poukázal na to, že jsou jen dvanáct mil od rodné vesnice Zlomeného Palcáta a že on i jeho drak měli rodiště navštívit už dávno. Cuzo mu řekl, ať se pro odpověď vrátí, až bude zvon odbíjet čtvrtou. Relkin sem dorazil, ještě když odeznívala poslední ozvěna zvonu.

Čekal v pozoru přede dveřmi, zatímco jiní přicházeli a odcházeli. Cuzo mu tím něco říkal a Relkin věděl co.

Dračím vůdcem byl Cuzo, a ne Relkin, ačkoli oba věděli, že teď už to mělo být naopak. Kdyby byla na světě spravedlnost, měl Relkin získat velení 109. dračího, jednotky, s níž se zcela ztotožňoval.

Na světě však žádná spravedlnost není, a když dračí vůdce Wiliger na svůj post rezignoval a vrátil se do civilu, získal místo Cuzo. V té době byl Relkin tisíce mil daleko a byl považován za mrtvého. Tak člověku v životě unikají příležitosti.

Relkin tedy čekal.

Konečně se dveře otevřely a Cuzo ho gestem vyzval, ať vstoupí.

„Pohov, dragonýre.“ Cuzo seděl za velkým stolem z borového dřeva. Pohrával si s kusem pergamenu a dlouze a pozorně si Relkina prohlížel. Oba věděli, že je to důležitý okamžik, i když byl Relkin zpátky v jednotce už měsíce a s Cuzem si na sebe navzájem udělali jasný názor.

Cuzo položil pergamen, založil si ruce a sešpulil ústa.

„Dobře. Když jste se mne ráno zeptal, chtěl jsem odmítnout, protože jsem slyšel, že jste byl zapletený do těch včerejších rvaček. Během snídaně jsem dostal lékařské zprávy. Swane má zlomený nos. Rakama je celý ovázaný.

Gryf má pohmožděnou paži. Je to dlouhý seznam a měl jsem opravdu zlost.“

Relkin si v duchu povzdechl. Někdy to vypadalo, že ho pronásleduje osud v podobě dračích vůdců, kteří jej nenávidí. Nejdřív Turrent, pak Wiliger a teď tenhle nováček Cuzo.

„Ale první hlášení mě neuspokojila. Vím, jak to v jednotce chodí. Pět let jsem sloužil jako dragonýr.“ Ha.

Vzplála jiskřička naděje.

„Tak jsem do toho trochu zašťoural. Nebylo to snadné, ale nakonec jsem si to všechno dal dohromady. Swane a Rakama už po sobě nějakou dobu jdou. A protože jsou to dragonýři, kteří mají rozumu jak blecha, odehrávalo se to

mimo ring a mimo dohled. Díky Matce, že nedošlo na zbraně; to je to jediné, čím se při téhle pohromě můžeme utěšovat. A vy, mladý pane Relkine, jste to ukončil.“

Relkin dračího vůdce sledoval pohledem, v němž se mísily zděšení a zvědavost. Události se neubíraly směrem, který očekával.

„Na druhé straně, o Gryfa se postaral Zlomený Palcát.

Měl bych ho nechat zadržet v pevnosti; žádný drak nesmí jiného mimo zápasiště udeřit. Pravidla jsou prakticky stejná jako pro lidi; to dobře víte. Musíme je prosazovat, abychom udrželi pořádek.“

Relkin opět začínal pociťovat obavy.

„Ale vím, že Gryf je tmavozelený, takže jsem se na pár věcí zeptal a nakonec zjistil pravdu, že Gryf napadl Vloka.

To je zlé. To nemohu trpět. Jedna věc je, když se Zelený Purpur rozčílí - ale on nikdy nesahá po meči. Není možné, aby jeden drak tasil na druhého zbraň.“

Relkin si odkašlal.

„žádám o povolení promluvit, pane.“

„Povolení uděleno, dragonýre.“

„Chvíli trvá, než se zelený nováček usadí. Vždycky jsou trochu blázniví.“

„Hmmm. Takže v této věci souhlasíte s ortodoxními názory, dragonýre Relkine. Vím, že tohle říkají zkušení mazáci.

Dejte zelenému trochu víc času, ať si zvykne. Ale z tohohle byla málem vražda. Mohl starého Vloka zabít.“

„S mečem to opravdu umí, tedy na mladého draka. Když

mu dopřejeme čas, bude z něj skvělý šermíř.“

Cuzo na něj dlouho přísně hleděl.

„Aha. No, myslím, že vám rozumím. A souhlasím. A z hlášení vymažeme veškeré zmínky o zásahu Zlomeného Palcáta.“ Na okamžik se odmlčel.

„Vy a Zlomený Palcát máte tři dny, abyste navštívili rodnou vesnici. Tři dny, jasné? Třetího dne za soumraku musíte být zpátky. Příští týden vyrážíme do Marneri.“

„Marneri? Pane?“

„Netvařte se, že to nevíte, jsem si jistý, že ano. A pravděpodobně víte i to, že brzy poté vyrazíme do Kadeinu.“ „Do Kadeinu?“

„No, víte, co to znamená. Máme před sebou dlouhou cestu a studenou zimu u Axoxa.“

„Axoxo.“ A bylo to tady. Potvrzení nejhoršího možného přidělení. Zima strávená při obléhání Axoxa, pevnosti nepřítele. Zima strávená v pohoří Bílé kosti, kde vyly sněhové bouře a noci pod hvězdami byly mrazivé.

„Správně. Takže až dorazíme do Marneri, ujistíme se, že všichni nafasují dvojité příděly teplého oblečení. Bude třeba prohlédnout kabáty, zda nejsou obnošené a děravé.

Objednáme nové. Pokud jde o vybavení, budu opravdu

důsledný. Chci, aby si všichni zabalili náhradní výstroj, a zbroj taky.“

„Rozkaz, pane!“

„Odchod. Přeji šťastnou cestu domů, dragonýre, zasloužíte si ji.“

Relkin novinu s nadšením oznámil Bazilovi. Vypadalo to, že s dračím vůdcem Cuzem skutečně dokáží vyjít. Byl lidský, rozumný, a co bylo nejdůležitější, docela se vyznal v dracích.

I Bazil byl příjemně překvapený. Během posledních pár let zažili několik problematických dračích vůdců. Relkin sbalil trochu chleba, dolil si do láhve vodu a přehodil si přes rameno kuši a toulec se šipkami určenými k lovu. Na Mlžném kopci vždycky žili zajíci.

Nazítří se rozbřesklo do jasného dne. Posnídali a brzy poté vyrazili. Po úzké vozové cestě se vydali na západ k vesnici Felli. Stezka vytrvale stoupala po dlouhém rovném úbočí Mlžného kopce. Procházeli kolem shluků zakrslých dubů a borovic, na kterých posedávala velká hejna kosů a červenek. Nad hlavou jim kroužilo půl tuctu jestřábů a o kus dál zahlédli větší obrys, který mohl patřit orlu nebo supovi.

Relkin měl kuši stále připravenou, protože s jestřáby nad hlavou budou zajíci opatrní. Neukáží se na dlouho. V dobré náladě s Bazilem pokračovali ve výstupu. Stromy ustoupily vřesu a trávě. Tu a tam se začínaly objevovat výběžky holé skály.

Došli k průsmyku nad Mlžným, těsně pod Lysým, nejvyšším z vrcholků. Na druhé straně údolí bylo vidět Strakaté kopce. Relkin s Bazilem zabočili na jih po stezce na hřebeni, která se vinula mezi skalními výchozy na vrcholku příkrého svahu.

Když procházeli vrchovinou, občas zahlédli ovce nebo zajíce, ale žádný se k nim nepřiblížil dost, aby jej bylo možné zastřelit. V poledne už byli daleko na jihu a blížili se k žebráckému vršku. Dole se rozprostíral Ostružinový les a hned za nimi bylo vidět obecní pozemky vesnice Quosh. V

dálce se zvedala věž quoshského chrámu, který z místa, kde stáli, vypadal jen jako malinký výběžek.

Na chvíli si odpočinuli, zatímco zhltli chléb a trochu se napili vody. Z údolí přilétl slabý vánek, prodchnutý vůní stromů a trávy.

„Sejdeme dolů roklí a pak se dáme přes občinu. U Býka a křoví si dáme pivo.“

„Býka a křoví jsssem měl vždycky rád. I když to jméno jsssem nikdy nepochopil. Není tam žádný býk ani křoví.

Pozemky jsssou dossst rovné, aby tam kluci mohli hrát kopanou. Každé křoví, které tam vyrossste, rissskuje zánik.“

„Mě se neptej, Bazi. Já tam jenom vyrostl. Takové věci mi nikdy nikdo nevysvětloval. Když se sirotek vyptává, obvykle nedostane odpověď.“

„Dragonýr má už od narození plnou pusssu výmluv.“

„Jo, no, já si taky pamatuju plnou pusu něčeho.

Vzpomínám si, jak jsme o tvých desátých narozeninách vyrazili sem nahoru na celodenní výlet.“

Bazil ztuhl. „Na to sssi nepamatuju.“

„Nacpal ses ostružinami a pak tě bolelo břicho.“

„Nemussselsss mi to připomínat.“

„Ta cesta zpátky do vesnice, to bylo báječně prožité odpoledne.“

„Dossst!“ Bazil hněvivě klapl čelistmi.

„Jo, dost.“ Relkin se s úsměvem odvrátil. Zvedl oči ke Strakatým kopcům na opačné straně údolí, které pokrýval purpurový vřes. Zelené údolí pod nimi, purpurové kopce n vzdálená věž chrámu v Quosh, to vše v něm probouzelo vzpomínky na dřívější život. Mnohokrát seděl na tomto místě, ale to bylo předtím, než měl možnost spatřit svět.

Tehdy chtěl uniknout. Kopce byly jako mříže klece.

Nyní pro něj představovaly ochranné zdi, obklopující zelené a klidné údolí. Brání ho před nebezpečím, které sužuje svět.

V mládí se potulovali mezi tímto místem a Ersoi, až se nakonec vydali po Borganské cestě a uzavřeli smlouvu s baronem.

Ta prokletá smlouva s baronem! Ukázalo se, že z ní nekouká nic než potíže, zvlášť pokud šlo o troly, které baron v rozporu se zákony choval. Tehdy si myslel, že to pro ně bude ideální start do života. Vyučí se, vydělají si trochu peněz a pak se vydají do Marneri a požádají o přijetí do

dračích jednotek legie. Místo toho museli z Borganu utéct a zanechat za sebou rozzuřeného barona. Nicméně když se dostali do Marneri, našli si pro sebe místo v legiích a zbytek už byl jen minulostí.

Když tehdy vyrazili z Quosh a zamířili po cestě do Borganu, zdál se svět být zářivým místem, svůdným a vyzývavým. Nyní jim to připadalo jako z jiného života.

„Obešli jsme celý svět, Bazi.“

„Cessstovali jsssme dál, než by ssse tenhle drak kdy odvážil pomyssslet.“

„Zdá se, že se to tady moc nezměnilo.“

„Je tady klid. Jsssem rád, že jsssme odešli.“

„Jsem zvědavý, jak se má starý Macumber.“

„Já taky. S missstrem Macumberem jsssme tady čassstokrát sssedávali.“

„To ano. Vždycky mi vyprávěl, že budeš jedna z nejlepších wyvern, jaké se v Quosh kdy narodily. Jsem rád, že měl pravdu.“

„Ech?“ Bazil se velkým okem zahleděl Relkinovi do tváře. Vtipkuje?

„Jsi ta nejlepší wyverna, co odtud kdy vyšla, vážně.“

Bazil zamrkal. V hrudi mu to šťastně zadunělo.

„Tenhle drak rád ssslyší, že sssi to myssslíš. Dragonýr není na chudáka ssstarého draka časssto tak lassskavý.“

„Myslím, že starý Macumber má na tebe být co pyšný.“

Další spokojené zabručení naznačovalo, že drak s tím souhlasí.

„Zdá ssse to už tak dávno, co jsssme chodívali touhle cessstou nahoru,“ řekl Bazil a ukázal na řadu topolů, které lemovaly Borganskou cestu. V dálce se nad řekou Saun jako lví hlava rýsovala Kalcudyho vrchovina.

„Jednoho dne sem budu muset přivést Eilsu, abych jí to ukázal. Myslím, že by se jí to líbilo. Moc se to od Wattel Beku neliší.“

Posléze znovu vyrazili a vydali se dolů po příkré stezce, která vedla kamenitou roklí, do které z útesu nad nimi napadaly obrovské balvany. Některými místy se dalo projít jen tak, že jste vyšplhali na balvany a protáhli se obří kamennou skládačkou.

Dole vyšli zpoza balvanů, překročili nízkou kamennou zeď a kráčeli pod tmavým baldachýnem lesa. Brzy došli na cestu, která vedla podél severního okraje quoshských pozemků. Štíhlou věž chrámu měli přímo před sebou.

Napravo od nich se země zvedala k Birchovu statku, shluku obílených budov na vrcholku svahu.

Les prořídl a přes občinu zahlédli vesnici. Podél Brennanské cesty stály cihlové domky a dál od nich větší budovy, jako hostinec Modrý kámen. Za domky u Brennanské cesty se zvedal další dlouhý svah, na jehož

vršku bylo vidět červenou stodolu Piggetova hospodářství.

Přešli přes obecní pozemky. Lidé z Quosh vycházeli ze dveří a zírali na bojovou wyvernu, která si v pochvě na zádech nesla dračí meč. Když vesničané spatřili podivně zkroucenou špičku ocasu, proběhla mezi nimi vlna nadšení.

Od chvíle, co odešel z vesnice, aby vstoupil do legií, mělo jejich slavného draka Zlomeného Palcáta možnost vidět jen par lidí, kteří podnikli cestu do Marneri. Sbíhaly se k nim houfy dětí. Zpráva se po vesnici rozšířila rychlostí blesku. Z

Býka a křoví vyšli hosté a na křižovatce Zelené ulice a Brennanské cesty se brzy shromáždil nadšený dav.

Skutečně to byla slavná dvojice, Bazil Zlomený Palcát a dragonýr Relkin. Když ti dva došli na okraj travnaté plochy a vešli na ulici, rozlehl se všude kolem potlesk.

Rustum Bullard, mohutný muž se zarudlou pleší, se s dvěma podomky vynořil z Býka a křoví a táhl ven bečku piva.

Byl tady i místní vtipálek Tarfoot Brandon, který měl ještě červenější nos než obvykle. A přišli Nurm Pigget a jeho bratr Ivor, hokynářova žena paní Neathová a Lorinda Keenová a starý Martin Pueshatter, a tucet dalších. Nadšené děti vzrušeně pobíhaly kolem.

Jak se zpráva šířila, po Brennanské cestě přicházeli další a další lidé a pak z opačného směru přijel na šedém valachovi sedlák Pigget.

Dav začal zpívat, zatímco Rustum Bullard narazil sud, nalil pár půllitrů a pak zbytek věnoval navrátivšímu se drakovi na uhašení žízně.

Bazil hlasitě zařval nadšením, až se střešní tašky zatřásly, a prolil dobré pěnivé pivo z Modrých hor hrdlem.

Dav mu provolával slávu, desítky rukou poplácávaly Relkina po zádech a zbytek vesnice zanechal práce a přišel je oba přivítat doma.

KAPITOLA 6

Netrvalo dlouho a u Býka a křoví vyprázdnili všechny soudky, takže Rustum Bullard musel zavřít a poslat je do Modrého kamene.

Tam se setkali s Avilem Benarbem a jeho rodinou, kteří narychlo připravovali hostinu.

Od řezníka přinesli tři půlky hovězího a ve velké kuchyni hostince je začali péct. Postavili na oheň hrnce s jídlem. Cukrář s oběma pomocníky v hostinci horečnatě pracoval na přípravě hromady koláčů a zákusků, které měly završit hostinu.

Hostincem kolovala čapka, do které se vybíralo, a všichni přítomní štědře přispěli. Jestli někdy byla správná příležitost pro velkolepou oslavu, bylo to dnes večer, když

se vrátili marnotratní synové Bazil a Relkin.

Z Dračího domu přišel starý Macumber se dvěma draky čekateli, Weftem a Furym. Oba to byli zelení draci, i když

Fury měl v sobě trochu smíšené krve. Přitáhli vůz naložený

káděmi s ovesnou kaší a akhou. Bazil starého Macumbera zvedl, posadil si ho na ramena a lidé provolávali starému muži slávu. Pak Bazil připil na nové draky.

„Na novou krev v Dračím domě v Quosh.“

Hostincem i přecpanou ulicí před ním otřásl další řev.

Přicházeli sem dokonce i lidé z hospodářství v kopcích za Mandelem Ječmene. Novinky se donesly až do Felli a Dvojvodí a brzy dorazí i obyvatelé těchto vesnic. Celé údolí si užívalo představy, že dalo světu Bazila Zlomeného Palcáta.

Hokynář Neath rozestavil stoly na kozách. Brzy začali z hostince přinášet mísy s hovězí pečínkou, pečenými rajčaty, obilnou kaší a zelím. Kolem stolů kolovaly džbánky piva, které mělo svlažit hrdla a udržet hovor v plném proudu.

Draci povečeřeli na dvoře hostince. Bazil trůnil uprostřed a skupinky obyvatelů Quosh přicházely, aby se s ním setkaly a popřály mu vše nejlepší. Wyverny mají zázračnou paměť - to je jedna oblast, ve které jsou lepší než

lidé - ale přesto to pro něj bylo mírně ožehavé, protože zatímco byl pryč, mnoho lidí vyrostlo nebo zestárlo.

Rozeznat potomky Nurma Piggeta a jeho ženy Iuy bylo těžké, protože ze všech vyrostli světlovlasí, šest stop vysocí obři, kteří zdědili cizokrajné vzezření po Iue, neboť ta pocházela z Kenoru.

Všude to vypadalo stejně. Ti, co byli batolata, se změnili ve vytáhlé děti, vytáhlé děti na mladé lidi a některým

dospělým zbělely vlasy. Tyto obrázky v Bazilovi i Relkinovi vyvolávaly určitou melancholii. I oni zestárli, zatímco bojovali v bitvách po celém světě. Oba měli pocit, že jim mládí uniká, a v současné době se již jejich služba v legiích chýlila k závěru.

V jednu chvíli Relkin zachytil Bazilův pohled a probleskl mezi nimi stejný pocit. Něco ztratili, něco, o čem si nikdy neuvědomovali, že to mají. Šťastné roky dospívání, které celé strávili v legiích a na tolika taženích, že na ně ani nechtěli myslet.

Členové hudebního spolku popadli nástroje a začali hrát první z klasických tanečních melodií z Modrých hor, „Tanečníkovy staré ovce“. Tarfoot Brandon poprvé po mnoha hodinách odložil džbánek piva, vzal Verinu Piggetovou za ruku a odvedl ji na dvůr k tanci. Tarfootův červený nos jen zářil, zatímco se natřásal s manželkou sedláka Piggeta, starosty vesnice.

„Ach, tanečníkovy staré ovce, tanečníkovy staré ovce, tanečníkovy staré ovce to jsou, však tanečníkovy staré ovce, tanečníkovy staré ovce, v květnu nakratičko zastřihujou.“

Sedlák Pigget nehodlal v této situaci jen stát a bručet.

Hned si našel Lucheu Brandonovou, Tarfootovu půvabnou mladou dceru, vzal ji do kola a společně předvedli hbité kroky. Pak se k nim přidali Lavinia Piggetová a Wil Felber a

spolu s nimi i všichni ostatní, kdo si našli partnera. Při posledním refrénu tvořila střed vesnice jedna veliká vířící masa lidí, která divoce jásala a výskala.

Muzikanti se stěží stačili napít, než se zase pustili do hry.

Dudy ožily a starý podkoní Chester Plenth spustil na bubnu starou nádhernou píseň „valčík z Modrých hor“. A znovu se všichni pustili do tance.

Na Pivovarském dvoře vzplála hranice, přiživovaná starými sudy, obilným prachem a trouchnivým dřevem ze střechy starého pivovaru, které Avil Benarbo odložil stranou, aby je spálil o Velkém dni. Děti vesele a divoce poskakovaly kolem ohně, zatímco dospělí stáli s propletenými pažemi kolem ohně a elegantně se pohupovali v rytmu staré písně „Modré hory“.

„ Tam do Modrých hor, má lásko, dokud smíme snad,

tam do Modrých hor, má lásko, s tím, kdo má tě rád.“

A tak to pokračovalo stále dál - „La Lili La Loo“, „Hezký mládenec z Marneri“, „Kadeinský valčík“, ,,Danielovy námluvy“, a dokonce i „Kenorská píseň,“ ke které se při refrénu přidali i draci a píseň pak byla tak hlasitá, že ji bylo slyšet až za Dvojvodím.

Pak se ozvalo zvonění gongů a z hostince se vynořili cukráři a tlačili velký vozík naložený koláči, pečivem z

křehkého těsta a zákusky. Děti se s hlasitým radostným křikem seběhly k vozíku a hudebníci udělali přestávku na občerstvení.

Sedlák Shon Pigget si velkým červeným kapesníkem otřel pot z čela a ve velkém sále hostince Modrý kámen si vzal džbánek piva. Kolem něj se shromáždilo neformální vedení vesnice. Tomas Birch, Avil Benarbo, statkář Haleham a starý Macumber z Dračího domu. To byli největší pěstitelé a největší odběratelé úrody pšenice a ječmene, která v údolí vyrostla.

Obklopili je méně významní lidé, Ivor Pigget, Dornovi, sedlák Tallo, Dernck Castilion, který byl majitelem dalšího hostince ve vesnici, zvaného U Mostu. Společně tato neformálně vytvořená skupina fakticky řídila vesnici, odvolávajíc se na zvyky a příležitostně na Právo Cunfshonu, základní články, které byly podkladem uspořádání vlády v Argonathu. Záležitosti práva byly samozřejmě řešeny soudy, zatímco náboženské otázky náležely chrámu.

„Tak co si myslíš o svém zázračném dítěti, Macumbere?“ zeptal se sedlák Pigget poté, co si dal skleničku.

„Obstál v tom všem velmi dobře. Ti dva jsou skvělý tým.

Je vidět, že jsou spolu už dlouho.“

„Pamatuju si, že jsme do nich vkládali velké naděje.

Drak byl rychlý a obratný a s mečem mu to očividně šlo hodně dobře.“

„To ano, vždycky byl dobrý šermíř. Ale v Bazilovi bylo víc než jen šermířské nadání. Má dobrou duši, což je nejlepší rys našich wyvern.“

„Kluk byl jako malý pěkný uličník, ale vždycky jsem si myslel, že z něho bude dobrý voják,“ řekl Tomas Birch.

Sedlák Pigget se zasmál. „Vzpomínám si, jak jsi jednou našel sad skoro holý.“

Birch sevřel rty a přikývl. „Kdybych ho tehdy chytil, spráskal bych ho bičem!“

„No, připijme si na ně,“ zvedl sedlák Pigget džbánek.

„Už spoustu let nemusí jejich zásluhou vesnice platit legionářskou daň. Všem se nám skvěle vyplatili.“

Pozvedli džbánky a vypili je do dna.

Chvíli se hovor točil kolem místních záležitostí, hlavně stavu úrody po silných deštích, které zasáhly oblast minulý týden. Sedlák Pigget měl starost o dolní konec svého největšího pole.

„Neměli pokácet ty jilmy kolem jižní cesty. Teď se to tam vždycky rozbahní.“

„Byly staré, Piggete, příliš staré. Teď tam vyrůstají nové.

Dej jim tak deset let. Za časů tvého otce to neudělali, jak měli.“ To promluvil statkář Haleham.

Pigget kritice svého otce přitakal. „Ano, Halehame, bojím se, že v tomhle máš pravdu.“

„Lukam z Mandele Ječmene má na prodej vůz,“ vložil se do hovoru kupec Joffi. „Je skoro nový, vyrobený v Kadeinu.“

„Ještě na tom nejsem tak zle, abych nakupoval vozy od někoho z Mandele Ječmene,“ zabručel Tomas Birch, který byl znám nepříliš laskavým názorem na okolní vesnice.

„Je to dobrý vůz. Vyrobili ho v Postoverově dílně v Kadeinu.“

„Vůz od Lukama z Mandele? To si ze mě děláš legraci.“

„Vůbec ne. Při Ruce, tak přece poslouchej. Je to dobrý vůz, a vůbec není starý.“

„My o vlku,“ řekl Tomas Birch a ukázal na Relkina, který právě vstoupil předními dveřmi do hostince a chtěl si nalít další pivo.

Z hloučku uprostřed místnosti se ozval jásot. Všechny ostatní hlavy kolem se otočily. Relkin na sobě ucítil pohledy mnoha očí a znovu pocítil podivný neklid. Nedávné zážitky v šíleném elfím městě Mirchazu způsobily, že byl na psychické úrovni nesmírně citlivý. Cítil, jak na něj všichni lidé zírají, cítil jejich předsudky, starosti i přání. Jejich touhy jako by jej spalovaly, jako by se téměř chystal vzplanout.

Nemohl tyto lidi uspokojit. Byl jen dragonýr, snad dobrý, ale nic víc. Ještě ani ne ve velící pozici, ne dračí vůdce, pomyslel si hořce. Neměl, co tito lidé chtěli, neměl odpovědi na jejich otázky ani balzám na rány. Musel kolem mysli

vztyčit zeď a ukrýt se před jejich myšlenkami, aby se mohl soustředit.

Teď jej vtáhli mezi sebe a přinutili potřást si rukou se všemi významnými lidmi z vesnice. Poděkoval jim prostou úklonou. Když tady kdysi žil, byl jenom sirotek, kterého dali dohromady s drakem; drak byl mnohem důležitější než on.

Byl nevzdělaný a vychovali ho nejdřív v sirotčinci a pak v Dračím domě, kde se o něj staral Macumber. Macumber nebyl špatný. Byl přísný, ale laskavější, než se zdál. Byl jako pes, který štěká, ale nekouše. A dragonýrovi, který dokázal tiše sedět a naslouchat, mohl předat celoživotní zkušenosti s draky.

Pravdou však zůstávalo, že v předchozím životě se Relkin nacházel mimo společnost, byl divoký, nepříliš vzdělaný a dívali se na něj s podezřením jako na možného zločince. Nyní se věci změnily. Nějakou dobu trvalo, než si nato zvykl. Dychtili se s ním seznámit, zatímco kdysi mu lidé jako sedlák Pigget nebo statkář Haleham sotva kývli na pozdrav. Teď se na něj zářivě usmívali. Byl z něj hrdina dne.

V duchu pokrčil rameny. Připustil si, že je opravdu hrdina. Dost bylo hořkosti, s Bazilem si zaslouží večer plný obdivu. Probojovali si cestu až na konec světa a pak zpět, a se vším se vypořádali zatraceně dobře. Relkin usoudil, že na náhlý vzestup na společenském žebříčku má právo.

Koneckonců, s Bazilem se znali s několika králi, královnami

a elfími lordy, a co bylo pár zámožných sedláků ve srovnání s takovými vysoce postavenými známými?

„Děkuji vám, pánové. Bazil a já jsme v životě zažili pár špatných chvil, ale vy jste sami většinu těch historek slyšeli.

Měli jsme štěstí, nebo možná smůlu, že jsme se víc než při jedné příležitosti ocitli v přední linii.“

„Ano, chlapče, a byli jste na Sprianském hřebeni.“

„Na Sprianský hřeben!“ Všichni pozvedli pohárky a připili si na památku bitvy, která zachránila Argonath.

„No, všechno jsme přežili a jsme rádi, že dneska večer můžeme být zase doma.“

„Jsme šťastní, že vás tady můžeme přivítat.“

„A je pravda, že se musíte zítra vrátit?“ zeptal se sedlák Pigget.

„Ne, pane, zítřek můžeme strávit ve vesnici a pozítří večer musíme být zpátky.“

„To je báječné!“ zaradoval se Dernck Castilion z hostince U Mostu. „Pak doufám, že poctíte hostinec U

Mostu návštěvou a zítra v poledne se s námi zúčastníte slavnostního oběda.“

Relkin zaváhal.

„Platí pozvání i pro draka?“

Mnozí z přítomných se usmáli. Kupec Joffi se zahihňal, když si představil draka, jak hltá vybrané lahůdky z kuchyně hostince U Mostu.

Dernck polkl. „Samozřejmě že pozvání platí i pro draka.“

„Výborně. Nic by si nepřál víc. A já jsem samozřejmě poctěn, mistře Castilione.“

„Dobře, tedy domluveno.“ Castilion se rozhlédl po ostatních. „A rád bych toto pozvání rozšířil i na všechny přítomné. Zítřejší oběd uspořádáme v tanečním sále.“

Ozval se nadšený souhlasný pokřik. Dokonce i Pigget po chvíli naléhání souhlasil.

„Pole jsou stejně příliš promoklá, než aby se na nich dalo pracovat.“

„Budu tam. Kuchyně hostince U Mostu je právem proslavená,“ řekl statkář Haleham.

„Skvěle.“ Castilion se pohledem vrátil k Relkinovi.

„Musím jít a zahájit přípravy. Jistě chápeš, že je s tím spousta práce.“ Odešel a hovor se znovu rozproudil.

„No, to bylo docela překvapující,“ zamumlal sedlák Pigget.

„To bych řekl,“ souhlasil Tomas Birch. „Moc často se nevidí, aby U Mostu takhle všechny pozvali.“

„Dernck Castilion pořád má první měďák, co vydělal.“

„No tak, nechte toho!“ obořil se na ně Avil Benarbo.

„Je to pravda,“ namítl Joffi. „Viděl jsem ho. Má ho přibitý nad barovým pultem ve výčepu.“

Benarbo hlasitě procedil vzduch mezi zuby. „Pche.“

„Taky jsem to slyšel,“ řekl Pigget.

„No, je pravda, že je tam draho, ale vaří se tam výborně.

Castilion třikrát po sobě vyhrál cenu v Brennansu.“

„Castilion by si měl otevřít restauraci v Marneri. Tady v Modrých horách tak draho nenakupujeme.“

„Cha,“ odfrkl si Joffi. „Castilion by se měl přesunout do Kadeinu. Tam by za ty jeho ceny nakupovali.“

„Ach, ty ceny - proč trávíme život tím, že si s nimi lámeme hlavu?“ řekl Pigget.

„Jo, to je zatracená hanba,“ souhlasil Birch. „Třeba letošní cena vlny - budeme rádi, když prodáme aspoň něco.“

Pigget si povzdechl. „Ceny pšenice jsou ale kvůli Aubiňanům vysoko. To nám pomůže. Letos se dá čekat skvělá úroda pšenice.“

Tomu všichni přikývli. Aubiňané pomohou udržet v Marneri ceny obilí závratně vysoko.

„Ale stejně z toho mám pocit viny,“ řekl Birch. „Všichni bílému městu na Dlouhém průlivu za hodně vděčíme.

Dokonce i za naše životy.“

Znovu se jim v myslích vynořil Sprianský hřeben. Jen o vlásek unikli tomu, aby byl jejich svět vypleněn a zničen v ohni, zaplaven přívalem desetitisíců trolů a skřetů.

„Dlužíme legiím život. Dlužíme městům za většinu blahobytu. V Marneri se naše obilí dobře prodává a na tamních trzích ho prodáme dost, abychom uživili celou vesnici.“

„Aubinas má hodně krátkou paměť.“ „Stojí za Aubiňany Kadein?“

„Ne. Tohle nehraje do karet ani Kadeinu. Cena obilí těžce zasáhne chudé ve městě.“

„Když člověk poslouchá všechny řeči Aubiňanů o rebelii, jdou na něj až obavy o budoucnost Argonathu.“

„Budoucnosti je třeba postavit se čelem, ať přinese cokoli.“

„Cokoli se stane, musíme se snažit zajistit si budoucnost.“

„A proto nám vládnou ceny. Kdybychom nemysleli na budoucnost, mohli bychom utrácet jako princové.“ „Moje žena už utrácí jako princezna.“ Ozval se neradostný smích.

„No, všem se nám docela daří,“ řekl Benarbo. „Císař je dobrý muž a v Modrých horách jde všechno dobře. Byli jsme všeho uchráněni, díky Matce.“

„Správně,“ souhlasil sedlák Pigget. „Přesto ale stále musíme investovat do budoucnosti. Tenhle měsíc budou vydány dluhopisy. Budete si nějaké kupovat?“

„Mám teď dlouhodobé cenné papíry. Nad dluhopisy jsem uvažoval. Jak jsem vyrozuměl, byla poslední emise úspěšná.“

„Pamatuj, že mezi dobrým obchodem a hrabivostí je tenká hranice,“ řekl Birch. „Ha ha, kdopak nám to teď dělá kázání?“ odpověděl Benarbo.

„S penězma musí člověk opatrně,“ řekl Pigget. „Necháš si zlaťáky v krabici pod postelí? Samozřejmě že ne. Uložíš si je do banky v Marneri. Banka je mnohem bezpečnější a dohlíží nad ní císařský úřad. Banka taky může půjčovat peníze a tak vydělávat. My děláme totéž, když si kupujeme dluhopisy nebo jiné cenné papíry.“

„Piggete, máš naprostou pravdu, a my musíme přimět zaměstnance, malé farmáře, vlastníky, a dokonce i pomocné dělníky, aby část výdělku investovali.“

„To asi nepůjde, jsou lehkomyslní. Jen málo z nich vidí dál než k dnešním potřebám.“

„Pravda,“ souhlasil Benarbo, „propíjejí peníze v hospodě a pak si stěžují, že mají malý plat.“

„Tak to mezi prostými lidmi chodí…“

Když si všimli, že Relkina jejich rozhovor zaujal, obrátili se na něj.

„A co ty, dragonýre Relkine,“ řekl Birch. „Šetřil sis plat za službu v legiích?“ Relkin stiskl rty.

„To ano, pane, šetřili jsme. Uložili jsme peníze do dluhopisů a také do složených portfolií.“

„Při Ruce!“ vykřikl sedlák Birch.

Shon Pigget a ostatní prostě jen zůstali zírat, překvapení dragonýrovými finančními znalostmi. Avil Benarbo se chraplavě zasmál.

„Vidím, že tady máme finančního génia, pánové.

Dragonýre Relkine, kde jsi se takové věci naučil?“

„Dragonýrům se doporučuje, aby své peníze investovali, pane.“

„Aha, je to politika legií.“

„Ano, pane.“

„Dragonýr, co investuje! Úžasné novinky. No, Macumbere, co ty na to?“

„Vždycky jsem se snažil je naučit, aby se svým majetkem zacházeli opatrně.“

„Vypadá to, že si mistr Relkin vzal tvé rady k srdci,“ řekl Pigget.

„Pche!“ přerušil je Haleham. „A co ten zloděj Pixin? A ten loni? Jeho jméno jsem zapomněl. Ukradl mi tele rovnou z chléva.“

„V dnešní době je víc zlodějů než investorů!“ řekl Birch.

„A co ten kluk Pixin, Macumbere? Předtím ho chytili, jak krade jablka. Teď to byly svíčky. A co to bude příště?

Zlato?“ naléhal Benarbo.

„Ve skutečnosti nejsou špatní, mistře Benarbo. Jenom toho v životě moc nedostávají. Ne zrovna pohodlný život, pár drobných, málo lásky.“

,,Pche, Macumbere, pěkně je rozmazluješ. Nepokoušej se mi tvrdit něco jiného.“

„Avil má pravdu,“ připojil se Birch. „Za pět let pět dragonýrů, kteří kvůli krádeži ve vesnici skončili ve vězení.

To musí přestat, Macumbere.“

Na chvíli na Relkina zapomněli. Odvrátil se a ocitl se v tváři v tvář sedláku Piggetovi.

„Víš, přijeli jsme do Marneri na tvůj pohřeb, chlapče.“

Relkin se zdvořile usmál. Vyprávěli mu o jeho pohřbu, který se konal při vzpomínkové slavnosti, během níž byl posvěcen pomník padlým při výpravě do Eiga.

„Mrzí mě, že jste jeli tak daleko a kvůli ničemu.“

„To nevadí. Bylo dobře, že jsme tam byli. Sešla se tam celá země. Aubiňané tam stáli spolu s námi. V bezpečí téhle krásné země snadno zapomínáme, že za ně dlužíme hrdinství chlapců, jako jsi ty, a draků jako Zlomený Palcát.“

„Díky za to, co říkáte, pane,“ řekl Relkin.

„A obzvlášť mě potěšila zpráva, že jsme se spletli, když

jsme vás odepsali. Měli jsme vědět, že Zlomený Palcát a jeho dragonýr nějak přežijí dokonce i na temném kontinentu.“

„Popravdě to bylo těsné, to vás ujišťuju. Vzýval jsem staré bohy, i když nevím, jestli ještě stále naslouchají.“

„I ty mladý ďáble,“ řekl Tomas Birch. „Těchhle starodávných bohů se vzdej. Existuje jen bohyně. Vždy existovala jen ona.“

„Tak to říkají, sedláku Birchi,“ pravil sedlák Pigget.

„Ale ať to byl kdokoli, bohové nebo bohyně, přivedl nám naše hrdiny domů, a za to jsme vděční!“

Připili si na to.

KAPITOLA 7

Relkin by vyklouzl pryč, ale Ivor Pigget trval na tom, že si připijí na jeho počest, a to také udělali. Pak kupec Joffi navrhl připít si na 109. marnerijský dračí! Tak vyprázdnili skleničky podruhé.

„Jednoho dne, mladý pane Relkine, bych si s tebou rád promluvil o tom, jaké máte s drakem plány, až půjdete do výslužby,“ řekl sedlák Pigget.

„To není žádné tajemství, pane. Máme v úmyslu se po odchodu do výslužby usadit v Kenoru a vzít si svůj příděl půdy. Dokonce už vím i kde.“

Pigget se zasmál. „To je pozoruhodné. A tvoje investice vám v tom jistě pomohou.“

„Chceme si koupit tolik půdy, kolik jen půjde. V údolí Bur stále není drahá. Je dobrá, ale ještě není možné poslat náklad po proudu řeky. Pořád je to tam divočina, takže vyklučíme les a budeme horským klanům dodávat pšenici a ječmen. Na vrchovině dokážou pěstovat jen oves.“

„Všechno sis to promyslel, je to tak?“ zeptal se Pigget.

„Ano, pane. Náhodou vím, že existuje císařský plán vybudovat na Bur systém skluzů. Bude možné po něm posílat těžké zásilky dolů přes peřeje Lví řev.“

„Oho, takže byste seděli pěkně…“

„V to doufáme.“

„Uvažoval jsi, že se oženíš, dragonýre Relkine?“ zeptal se Haleham.

„To ano, pane. Vlastně jsem zasnoubený. S mladou ženou z dobré rodiny v jižním Kenoru.“

„Ano, opravdu? Dobrá, dobrá, a můžeme znát jméno té mladé dámy?“

„Jistě, pane. Je to Eilsa, dcera Ranardova, z klanu Wattel.“

„Z toho klanu, co bojoval na Sprianském hřebeni?“

„Přesně z toho, pane. Eilsa tam toho dne taky byla. Až

do konce bojovala po otcově boku.“

Statkář Haleham při těch slovech vyvalil oči.

Právě v tu chvíli vypukl u dveří rozruch a dovnitř vrazili bratři Pawlerovi. Byli to mohutní muži s rozcuchanými vlasy, divokým vzezřením a kůží zarudlou životem venku na kopcích, kde se starali o ovce. Ham Pawler a jeho dokonce ještě větší bratr Roegon zůstali stát před výčepním pultem.

Ham byl téměř bez sebe a na tvářích měl stopy slz.

„Něco nám roztrhalo ovce!“ zasykl. V očích měl hlubokou bolest.

„Při Matčině ruce, tam nahoře je to hrůza,“ řekl jeho bratr Roegon.

„Co se stalo?“ zeptal se Pigget.

„Čtyřicet, padesát mrtvých, roztrhaných na kusy.“

„Roztrhaných? Ne posekaných?“

„Roztrhaných, zkroucených, jako by je zabili obři nebo snad trolové.“

Všichni přítomní se prudce nadechli. Divocí trolové byli dlouho postrachem Modrých hor, už od doby, kdy jich baron z Borganu začal na svých pozemcích několik využívat. Pár jich tehdy uteklo zpátky do hor a ne všechny se podařilo znovu dopadnout.

„Matka nás ochraňuj.“

„Psi?“

„Zmizeli. Nezůstala po nich ani stopa.“

„To je divné. Trol, který by dokázal chytit psa, by musel být hodně rychlý.“

„Včera večer jsem tam nechal svoje psy Tonka a Trota.

Jsou to dobří psi, zabijou i vlka, když se moc přiblíží. Ale dneska byli pryč.“

„Honí někde vlky?“ navrhl Tomas Birch.

Pawlerovi se zamračili a zavrtěli hlavou.

„Borganská smečka se někdy potuluje až takhle daleko na jihu,“ řekl statkář Haleham.

„Už jsme o nich neslyšeli roky,“ namítl Pigget.

„V Ersoi smečka je,“ řekl Ham Pawler, „ale s ní už taky víc než rok nebyly potíže. Tohle je něco nového a já nemyslím, že jsou to vlci. Ti se nikdy nenamáhali zabíjet tolik kusů.“

„Jsou trolové tak nenažraní?“ zeptal se Benarbo.

„Kdo ví?“ odvětil Haleham. „Kdo o těchhle potvorách něco ví?“

„Já určitě ne,“ řekl kupec Joffi.

„Tohle není k smíchu, kupče,“ zamumlal Pigget.

„To jistě ne, Piggete, to jistě ne.“

„Pojďme,“ prohlásil odhodlaně Pigget, jak bylo jeho zvykem. „Nedá se nic dělat, dokonce i když slavíme návrat našich dvou hrdinů, musíme se sebrat a okamžitě se na to podívat. Přivedu psy. Birchi, vezmeš i svoje?“

Birch přikývl a postavil korbel na stůl.

„Zavolej strážníka,“ přikázal Pigget Benarbovi. „Měli bychom ještě dnes poslat zprávu do Brennansu. Ať o tom šerif ví a rozešle po kopcích varování.“

„Pošlu Lenotta, svého syna, má dobrého koně.“

„Omlouvám se, dragonýre Relkine. Je mi opravdu velice nepříjemné, že musím odejít teď, když se ještě bude tancovat, ale tohle zní dost vážně. S tím určitě souhlasíš.“

Sedlák Pigget postavil sklenici a vyšel z hostince.

Ostatní po jednom či po dvou také brzy odešli a Relkin si konečně mohl vzít svůj korbel, znovu ho naplnit a vyklouznout na rozlehlý vnitřní dvůr, kde povečeřeli draci.

Pořád ještě spokojeně seděli v kroužku a popíjeli ze sudu slabého piva. Zdálo se, že si vykládají klepy. Relkin se při pohledu na ně laskavě usmál. Bazila uznávali jako nejlepšího draka v legiích a už dávno si zasloužil strávit pár chvil ve společnosti svých druhů a starých přátel. Spolu s Bazilem zažili krušné časy. Relkin doufal, že oslava je ukázkou toho, jak bude jejich život jednou vypadat. Už jen pár let a budou volní.

Relkin tiše vyšel po vnějších schodech, které vedly na balkón v prvním patře. Z ulice se ozýval hluk oslavy, další přicházel zdola z kuchyně a výčepu, ale tady nahoře vládl klid a mír.

Relkin se poškrábal na tváři a protáhl si nohy. Ponořil se do úvah. Tady v jeho staré vesnici vládla iluze bezpečí.

Našel zde všechno, co opustil, když vstoupil do legií. Relkin však příliš dobře věděl, že tato iluze spočívá na síle Císařských legií. A také si uvědomoval, že už sem s Bazilem opravdu nepatří. Byli z nich bitvami zocelení veteráni a vlastně hrdinové. Z nějakého důvodu to pro něj neznamenalo tolik, jak by čekal. I hrdinu může bolet břicho.

Stále byl Relkin z Quosh, sirotek, který na světě neměl nikoho, jen támhle toho velkého draka. Pořád byl stejná osoba jako předtím.

Nebo ne? Projel jím záchvěv neklidu. Od posledních okamžiků Mirchazu, od podivné a děsivé zkušenosti, kterou zažil jako zvolený zástupce myšlenkové masy, musel čelit

možnosti, že není tím, za koho se považuje. V jeho nitru se pohnulo něco, čemu nerozuměl, a mohlo ho to zavést daleko od místa, kde si přál být.

Jednou zkusil silou vůle přimět stéblo slámy, aby se pohnulo. Samozřejmě se nic nestalo. Neměl magickou moc.

Jenže… úplně na konci, když už to chtěl vzdát, měl dojem, že zahlédl, jak se stéblo zachvělo a škublo sebou.

Ovšemže to byl jen vítr. Až na to, že toho dne vládlo bezvětří.

Znovu pocítil chlad, nahánějící husí kůži. Tím směrem vedla cesta k čarodějnictví a všechny jeho zkušenosti s magií mu ukazovaly, že je nebezpečná a korumpující a mění lidi na ohavné a odporné tvory. Na začátku by člověk konal jen dobro. Byl by laskavý k celému světu, dobrý čaroděj Relkin. Pak by však začal toužit po moci a nadvládě nad světy a jeho srdce by se zkazilo, až by bylo černé, prohnilé a v nitru mrtvé.

S tím nechtěl nic mít. Odplivl si na schod, jako by chtěl představu zahnat, a pak si lokl piva. Šedá paní odešla na odpočinek. Na frontě vládl poměrně klid. S trochou štěstí už

děsivému světu magie možná nebude vystaven.

Pak se jeho myšlenky zatoulaly k Eilse a klanu Wattel.

Doufal, že dostane přidělení v údolí Lis nebo alespoň v Dalhousie. Odtamtud by snad občas mohl navštívit Wattel Bek a zapracovat na tom, aby Eilsině rodině předvedl, že je víc než jen obyčejný dragonýr.

Po návratu z Mirchazu měli s drakem poměrně dost zlata. Část z něj uložili v bance, část byla ukrytá, a tak či tak, až jejich smlouva s legiemi vyprší, čekaje oba pěkný život. Zlato nezažene všechny životní problémy, ale jistě jim usnadní se s nimi vyrovnat.

Čtyřměsíční zvláštní dovolenou strávili Bazil s Relkinem s Wattely a Relkin si ostřeji než kdy předtím uvědomil, v jak podivné pozici se nacházejí. Eilsa byla stále dcera Ranardova a musela plnit svou úlohu v klanu, dokud se nevdá. Vyvíjeli na ni silný tlak, aby se vdala za někoho z klanu, ale až dosud vzdorovala a zůstávala věrná Relkinovi.

Ostatní členové klanu z toho byli zjevně nešťastní.

Eilsa od něj nic nepožadovala ani se ho příliš nevyptávala na jeho dobrodružství na temném kontinentu.

Viděla, že se s ním udála velká změna, že byl vystaven věcem, které jej navždy změnily. A přesto mezi nimi vládlo porozumění. Bylo tam od první chvíle, kdy se setkali na vřesovišti poblíž Beku. Jednoho dne budou spolu.

Relkin tiše seděl, dokud draci nedopili sud. Pak se mohutni dravci zvedli a zamířili na lože v Macumberově Dračím domě. Bazil se uložil na slaměné lůžko, které mu přichystali ve stájích, a Relkin se k němu připojil, aby se pořádně vyspal. Nabídli mu nejlepší pokoj v hostinci, ale dragonýr svého draka nikdy neopouští.

KAPITOLA 8

Druhého dne pozdě odpoledne se na cestě do Ryotwy sedm mil jihozápadně od Quosh naskytl úžasný pohled.

Rychle se pohybující zástup jezdců obklopoval dva elegantní kočáry, každý tažený osmi koňmi. Ve vzduchu se vznášelo klapání kopyt a rachocení kol. Na konci zástupu běžela řada šedesáti neosedlaných koní. Na první pohled bylo jasné, že má zástup velice naspěch.

Jako první jela na divokých šedých koních patřících k plemeni, kterému se říkalo talionští běžci, dvojice zvědů, mužů oblečených v barvě myší šedi, v čapkách se štítkem.

Pak kolem pravidelným klusem prohřmělo dvanáct kavaleristů z elitního kadeinského jízdního regimentu.

Všichni na sobě měli zelené polní uniformy, rovné černé klobouky a vysoké boty. Za nimi následoval tucet dalších mužů v šedých a černých barvách. Už jen cosi v jejich hlasech a chování naznačovalo, že jsou nebezpeční. Stejně jako vojáci i oni byli skvělí jezdci. Byla to soukromá stráž

Císaře růže, Pascala Iturgia Densena Asturiho.

Uprostřed zástupu jely dva kočáry černé jako uhel, se závěsy v oknech. Na vršku seděl kočí a stráž. Všichni se pohybovali rychlým a pravidelným klusem a míle mezi Kadeinem a Ryotwou jim ubíhaly pod nohama.

V prvním kočáru seděl císař s nohama položenýma pohodlně na polštáři na předním sedadle a vyhlížel z okna.

Zdejší krajina byla okouzlující. Paprsky odpoledního slunce vše zalévaly zlatým svitem. Nížinu pokrývala úhledná zelená pole, pěkné lesíky a sem tam nějaká kamenná usedlost. Topoly, které lemovaly cestu, mu poskytovaly mnoho úchvatných průhledů na krajinu.

Císař si užíval vyhlídky a v myšlenkách probíral události několika posledních dnů. Všechno probíhalo, jak mělo.

Přijel do Argonathu poměrně nečekaně, když svůj příjezd ohlásil jen tři dny předem. Toto bylo pečlivě naplánováno.

V

Kadeinu, největším z devíti měst Argonathu, vyjel ve slavnostním průvodu po Velké třídě a pak pozdravil davy z balkónu paláce. Král Neath a kadeinská královská rodina uspořádali na jeho počest velkolepou hostinu a ples, které králův dokonalý personál dokázal zorganizovat i v tak krátkém termínu. Císař podnikal celodenní cesty krajem kolem Kadeinu, včetně Arneis, kde navštívil bojiště na Sprianském hřebeni, které se svým způsobem změnilo na svatyni. Navštívil menší město Minuend, procestoval jeho úrodné území a pak se vrátil zpět do Kadeinu, aby se

zúčastnil slavnostní přehlídky. Poté se tajně vydal do dalšího města na své císařské vizitaci Argonathu.

Všude se mu dostalo stejně nadšeného a upřímného přivítání. Vypadalo to, jako by jeho náhlá a překvapivá návštěva vyvolávala v obyvatelích Argonathu to nejlepší.

V

srdcích dobře věděli, že Říše růže je základem prosperity velkých měst, dokonce i Kadeinu, který z nich byl zdaleka nejskvělejší. Císaře někdy považovali za jakousi vzdálenou postavu, která se neustále dožadovala další a další podpory ve válkách v dalekých zemích. Nyní byl však zde, mezi lidmi, přicházel k nim a mluvil s nimi, jako by byl jedním z nich. Vpravdě císař, který rozumí svému lidu. Říše růže představovala v historii světa něco nového, říši, jejíž

vláda nebyla od počátku vynucena násilím. Císař nezůstal jen u tvrzení, že cítí s jejich bolestí, ale skutečně byl zde mezi nimi. Pro Pascala to byl povznášející zážitek. Pocity strachu

a nejistoty, které jej v minulosti pronásledovaly, se vytratily.

Bylo příjemné vyjít ven mezi lidi a dát si s nimi na náměstí korbel piva.

I mezi šlechtou se mu dostalo vřelého a otevřeného přijetí. Samozřejmě se vyskytli i potížisté, jako třeba ti, co si pro Arneis přáli nezávislost, ale právě nyní byli zatlačeni do defenzívy. Jejich nevrlé obličeje bylo mezi nadšenými davy stěží vidět.

Zatímco císař cestoval po Arneis, jeho doprovod se staral o to, aby se prostí lidé dozvěděli o tom, jaké výhody s sebou přináší to, že jsou součástí říše. Mohli volit jen ve volbách místních starostů a šerifu, ale v konečném měřítku byly jejich názory životně důležitým závažím na vahách moci.

Mnoho lidí si uvědomovalo, že říše omezuje moc bohatých velkoobchodníků z Arneis, skupiny, která prahla po obrovském bohatství a moci. Prosté lidi děsilo pomyšlení na to, že by tato malá skupina dosáhla nezávislosti Arneis.

Během smutku po skončení výpravy do Eiga, ve které bylo ztraceno tolik životů, byly takovéto věci zapomenuty.

Rozvratnické tažení za nezávislost získalo vliv. Pascal se nyní snažil vzkřísit morálku druhé strany sporu. Utěšoval se myšlenkou, že je to mnohem lepší přístup než jen sedět v Andiquantu, sice v bezpečí, ale také nedostupný. V druhém kočáru jely jeho tři šedé múzy, jak je rád nazýval. Muž v černém byl Pascalův tajemník Wysse, který tento post zastával už deset let. V očích měl stále truchlivý výraz, jako nějaký přerostlý bladhaund, ruce vždy potřísněné inkoustem - byl to muž, jehož světem byly dokumenty. Vedle něj jel doktor Orta, muž s kulatým obličejem, který měl na sobě bílé roucho s šedým proužkem, znakem Úřadu pro říšské záležitosti. Orta byl fanaticky oddán péči o císařovo zdraví.

Všechno, co Pascal dělal, bylo třeba sledovat, zhodnotit,

zkontrolovat a pečlivě zvážit. Orta byl velký příznivec zeleniny.

A konečně zde byla štíhlá žena neurčitého středního věku, s rovnými bílými vlasy, zastřiženými u ramen. Její bledá pleť a šedé oči ladily s uniformní šedí tuniky, pláště a šálu, které měla na sobě. Seděla na druhém sedadle a dívala se z okna, ponořená v myšlenkách. Byla to Lessis z Valmes, šedá paní, Velká čarodějka z Cunfshonu. Vědělo se o ní, že je víc než pět set let stará. Byla to žena, která s sebou přinášela starosti, přinejmenším císaři Pascalovi ano.

Jezdci s klapotem vjeli do malé vesnice Sunder.

Na okno v císařově kočáru někdo zaklepal. Byl to velitel Grant, který se skláněl ze sedla a ve tváři měl starost.

„Vaše Veličenstvo, tato vesnička leží asi míli od Cailonne.

Mají tady velice dobrou vodu. Navrhuji, abychom vyměnili koně raději tady než v Cailonne.“

„Dobře. Na chvíli zde tedy zastavíme.“

Císař vystoupil z kočáru. Všude kolem něj drsní muži v šedé a černé pozorně zkoumali vesnici a rozhlíželi se po sebemenší známce nebezpečí.

Cestující z druhého kočáru vystoupili také. Wysse a Orta působili trochu ztuhle, ale Lessis seskočila lehce a s hravostí, která popírala její věk.

Císař si přitáhl purpurový plášť blíž k tělu a vyšel na otevřené prostranství před jediným hostincem ve vesnici.

Zadíval se na cestu, která se klikatila pryč a stáčela na severovýchod. Vpravo se tyčily purpurové kopce Ersoi, nevlídná divočina, která byla kdysi neblaze proslulá bandity.

Vlevo se z úrodného zeleného údolí zvedaly dva podivně okrouhlé kopce. Vše pokrýval zlatý opar pozdního odpoledne. Císař se potěšené nadechl. Konečně se začínal cítit sám sebou.

Nicméně se na obloze objevil mrak. Uvědomoval si její přítomnost, vždy si ji uvědomoval. Aniž se otočil, promluvil.

„Budeme pokračovat v cestě přes noc. Kdy si myslíte, že dorazíme do Ryotwy?“

„Brzy dopoledne, snad kolem deseti hodin.“

„Vskutku! Zvládneme cestu z Kadeinu do Ryotwy za dva dny. Stejně rychle, jako by ji zvládl spěšný posel! Říkal jsem vám, že to dokážeme.“

Lessis neodpověděla. Pascal dál obdivoval kulaté kopce, které zářily v odpoledním slunci. Lesy v horní části svahů zalévalo zlaté světlo.

„Zdejší krajina je nádherná, co říkáte?“

„To jsou Modré hory, Vaše Veličenstvo, proslulé svými přírodními krásami a draky.“ Pascal ukázal doprava. „To jsou Ersoiské hory, je to tak?“

„To vskutku jsou, pane.“

Pascal se otočil. Wysse a Orta nebyli nikde v dohledu.

Unavení koně byli vypřažení a muži přiváděli ze zadní řady čerstvé. Za koňmi se jako dlouhé purpurové masy táhly kopce, temné ve svitu zapadajícího slunce.

„Zítra budeme v Ryotwě. Prohlédneme si s králem palác a pozdravím z balkónu lid. Než budou naši nepřátelé schopní vůbec začít organizovat něco proti nám, bude návštěva u konce a budeme připraveni vyrazit.“

Lessis přikývla. „Samozřejmě, Vaše Veličenstvo.“

Místní lidé v čele se starostou se shromažďovali, aby císaře uvítali. Pascal se vzchopil. S úsměvem se ponořil do zástupu a pevně si s nimi potřásal rukou. Nyní měli lidé příležitost setkat se se svým císařem a promluvit si s ním.

Mohli zjistit, že je to skutečný člověk, který rozumí jejich životu i problémům.

Tiskl jim ruce, políbil nemluvně, které mu podali, objal stařenu, jež mu donesla sklenici vína, a co nejvíc jich osobně a s úsměvem kývnutím pozdravil.

Za pár minut se z davu vymanil, zatímco muži v šedé a černé vše sledovali chladnýma očima, a vrátil se do kočáru.

Lessis pokynul, aby se k němu připojila.

Vesele zamávali ohromeným vesničanům, vyjeli ze Sunderu a pustili se dál po cestě.

„Večeřet budeme v Cailonne. Podle všeho tam vaří velmi dobře.“

„Jejich pivo je známé po celé zemi, Vaše Veličenstvo.“

Vznášelo se nad nimi ticho.

„Ano? Cítím vaši nelibost, paní.“

„Vaše Veličenstvo, už od začátku vizitace si dělám starosti. A budu si je dělat, dokud cesta neskončí.“

„Jelikož jste hlavou svého úřadu, myslím, že je to pochopitelné. Přesto…“ Neurčitě ukázal rukou z okna.

Copak nevidí, že jim ta smělost přináší úspěch? Tak prosím, jsou tady a řítí se po cestě rychleji než zprávy o jejich příjezdu. Co by mohlo být bezpečnější?

„Myslím, že v Kadeinu se nám dařilo poměrně dobře.

Nezdálo se vám, že je tam vše na dobré cestě?“

„To ano, Vaše Veličenstvo. Vládnoucí stranu to nepochybně posílí. Král Neath přežije. Snad je možné obchodníky s obilím zatlačit zpět.“

Pascal přikývl a tvář mu zbrázdil spokojený úsměv.

„Nezní to tedy jako dobře odvedená práce? Tato návštěva byla nezbytná! Rány po Eigu jsou hluboké.“

„Přesto se kdykoli mohla objevit zrada, Vaše Veličenstvo. Za těchto okolností pochybuji, že naše utajení bylo tak dobré, abychom zcela zamaskovali náš odjezd z Kadeinu.“

„Cestujeme stejně rychle jako posel, ledaže by si ovšem osedlali ty netopýří tvory.“

„Zpráva se dá poslat i jinak, Vaše Veličenstvo.“ Obilní magnáti nejsou čarodějové, paní.“ „Jsou bohatí. Všichni čarodějové to štěstí nemají.“ Zvedl ruce nad hlavu.

„Kdybych poslouchal vás čarodějky, tak bychom se jednou tak báli vlastního stínu, že bychom se neodvážili vyjít ven.“

Lessis se usmála. Měl pravdu. Císař byl stále vitální a vzpíral se omezením, vyplývajícím z jeho postavení. Opět bylo na ní, aby hrála roli starého opatrného hlasu. V duchu si povzdechla. Její odchod na odpočinek nyní vypadal tak vzdáleně. Stýskalo se jí po časech, kdy přemýšlela o prostých věcech, jako třeba o zdraví své hrušně nebo o zajíci, který jí plenil salát. Teď to bylo vše náhle pryč a ona byla zpět v oku hurikánu, jela vedle samotného císaře a žaludek se jí svíral obavami.

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo. Tato vizitace měst je dobrá politika. A v jiné době by mě zdaleka tolik neznepokojovala.“

„Pořád lpíte na představě, že jsme ve smrtelném nebezpečí.“

„Donesly se nám znepokojivé informace. Víte, o čem mluvím.“

Císař Pascal se zamračil a zahleděl se z okna.

„Je to složité a asi se tomu těžko věří.“

„Ale stejně je to pravda. Situace je nejasná a velice nestálá. Máme nového protivníka, přízračného nepřítele, který se neprozradí, dokud nebude mít vítězství jisté.

Vytvořil jakési spojenectví se čtyřmi Temnými mágy, kteří ještě zbyli v Padmase. Je znám jako mistr umění manipulace. Bude se snažit mezi svými nepřáteli podnítit

občanské války a bratrovražedné boje. V mnoha světech mu říkají Podvodník. Na jiných prostě jen Tyran.“

„Jaké má taková stvůra motivy?“

„Jsou velká tajemství, která se táhnou zpět až k počátkům světa. Poslali ho sem, aby světu vdechl ducha, ale on ve své povinnosti selhal. Touha po moci může být velice silná. Vaše Veličenstvo. Může narušit i nejskvělejší mysl.“

Rachotící kočár přejel most a vjel do malého městečka.

„Kde to jsme?“ zavolal Pascal na kočího.

„To je Cailonne, Vaše Veličenstvo. Příští město je Brennans.“

„A čím se v Cailonne zabývají?“

„Pěstují zde ječmen a pšenici, Veličenstvo,“ řekl jeden ze strážných. „Taky tu mají dobré pivo.“

„Protáhneme si tady nohy a možná si dáme i doušek toho proslaveného piva.“

Zastavili. Tržišti v Cailonne vévodil hotel Cailonne, postavený z červených cihel. Lessis vystoupila z kočáru a kráčela za císařem, což jeho strážným dalo prostor. Císaře neustále kryli dva nebo tři muži. Za kočárem stála dvojice lučištníků a pečlivě zkoumala okna ve vyšších patrech domů kolem náměstí.

Pascal, který si to všechno velice dobře uvědomoval, byl rozhodnutý setkat se s lidmi. Městem se už roznesla zpráva, že na tržišti náhle se dvěma kočáry, třiceti muži a velkým

stádem náhradních koní zastavila nějaká velice významná osoba.

Pascal procházel davem lidí, zatímco před ním kráčeli jeho muži a hlasitě oznamovali příchod císaře Pascala Velikého.

Před hotelem jej uvítali správce, starosta města a několik zámožných sedláku. Na stříbrném podnose přinesli stříbrný džbánek nejlepšího piva a císař ho okázale vypil a požádal o další. Ozval se ohlušující potlesk. Tajemník Wysse mezitím všem přítomným zaplatil rundu piva a ozval se jásot.

Během pár minut v kuchyni hotelu Cailonne přichystali rychlé jídlo skládající se ze studeného masa, čerstvého chleba a dušené zeleniny. Císař povečeřel se starostou města a dvanácti předními občany a jejich manželkami. Pascal netrval na protokolu. Když jejich korbely poprvé zazvonily o sebe, řekl jim, ať se k němu chovají jako k jednomu z nich a říkají, co si skutečně myslí. Do určité míry se o to opravdu snažili a půl hodiny hovořili o svých obavách, pokud jde o Aubiňany, a o zármutku, který s sebou přineslo tažení do Eiga. Dva muži z Cailonne odešli do Eiga a už se nevrátili.

Pascal zachmuřeně přikyvoval. Tu noc, kdy seděl nad seznamy ztrát z Eiga, mu černé vlasy zešedivěly. Složil padlým poklonu a vysvětlil, že tažení do Eiga bylo pro záchranu světa životně důležité. Spatřil, jak smutek v jejich očích na okamžik ustoupil porozumění.

Když císař zamířil zpět ke kočáru, narazil na velvyslance Koringa z Ryotwy, malého, elegantně vyhlížejícího muže, který dokonce i v pětapadesáti letech dokázal strávit den a noc v sedle.

„Připojte se k nám, Koringu, než dorazíme do dalšího u města.“

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo.“

Koring pokynul, aby jeho koně přivázali k císařově kočáru, a sám si nastoupil dovnitř. Při pohledu na čarodějku polkl a olízl si rty. Chladně mu pokývla a pak se zahleděla z okna. Bude poslouchat, ale nezapojí se do hovoru.

Koring měl s říšskými čarodějkami jen málo bezprostředních zkušeností. S jinými čarodějkami se samozřejmě setkal, ale o těch se neříkalo, že se tak jako Velké čarodějky dokáží přeměnit na zvířata nebo ve svitu měsíce létat jako netopýři. Velké čarodějky byly údajně nesmrtelné a žily celá staletí. Mezi lidmi se šeptalo, že jsou to ve skutečnosti šeredné, starodávné a vyschlé mumie, zahalené vražednou magií. Koring se zachvěl. V Ryotwě žily čarodějky v ústraní a spokojovaly se s polními a domácími pracemi. Neobklopovaly krále a jeho dvůr, jak tomu prý bylo v některých městech.

Císař se usadil na sedadle a těšil se na další cestu. Tvář měl ruměnou. Měsíce poté, co přišly zprávy z Eiga, strávil zavřený v ulitě. Nyní opět vylezl ven, chopil se iniciativy a znovu vzal vše do ruky.

Kočí zapráskal bičem a kočár se dal do pohybu. Pascal zamával davu na náměstí před hotelem Cailonne. Pak už

měli město za zády a vyjeli do setmělé krajiny.

Měsíc ještě nevyšel, ale hvězdy jasně zářily.

„Do Ryotwy přijedeme zítra ráno, velvyslanče, takže si ještě jednou projděme tamní politickou situaci. Král Ronsek je prudký stařík. Očekávám, že bude pokoušet mou trpělivost.“

Koring se upjatě zasmál. Bylo to až příliš pravděpodobné.

„Tedy, Vaše Veličenstvo, král velmi dychtivě očekává rozhodnutí o stavbě dvou nových bílých lodí. Loděnice v Ryotwě potřebují práci.“

„Ano, ovšem. Wysse mě o této záležitosti informoval.

Jak jsem slíbil, lodě se budou stavět v Ryotwě. Bylo jen trochu obtížné sehnat na ně peníze, to je vše.

Nezapomínejte, že říše se musí postarat o obrovské množství úkolů. Kdekoli to jde, snažíme se zlepšit dopravu, kanalizaci, zavlažování, to vše v zemích Argonathu stejně jako přímo na Ostrovech. Po celém Kenoru budujeme základní infrastrukturu pro nová města, která zde vyrůstají.“

„To jsou báječné zprávy, Vaše Veličenstvo, král bude mít obrovskou radost. Ta záležitost s loděmi mu v poslední době velice ležela v hlavě.“

Kočár rychle ujížděl do tmy.

KAPITOLA 9

Míle ubíhaly a okolní krajina byla stále divočejší.

Velvyslanec Koring se snažil, seč mohl, aby neustále jen nemluvil, ale bylo to těžké. Císař mu pokládal tak složité otázky, a dožadoval se takových podrobností, že bylo nutné mu odpovídat velice obšírně. Koringa nejdřív překvapila, pak ohromila a nakonec naplnila respektem císařova touha po poznání a jeho schopnost zapamatovat si podrobnosti, zatímco si skládal dohromady složitý obrázek ryotwanské politiky.

Koring také dospěl k závěru, že pokud jde o v současné době nejdůležitější problém, hnutí za nezávislost v Aubinasu, je císař výjimečně dobře informovaný. Císař Pascal očividně dostál své pověsti velice schopného panovníka.

„Ryotwa je malé město, Vaše Veličenstvo, a Ryotwané jsou prostí lidé. Přitahuje nás moře. Hledíme na druhý konec světa, kde se plaví naše bílé lodě. Náš Cech loďařů považuje aubinské obilné magnáty za hrozbu, protože dražší obilí

bude znamenat méně lodní dopravy. Je to s nimi takto jednoduché.

Tuto jednoduchost však ovlivňuje ještě jiný pocit, což je naše závist vůči Marneri.“

Císař přikyvoval. Koring, kterého to povzbudilo, pokračoval.

„Uvažte, jak se moc Marneri zvětšila. Má významné provincie, z nichž Aubinas je jen ta nejbohatší. Podívejte se na Ryotwu, která má jen pustou Ruedu, Selcedu a Lacustru.

Kamenité, větrem ošlehané oblasti, v nichž se k pobřeží tisknou rybářské vesničky a na malých políčcích roste pár řádku brambor. Mnozí Ryotwané si myslí, že by si Marneri mohlo dovolit nechat Aubinas odtrhnout. Myslí si, že by bylo pro Marneri lepší mít menší velikost i moc.“

Císař pomalu přikývl. „Kadein je ještě mocnější než

Marneri, ale oni svůj hněv směřují vůči Marneri, ne vůči Kadeinu.“

„Ryotwa má ve srovnání s Kadeinem stěží desetinu populace. Nejsme pro ně soupeř. Místo toho soustředíme závist na Marneri. Obávám se, že to není právě ušlechtilá vlastnost našeho lidu.“

„Vskutku, velvyslanče, toto musíme překonat. Ryotwa a Vo jsou nejmenší pevninské městské státy, ale přesto naší věci dobře prospívají. Jejich obyvatelé jsou odjakživa námořníci a udržují si pevné vazby s lidmi na Ostrovech.“

„To rozhodně, Vaše Veličenstvo. Ryotwa má s Cunfshonem silnější styky než s kýmkoli jiným s výjimkou Kadeinu. Mnohé z našich předních rodin mají kořeny na Ostrovech, myslím, že je jich více než v kterémkoli jiném městě. Toto částečně přiživuje naše nepřátelství vůči Marneri. Ryotwané si připadají od zbytku Argonathu poněkud odděleni. Spíše než s Kenorem a zeměmi na západě jsme spojeni s Cunfshonem a oceány.“

„V Cunfshonu si Ryotwy velice cení. Nazývají vás věrné město. Ryotwa a její šedé kamenné věže na druhé straně moře, věčný přítel Cunfshonu.“

„Kéž naše dvě města dlouho vládnou Zářivému moři, které leží mezi nimi.“

Císař sepjal ruce. „Je to tedy tak, že lidé jsou spíše proti Marneri, než že by stranili izolacionistům v Aubinasu.“

„Ano, Vaše Veličenstvo. Ryotwa se svým způsobem také cítí nezávislá a považujeme Marneri za příliš domýšlivé. Na druhé straně nemáme příliš v lásce obilné magnáty a všeobecně je lidem jasné, že to právě oni touží po nezávislosti Aubinasu. Nicméně náš pohled na tyto záležitosti je stále zkreslován naší nechutí vůči aroganci Marneri.“

„A proto král Ronsek musí vypadat, že udržuje určitou neutralitu.“

„To určitě ano, Vaše Veličenstvo. Král vám sám řekne, že by chtěl Marneri veřejně více podpořit. Nicméně věří, že

musí ve sporech obezřetně zachovávat neutrální tón. Ryotwa v historii stranila pokusům rozbít provinciální strukturu devíti vládnoucích měst. Nikdy nedostala spravedlivý podíl na území. Například Modré hory by měly být součástí Ryotwy, ale místo toho se přidaly k Marneri, ačkoliv to leží pět dní cesty odtud. Proto náš král musí tuto tradici dodržovat; očekává se to od něj.“

„Ach ano, samozřejmě, síť tradic je nezbytnou součástí naší civilizace. Přesto i novinky mohou být občas stejně prospěšné. Možná se toto ukáže jako příležitost usilovat o změnu. Ryotwa se cítí znevažovaná větší slávou Marneri, jež zastiňuje všechna ostatní města, dokonce i Kadein. Ach dno, Kadein je velké město, největší v říši, ale Marneri je srdcem naší činnosti v Argonathu. A nenechme se mýlit, velvyslanče, neboť já vím, že jste bystrý muž, to Marneri je vlajkovým městem říše. Marneri, které obětovalo nejvíce a bojovalo nejurputněji. Ryotwa samozřejmě také štědře poskytla část svých zdrojů. Plavil jsem se na ryotwanských lodích a na světě není lepších.

Přesto se v poslední době Marneri tolik vyhřívá na výsluní, že lid Ryotwy podlehl závisti. Všichni jsme jen lidé, kteří si razí cestu světem, jak nejlépe mohou, vedeni Matčinou nikou. Víc dělat nemůžeme. Závist je nízká, ale jsme slabí. Nic lepšího nesvedeme.

Ale můžeme se pokusit! Zatraceně, pořád se o to můžeme pokoušet. Můžeme požádat Ryotwany, aby se v

srdcích tomuto pocitu postavili. Můžeme jim říci, ať se na okamžik zamyslí nad tím, co Marneri obětovalo naší svaté věci. Protože my oba víme, velvyslanče, že žádné jiné město toho neposkytlo tolik ve srovnání s tím, jak malou má populaci. Postavili dvě legie a vybudovali téměř tolik velkých lodí jako Ryotwa! A jejich legie vybojovaly víc bojů, než by jim náleželo.“

Koring musel souhlasit. „Máte pravdu. Vaše Veličenstvo, já vím, ale lidé mají předsudky.“

„Lidi je možné vyzvat. Jejich zaujatost jich není hodna a je pod jejich důstojnost. Měli bychom je povzbudit, aby se snažili nad ni povznést.“

Císař se usmál a založil si paže na hrudi.

„Kdyby lidé v Aubinasu skutečně toužili po nezávislosti, snažil bych se jim ji poskytnout. Ujasněme si to. Síla naší říše je založena na její pružnosti. žádná velká provincie by neměla být připoutána k městu, pokud má dojem, že jako nezávislé by se jí dařilo lépe. Provincie by své hlavní město měly milovat. Hlavní města musí milovat říši. Jen tak můžeme být jiní než ostatní mocnosti světa. Jen tak můžeme doufat, že se nám podaří porazit děsivého nepřítele v Padmase.

Ale není to lid Aubinasu, kdo si přeje nezávislost. Jsou to obilní magnáti. Využili každičký důvod ke stížnostem, který dokázali najít, a přesto je podporuje jen třetina obyvatel. Zbytek je vyděšený. Obilní magnáti se chtějí

zbavit dohledu říše. Rádi by drželi obilí mimo trh, aby vyhnali ceny vzhůru. Nemám pro ně žádné pochopení.

Během války, kdy je samotná naše existence neustále ohrožována mocí Padmasy, nemůžeme vyhovět jejich touze po ještě větším zbohatnutí.“

„Vaše Veličenstvo potěší, že v Ryotwě existuje významná skupina, která sdílí vaše stanovisko. Cech loďařů samozřejmě stojí na vaší straně, ale to i další lidé, jejichž

zájmy nejsou tak očividné. Mínění je možno změnit.“

„Přesně tak, můj drahý velvyslanče Koringu. Tato vizitace se měla konat již dávno. Myslím, že můžeme znovu přimět lid, aby chápal naše skutečné problémy. Uvidí, že je milujeme, že jsme přišli mezi ně, abychom ukázali, že jsme lidé jako oni, lidé, kteří celý život pracují v jejich prospěch.

Tato služba je duchem říše. Ukážeme jim to a oni se obrátí k přisluhovačům obilných magnátů zády.“

Nakonec měl dokonce i Pascal Iturgio Densen Asturi řečí o politice dost. Poděkoval Koringovi, poslal ho zpátky ven a velvyslanec pokračoval dál na koni. Pascal zatáhl závěsy, zvedl nohy na druhou podušku a po krátké modlitbě upadl do spánku.

Lessis tiše seděla v koutě. Myšlenkami bloudila daleko a v duchu si přehrávala neutěšenou návštěvu v domě na předměstí Cunfshonu. Ribela ji tam poslala, aby se setkala princem Evanderem a princeznou Serenou ze západních zemí. Přinášeli zlověstné varování a vyslovili jméno, které

nezastínilo Ryetelth po mnoho eónů, jméno Podvodníka, Tyrana Dvanácti světů, Waakzaama Velikého.

Dům, který dostali, byl pěkná dvoupatrová budova, postavená ze šedého kamene, ze kterého se v Cunfshonu stavělo vše. Měl zahradu s léčivými bylinami a k přednímu schodišti se vinula příjezdová cesta.

Ve dveřích ji přivítal zvláštní malý člověk, trpaslík ne větší než tři stopy. Při vzpomínce na zvláštní zážitek se široce usmála. Byl zcela holohlavý a měl jemné aristokratické rysy. Pohyboval se jako tanečník, choval se k Lessis velice hrubě a dělal hlasité poznámky, že vůbec neměla chodit k předním dveřím, když je oblečená jako služka, a měla jít ke vchodu pro služebnictvo, kde by ji pustili dovnitř. Rozhněvaná Lessis mu odpověděla kouzlem a zjistila, že je velice těžké je udržet. Mužík byl magický, velice mocný výtvor. V Lessis to vzbudilo mírný respekt a vzdala se pokusů ho ovládnout.

Musela mu dvakrát vysvětlit, kdo je a co chce. Úžasný mužík ji pak přinutil čekat v hale, zatímco zmizel, aby vyhledal prince Evandera.

Naštěstí pro Lessis se za pár minut objevila princezna Serena, kterou někdo jiný upozornil, že na ni v hale čeká návštěva. Vysvětlila Lessis, že sloužící je neobvyklý mužík, mnohem starší, než vypadá, a velice zlostný. Lessis vysvětleni přijala a se smíchem nad jeho hrubostí mávla rukou. Její respekt ustoupil zvědavosti. Jak vůbec tahle

mladá princátka z Kassimu získala za sluhu tak fantastické stvoření?

Princezna, veselá dívka se snědou kůží a hezkýma očima, ji provedla chodbou z naleštěných cihel a malou zahradou do

příjemného pokoje, obloženého bílým dřevem a s výhledem na jezírko pokryté lekníny.

Pokoj byl vybavený rozkošným starým nábytkem, vyrobeným cunfshonskými truhláři. Na stěně visel obraz namalovaný některým ze slavných czardhských malířů, snad Giltoftem.

Princ pracoval na akvarelu jezírka s lekníny. Obraz stál na malířském stojanu u jedné ze stěn. Lessis poznala, že princ to se štětcem docela umí.

Posadili se, zatímco jim ochotnější sluha přinesl horký kalut a tácek s malými koláčky. Pak jí princ s princeznou pověděli svůj příběh.

Během několika okamžiků byl její vysněný odchod na odpočinek odložen. Vyslechla si tak šílené vyprávění, že jí zmítal smutek a srdce se jí svíralo lítostí. Nakonec se jí zmocnil strach, strach větší, než jaký zažila za mnoho let.

Lessis, ukolébaná pravidelným pohybem kočáru, zamumlala modlitbu Velké Matce, ve které ji poprosila o radu, a pak si opřela hlavu a zmocnil se jí spánek. Příští den bude další noční můrou, protože se císař chystá navštívit město Ryotwu.

Zajistit bezpečnost nebude snadné, každou chvíli bude moci zaútočit atentátník a Lessis bude celý den ve službě.

Opravdu by se jí hodilo trochu se teď vyspat.

KAPITOLA 10

Jejich spánek ukončil náhlý rámus. Dno kočáru hrozivě zapraskalo. Kočár se kymácivě zastavil uprostřed šílené změti vzpínajících se řičících koní a císař s tlumenou kletbou spadl ze sedadla. Z oblohy nad nimi zářilo prudké zelené světlo. Lessis si všimla, že světlo vrhá ostré stíny, dokonce i uvnitř kočáru. Všude kolem se ozýval křik.

„Co se to, k ďasu, děje!“ zařval rozlícený Pascal, zatímco se snažil vyprostit z prostoru mezi sedadly. S očima široce rozevřenýma obavami otevřela Lessis dvířka a druhou ruku položila na dlouhý nůž, který měla ukrytý v šatech.

Světlo na ně svítilo jako z nějaké obří lucerny. I přes hluk zřetelně zaslechla, že kolem prolétly šípy. Pak deset yardů od nich zahlédla, jak se směrem k nim cosi nemotorně pohybuje, obrovští tvorové, jaké nikdy předtím neviděla. Na první pohled vypadali jako medvědi, ale potom si všimla, že mají lidské hlavy s tvářemi podobnými prasečím. Jeden z nich očividně

nesl meč.

Stáhla se. Mysl jí zaplavily otázky. Byl to nějaký nový druh trola? A jak promítali to světlo? A odkud? Na okamžik zvedla oči do oslepujícího třpytu, který zářil z blízkých skal.

Pak znovu zavřela dvířka a obrátila se zpátky k císaři.

Na druhou stranu!

Nepotřeboval další varování. Otevřel dveře na své straně a překotně vyskočili ven.

Všude kolem nich probíhal boj, ozývaly se výkřiky a řinčení oceli o ocel. Kolem tryskem projeli muži. Kočí z jejich kočáru se žuchnutím dopadl před Lessis. Z krku mu vyčníval šíp.

Císař už stál připravený s taseným krátkým mečem.

Pascal po většinu života každý týden cvičil, aby se připravil pro případ nouze, jako byl tento. Byl odhodlaný bojovat.

Lessis nicméně myslela jen nato, jak se dostat pryč.

Věděla, že tuto léčku na ně musela nastražit ohromující moc; jejich, nepřátelé by nezvažovali nic jiného. Musejí se ukrýt a pak z místa uniknout.

A jak promítali to proklaté světlo? Bylo tak jasné, že ji z něho bolely oči, a vrhalo stíny daleko na vřesoviště.

Právě v tu chvíli se kočár otřásl pod strašlivým drtivým úderem. Vzápětí se převrátil. Koně ržali a zmítali se v postrojích. Lessis zatahala císaře za paži a ten ji neochotně následoval. Medvědům podobní tvorové obrovskými kladivy rozbíjeli kočár. V jasném světle vypadali jako obři s mohutnou hrudí a zuřivými, prasečími rysy.

Kolem nich se prohnal jezdec a zarazil kopí do jednoho z monster. Tvor se divoce rozkašlal, ohnul v pase a padl na kolena. Když se jezdcův kůň zastavil, ze tmy se vynořili skřeti a zabodli do vojáka kopí. Muž vykřikl, svalil se z koně a skřeti ho zaplavili. Kladiva dál rozbíjela kočár.

Kdyby byl někdo uvnitř, roztloukli by ho jako vejce.

Kolem proběhli další vřískající skřeti, výtvory ďábelská magie, křivonohé napodobeniny lidí, kteří nesli meče a kulaté štíty. Císař se sehnul před úderem, ramenem srazil skřeta na zem a probodl ho mečem. Další skřet se právě chystal zaútočit na císaře zezadu, když mu Lessis vrazila nůž do zad. Skřet zalapal po dechu, napřímil se a pak poklesl. Lessis ho ze sebe shodila.

Dva příslušníci císařské gardy, Thorn a Blade, se s jasnýma očima a tasenými meči objevili po jejich boku.

Blade byl obr o hlavu vyšší než většina mužů a na všechny strany z něj vyzařovala síla. Dorazili další skřeti, ale téměř ihned byli zabiti.

Na okamžik se kolem nich vytvořil volný prostor.

„Běžte!“ řekla Lessis.

Císař na ni hleděl s kamennou tváří a jeho oči se ptaly, co má takový tón znamenat.

„Vaše Veličenstvo, nesmíte tady zemřít. Běžte ke skalám, musíme se odtud dostat.“

Pascal měl v očích divoký výraz a mysl plnou nebezpečných nápadů, ale Lessisina slova zasáhla cíl. Říše

si v tomto klíčovém okamžiku dějin nemohla dovolit ztratit císaře. Musel přijmout fakt, že nejdůležitější je zachránit se.

„Kam?“ zaskřehotal.

Někde za nimi jeden z vojáků zavřískl, když mu medvědovitá věc trhala hlavu. „Tudy, ke skalám!“

Lessis málem klopýtla o provaz, natažený ve výšce kolen přes cestu. Dále na cestě byly další. Proto tedy kočár tak prudce zastavil. Ti obrovští tvorové napnuli a zvedli provazy ve chvíli, kdy přes ně kočár přejížděl. Koně upadli a kola se zablokovala.

Přihnal se k nim opěšaly jezdec, kterému po tváři stékala krev. Na čele měl širokou sečnou ránu až na kost; krev mu zbarvila kazajku do jasně červena. Pascal natáhl ruku, aby ho zastavil. Voják ho poznal a vytřeštil oči.

„Vaše Veličenstvo,“ vykřikl a přidal se k nim.

Proklouzli dál, až se dostali mimo záři světla. V tom zmatku si jich největší skupina skřetů nevšimla. Lessis se ohlédla. Kočáry byly napadrť a na cestě se stále bojovalo.

Asi sto stop nad tímto výjevem, na svahu na druhé straně, se mezi kameny několik postav krčilo kolem zdroje silného světla.

Spolu s ostatními vklouzla do křoví.

„Nahoru,“ řekl Thorn a ukázal dál do tmy. „Je tam průrva dost hluboká na to, abychom se v ní mohli ukrýt.“

Země podél průrvy byla zarostlá křovinami, takže se skupina rychle kradla pryč do kamenitého svahu a brzy se dostala z dosahu místa přepadení.

„Rychle,“ zašeptal Thorn. „Tudy vede cesta do kopce.“

„Co to bylo za tvory?“ zeptal se císař.

„Nemám tušení, Vaše Veličenstvo. Nikdy jsem nic takového neviděla.“

„A kde to jsme? Má někdo představu?“

„Tohle je Capbernská trhlina, Vaše Veličenstvo,“ řekl voják se zakrvácenou hlavou. „Pár mil odtud leží město Brennans. Vesnice Quosh je nedaleko.“ „Říkáš Quosh?“

„Ano, paní, myslím, že tak se jmenuje.“ Lessis přikývla, jako by se tím potvrdilo něco velice důležitého.

„Chtěli nás zabít tak, že rozdrtí kočár i s námi uvnitř,“

řekla.

Pascal měl v očích znepokojený výraz.

„Měla jste pravdu, šedá paní. Podcenil jsem touhu nepřátel mě zabít.“ Uchopil její štíhlou ruku do své větší a silné. „Přesto toto všechno hraje v Argonathu silně v náš prospěch. Příběh o našem útěku vyburcuje devět měst.“

„Vaše Veličenstvo, k tomu může dojít jen tehdy, když

skutečně unikneme, a ještě nejsme v bezpečí. Nebude trvat dlouho a začnou nás pronásledovat.“

Pascal se ohlédl. Stále bylo vidět intenzivní světlo, v jehož paprscích vypadaly stromy bledě a hrozivě. Kolem

pobíhali skřeti a další tvorové, zatímco skřípavé hlasy křičely rozkazy. Začínaly organizovat pátrací skupinu.

„Ano, ovšem.“

Thorn je poháněl ven z průrvy a přes rovné holé skalisko, na kterém místy vyrůstaly zakrslé zkroucené stromy a husté chomáče mechu. Světlo náhle pohaslo.

„Ty věci tam dole, to byl nějaký nový druh trolů?“

„Možná, Vaše Veličenstvo,“ odvětila Lessis. „Nikdy předtím jsem ale nic takového neviděla. Pohybovali se rychleji než trolové.“

„Tiše!“ zašeptal Blade.

Ozvalo se klapání kopyt a objevil se jezdec. Kůň těžce dýchal a muž byl shrbený nad hruškou sedla. „To je velvyslanec Koring,“ řekl Thorn. „Velvyslanče!“ Koring zastavil.

„Vaše Veličenstvo! Jste naživu, Matce díky.“ „Díky rychlým reflexům těch, kteří mě chrání.“ „Okamžitě musíte utéct, Vaše Veličenstvo. Nepřítel má těch věcí tucty. Brzy zjistí, že se jim nepodařilo vás zabít.“ „Co jsou zač?“

„Nevím, ale požírají padlé.“ „To dělají trolové.“

„Odkud se vzalo to světlo? Bylo jasnější než slunce.“

„Mocná magie,“ řekla Lessis. „Čelíme novému nepříteli a mnohé jeho schopnosti přesahují ty, kterými vládneme my.“

„Pojďte, pánové.“ Thornovi zazněla v hlase úzkost.

„Nesmíme otálet.“

Pokračovali v cestě, trmáceli se po kamenech a drželi se stezky, která se klikatila po vřesovišti a mezi skalními útesy.

Z Císaře růže, nejvyššího vladaře Cunfshonských ostrovů, argonathských městských států a Kenoru, se stal uprchlík, běžící tmou.

KAPITOLA 11

Druhého a posledního rána v Quosh vstali Bazil s Relkinem brzy po rozbřesku. Posnídali v hostinci a pak se umyli u obecní pumpy. Tam se pozdravili a rozloučili se všemi, kdo prošli kolem, což, než se domyli, byla asi polovina vesnice, neboť zpráva, že slavný Zlomený Palcát se drhne u pumpy, se rychle rozšířila. Všichni, kdo měli čas, si to namířili přímo k nim. Tou dobou už si slavná dvojice zvykla na vlídnou pozornost ze strany lidí, kteří by jí kdysi stěží kývli na pozdrav, a oba všem odpovídali zvesela a zdvořile.

Když se vymluvení a velice čistí vrátili do hostince, čekal tam na ně velký oběd zabalený do dvou košů. Ve větším z nich, který obvykle nosívali osli, byly dvě prvotřídní šunky od sedláka Piggeta a jeho manželky, a k tomu vykostěný uzený krocan, kopec bramborového salátu ochuceného akhou a tucet domácích pirohů. V menším koši byl domácí koláč, další akha a nějaké klobásy a nakládané zelí.

Relkin ještě nesl šest dlouhých bochníku, čerstvě vytažených z pece pekaře Matuseise a svázaných provázkem.

Okolo deváté vyrazili na cestu. Oblohu nad hlavou jim brázdily mraky a z jihu se přibližovalo ohromné kupovité mračno. Před nimi se rýsovaly Mlžné kopce, pět pahrbků holé skály, čnících do výšky jako obratle dávno mrtvého obra. Nejsevernější pahorek, kterému se říkalo Lysý nebo Baldermegi, byl známý jako místo, které často navštěvují skřítci. Směrem na jih ležely menší kopce zvané Malý Lysý, Tlustý Krk, Velký Mlžný a žebrácký vršek.

Budou se vracet stejnou cestou, kterou přišli. Přes quoshskou občinu do Ostružinového lesa, a pak vystoupají Roklí k Menšímu údolí, které jim umožní pohodlně obejít žebrácký vršek. Stezka zde byla úzká a používali ji především lovci zajíců, kterých bylo v okolí požehnaně. Za žebráckým se táhla úzká pěšina, která stoupala z Mandele Ječmene. Pěšina se tady stáčela na sever a vedla podél úbočí pahorkatiny, až se napojila na vozovou cestu, která procházela přes Mlžný a mířila dolů do tábora Křížová trojka. Relkin si byl jistý, že pokud vydrží pěkné počasí, snadno se dostanou zpátky do tábora na večeři, což bylo pro jistého zeleného draka velice důležité. Když si dopoledne pospíší, naobědvají se na Krku.

Rozloučili se s obyvateli vesnice, kteří se shromáždili podél Tržní ulice a Brennanské cesty až k Býkovi a křoví.

Štamgasti se vyhrnuli ven obklopili je a zazpívali starou píseň na rozloučenou. Pak jim Bazil poděkoval, za což mu zatleskali. Poté, doprovázeni několika mladšími chlapci a psy, vyrazili na cestu. Asi po jedné míli se mladíci obrátili zpět k vesnici a o něco později i psi, kteří oběma cestovatelům ještě naposled žalostně zaštěkali na rozloučenou.

Toho rána kráčel Relkin zvesela a sebejistě. Návštěva rodné vesnice se velice vydařila. Cítil, že se hluboko v jeho nitru obnovilo cosi silného. Možná navzdory tomu, že je sirotek, někam skutečně patří. On a jeho drak se stali hrdiny vesnice a byl to dobrý pocit. Samozřejmě že by nechtěl, aby se k němu tak chovali stále, ale den či dva to bylo příjemné.

Všechna hezká děvčata ve vesnici si s ním toužila promluvit a mnohá z nich s ním bezostyšně flirtovala, což byl velký rozdíl oproti dřívějšku. Tehdy to byly nafoukané malé princezničky z dobrých rodin, které by si s dragonýrem nic nezačaly.

Sám pro sebe se zasmál. Drak zvedl obočí.

„Proč ssse kluk sssměje?“

„Jenom jsem myslel na to, jak se věci mění… Jak to kdysi ve vesnici bývalo, a jak vypadala návštěva.“

Bazil se zasmál hlubokým dunivým smíchem a trochu si odfrkl. I on měl toho rána dobrou náladu.

„Hossspodští ssse nikdy předtím nenabídli, že tohohle draka nakrmí, to tedy ne.“

Relkin se nahlas rozesmál při vzpomínce na oběd na jejich počest, který se předchozího dne konal v hostinci U

Mostu. Bazil spořádal hovězí bok, několik věder piva a obrovský závin plněný sýrem a rajčaty. Castilion měl původně v úmyslu závin nakrájet na kousky a prodat vesničanům, kteří se shromáždili před hostincem, ale Bazil celý závin během několika minut zhltl, zatímco si ho bohatě ochucoval akhou z polévkové mísy na stole. Castilionovi sloužilo ke cti, že to celé sledoval s hrdinským úsměvem.

„Ovšem díky nám ušetřili spoustu peněz na daních.“

„Jsssou bohatí.“

„To my taky.“

Relkin si vzpomněl na zlaté tabi a dublony, které si přivezli z Eiga a uložili v bankách v Kadeinu a Marneri. Na draka a dragonýra byli výjimečně dobře zaopatření, ba dokonce zámožní.

Po velké duševní námaze se drakovi konečně podařila vypořádat s lidským pojetím peněz nebo aspoň s myšlenkou, že se kousky lesklého kovu dají měnit za nemalé porce jídla.

Při představě všeho toho jídla, které si mohli koupit, šťastně klapl čelistmi. Relkin se zasmál, neboť přesně věděl, na co Bazil myslí.

Stoupali Ostružinovým lesem, šplhali porostem tsug a borovic až k rovnějším místům zarostlým duby a buky. Den byl pěkný a modrou oblohou vysoko nad nimi pluly na sever mraky. Ve vyšších polohách pak po nějaké době začal les

řídnout a občas zahlédli, jak se nad nimi tyčí žebrácký vršek, řada šedých vápencových stěn třicet až padesát stop vysokých.

Brzy dorazili na dno rokle se strmými stěnami, kterou i silný proud vymlel do skály. Celá cesta vzhůru byla posetá spadlými kamennými deskami a balvany, naskládanými jako obří dětská stavebnice. Pro někoho v dobré kondici to byla výhodná zkratka k vyšším svahům Mlžného. Pro Bazila, který předchozí dvě noci a celý den strávil jídlem a pitím, to bylo téměř utrpení, a když vylezli na vrchol, láteřil a hlasitě funěl. Relkin na něj čekal a nevšímal si stížností na dragonýry, kteří honí staré draky až za hranice jejich možností a podobně.

„Nemusel ses včera při večeři tak nacpat. A tři soudky piva? Není to trošku moc?“

„Na onom sssvětě nemůžou draci pít pivo.“

„Na onom světě?“

„Myssslíš sssi, že jenom dragonýři chodí do nebe?“

Relkin zvedl ruce dlaněmi vzhůru.

„Nemám tušení, jestli dragonýry berou do nebe. Možná musíš na nebe věřit, jinak tě do něj nevezmou.“

„No, věř tomuhle drakovi, že v nebi pivo nemají.“

Relkin musel souhlasit, že je to nejspíš velice pravděpodobné. Někdy nebe nevypadalo až tak nebesky.

Přemýšlel, zda dragonýra, který se stále dovolává starých bohů, do nebe vpustí. Na druhé straně nejít do nebe by

možná bylo požehnáním. Relkin měl rád určitou míru klidu a harmonie, protože těch v životě zažil rozhodně velice málo; nicméně klid a harmonie na věky věků? Tím už si tak jistý nebyl. A žádné pivo? Velice pochybná nabídka.

Z vrcholku rokle se vydali po kamenité stezce ve strmém svahu. Stezka se stáčela vzhůru po útesu a brzy došli nahoru a vydali se po otevřeném vřesovišti. Obloha byla místy modrá, ale na jihu za Pawlerovým kopcem se Ersoi mračilo pod těžkými mračny. Relkin měl neblahé tušení, že než se dostanou zpátky do Křížové trojky, zmoknou.

To se musí stát zrovna mně, napadlo ho. Zdálo se mu, že osud mu takové věci dělá naschvál. Právě když jde všechno dobře, zmoknete. Jelikož měl Relkin sklony hledat ruce, které řídili kormidlo osudu, vždy přemýšlel, jestli si na něj zasedl někdo mnohem mocnější, než je on sám.

Náhle se od skal nad nimi odrazil podivný chvějivý výkřik. Relkin se prudce obrátil.

„Co to bylo?“

Bazil se vztyčil na zadních a zvedl hlavu, aby se rozhlédl kolem.

„Tenhle drak nikdy nic takového nessslyšel.“ „Bylo to to, co rozsápalo ovce na Pawlerově kopci.“ „Vlk ne. Ani žádná kočka, co znám.“ Společně si pečlivě prohlédli okolí, ale nenašli žádnou stopu po tvorovi, který zvuk vydal.

„Medvěd?“ „Ani náhodou.“

„Ano, máš pravdu. To není medvědí zvuk.“ Výkřik se neopakoval.

Pokračovali v cestě, ve střehu, zda v okolních kopcích nespatří či nezaslechnou cokoli neobvyklého. Nic se neukázalo, a i když mračna na jihu pomalu houstla, Relkin začínal věřit, že by mohli dojít do Křížové trojky dřív, než

začne pršet.

Náhle oba zaslechli rachocení, které také přicházelo z jihů, avšak nebylo to hřmění. Relkin položil ucho na zem.

„Jezdci, mnoho jezdců.“ „Lidé sedláka Piggeta?“ „Nevím.“

Rachotivý zvuk náhle prudce zesílil. Relkin šestým smyslem vycítil nepříjemnosti.

„K zemi,“ řekl. Klapání kopyt se přibližovalo. Valilo se od jihu přes vřesoviště.

„K zemi!“ zatáhl Relkin Bazila za paži. Drak se rozhodl že se s ním nebude dohadovat. Skrčil se do skalní pukliny a letité zakrslé borovice použil jako úchyty. Relkin se vrhl dolů vedle něj a pak se vyškrábal kousek nahoru, aby viděl přes okraj.

Vzápětí do jejich zorného pole vjeli jezdci, nejdřív tři muži oblečení v černé kůži, potom další postavy, menší a statnější než lidé, také na koních. Tucet a pak i další.

Relkin se prudce nadechl a bezděčně zaklel.

„Skřeti,“ zašeptal skřípavým hlasem.

„Ssskřeti nikdy nejezdí. Mají to zakázáno.“

„No, tihle jezdí.“

„Nikdy jsssem nic takového neviděl. V Padmassse to nedělají…“

„Ale počkej chvíli, co to má znamenat? Skřeti na Mlžném? Jak se mohli dostat tak daleko, aniž je odhalili?“

„Možná připluli z moře, v Ersssoi.“

Dvacet jezdců klusem projelo dolů přes volné prostranství a zmizelo směrem k severu.

Drak a dragonýr na sebe pohlédli. „Na tohle potřebujeme jezdectvo.“ Relkin bez dalších okolků natáhl kuši a připravil si šípky.

„Musíme se dostat do Křížové trojky a předat zprávu.

Měli by sem poslat jízdní hlídku. Něco rozhodně není v pořádku.“

„Tomuhle drakovi ssse nelíbí, když v těchhle horách potkává ssskřety.“

„Tak to si raději pospíšíme.“ Relkin nasadil do kuše šipku.

„Proč nejdeme po lovecké ssstezce? Přejdeme přesss Velký Mlžný a cessstou kolem Lvích ssskal.“

„A pak dolů do Touzanu a Mindenu. Tam se dostaneme na severní cestu a ušetříme alespoň hodinu.“

„Kluk to vymyssslí.“

„Nu, tady máme draka, který umí věci promýšlet dopředu.“

„Díky.“ Ozvalo se hlasité klapnutí wyverních čelistí. „

Tenhle drak ssse učí myssslet sssám za sssebe.“

Znepokojení vyrazili na sever po stopě skřetích jezdců.

Ti projeli vřesovištěm a pak dolů ovčí pěšinou, kde museli jet v řadě za sebou. Nyní byli dole pod Bazilem a Relkinem a pohybovali se po stezce, která mířila k brodu přes říčku Inth. Když dorazili k místu, kde se stezka rozdvojovala, zahlédli oddíl skřetích jezdců, kteří pod stromy mířili k brodu, jenž ležel o několik set stop níže. V

tomto místě se stezka, po níž šli, začínala stáčet směrem k němu. Méně používaná odbočka byla lovecká cestička, která stoupala vzhůru a mihla na východ. Nakonec je dovede k řadě pahrbků, které představují hřeben Velkého Mlžného.

Za Velkým Mlžným se rýsoval Lysý, zdaleka největší z pahorků, které tvořily

Mlžné kopce.

Nechali brod a koňskou stezku skřetům a vydali se po stoupající pěšině na východ. Vřes už tu nerostl tak hustě a skalisko bylo více holé a rostly na něm jen zakrslé pokroucené borovice. Všude kolem kvetly jasně růžové a žluté lesní plamenky.

Minuli kamennou zeď, do které kdysi v šerém dávnověku někdo vytesal lidské a lví postavy, snad v dobách, kdy se pralesy Argonathu ještě potulovali lvi.

Když sešli z kamenité cesty, opustili žebrácký vršek a sestoupili do horní části údolí Inthu. Zde mělo tvar mělké mísy a Relkin s Bazilem prošli lesem zakrslých borovic dolů

do pásu větších stromů a pak zase zpět nahoru na vedlejší hřeben.

Nyní měli výhled dál na východ. Blízko pod nimi ležel Kroyský les. Na jih od nich kolem protékala Klikatá říčka a mířila k zeleným obdélníkům proslavených polí sedláka Lurnowa, nejúrodnějších pšeničných lánů v celých Modrých horách, jak se alespoň říkalo. A dál na jih leželo městečko Brennans, jehož polohu ukazoval kouř z tamních cihlářských pecí. Brennans bylo hlavním městem kraje a asi dvakrát větší než Quosh nebo kterákoli jiná vesnice. Relkin uvažoval, že by tam zamířil a předal zprávu o jezdcích, ale to by jen znamenalo, že Křížovou trojku vyburcuje později.

A Křížová trojka bylo jediné místo, odkud mohla přijít účinná odpověď.

Bazil ukázal dolů. „Podívej!“

Klikatou říčku tam po mostě z klád přecházela skupina skřetích jezdců, velice podobná té, kterou předtím viděli na opačné straně hřebene. Relkinovi přeběhl mráz po zádech.

„To není ta ssskupina, co jsssme viděli předtím.“

„Máš pravdu. Něco se děje. Něco velkého.“ Skřeti je účinně odřízli od cesty k Mandelů Ječmene na západě i od cesty do Brennansu na východě.

„Příliš mnoho ssskřetů.“

„Myslím, že se musíme do Křížové trojky dostat co nejrychleji.“

„Raději bychom sssebou měli hodit.“

Spěchali loveckou pěšinou po hřebeni a šplhali směrem ke třem skalnatým vrcholkům Velkého Mlžného.

Asi v polovině svahu zvedajícího se ke kamenitým vrškům narazili na krvavou stopu. Táhla se vzhůru z průrvy ve východním úbočí a pak pokračovala stezkou před nimi.

Bazil opatrné zavětřil.

„Prošli tudy, nedávno.“

„Skřeti?“ „

„Ne. Tohle je lidssská krev.“

„Někdo pěkně silně krvácí a jiní mu pomáhají.“ Relkin si pozorně prohlédl zem. „Podívej, tady je stopa, jak někoho táhli. A tam na rozměklé půdě je několik otisků nohou.“

Oba tasili meče. Bazil si Ecator zlehka přehodil přes rameno a s Relkinem společně obezřetně překročili vrcholek a sešli do vlhkého dolíku. Tam znenadání narazili na skupinu lidí, shromážděných kolem jednoho z nich, který ležel na zádech. Lidé se okamžitě vymrštili a v rukách se jim zableskly meče.

A pak se ozval výkřik a jedna z postav popošla vpřed a zvolala: „Relkin a Bazil!“

Ohromený Relkin poznal čarodějku Lessis. Měla na sobě i kvalitnější šaty než obvykle, ale měly stejnou šedou barvu.

Bazil ji také poznal.

„U ohnivého dechu předků, tenhle drak ví, že teď jsssme v pořádném průšvihu.“

KAPITOLA 12

Bazil s Relkinem rychle pochopili situaci, neboť přítomnost paní Lessis jim pozoruhodně rychle zostřila mysl. Pokud šlo o ně, Lessis se vždy dařilo chovat se v souladu se svou přezdívkou „Bouřná vrána“. Mohutný muž, který ležel na zemi, byl příslušník císařské stráže. Měl vážné zranění na hrudi a očividně umíral. Císař přepadení přežil.

Byli v něm zapletení skřeti a podivný nový druh trolů.

Viděli skřety na koních. Někdo naplánoval velkou operaci, při které měl být císař zabit, a stále v tom pokračoval.

A vskutku, poblíž stál sám císař, a Lessis je ve vhodnou chvíli představila. Císař byl mohutný muž ve středních letech, s bílými vlasy a šedými vousy. Stále měl svalnatou postavu, neobjevovalo se mu břicho a navzdory zoufalé situaci to vypadalo, že se moc nebojí.

Relkina, byť jen na okamžik, naplnila posvátná úcta.

Nikdy se mu ani nesnilo, že se skutečně setká se samotným císařem Pascalem. Nyní však viděl, že císař je prese všechno jen člověk, i když obklopený aurou síly a moci. Bazil pociťoval menší respekt, přesto však na něj císař udělal

dojem, navzdory dračímu pohrdání leskem lidské hierarchie.

Bazil častokrát slýchával o císaři, který sídlil na vzdálených Cunfshonských ostrovech. Už od dob, kdy byl mládě, Bazil chápal, že jej cvičí, aby jednou bojoval v císařově jménu.

Relkin si vzpomněl na své vychování.

„Máme jídlo, paní,“ řekl a ukázal na rance, které nechali ležet na stezce.

„Jídlo? To je skvělá zpráva, dítě. Přísahám, že vaše kroky řídila samotná Matka.“

Přerušilo je krákání, které jim zaznělo nad hlavou, a dolů se s máváním křídly snesla vrána a přistála na Lessisině natažené paži. Chvíli tam seděla, aby podala hlášení, a pak odlétla. Relkin už Lessis a její ptáky znal. Viděl čarodějku provádět věci, které vám, když jste o nich příliš přemýšleli, mohly způsobovat bezesné noci. Ovšem voják Loder o takových věcech slýchal jen vyprávět a očividně mu to nahánělo hrůzu.

Lessis tiše mluvila s císařem a Thornem a informovala je o tom, co jí řekla vrána. Nezdálo se, že by některého z nich tento zvrat událostí překvapil. Relkin je pozoroval a napadlo ho, že oba už předtím měli možnost spatřit Lessisinu magii a nyní je téměř nic nemohlo překvapit.

Podělili se o maso a chléb a rychle se najedli. Poté co strávili celý den a noc na cestě, byli všichni členové malé skupinky vyhladovělí.

Císař si vzal krocaní kýtu a kus chleba, usadil se vedle Bazila a mezi jednotlivými sousty se vyptával na dračí život.

Bazil se snažil odpovídat co nejpodrobněji, jak si to císař přál. Bylo to poprvé, co ho někdo požádal, aby shrnul některé stránky života, který vedl.

A po pravdě řečeno, navzdory nebezpečí, se kterým se setkal, měl svou službu skutečně rád. Věděl, že se velice proslavil. Určitě zažil dost bojů, aby si zasloužil svůj krajíc.

A nyní, díky cestě do dalekého Mirchazu, zbohatli. Starý Macumber by měl být zatraceně pyšný. Jako mládě byl Bazil naprosto obyčejný a vyrostl z něj drak průměrné velikosti a váhy. Ale s obrovským mečem v ruce si v dějinách Argonathu prosekal cestu k postavení, které bylo naprosto jedinečné.

Jeho odpovědi poskytly císaři unikátní a neocenitelný pohled do světa bojových draků.

Wyverny bojovaly, protože nepřátelé z Padmasy byli stoupenci magie smrti, kteří toužili využít smrt draků ke své nejmocnější magii. Wyverny byly pronásledovány a téměř vyhubeny, když se objevili lidé z Ostrovů a naučili je se bránit. Wyverny se lidem prakticky vyrovnaly, pokud šlo o inteligenci, a ačkoli byly staromilské plemeno, porozuměly tomu, že spojenectví s lidmi by bylo moudré. V touze po přežití a pomstě draci dobrovolně vstoupili do legií. Ke službě měli jen pár výhrad, avšak ty byly všeobecně rozšířené. Většinou jim vadila nuda a plané jídlo. Akhy

nebylo nikdy dost! Pro všechny draky ve službě to byla palčivá záležitost. Nudlí a chleba měli obvykle spoustu, ale akhy byl vždy nedostatek.

„Draci v legiích nikdy nemusssí jít ssspát sss prázdným žaludkem, ale jídlo potřebuje akhu.“

Císař nasával Bazilova slova s klidnou a vážnou tváří a pak mu slíbil, že neustálý nedostatek akhy prošetří. Bazil zmlkl a soustředil se na šunku. Ve spárech wyverny neměla dlouhého trvání.

Koring seděl kus od nich vedle ležícího Bladea. Lessis přišla zraněného vojáka znovu zkontrolovat. Relkin si klekl vedle nich.

„Dlouho nevydrží,“ řekl.

„Správně, mistře Relkine,“ řekla Lessis. Velvyslanec Koring prudce zvedl obočí. Ona toho mladíka zná? „Rána poškodila dýchací soustavu a levá plíce nefunguje. Ztratil příliš mnoho krve. Nevěřím, že se šlechetný Blade ještě probudí. V důsledku toho bude svět o něco méně bezpečný.“

Relkinovi nezbývalo než souhlasit. Blade vypadal jako rozený válečník, obr víc než sedm stop vysoký. Ani Katun z Mirchazu nebo Kreegsbrok z Padmasy by nestáli o to zkřížit s ním meče. Dokonce ani Thornovi by se takový souboj nelíbil.

Smutně se zvedli a poodešli a nechali Koringa sedět u ležícího obra. Přistoupil k nim Thorn, který narychlo hltal

chléb a klobásy. Položil Relkinovi několik otázek ohledně okolní krajiny.

„Pochopil jsem, že jako kluk jsi tady žil.“

„Ano.“

Thorn měl povšechnou představu o území kolem míst, kudy vedla císařská vizitace, ale Relkin znal místní poměry.

A bylo na něm vidět, že v životě zažil spoustu bojů. Thorn to ihned vycítil.

„Takže jak se z těchhle kopců dostaneme co nejrychleji?“

„Když vyšplháme na Velký Mlžný, můžeme ho překročit po téhle stezce a pokračovat dolů do Mindenu.“

Thorn přikývl. „Někde tam leží legionářský tábor, je to tak?“

„Ano, tábor Křížová trojka. Vlastně tam máme právě namířeno. Potřebujeme se vrátit do setmění, nebo budeme mít potíže s dračím vůdcem Cuzem.“

Thornovy rty se zkroutily v úsměvu.

„Pak půjdeme s vámi. Tam by měl být císař v bezpečí.“

„Máme tam celý oddíl draků, jestli to něčemu pomůže.“

„Draci? Dobře. Nepřítel má nové stvůry, proti kterým jsme ještě nikdy nebojovali.“

Relkin okamžitě zpozorněl. „Co jsou zač?“

„Nevím, nejsou tak vysoké jako trolové, ale jsou rychlejší a vládnou mečem. Řekl bych, že jsou asi tak velké jako medvědi.“

„Vládnou mečem, říkáš. To nezní dobře.“

Thorn přikývl. Dobře věděl, jak to v boji mezi draky a troly chodí. Trolové draky vždy převyšovali počtem; aby draci nepřítele porazili, potřebovali rychlost a inteligenci.

„Nahoru na Velký Mlžný můžeme dojít za hodinu a dole v Mindenu budeme možná za tři čtyři hodiny.“

„Je to příkrý svah?“

„Část cesty ano, ale není to nic, co by drak nezvládl.“

Velvyslanec Koring všem oznámil, že Blade právě zemřel. Thorn poklekl vedle svého druha, aby mu zkontroloval oči a pak tep.

„Je to tak, velký Blade zemřel. Kéž se o něj Matka na onom světě postará.“

Císař na okamžik poklekl vedle těla obra, který v jeho stráži sloužil tak dlouho a věrně.

„Všem nám bude scházet jeho síla a chrabrost.“

„Nemáme čas ho pohřbít,“ řekl Thorn.

„Vrátíme se pro něj. Nic jiného udělat nemůžeme,“

prohlásila Lessis.

Relkina napadlo, že Loder, kadeinský jezdec, který měl na čele velký šrám, potřebuje ošetření. Zmínil se o tom Lessis a ukázal jí svůj váček, ve kterém vždy nosil jehlu, nit a dezinfekci v podobě pálivého sugustu.

„Dobrý nápad, ale musíme si pospíšit. Neměli bychom, se tady zdržovat; nepřítel po nás pátrá. Vrána mi ohlásila, že

na západ od nás se pohybují jezdci. Patrně je to jedna ze skupin, které jste viděli.“

Loder si nechal zranění vyčistit a sešít. Během ošetření, kdy Relkin čistil a pak sešíval kůži k sobě, Loder sebou několikrát škubl, ale jinak nevydal ani hlásku. Bylo potřeba dvacet stehů, z nichž některé byly na Relkinův vkus příliš velké, ale později je může spravit. Teď stačilo, aby vydržely pochod.

Dragonýři museli být rychlí, což bylo nezbytně nutné, aby mohli draky ošetřovat bez použití znecitlivujících prostředků, a rána byla zašitá během pár minut. Ovázání rány zabralo další dvě či tři a pak se Loder dokázal postavit, sice trochu nejistě, ale přesto nedělal cti kadeinského jezdectva hanbu.

Probírali, zda se nepokusit Bladea převléknout, aby vypadal jako císař, ale Lessis je od toho odradila. Nepřátelé poznají, že zrovna Blade rozhodně není císař. Blade byl o hlavu vyšší než všichni ostatní.

Thorn byl čím dál tím víc znepokojený.

„Neměli bychom tak dlouho zůstávat na jednom místě.

Pronásledovatelé nemůžou být daleko.“

Thorn kráčel v čele, Bazil s Relkinem je kryli zezadu, přičemž Bazil se pohyboval na všech čtyřech a ze všech sil se snažil krýt. Pohybovali se hustým vřesem a zakrslým horským lesem po klikatých zbytcích stezky, která se vinula vzhůru po hřebeni k pahrbkům Velkého Mlžného. Slunce

stálo v zenitu, ale mračna houstla a většinu času je zakrývala. Z jihu vál studený vítr. Ersoiské hory potemněly a vypadaly zlověstně.

Kolem nich byl stále krásný den a sluneční paprsky čas od času pronikaly mračny, zalévaly skalní výčnělky nad nimi a zbarvovaly je jasně okrovou barvou. V místech, kde podél potoků houstl les, se po úbočí hory táhly zelené pruhy, zatímco tam, kde kvetl vřes, měl kopec purpurovou barvu.

Vytrvale stoupali vzhůru. Z Relkinova pohledu nabral jejich den překvapivý směr, ale to se stávalo vždy, když se jim v životě objevila čarodějka Lessis. Z jihu neustále vál vítr. Několikrát zahledli, jak před nimi prchají zajíci. Dolů se krouživě snesl jestřáb, aby podal Lessis hlášení, a prchajícího zajíce si nevšímal.

To, co jí jestřáb pověděl, Lessis okamžitě znepokojilo.

„Po východním úbočí hory se pohybují zvířata, jaká nikdy nikdo neviděl. Jsou tam i jezdci.“

Neklid v Thornových očích se prohloubil.

„Můžeme je obejít a dostat se do Mindenu?“

„Pošlu vránu, aby to zjistila. Vrány jsou lepší, pokud jde o detaily.“

Císař s Thornem si vyměnili pohled. Lessis zahvízdala a během několika vteřin se objevila vrána. Lessis jí něco pošeptala a vrána opět odlétla.

Dosáhli nejvyššího bodu stezky a těsně nad nimi čněla holá skaliska. Nyní měli výhled na východní svah hory a Kroyský les, který se táhl dole pod nimi.

Vrána se spěšně vrátila a přinesla skličující zprávy. Brzy poté zahlédli v dálce černé skvrnky, které slézaly dolů z pahrbků Velkého Mlžného.

„Dvacet, třicet, možná i víc skřetů. A další tvorové, co vypadají jako medvědi, ale nejsou.“

„Jak se sem mohly tak velké jednotky dostat, aniž si jich nikdo všiml?“

„Museli připlout po moři,“ řekla Lessis. „Přistáli na pobřeží Ersoi.“

„Jak mohli vědět, kde přichystat přepadení?“

„Museli dostat informace brzy poté, co byl dokončen plán císařské vizitace.“

„Zrada v tak vysokých kruzích? Ale kdo…?“ Císař byl zjevně vyveden z míry.

„Vaše Veličenstvo, právě tak, jako se my vždy snažíme doslat naše špehy do poradních sborů nepřítele, oni se snaží udělat to samé u nás. O vizitaci vědělo mnoho mužů i žen.

Nešlo se tomu vyhnout. Bylo nutno vyřešit otázky ohledně cesty lodí i naplánovat setkání s místními monarchy a šlechtou. Museli jsme odložit vaše každodenní úkoly v Andiquantu. Zařídit rychlé spojení mezi městy Argonathu a Andiquantem. Pokud se nepříteli dostalo do rukou

dostatečné množství zpráv, byť kusých, mohl z toho vyvodit mnohé.“

Císař přikývl. „Ano, samozřejmě, chápu.“ Touha provést vizitaci jej zaslepila, pokud šlo o možná rizika.

„Pak se tedy musíme vydat na jih,“ řekl Thorn.

„A rychle,“ souhlasila Lessis.

Obrátili se a pospíchali zpátky dolů po stezce, vděční za úkryt, který jim poskytoval zakrslý les.

„A co teď?“ zeptal se cestou císař. Thorn odhadl vzdálenost a zůstal vzadu, aby si znovu promluvil s Relkinem.

„Co leží tam na jihovýchodě? Za lesem.“

„To je Brennans, největší město v okolí. Budou tam mít koně.“

„Kdybychom sešli ze stezky za místem, kde jsme nechali Bladea, dostali bychom se dolů do těch lesů?“

„Ano, vede tam úzká cestička, místy hodně strmá. Vede ke Kroyskému lesu a Štičímu jezeru. Projdeme kolem a brzy se dostaneme na Lurnowa pole. Brennans je jen o míli či dvě za nimi.“

„Dobře. Ale musíme si pospíšit. Bude nám drak stačit?“

Relkin se zazubil. „Bazil je drak z legií, vsadím se, že dokáže jít stejně rychle jako vy.“

Thorn na okamžik přivřel oči a pak se na jeho tváři objevil chladný úsměv. „Ano, myslím, že máš pravdu.“

Svižným krokem nyní sestupovali po stezce mezi vyššími stromy, které rostly v sedle, a dorazili na místo, kde zanechali Bladea. Ležel tam tak, jak jej opustili, zabalený do vlastního pláště, ačkoli nad hlavou už mu kroužili supi.

Lessis okamžitě provedla kouzlo, a až na jednoho, kterému přikázala slétnout dolů a říci jí, co bylo v poslední době v okolí vidět, všechny mrchožrouty zahnala.

Supi odlétli na jih, kde předtím viděli další mrtvá těla.

Jen jediný z nich zakroužil dolů a přistál na Lessisině paži, kde pak chvilku posedával. Lessis Thornovi brzy oznámila, že oběma směry od místa, kde teď jsou, viděli skupiny skřetů na koních. Na severu zahlédli podivná zvířata, jak scházejí po stezce směrem k nim. Thornova tvář se stáhla úzkostí.

„Musíme se z těchhle kopců dostat. Zkusíme se dostat do toho města Brennansu.“

„Předtím jsem se k němu nemohli přiblížit.“

„Protože jezdci byli roztažení přes celou Capbernskou trhlinu. Vypadá to, že se vydali vzhůru, aby pokryli hory.“

Císař byl ochotný to zkusit, takže Lessis souhlasila. Co jiného také může udělat? Opustili místo Bladeova posledního odpočinku a asi čtvrt míle kráčeli po hlavní stezce. Pak Relkin zabočil doleva, kde vedla dolů vřesovištěm a po holé skále úzká cestička, stěží větší než

kozí pěšinka, a mířila k lesům pod nimi.

Pěšina byla příkrá a úzká a místy bylo pro draka těžké ji zdolat, ale Bazil strávil toulkami po těchto kamenitých kopcích celé mládí a věděl, jak překonat téměř jakoukoli překážku. Na mýtině zarostlé hlohem a šípky překvapili pasoucí se jelení rodinku. Zvířata odskákala změtí křoví a popínavých rostlin pryč.

Nyní se prodírali hustším křovím a zpomalili. Procházeli bahnisky, úžlabinami a místy po holé skále, ale stromy kroyského lesa byly mnohem blíž.

Konečně dorazili do skutečného lesa a obklopily je osiky, břízy a borovice. Thorn nechal zastavit. Lessis vyslala vránu dopředu na výzvědy, ale dřív, než jim pták zmizel z dohledu, zaslechli zdola povyk. Po chraplavém křiku a zlověstném nářku se ozval zvuk pohybujících se koní. Pak se rozlehlo duté troubení rohu.

„Skřeti rohy!“ zamumlal Relkin, který je znal až příliš dobře.

KAPITOLA 13

Skřeti stoupali do svahu a jejich koně se s praskotem prodírali křovím. A nyní, aby byla situace uprchlíku ještě zoufalejší, se v lesích pod nimi rozštěkali psi. Téměř to vypadalo, jako by si tam na ně nepřátelé počkali. Předvídali Thornův postup, snad proto, že to byla jedna z mála možností.

„A co teď?“ zeptala se Lessis tiše a ze všech sil se snažila aby na Thorna nenaléhala příliš. Nemusela si s tím dělat starosti.

„Vrátíme se. Musíme zkusit jinou cestu.“ Thorn neztrácel čas nevraživostí a celá skupina se obrátila, aby se vyšplhala zpátky příkrou náročnou stezkou, po které právě sestoupila. Vraceli se zpět bahnisky a úžlabinami, přes holá skaliska a spleť popínavých rostlin.

V psím štěkotu zaznívala nedočkavost, protože ucítili draka a neznámý pach je vyburcoval k zuřivosti. Kdyby bylo dost času, Lessis by spředla matoucí kouzlo, které by psy zaměstnalo, ale na to byl nepřítel příliš blízko.

Císař, Velká čarodějka, velvyslanec i ostatní zdvojnásobili úsilí, takže po rovnějších částech cesty klusali.

Škrábali se po bahnitém svahu a na skalnatých úsecích se přitahovali za kořeny a kmeny stromů. Bylo na nich znát zoufalství. Pronásledovatelé je nedoháněli, ve skutečnosti trochu ztratili, když museli sesednout z koní a pokračovat pěšky, ale skřeti rohy stále troubily, což dá vědět ostatním skupinám, které se potloukají po horách, že se kořist objevila. Císař byl na útěku.

Konečně se dostali na vršek úzké cesty do Brennansu.

Znovu se ocitli na lovecké pěšině, která se táhla po severním svahu žebráckého vršku. Vydali se po pěšině na západ a pohybovali se, jak nejrychleji to šlo.

„Mohli bychom zkusit rokli,“ navrhl Relkin. „Je vážně příkrá, ale drak dokáže sešplhat dolů pěkně rychle. Rokle ústí do Ostružinového lesa. Půjdeme na západ a za chviličku budeme v Quosh.“

„V Quosh?“ zeptal se Thorn.

„Quosh je stará dračí vesnice. Draky cvičí Macumber.

Má tam dva zelené a jednoho mosazného draka. A jsou tam i starší draci. Samozřejmé jsou to většinou samice, takže nejsou zvyklé na boj.“

„Takže si myslíš, že dojde k boji?“ Thorn si dragonýra pozorně prohlížel.

„Víme, co se snaží udělat. Viděli jsme spoustu skřetů. A nahoře v horách jsou netvoři. Když má nepřítel k dispozici takovou armádu, proč by to nehnal až do krajnosti?“

Thorn přikývl. „Bojím se, že to dává smysl.“

Císař, který jim naslouchal, sevřel rty.

„Jsou všichni dragonýři tak zběhlí ve vedení války?“

„Nejspíš ne, Vaše Veličenstvo,“ odpověděla Lessis tiše.

Císař se jí zamyšleně podíval do očí. Znala toho chlapce, a znala ho dobře. Obrátil se zpátky k Relkinovi.

„V Quosh jsme s drakem vyrostli,“ vysvětlil dragonýr, když viděl jejich tázavé pohledy.

„Aha!“ řekl Thorn, kterému se tím vše objasnilo.

Pak se blízko ozvalo troubení rohu a štěkot psů.

„Rychle!“ vykřikl Thorn. „Jsou blízko!“

Bazil dohonil Relkina a zavrtěl mohutnou hlavou.

„Rychle? Od chvíle, co jsssme je potkali, pořád jen ssspěcháme.“

Relkinovi nezbývalo než souhlasit. Den, který začal tak nádherně, se změnil na jedno velké číhající nebezpečí. V

patách mají psi a museli se podělit o oběd se samotným císařem.

Kdykoli to bylo možné, běželi nebo klopýtali po břidlici a holé skále. Obklopoval je vřes a zakrslé borovice, které

jim poskytovaly vítaný úkryt před pronásledovateli. Štěkot psů zeslábl.

Temná mračna z jihu jim proplula nad hlavou a zakryla slunce. Brzy poté začalo mírně pršet. Když vyšli na otevřené vřesoviště, pokrývající západní svah žebráckého vršku, byla už obloha temná, téměř černá, a v dálce nad Pawlerovým kopcem spatřili tři velkolepé blesky, které udeřily těsně po sobě. Déšť zhoustl a zvedl se vítr, zatímco oni klouzali a smekali se po svažující se stezce pod travnatým svahem, který čněl nad ústím skalní rokle.

Oblohou se rozlehlo zahřmění a poblíž se zableskl purpurově bílý blesk. Při dalším zahřmění sebou trhl dokonce i drak. Bylo to tak blízko, že měli téměř pocit, jako by je někdo skutečně udeřil. Dál pospíchali v dešti, který se nyní z oblohy valil prudce a zuřivě. Do Pawlerova kopce na jihozápadě opět udeřil blesk a všem se na okamžik naskytl pohled na široké osvětlené údolí, lesy, pole a vzdálenou věž

chrámu v Quosh.

Stezka jim neskýtala právě nejlepší oporu a Lessis nejednou uklouzla a spadla. Vždy okamžitě nezraněná vyskočila na nohy, ale musela přiznat, že její pěkné cunfshonské střevíce nejsou na takovýto terén stavěné.

Uprchlíci dál klopýtali po hladkých mokrých kamenech a brodili se temnými loužemi a potůčky. Ústí rokle bylo již

blízko, temný chřtán obklopený pokřivenými kamennými zuby.

„Támhle!“ vykřikl velvyslanec Koring a ukázal na jih.

Podívali se a spatřili oddíl skřetů na koních v čele s lidmi, který se ve spršce stříkajícího bláta dral po cestě směrem k nim. Zkříží jim cestu těsně nad roklí.

„Na ně!“ zakřičel císař a plnou rychlostí vyrazil do boje.

„Ne, Vaše Veličenstvo!“ vykřikla Lessis slabě a příliš pozdě.

Byl pryč a Thorn a Loder za ním. Relkin a drak už také běželi, minul ji i velvyslanec a nakonec se s taseným a připraveným dlouhým nožem rozběhla i ona. Pokoušela se nemyslet na to, co by se stalo, kdyby tady císař zemřel.

Lessis nikdy nepochopí, jak vůbec mohli riskovat a vyjet na vizitaci poté, co zjistili, kdo je jejich nový nepřítel v Padmase.

Na otevřeném prostranství u ústí rokle, rovném vápenci, občas rozemletém erozí, se připravili k boji. Skřeti popohnali unavené koně do něčeho, co mělo připomínat běh, a zaútočili.

Relkin měl kuši připravenou a zasáhl střelou jezdce v čele. Bazil tasil Ecator a vyšel koním vstříc. Skřeti sklonili kopí a hnali se na něj, jako by chtěli porazit býka. Bazil neměl štít, ale na takovou situaci se připravoval řadu let.

Počkal, až byli skřeti téměř u něj, a pak jako blesk vyrazil.

Ecator se zvedl, zavířil a dvakrát prolétl mezi kopími, koňmi a skřety. Na obou stranách od něj se koně i skřeti zřítili na zem. Další se prohnali kolem vstříc Thornovi a ostatním a

jejich mečům. Relkinova kuše opět zabzučela a sestřelila ze sedla druhého skřeta. Lessis se postavila po bok císaři a pokoušela se jej přesvědčit, aby se ukryl do rokle dřív, než

se mu něco stane.

Pascal držel meč v ruce a upíral pohled na nejbližší skřety. V žádném případě neměl v úmyslu utéct z boje. I on se po celý život připravoval na něco takového, ale na rozdíl od Bazila mu nikdy nedovolili pozvednout meč v boji. Císař byl na to příliš důležitý, ale jedna jeho část vždy toužila zažít bitvu na vlastní kůži.

Skřeti vrazili přímo do nich. Thorn odrazil kopí, které patřilo prvnímu, a skřeta probodl. Velvyslanec Koring se o totéž pokusil s dalším, ale minul a jen o vlásek unikl tomu, aby sám byl nabodnut; kopí se naštěstí zhouplo vzhůru a prolétlo mu nad ramenem. Vzápětí jej ženoucí se kůň smetl stranou a srazil na kolena.

Kopí prolétlo místem, kde císař před chvílí stál, ale Pascal se už přesunul a nyní srazil skřeta ze sedla. Kůň běžel dál bez jezdce. Pascalův úder byl účinný a dobře provedený.

Jeho instruktoři odvedli skvělou práci a on naplnil jejich očekávání.

Bazil se vyhýbal kopím, srážel skřety a mocné údery Ecatoru následoval jekot. Bojující muži sledovali Bazila, jak hladkým, plynulým úderem smetl jednoho ze skřetů z koně.

Vzápětí do žebráckého vršku udeřil blesk a osvětlil

zachmuřeného obrovského draka s vysoko zdviženým mečem.

„Zpátky!“ zavelel Thorn. „Zpátky do skal.“

Někteří skřeti sesedli a s meči a kopími se k nim rozběhli. Mezi nimi jel jezdec v černé uniformě Padmasy a práskal bičem, aby je popohnal.

Jezdec Loder se dal se dvěma skřety do boje, zahnal je na ústup a jednoho z nich srazil, ale pak sám musel ustoupit, když se jich k němu dostalo několik dalších.

Bazil změnil pozici, znovu máchl mečem a srazil dalšího jezdce s kopím. Pak uskočil na bok, švihl ocasem, překvapil Padamasana v černém a smetl ho z koně.

Ecator přesekl skřeta a vrátil se ve šarlatové spršce a pak se zableskl nad hlavou a snesl se na padmaského žoldnéře dřív, než mohl uhnout. Relkin viděl, jak císař vyvalil oči.

Náhle měli kolem sebe volný prostor. Oddíl skřetů ustoupil, neboť ztráty a drakova zuřivost mu sebraly odvahu.

Dokonce ani pro skřety, které tmavé pití připravilo o rozum, nebylo snadné vrhnout se na dosah dračího meče, zářivého pruhu smrtící oceli. Když byl jejich velitel mrtvý, nezůstal nikdo, kdo by je hnal vpřed a přiměl bojovat. Byli stále pasivnější.

Toto chování Relkin znal.

„Teď je nejlepší chvíle vyrazit dolů roklí. Ztratili odvahu. Bude chvíli trvat, než se vydají za námi.“

Thorn přikývl. Tomuhle boji dragonýr rozuměl lépe než

on.

„Dobrý nápad.“

Začali sestupovat. Déšť na chvíli zeslábl, ale kameny byly mokré a poněkud zrádné. Ještě větší nesnáz představovala tma, kvůli níž bylo těžké najít místa, kam se bezpečně postavit. Relkin je vedl dolů a ukazoval jim nejsnazší cestu úzkými štěrbinami mezi obrovskými kamennými bloky.

Průvod uzavírali Bazil s Thornem. Jakmile se dostal na kameny, pohyboval se Bazil hbitě. Cestu znal stejně dobře jako chlapec. Nicméně cestou bylo několik těsných míst a musel si pečlivě vzpomínat na řadu pohybů, které byly třeba k tomu, aby se dvoutunové tělo protáhlo úzkou štěrbinou.

Sestupovali stále níže a minuty plynuly, až nakonec uslyšeli, jak si skřeti nad nimi řevem dodávají odvahu. Tou dobou už byli v půlce příkrého schodiště z balvanů. Ještě pár minut a budou v bezpečí.

Vřískot z vrcholku rokle je upozornil, že se skřeti blíží.

A skřety, se kterými bojovali u rokle, nyní posílili skřeti, kteří je pronásledovali z Kroyského lesa.

Skřeti seskakovali po balvanech dolů a mávali nad hlavou kopími, která se odrážela od stěn průchodů níže v rokli. V místě zvaném Klíčník, kde úzký otvor v kamenné stěně představoval jedinou rozumnou cestu skrz, měl Bazil štěstí. Protáhl se těsně předtím, než o kámen v místě, kde

předtím stál, zazvonilo kopí. Bazil ke kopím cítil zdravý respekt. Když neměl drak zbroj, mohlo ho kopí na místě připravit o život.

Skřeti nad nimi postupovali a z jejich podivného křiku běhal uprchlíkům mráz po zádech. V průrvě u Klíčníka zařinčela další kopí. Za Klíčníkem se průchod rozšířil, ale byla zde dost velká prohlubenina, aby pojala draka. Bazil se ve tmě přitiskl ke skále a ukryl se.

Skřeti došli ke Klíčníku. Jeden prošel skrz a žluté oči mu plály následkem tmavého pití. Zasupěl na ostatní a několik dalších jej následovalo.

V tu chvíli Bazil vyrazil z úkrytu. Skřeti zavřískali a někteří z nich se začali rozhánět mečem, ale Bazil obrovskýma rukama sevřel prvního skřeta, mávl jím jako živou zbraní a zbylé skřety povalil. Pak je popadl jednoho po druhém, třískal s nimi o skálu a jejich mrtvoly cpal zpátky do průchodu u Klíčníka, čímž ho částečně zablokoval.

Poté dál spěchal dolů roklí, jak nejrychleji to šlo, a sklouzl po Kluzkých kamenech až k Viklanu, kde málem rozplácl Relkina.

„Hej, dávej pozor, nebo si budeš muset stříhat drápy sám.“

„Tenhle drak ssspěchá, všichni ssspěcháme, je to tak?“

„Správně.“

„Tak musssí dokonce i dragonýr jít z cesssty.“

Shora se ozval vřískot a nářek. Skřeti našli ostatky zvědů, kteří prošli průchodem u Klíčníka. Teď se mezi sebou hádali o tom, kdo projde průchodem jako další.

„Aby po tomhle Klíčníkem prošli, budou potřebovat docela dost povzbudit,“ řekl Relkin.

„Nenávidím ssskřety. Possspěšme sssi.“

Relkin s Bazilem teď před sebou měli poslední úsek cesty. Císař, Lessis a velvyslanec Koring už vcházeli do Ostružinového lesa. Thorn cestou dolů posbíral pár kopí.

Relkin si jedno vzal, stejně jako císař a velvyslanec.

Les je naštěstí ukryl před zrakem nepřítele na vrcholku útesu. Rychle a co nejtišeji se kradli dál mezi stromy. Chvíli běželi, dolů z krátkých svahů a přes malá bahniska, která nehybně stála ve vlhkém, pozdně odpoledním lese.

Déšť trochu polevil a les se rychle začal plnit stoupající mlhou. Světlo bylo šedé a slunce se ukrývalo za kupícími se mraky. Ptáci poletovali mezi větvemi stromů, drozdi sbírali slimáky a hlemýždě a malí jestřábi pátrali po drozdech.

A pak uslyšeli hlasitý štěkot psů. Skřeti byli dole v rokli.

S Relkinem a Thornem v čele běželi uprchlíci mokrým lesem a drželi se široké cesty, která vedla z rokle na quoshské pozemky. Rohů za nimi přibylo a byly tři nebo čtyři, jak se k prvním dvěma skupinám pronásledovatelů připojily další. Rohy vedly malou armádu skřetů k mírumilovné vesnici Quosh.

Lessis, kterou napadlo, že provádět zaříkání v běhu začíná být teď, kdy už prožívala své šesté století, těžké, zamumlala zaklínadlo, zatímco se snažila udržet krok se svalnatými válečníky. Musí vesnici varovat, nebo ji alespoň vyburcovat. Uvažovala, že by zkusila další kouzlo, aby zmátla psy, ale uvědomila si, že je příliš pozdě. Skřeti už jim byli na stopě a budou se jí držet, ať se stane cokoli.

Kouzlo zabralo asi minutu spěšného zaříkání a bylo velice těžké odříkávat verše takto v běhu, ale konečně bylo hotové a Lessis je uvolnila.

Z Ostružinového lesa vyrazila záplava vran, špačků a jestřábů a s poplašným křikem se rozlétla ke Quosh. Drozdy v tomto případě kouzlo nechalo, ať se věnují slimákům, neboť Královna ptáků měla roztomilé jižní pěvce v oblibě a právě bylo období, kdy v argonathských lesích vyváděli mladé a potřebovali využít každý okamžik.

Jakmile ptáci dolétli do vesnice, poletovali nízko u země ulicemi, krákali a povykovali. Protože lidé něco takového nikdy předtím neviděli, vyhrnuli se z domů. Vynořili se dokonce i otrlí štamgasti, zalezlí u Býka a křoví, a zírali na hejna ptáků, která dělala takový hluk.

„Co to s nimi je?“ vykřikl sedlák Pigget.

Pod mokrým listím v Ostružinovém lese běželi císař, Velká čarodějka a ryotwanský velvyslanec o život. Déšť téměř ustal a zanechal po sobě houstnoucí mlhu a všudy

přítomnou kapající vodu. Boty jim čvachtaly v mokrém bahně.

Nedaleko za nimi se ozval krutý vítězný pokřik a štěkot psů zhlasitěl.

Ve vesnici lidé zaslechli štěkot a ponurý zvuk rohů a nejistě se dívali jeden na druhého.

„Ptáci se zbláznili a teď jsou v Ostružinovém lese psi?“

„Zavolejte domobranu,“ zařval Tarfoot Brandon. „Něco se děje.“

„Nezapomeňte, co se stalo na Pawlerově kopci,“ zahřměl Nurm Pigget, který vyšel z Býka a křoví a zůstal stát na Brennanské cestě.

„Pošlete pro domobranu, neztrácejme už čas.“

Nurm Pigget přinesl z Býka a křoví zvon a začal na ulici vyzvánět. Rustum Bullard donesl Velký roh, který se používal k varování vzdálenějších částí vesnice. Pokusil se na něj zatroubit, ale podařilo se mu z něj vyloudit jen pár zaskřehotání.

„Dej to sem,“ řekl Nurm Pigget. Pigget měl mohutný hrudník a zatroubil na roh jasně a vřeštivě tak, že ho mohli slyšet až v Mandeli Ječmene. Nebo dokonce na Pawlerově kopci.

Určitě jej bylo slyšet v Ostružinovém lese a při tom zvuku uprchlíkům poskočila srdce radostí, protože toto byl zvuk Velkého rohu Argonathu. Vesnice byla vzhůru a svolávala stráže. Císaře a jeho společníky to povzbudilo a

zrychlili, což bylo dobře, neboť nyní je pronásledovalo několik těch nových nestvůr, které roztřískaly císařův kočár.

Vydávaly hrdelní zvuky a po způsobu medvědů se kolébaly na všech čtyřech. S těmito stvůrami přicházeli lidé a skřeti, kterých bylo nyní už téměř sto a pohánělo je tmavé pití a zuřivá vůle Mocného, který je přivedl do této země.

Obklopená psím vytím se malá armáda velkou rychlostí přibližovala a vytrvale doháněla skupinku uprchlíků před sebou.

Mlha před uprchlíky prořídla, překročili úzkou cestu a spatřili otevřené prostranství quoshských obecních pozemků. Napravo se nad vrcholky stromů tyčila chrámová věž. Za obecními pozemky ležela vesnice.

„Běžte jako o život,“ zakřičel Thorn.

KAPITOLA 14

Hruď se jim těžce zvedala a sípavě dýchali, zatímco se nutili běžet, dělat krok za krokem a namáhavě se hnát přes otevřené quoshské obecní louky.

Císaři tento zážitek potvrdil, že hodiny a hodiny, které strávil běháním, aby se udržel v kondici, nebyly promrhané.

Nikdy neměl zvlášť rád cvičení samo o sobě, ale vytrvale v tom pokračoval, neboť nechtěl, aby se z něj stal nepohyblivý císař. Jako Mikalus Otylý.

Nyní Pascal běžel mokrou trávou, v plicích ho pálilo a měl dojem, že mu srdce co nevidět vyskočí z hrudi, ale pokračoval v tomhle šíleně rychlém běhu, což by nemusel být problém, kdyby byl o dvacet let mladší. A přesto držel krok a Thorn běžel jen pár stop před ním. Odvážil se ohlédnout a uviděl dragonýra, který vypadal svěží a lehce utíkal s kuší v ruce. Ach, mládí! O kus dál se rýsovala mohutná šedá dračí postava, běžící po dvou nohách dlouhými skoky, s nízko přikrčeným tělem, aby získala rychlost, a s dozadu nataženým ocasem. Skutečná válečná nestvůra, pomyslel si Pascal.

Císař Pascal Iturgio Densen Asturi nebyl jediný, koho ohromilo, co jejich nohy dokáží. Lessis byla ve tváři úplně šedá, ale nějak se jí také dařilo držet krok s Thornem. Bylo úžasné, že to její letité tělo skutečně dokáže, takto sprintovat jako nějaká laň. Při Matčině ruce, takhle neběžela už celá staletí! Co by tomu řekly ostatní Velké čarodějky, kdyby ji teď viděly!

Dokonce i zavalitý velvyslanec běžel přes občinu nejvyšší rychlostí, i když byl ve tváři temně rudý a hlasitě lapal po dechu.

Pak se za nimi ozval sbor hrubých hlasů a uprchlíci věděli, že skřeti vyběhli z lesa a pronásledují je. Vlevo štěkali psi, skřeti rohy troubily téměř přímo za nimi.

Před nimi ležela jejich jediná naděje, vesnice Quosh, která se nyní vynořovala z mlhy. Byla od nich asi čtvrt míle přímo po rovině. Zdálo se nemožné, že by si dokázali udržet náskok před ženoucími se skřety. Určitě jim dojdou síly, skřeti je dostihnou a navzdory tomu, že s sebou mají draka, rozsekají na kusy, protože jakmile budou skřeti dost blízko, aby je napadli, promísí se s nimi a drak se nebude schopen ohánět mečem, aniž by zabil ty, které se snaží chránit.

A pak se napravo od nich ozval další zvuk, jasný hlas rohu. Chrámovou uličkou dolů od Birchova statku přijížděl sedlák Birch se svými syny a muži z jejich statku.

Dohromady jich bylo asi dvanáct. Všichni jeli na koních, většina z nich byla ozbrojená meči, a několik z nich mělo

dokonce kopí, která sebrali z Birchovy síně, když poprvé uslyšeli poplašné troubení rohu u Býka a křoví.

„Na pomoc, na pomoc!“ křičeli a ostruhami pobízeli koně vzhůru po svahu z Chrámové uličky a ven na obecní pozemky.

Tucet vysokých jezdců, kteří přijížděli zachránit Argonath, ztělesněný jeho císařem. Relkin je přivítal halekáním a Thorn se k němu připojil. Pak se k nim navzdory lapání po dechu přidali i ostatní a jezdci jim odpověděli také křikem a máváním mečů, zatímco Tomas Birch zatroubil na lovecký roh.

Jejich koně byli svěží a nedočkaví a za zvuku rohu se tryskem hnali vpřed, až se jim kopyta zarývala do země.

Prohnali se kolem uprchlíků a najeli do přibližujících se skřetů.

Skřeti se jezdcům pokusili vyhnout, neboť jejich záměrem bylo zabít císaře, ale Birch s ostatními je dostihli a srazili ze sedel. Skřeti se rozptýlili, a když viděli, že se drak otočil a s vířícím Ecatorem se na ně vrhá, rozprchli se ještě dál od sebe. Na chvíli se situace změnila.

Uprchlíci, kteří teď už zpomalili ze sprintu, jímž vyběhli z lesa, a začínali se potácet, získali sto yardů náskok, ale mnozí skřeti jezdce i draka oběhli a hnali se za uprchlíky s připravenými meči a kopími, roztažení ve sto yardů dlouhé řadě.

Bazil musel zasunout meč a rozběhnout se, a k němu se připojil sedlák a jeho muži, protože jich prostě nebylo dost, aby nepřítele zastavili. Skřeti kolem nich sice prorazili, ale přesto uprchlíkům získali velice důležitý náskok.

Když Bazil opět nabral rychlost, ucítil, jak se mu zezadu do krku zabodl šíp a další ho zasáhl do ramene. Ani jeden z nich nevězel hluboko, ale i tak mu napověděly, že je na čase stáhnout se ještě rychleji, takže si hrábl na dno sil a ještě zrychlil.

Za závojem mlhy náhle narazil na skupinku skřetů, které pronásledování svedlo dohromady. Když se k nim přiblížil, vyděšeně se otočili. Bazil plynulým zkušeným pohybem tasil Ecator, ale skřeti se s hromadným zaječením rozprchli dřív, než je mohl pozabíjet. Bazil cítil, jak se mu do ramene zabodl další šíp. Zjevně bylo na čase zmizet. Rozběhl se a začal kličkovat, protože bez zbroje byl zranitelný.

Mlha se postupně rozplynula a uprchlíci běželi přes zelené louky směrem k Býkovi a křoví a řadě domů podél Zelené ulice. Za nimi se zvedaly větší vesnické budovy. Na Brennanské cestě bylo vidět zástup lidí, který hleděl přes louky a sledoval jejich úprk.

Císař, Velká čarodějka i velvyslanec stále namáhavě běželi vpřed, pohánění Thornem, který za nimi pobíhal sem a tam, aby odrazil každého skřeta, který by je dohnal.

Nicméně se to žádnému nepodařilo a bylo jasné, že doběhnou k davu dříve než jejich pronásledovatelé.

Ještě pár kroků a byli tam. Císař se trochu potácel a nyní zpomalil, zastavil se a zůstal stát, lapaje po dechu.

Lessis s radostí udělala totéž. Vzápětí dorazil i velvyslanec a okamžitě padl na zem a zůstal ležet rozplácnutý jako ryba vytažená z vody.

„Jdou sem skřeti,“ zakřičel Thorn na shromážděný dav.

Zpráva se setkala s nedůvěrou. Lidé neklidně přešlapovali.

„Skřeti?“ ozval se sbor hlasů. „Skřeti, tady?“

„Vzpomeňte, co se stalo na Pawlerově kopci,“ řekl ně-jaký hlas.

„V kopcích jsou skřeti. Vždycky jsem to říkal,“ řekl Tarfoot Brandon.

„Zmlkni a pomoz postavit barikádu. Musíme zahradit cestu.“

„Podívejte!“ zaječel kdosi.

A z mlhy vybíhali skřeti, ne po jednom či po dvou, ale ve skupinách po pěti či šesti. Byly to bestie s bronzově zbarvenou kůží, malou hlavou, vypoulenýma očima a obrovskými zuby, které se blýskaly v lačných tlamách, a byli vyzbrojení meči, kulatými štíty a kopími.

„Při dechu,“ zamumlal Rustum Bullard.

„Tihle chlápci se mi nelíběj,“ řekl Tarfoot Brandon.

„Zatraceně, jak se sem dostali?“

Přicházeli další skřeti a pak se ozval řev. Skřeti se rozprchli a za nimi se vynořil Bazil Zlomený Palcát.

„To je Zlomený Palcát!“

„Postavte barikádu, zablokujte ulici!“

Lidé už se dali do pohybu. Štamgasti od Býka a křoví tlačili přes cestu dva vozy. Z vesnice přibíhali další lidé.

Přinesli zprávu, že přichází bednář i se svými deseti dělníky.

Muži vytahovali z uliček bedny a sudy, a dokonce i prázdnou vanu, a vršili je kolem vozů. Podkoní Chester Plenth společně s Martinem Pusehatterem přijeli na koních.

„Kde je nepřítel?“ zakřičel Plenth. „Uvolněte cestu a nechte Chestera Plentha projet!“

„Ne, Chestere, je jich příliš moc.“

„Příliš moc, říkáš?“

„Slez z koně a pojď k nám na barikádu!

„Jejich celá armáda!“

A bylo to tak, protože nyní se z lesa valili další skřeti a bylo jasné, že jich jsou stovky. Chester Plenth skřety uviděl a spadla mu brada. Martin Pueshatter mu pomohl sesednout.

Roztřesenýma rukama tasili meče a zaujali místa na barikádě.

Rustum Bullard nařídil pikolíkovi, aby přinesl vodu, a císař a Lessis vypili několik doušků. Pak trochu vody vyšplíchli na velvyslance.

„Vítejte v Quosh, excelence,“ řekl Bullard, který nevěděl, s kým mluví.

„Děkuji vám,“ namáhavě vydechl císař.

Náhlý výbuch křiku a zadunění rohu stěží padesát stop od nich jim prozradily, že se nepřítel nevzdal. Stále

přicházeli další skřeti a proudili z lesa. Na obecních pozemcích jich bylo přinejmenším tři sta a nyní se zde objevilo několik dalších tvorů, obrovských bestií, které se lehce probíjely davem skřetů.

Zvon v chrámu na druhé straně obecních pozemků začal zuřivě vyzvánět. Kněžky si uvědomily, že vesnice čelí útoku. Zvon bylo slyšet až v Mandeli Ječmene, a za příhodných podmínek dokonce i v Brennansu, a lidé jeho výzvu poslechnou.

Objevil se drak a přijal několik věder studené vody.

Relkin se mu vyškrábal na ramena a začal se zabývat šípy, které Bazilovi vězely v hlavě, krku a rameni. Dva šly lehce dostat ven, ale třetí musel opatrně vyříznout, protože vězel příliš hluboko, než aby se dal jen tak vytáhnout.

Pro Bazila to bylo nepříjemné a celou dobu mumlal a syčel a pak si na hlavu vylil vědro vody, takže při tom promáčel i dragonýra.

„Na barikádu!“ zvedl se pokřik, neboť jezdci v černém nyní zezadu poháněli masu skřetů vpřed. Jednotvárný zvuk rohů z Padmasy se nesl přes Modré hory poprvé od časů, kdy tudy kdysi dávno kráčel vládce démonů z Dugguthu.

Skřeti klusali vpřed a chystali se zaútočit, a spolu s nimi se blížily i tři medvědům podobné nestvůry. Na sobě měly chrániče ramen a kožené zástěry, nesly dlouhé meče a v poklusu vydávaly pronikavý válečný pokřik.

Při pohledu na ně začali obránci tiše kvílet strachy.

„Co jsou, k čertu, zač?“

„Nejsou to trolové, pohybujou se příliš rychle.“

„Co tak asi proti nim zmůžeme?“

Thorn však vyskočil na vůz a zařval.

„Když se hýbou, tak jsou živí! A když jsou živí, můžeme je zabít!“

To mužům z Quosh trochu dodalo odvahy a vyzývavě na nepřítele zařvali.

Skřeti zavřeštěli odpověď a vyskočili na vozy, kde si začali vyměňovat údery s první řadou obránců. Další skřeti se pokusili podplazit pod vozy anebo se protáhnout mezi nimi.

Zvuk řinčení oceli o ocel, klejících mužů a ječících skřetů se slil ve všeobecný rachot, ke kterému se zvláštním vítězným jekotem přidali netvoři. Jejich velké meče rozťaly řadu lidí a Odis Shenk byl zabit, když ho meč rozsekl od krku až po rozkrok. Netvoři převrátili jeden z vozů a vzápětí se ho chystali shodit na muže za ním. Pak muže něco hrubě odstrčilo stranou a vynořila se mohutná dračí postava a wyverna se zapřela ramenem do vozu, převrátila jej zpět a téměř netvory rozdrtila.

Zuřivě na Bazila štěkali a oči, žluté s černými zornicemi se jim rozšiřovaly vzteky. S meči nad hlavou se vrhli na vůz.

Bazil odpověděl Ecatorem. První, který se němu dostal, se s ním pustil do boje. Bazil netvorův úder odrazil a srazil jeho meč stranou. Pak Bazil s hladkou přesností rychle oplatil

útok, přesně zasáhl a Ecatorem probodl netvorovi hruď.

Nestvůra bublavé vykřikla, klesla na kolena, z úst chrlila tmavou krev a pak bylo po ní, když ji rozdupali její společníci, kteří na Bazila z obou stran zaútočili.

Mezi nimi ležel jen vůz, který se teď otřásal pod údery ohromných mečů: odletovaly od něj úlomky dřeva a uprostřed se prolomil.

Bazil odrazil úder zprava a stěží se mu zároveň podařilo uhnout ráně zleva. Dokonce cítil, jak se mu plochá strana čepele nepřítelova meče otřela o břicho.

Netvor vpravo útočil znovu a znovu. Bazil srazil jeho zbraň stranou a spěšným pohybem udeřil Ecatorem, aby zachytil meč druhého netvora dřív, než ho stihne bodnout do boku.

Ty proklaté věci byly prostě příliš rychlé. Byly menší než trolové, ale dvakrát tak rychlé a tedy vražedné.

Bazil se bránil zoufalými údery napravo nalevo. Bez štítu byl nebezpečně blízko porážce. Zoufale popadl kus polámané mosazné kostry postele, kterou někdo hodil na barikádu, vytáhl ji a použil k obraně proti útočníkovi nalevo, zatímco útočil na toho vpravo.

Ham Pawler a jeho bratr Roegon vyskočili s kopími v rukou na barikádu a zarazili je do hrudi netvora na pravé straně, který se právě bránil Ecatoru. Netvor ztuhl, kašlavě zachrčel a zlomil se v pase. Vzápětí se dolů snesl Ecator, uťal ho a tvor se zhroutil.

V ten samý okamžik se kus postele rozlomil vedví a obluda nalevo vylezla na rozlámaný vůz a bodla Bazilovi po krku.

Téměř zázrakem se úderu postavil do cesty sud, který společně hodili Thorn a Tarfoot, a odklonil ho. Bazil trhl hlavou meči z cesty.

Relkin prošel pod Bazilovou paží, mrštil kopím po netvorovi, probodl mu hruď a srazil ho z vozu, který se ještě víc rozpadl.

Skřeti lučištníci je zasypali šípy a zasáhli Bazila do ramene a hrudi. Relkin cítil, jak mu střela zasvištěla nepříjemně blízko ucha, a skrčil se k zemi.

Tarfoot s ostatními odpověděli sprškou dlažebních kostek, které ženy a děti vytáhly z Brennanské cesty. Kostky zasáhly skřety i netvory a přinutily je ustoupit. Skřeti lučištníci nemohli pořádně mířit a také se stáhli.

Lidé z Quosh propukli v hlasitý jásot. Zásluhou draka Zlomeného Palcáta udrželi barikádu.

KAPITOLA 15

Jásot pomalu utichl. Nepřátelé se hemžili mimo dosah kamení a kopí, ale občas přilétl nějaký šíp. Tenzer Haleham se náhle překvapeně zajíkl a zřítil se mrtvý se šípem trčícím z otevřených úst. Potom už zůstávali všichni přikrčení.

„Potřebujeme víc materiálu na barikádu,“ zakřičel někdo a skupiny lidí začaly z domů na Školní ulici vynášet nábytek a sudy a přihazovat je na hromadu, která se táhla napříč ulicí. Nepřátelé drželi občinu a většinu trávníku.

Thorn si dřepl vedle císaře, který těžce oddechoval.

„Na chvíli jsme je zahnali, Vaše Veličenstvo.“

Rustum Bullard ta slova zaslechl a obočí mu vylétlo vzhůru. Pohlédl na štíhlou ženu v šedých šatech. Čarodějka?

Musela být. A co je zač ten další v nóbl vlněném kabátu? A co je to za věci tam venku?

V tu chvíli Thorn Rustumu Bullardovi konečně prozradil, kdo jsou uprchlíci, a Bullard zbledl.

„Císař?“

Pascal Iturgio Densen Asturi znovu nabral dech a částečně i klid.

„Ano,“ řekl prostě.

Bullard chvíli nevěděl, co má dělat, pak se uklonil a horečnatě začal svolávat své služebnictvo, aby se o císaře postaralo.

„Hej, chlapci, tohle je sám císař. Potřebuje naši pomoc!“

Pikolíci na to chvíli zírali vyvalenýma očima a pak robustnímu muži, který se stále ještě snažil postavit, přiskočili na pomoc.

Přestože císař lapal po dechu a třásly se mu nohy, ze všech sil se snažil zaujmout majestátní postoj s vypjatou hrudí, zvednutou hlavou a přímým a klidným pohledem. Pak spatřil Koringa, který se pokoušel vyškrábat na nohy.

„Hola, velvyslanče, co vaše nohy?“

„Vyčerpané, Vaše Veličenstvo, nikdy bych nepomyslel, že dokážu takhle běžet.“

„Když je mu ďábel v patách, velvyslanče, dokáže člověk udělat cokoli!“

„To ano, Vaše Veličenstvo, to vskutku ano.“

Pascal se zadíval do očí mužů, kteří stáli blízko něj.

Promluvil silnějším hlasem, hlasem, který byl pro něj mnohem přirozenější.

„A nyní můžeme s nepřítelem bojovat, protože jsme v chrabré vesnici Quosh.“

Do kruhu kolem císaře se protlačili další lidé, a když

zjistili, o koho jde, jen překvapeně zamrkali. V čele stál Tenzerův bratr Gil Haleham a s ním Avil Benarbo, a ti se rozhodli promluvit jménem vesnice.

„Vítejte ve věrné vesnici Quosh, Vaše Veličenstvo,“ řekl Benarbo a hluboce se poklonil tak, jak si představoval, že velí etiketa na císařském dvoře v Andiquantu.

„Děkuji vám i všemu věrnému lidu z Quosh. Je mi jen líto, že jsme se setkali za takovýchto okolností. Obávám se, že jsem na vás přivolal velké potíže.“

Jejich odpověď byla neochvějná jako skála.

„Quosh je připravená položit za Argonath a Říši růže život, Vaše Veličenstvo.“

Císař lidem z Quosh pokynul sevřenýma rukama.

„Pak budeme společně bojovat i umírat, neboť váš císař nebude před bitvou utíkat.“ Při jeho slovech se tváře mužů rozsvítily a Pascala potěšilo, když viděl, jak zapůsobil, ale pohledu Lessis se vyhýbal. Věděl, že by udělala cokoli, aby jej přinutila vyhnout se účasti v boji, pokud k němu dojde.

„Musíme poslat zprávu do Křížové trojky,“ řekl Thorn.

„Dobrý nápad,“ zabručel Bullard. „Kde je Pip Pigget? Má skvělého koně.“ Za chvíli už podkovy koně mladého Pipa Piggeta klapaly po severní cestě kolem obecní pumpy a mířily k Felli a stezce přes Mlžný a Velký Lysý.

Dopředu se protlačili tři muži, kteří s sebou vedli zajatého skřeta.

„Zabijte to,“ zavrčel kdosi.

„Počkejte. Přinutili jsme ho mluvit. Poslouchejte.“

Jeden z mužů popadl skřeta za bradu a promluvil na něj.

„Tak, a teď těmhle dobrým lidem řekni, co jsou zač ty bestie, co vypadají jako trolové.“

Skřet měl mírně omámený výraz. Tmavé pití vyprchávalo.

„Jsou to Waakzaamovi bewkové. Jsou to mocní bojovníci a všechny vás zabijou a sežerou,“ řekl skřet.

„Bewkové?“ „Ano.“

„Divné, kruté jméno. A kdo je Waakzaam?“

„Ticho, Thome, tohle jméno nevyslovuj,“ promluvila Lessis tichým, ale velitelským hlasem. Thorn se k ní překvapeně obrátil.

„Bewkové?“

„Nepřítel kříží ve svých ďábelských nádržích život a vytváří monstra. Většinu z nich zabijí. Některá z nich chovají a vylepšují. Toto jsou jeho poslední výtvory.“

„Takže bewkové.“

„Ať jim říkají jakkoli, pořád je možné je zabít,“ řekl císař hlasitě a energicky.

„Je to tak, Vaše Veličenstvo,“ zahučel starý Bullard, zatímco ostatní přikyvovali a mávali zbraněmi.

Náhle dole v Tržní ulici vypukl jásot. Ulicí kolébavou chůzí kráčeli draci v čele se starým Macumberem. Na sobě měli zbroj z kožených plátů a přilby a nesli si štíty a meče.

Mezi nimi byli Weft a Fury, mladí draci z Macumberova Dračího domu, a k tomu několik starších draků, kteří nyní žili v okolí vesnice a obstarávali si živobytí prací na polích.

Do této skupiny patřili i Zambus a Velký Mlok, oba mohutni mosazní draci, kteří odešli z legie na odpočinek.

A s nimi stará Edda a několik dalších samic jako mohutná Bejja a Osteoba, které nesly dlouhá kopí.

„Draci, přicházejí draci!“ zvedl se křik a přibíhali stále další lidé, aby je přivítali. Odněkud se ozývalo bubnování u v dálce křičel nějaký hlas, že ve vesnici Quosh je císař.

Macumberovi pomocníci nesli štít a koženou zbroj pro zlomeného Palcáta. Relkin se k nim rozběhl, aby jim pomohl, protože zoufale toužil Bazila co nejrychleji do nějaké zbroje navléct.

Macumber pozdravil císaře legionářským zasalutováním.

„Přicházejí další draci, Vaše Veličenstvo. Zpráva se rozšířila do Mandele Ječmene a do Felli. Brzy dorazí Gompho a Belo a s nimi i muži z Mandele Ječmene,“ řekl Macumber.

Dračice nebyly vycvičené k boji, ale byly stejně mohutné jako samci a schopné bojovat kopím. Rozestavily se za nejvyššími částmi barikády. Už se tam shromáždilo docela dost lidí, tolik, že se Thorn začínal obávat, že budou zranitelní šípy a kopími, přelétávajícími přes barikádu.

Náhle zaznělo sténání a výkřiky odporu. Z domů na Brennanské cestě těsně za vesnicí stoupal kouř. Jako první

začal hořet dům staré mámy Fowlesové, pak následoval Potisharův. Obydlí Čuněte Gelmeye, které se podobalo spíš chatrči, okamžitě chytilo a plálo jako pochodeň. Gelmeyovo prase se však vzadu utrhlo a běželo po Piggetově cestě ke statku. Stará máma Fowlesová při pohledu na svůj dům, z něhož se valil dým, pronikavě a vyděšeně zakvílela. Její neštěstí však bylo jen malou částečkou katastrofy, které vesnice čelila.

Kus od barikády zapálili skřeti na Brennanské cestě ohně a stříleli hořící šípy na střechy domů, které stály podél Tržní ulice. Došková střecha Býka a křoví začínala doutnat.

Rustum Bullard vběhl se vzteklým křikem postranním vchodem z Tržní ulice dovnitř. Jeho pikolíci utíkali za ním s vědry v rukou.

Pak zazněl jasný zvuk rohů a po jižní cestě přijížděl sedlák Pigget se všemi svými muži, kterých bylo víc než

dvacet. Gelmeyovo prase s vyděšeným kvikotem uteklo, když jezdci na koních tryskem projížděli ulicí. A jakmile ozvěna Piggetových rohů utichla, ozvaly se další, patřící sedláku Birchovi, který se svými lidmi poslechl výzvu ze severního konce trávníku a přeskupoval se tam, aby pomohl bránit chrám.

Další jezdci přijížděli Chrámovou uličkou, aby se k nim připojili. Byli to muži z Dornova a Offlerova statku a dalších usedlostí podél cesty do Mandele Ječmene. Tou dobou už jich bylo třicet.

Dým, který se táhl podél jižní strany Brennanské cesty, byl nyní hustý, neboť domy chytily a vzplanuly. V půdním okně Býka a křoví se objevil Rustum Bullard a vychrstl ven dvě vědra vody. To oheň uhasilo, ale pak se zableskl šíp, Rustum Bullard vykřikl a zmizel uvnitř.

Oblohou prolétaly další zápalné šípy.

Muži se tu a tam objevovali s loveckými luky a opětovali střelbu, ale skřeti měli přesilu deseti na jednoho a lidé jim sotva mohli ve střelbě zabránit.

Skupina kolem císaře se měnila v dočasné velitelství.

Přesunula se za roh na Školní ulici, aby se dostala z dostřelu skřetích šípů, které neustále dopadaly na Tržní ulici. Císař s Thornem po boku rychle ovládl situaci. Nastal čas na pevné velení a místní muži ukázali, že jsou připravení bojovat.

Císař zvedl ruku a pak představil Thorna, který měl velet v boji.

„Thorn má mou plnou důvěru. Zažil víc bojů než kdokoli z nás.“

Thorn zalétl pohledem přes ulici, kde Relkin svému drakovi pomáhal navléct koženou zbroj, na kterou nebyl zvyklý. Thorna napadlo, jestli by z tohoto důvodu neměli do čela postavit právě dragonýra.

„Je to prosté, přátelé. Mají v úmyslu zapálit město a pak na nás znovu zaútočit,“ řekl Thorn. „Musíme se rychle zorganizovat. Potřebujeme oddíl, který bude držet barikádu, ale potřebujeme i muže na hlídání domů podél cesty, které

stojí směrem k trávníku, protože nepřítel se pokusí mezi nimi prorazit.“

Přijel sedlák Pigget a sesedl z koně. Když mu řekli, že je s nimi i samotný císař, velká kulatá tvář mu zrůžověla ohromením. Představili jej Thornovi a pak Pigget navrhl, že by mohli dát jezdcům, shromážděným na severním konci obecních pozemků, signál k útoku na skřety seskupené na občině. Až jezdci vyjedou do útoku, lidé a draci vyrazí z barikády a budou postupovat kupředu. S trochou štěstí by se jim mohlo podařit skřety vytlačit z pole. O skřetech se všeobecně vědělo, že jsou nestálí, a náhlý šok by je mohl zlomit.

Thorn souhlasil. Poslali rychlého jezdce k Chrámové uličce, kde jej pravá odbočka zavedla na severní konec návsi. Tam se shromáždilo přinejmenším třicet mužů ze statků a většina z nich měla po ruce nějakou zbraň.

Zpráva byla doručena a Birch na znamení souhlasu zatroubil pár ostrých not. Pak jezdci vyjeli na trávu. Před nimi se táhlo dvě stě yardů rovné země až k prvním stromům a křoviskům na občině. Nepřítel se shlukl kolem Brennanské cesty a na vnějším okraji pásu křoví, kde se obecní pozemky setkávaly s trávníkem.

Rohy z barikády daly znamení, že muži na ní jsou připravení. Sedlák Birch zvedl roh, zatroubil k útoku a vyrazili. Jejich koně zrychlili do trysku a třicet jezdců na koních letělo se zdviženými meči vpřed k mase skřetů.

Osádka barikády vydala bojový pokřik a vrhla se vpřed bez ohledu na šípy, které mezi ni dopadaly. Muži překonali barikádu a vběhli na Brennanskou cestu, převalili se kolem rozbité čelní stěny Býka a křoví a za roh, a zaútočili na skřety.

V místě srážky vypukla zuřivá bitva: skřeti meče a štíty proti všemožným zbraním v rukách mužů z Quosh. Pak přihřměli draci, kterým ze zbroje a štítů trčely šípy, a skřeti nevydrželi a raději klopýtali zpět, než aby čelili dračím mečům.

Mohli však bojovat s bewky, novými nepřítelovými nestvůrami, a i když bewkové byli menší než trolové, byli podstatně vyšší a téměř tak rychlí jako lidé. Utvořili řadu a byli připravení napadnout draky meči. Obličeje měli jako obrovská prasata a z nich zíraly divoké oči. Třeskli štítem o štít a společně zařvali.

Draci energicky postupovali vpřed a hnali se na netvory, zatímco muži za nimi křičeli: „Argonath!“ Obrovské meče se okamžitě zableskly v podvečerním slunci a nad trávníkem se rozeznělo řinčení mečů.

Hned na začátku rozťal mladý zelený drak Weft jednoho z tvorů vejpůl. Vpravo od něj další zelený drak, Fury, odrazil ránu a pak bewka srazil štítem k zemi, dupl na něj a probodl ho mečem. Další drak v řadě, Zambus, srazil stranou další meče a kopí a smetl řadu skřetů, až se kolem rozlétly hlavy a ramena odťaté od těl.

Bazil, který měl nyní na zádech a břiše narychlo oblečenou koženou zbroj a na paži měl navlečený opotřebovaný, ale použitelný štít, vtrhl se zářícím Ecatorem do řady netvorů. Několik z nich na něj zaútočilo a Ecator se proplétal mezi jejich meči, zatímco Bazil štítem odrazil několik úderů a snažil se zatlačit bewky zpět. Na svou velikost měly stvůry pekelnou sílu a boj s nimi byl stejně těžký jako s troly. Ještě horší byla jejich rychlost, která se vyrovnala té jeho. Z toho důvodu bylo těžké bojovat s více než dvěma najednou, a dokonce i to bylo obtížné. Tyhle nestvůry to s mečem uměly dobře. Brzy bylo jasné, že medvědovití bewkové mají proti drakům přesilu, bylo jich prostě příliš mnoho a byli příliš dobře vycvičení.

Právě ve chvíli, kdy to vypadalo, že se situace určitě obrátí proti lidem a drakům, jezdci ostře a jasně zatroubili na rohy a pak se s hřměním vyřítili na skřety na pravé straně nepřítelových šiků.

Skřeti však nepropadli panice, protože nyní se z obecních pozemků ozvaly další rohy. Byly to však rohy z Padmasy a z úkrytu stromů se vynořil oddíl čtyřiceti skřetích jezdců a tryskem vjel na trávník a zaútočil na křídlo formace vesničanů.

Skřeti se uklidnili, obrátili a zapřeli konce kopí do země a drželi. Mladíci ze statků neměli tušení, jak se s něčím takovým vypořádat, a zatímco se snažili obrátit koně, skřeti na ně zaútočili z boku. První útok srazil několik jezdců k

zemi. Pak z koně spadl Elvyn Birch, v boku měl zabodnutý skřeti meč a z úst se mu proudem řinula krev. Vzápětí vypukla mela, když se na sebe skřeti a sedláci na koních vrhli.

Pěší skřeti nyní popadli kopí a začali bodat po sedlácích a jejich koních. Za okamžik už měli další oběti. Mladý Phelan Birch zemřel, probodnutý zezadu. A Ginais, jeden z Birchových dlouholetých pachtýřů, spadl z koně, když tomu ubohému zvířeti nepřítel zezadu přeťal šlachy. V boji na zemi to Ginaisovi šlo mizerně a skřeti mu usekli hlavu a narazili ji na kopí.

Na druhé frontě se bitva přesunula o kus dál, protože hlavní část skřetů se za řadou bewků dala dohromady.

Rychle nechali kolovat tmavé pití a nyní přicházeli zpět a probíhali mezi řadami bewků, aby zaútočili na lidi a draky.

Vyčerpaného a uříceného Zambuse probodli kopím a přinutili ustoupit. Z břicha mu proudila krev. Wefta také zranili, a znovu, když se pokoušel dostat z boje. Vynořil se a ocas měl probodnutý kopím. Medvědovité stvůry vrčely a řvaly a draly se vpřed. Jejich meče dopadaly na draky a lidi jako krupobití na pšenici. Padl tucet mužů a s nimi i Fury, kterého jeden bewk srazil a druhý mu usekl hlavu. Ta se pak brzy ocitla nad vřískající tlupou skřetů. Drakova smrt skřety ohromně povzbudila, neboť draci byli jejich největší nepřátelé, a skřeti s nespoutanou bezstarostností postupovali vpřed.

Nedalo se dělat nic jiného než ustoupit a znovu zaujmout poměrně silné postavení na barikádě. Ústup se změnil na útěk a vesničané zmateně prchali k barikádě v ústí Tržní ulice vedle Býka a křoví, který nyní hořel a doškovou střechu měl v plamenech. Skřeti si na prchajících vybrali svou daň, útočili zezadu a zabili mnoho mužů dřív, než

mohli doběhnout do bezpečí. Jako poslední dorazili draci, kteří si prosekali cestu mezi hemžícími se skřety a bewky.

Drželi vozy odtažené od sebe, dokud draci neprošli.

Zambus se potácel, a jakmile se dostal do bezpečí, zhroutil se. Dračice s třesknutím srazily vozy k sobě a znovu navršily barikádu. Lidé z Quosh se museli vzchopit a zformoval se za barikádou do pevného postavení, neboť skřeti nyní s odpudivým křikem postupovali vpřed a začali šplhat na vozy, přelézali sudy a bedny a pustili se do mužů za barikádou. Za nimi se přibližovala tupá masa bewků, obrovských a hrozivých. Bitva vzplála zuřivěji než kdy předtím.

Býka a křoví zachvátil oheň a části střechy se zřítily.

Domy podél celé Brennanské cesty byly v plamenech a k obloze se zvedal nekonečný sloup černého kouře.

KAPITOLA 16

Situace visela na vlásku. Na barikádě pod blýskajícími se meči a sekerami bojovali lidé z vesnice o život.

Nejdůležitější byli zbývající draci: Bazil, velké samice a Weft, který navzdory zraněnému ocasu stále bojoval. Kvůli omezenému prostoru na ulici mohly medvědovité nestvůry na jednotlivé draky útočit jen v menším počtu, takže ti měli obvyklou výhodu obránců ve stísněném prostoru. Ecator a Weftův meč Diune jim také dávaly výhodu něco přes stopu delšího dosahu, kterou se při boji přes vozy snažili co nejlépe využít.

Samice bojovaly dlouhými kopími z Dračího domu, a kdykoli se skřeti či bewkové pokusili na druhé straně vylézt na vozy, bodaly po nich.

Relkin rychle zorganizoval skupinu mužů a mladíků s meči a jedním kopím, aby drakům pomohli. Každého skřeta, který se dostane skrz a objeví se za draky, bylo nutné okamžitě zabít dřív, než se mu podaří draka zezadu probodnout.

Tak tomu zpočátku bylo, ale brzy začala být situace zoufalá. Relkin se ocitl v ohnisku zuřivého boje, neboť se přesouval od jedné skupiny k druhé, vždy tam, kde to

vypadalo, že skřeti už už proniknou obranou. Vše pokrýval kouř z hořících budov a bylo těžké v něm něco vidět.

Několik skřetů se proplížilo hromadou krámů, nacpaných pod vozy. Jiní se přehnali přes vozy i s tím rizikem, že narazí na dračí meče, a vrhli se na řadu vyčerpaných mužů, stojících na druhé straně. Řada se stále rychleji rozpadala, když muži z vesnice, civilisté zvyklí na pohodlný život, umírali na hrotech skřetích mečů a kopí.

Dragonýr a jeho narychlo sestavený oddíl měli spoustu práce, než aby se příliš starali o draky. Činili se před nimi a odráželi skřety, kteří pronikli linií.

Ecator jim hvízdal nad hlavou, až se z toho svíralo srdce.

Relkin neustále křičel na mladíky z Quosh, ať drží hlavy dole, ale oni neměli výcvik a Relkin věděl, že dřív nebo později proto někdo přijde o hlavu. Bazil neměl čas si s nimi dělat starosti, neboť urputně bojoval s novými troly, Waakzaamovými bewky, na opačné straně vozu. Neustále se pokoušeli vyšplhat na vůz nebo ho rozbít na kusy, a bylo nutné je zastavit.

Z prostoru pod vozem vyklouzl skřet a postavil se právě ve chvíli, kdy ho Relkin zezadu popadl a srazil k zemi. Skřet se pod ním svíjel jako velký hladký úhoř. Páchl špínou a potem a podařilo se mu obrátit a bodnout po Relkinovi tenkou černou dýkou.

Relkin trhl tělem stranou a ucítil, jak mu dýka sklouzla po žebrech. Sekl po ní rukou a odrazil ji, a přitom se ohnal

mečem a zarazil ho skřetovi do hrdla. Další skřet mu skočil na záda a chytil ho kolem krku a Relkin sebou zoufale zmítal, aby se ze sevření vyvlékl. Zachytil ruku s dýkou, která mu mířila ke krku, slepě se ohnal a zasáhl skřeta do břicha. Ten s heknutím upadl a Relkin vyskočil na nohy právě včas, aby odrazil kopí, které po něm bodlo, a pak prohnal meč skřetem, který kopí držel. Objevili se další skřeti, Bazil jich několik propásl, protože právě bojoval se dvěma medvědovitými netvory. Relkin chytil jednoho skřeta za nohu a strhl ho z vozu. Mohutný mladík z Quosh jménem Derri stvůru pohotově dorazil perlíkem. Další skřet skopl Relkinův meč stranou a Relkin ucítil tak tvrdý úder do hlavy, až se mu zajiskřilo před očima. Skočil na něj další skřet, ale Derri popadl útočníka za zátylek a udeřil ho kladivem. Relkin už znovu stál, a i když viděl trochu rozmazaně, bojoval bezmyšlenkovitě, vedený jen výcvikem a instinktem. Vrhl se na něj skřet s mečem zdviženým nad hlavou, ale Relkin paži zachytil, vrazil do skřeta bokem a přehodil si ho přes rameno. Skřet se odrazil od dalšího a oba spadli na ulici. Bazil na jednoho šlápl a druhého Derri udeřil kladivem.

Pak Derri tiše zasténal, zapotácel se a posadil. Z hrudi mu náhle trčely dva šípy. Jeho mladé oči se doširoka rozevřely, sklouzl na zem a tiše odešel do zapomnění.

Relkin neměl čas, aby umírajícímu mladíkovi něco řekl.

Sehnul se před svištícím mečem, ucítil tvrdý úder do žeber a

pak mu do hrudi narazil štít a smetl ho o krok zpět. Odrazil se od drakovy nohy a upadl na všechny čtyři. Skřet s napřaženým kopím vyrazil, ale Ecator se zableskl a uťal mu hlavu i s rameny. Relkin měl čas zvednout meč, vymrštit se zase na nohy a odvrátit útok skřeta, který se podplížil pod vozem. Udeřil netvora do tváře. Ten se na okamžik, zapotácel a Relkin využil příležitosti a proklál ho mečem.

Ani ne palec od tváře mu prolétl šíp, ale Relkin tomu nevěnoval pozornost a stále znovu a znovu sekal mečem do skřetů na zemi.

A pak se vedle něj vynořil Thorn, který bojoval s promyšlenou profesionální zuřivostí, na kterou byla hrůza se dívat. Thorn držel v pravé ruce meč a v levé dlouhou dýku.

Jednomu ze skřetů téměř ukopl hlavu, druhého sťal mečem.

Obrovský vrčící bewk se po nich rozmáchl, Relkin s Thornem se přikrčili k zemi a velký meč se na jejich straně s třesknutím odrazil od vozu. Pak se nad nimi mihl dračí stín, Ecator zahvízdal v širokém oblouku a srazil nestvůru na zem. Bazil se jednou nohou opřel o vůz a naklonil jej tak, až

se z něj začaly sypat kusy barikády, a bodl do padlého bewka. Bewk však nebyl nemotorný trol. Zavlnil se jako úhoř, vleže na zádech srazil Ecator vlastním mečem stranou a pak se odvalil z dosahu. Rychlost a schopnosti těchto nepřítelových nových monster na Bazila znovu udělaly dojem.

Dalších pár minut se bitva přelévala tam a zpátky přes barikádu a přiběhli další dva draci, velcí staří mosazní Belo a Gompho, uřícení a zadýchaní po běhu až z Mandele Ječmene. Nesli kosu a srp ve velikosti pro draky, což byly nástroje, které používali při práci jako ženci. Sekali louku pro sedláka Lylea, a když chrámový zvon vyzváněl jako šílený, vyrazili přímo z ní. Na cestě z Mandele Ječmene potkali mladého Pipa Piggeta na velkém bílém koni, který jim řekl, co se děje. Od té chvíle běželi a nyní hlasitě funěli.

Dorazili však včas, aby své kosy pozvedli při posledním skřetím útoku a usekali tucet hlav, zatímco Bazil se postaral o pár dalších. Ječící skřeti zmateně couvli, a když se nepřátelská horda přelévala zpět za barikádu, bewkové konečně také ztratili odvahu. Nad bojištěm se rozhostil klid.

Relkin s Thornem se rozhlédli kolem. Ulicemi se valil dým. Všude leželi mrtví a ranění a ztráty byly velké. Těla skřetů byla navršena pod vozy. Padlo i mnoho lidí. Muži z Quosh nebyli vojáci. Nebyli připravení bojovat s takovou hordou skřetů.

„Odrazili jsme je!“ řekl Thorn s náznakem triumfu v hlase. Už dlouho se neúčastnil skutečného boje, a teď se mu vrátilo sebevědomí.

Ozvalo se zapraštění, část Býka a křoví se zřítila a plameny vzplály ještě jasněji.

„Ano,“ přikývl Relkin, „ale vrátí se.“

Relkin si všiml císaře, který tam stál s tváří zčernalou od sazí, svíral v ruce krvavý meč a vypadal trochu omámeně. O

kus dál se sedlák Pigget vyčerpaně opíral o kopí. I on měl ve tváři ten šokovaný výraz, který Relkin tolikrát viděl na bojišti.

Thorn položil Relkinovi ruku na rameno.

„Porazili jsme je díky tobě, mladý muži. To ty a tvůj drak jste rozhodli.“

„Ještě není po všem,“ trval Relkin na svém.

Velvyslanec ležel u stěny domu a ze sečné rány na hlavě mu prýštila krev. Lessis klečela vedle něj a pokoušela se krvácení zastavit.

Thorn se zahleděl na barikádu, která utrpěla závažné škody. Vozy se nakláněly, sudy byly rozsekané na kusy.

„Já vím, chlapče. Nevzdali to, mají v úmyslu zabít císaře. Stálo je to příliš námahy, než aby se teď vzdali.“

Relkin ukázal za hořícího Býka a křoví.

„Příště půjdou přes domy.“

„Máš pravdu, mladíku, myslí ti to.“ Thorn se otočil a odešel zorganizovat obranu. Zavolal na muže, shromážděné na Školní ulici, a zamířil ke dveřím nejbližšího domu.

Museli se krčit dole u barikády nebo se stáhnout do vchodů domů na Tržní ulici, protože skřeti stále stříleli šípy.

Zřícení Býka a křoví a sálající oheň způsobily, že na této straně barikády nebylo možné zůstat. Vozy byly v pořádku,

ale část trosek na tomto konci se také vzňala. Mezitím vzplály i domy podél Brennanské cesty.

Císař se dopotácel k velvyslanci Koringovi a dřepl si vedle něj. Štiplavý kouř nutil velvyslance neustále kašlat, až

byl rudý ve tváři. Rána na hlavě mu navzdory Lessisině snaze neustále krvácela.

„V Brennansu uvidí kouř a přijdou na pomoc.“

„Bojoval jste dobře, Vaše Veličenstvo. Byla to čest tady dnes být.“

Pascal zaklonil hlavu a zasmál se.

„Děkuji vám, mistře Koringu, a chci vám oplatit poklonu. Viděl jsem, jak jste probodl toho skřeta, který chtěl zezadu napadnout draka. To byla zatraceně dobrá rána.“

„Odrazili jsme je.“

„Ano, odrazili, i když, abych pravdu řekl, bez draků bychom to nedokázali. A obávám se, že v tomto směru už si boj vybral svou daň.“

A skutečně, ubohý Zambus, kterého odtáhli na Školní ulici do bezpečí, umíral a Furyho hlava byla nabodnutá na kopí venku na obecních pozemcích.

„Ještě z toho nejsme venku,“ řekla Lessis tiše.

„To vskutku nejsme, paní.“ Pascal vypadal smutně, ale odhodlaně.

A pak se ze zadní strany domů na Tržní ulici ozval divoký rámus. Na dvorech se bojovalo a Thorn se svými muži se tam střetl se skřety a několika bewky. Řinčení oceli,

vřískot a řev boje se rychle rozrostly do nové vřavy. Když

Relkin proběhl krátkou vzdálenost k rohu Školní ulice, narazil na dav lidí, kteří s očima vytřeštěnýma strachy prchali ulicí. Jeden z podivných tvorů si probíjel cestu předními dveřmi domu ven.

„Rychle!“ zavolal Relkin na Bazila.

Rozletěly se další dveře a z nich se vyvalili skřeti. Jeden z nich chytil za zátylek malého chlapce a bodl jej dlouhým nožem. Dítě hlasitě a pronikavě zaječelo. Pak za ním z domu vyrazil bewk a cestou vyrval okenice z oken. Relkin sledoval, jak malý chlapec upadl a jeho blond vlasy zůstaly ležet ve strouze.

V dálce ženy a děti prchaly o život. Zůstaly v domech příliš dlouho, protože se jim ani nesnilo o tom, že by příboj války mohl kdy dorazit do quoshských kuchyní. Nyní prchaly před hrůzným obrazem skřetích válečníků, pobíhajících po Školní ulici.

Relkin s Bazilem povolali zbylé draky z barikády a s meči v rukou vyrazili ulicí vzhůru. Bazil zařval a nepřátelé si jich všimli. Bewkové se vrhli do boje, ale v Bazilovi vřela krev. žádní nepřátelé, ať trolové, nestvůry, nebo dokonce hlinění pochopové z Dzu, by v tu chvíli nedokázali jeho zuřivosti odolat. Ecator zazpíval a na ulici bylo právě dost místa na to, aby se Bazil mohl mečem volně ohánět.

Nepřátelé po něm také sekali meči, ale Ecator byl rychlejší a smrtonosnější.

Relkin kopl blížícího se skřeta do hrudi a porazil ho. S

dalším se utkal meč proti meči, zachytil ránu skřetova nože a tvrdě skřeta nakopl kolenem do rozkroku. Skřet se zlomil v pase, Relkin sekl mečem a nepřítel padl.

Přiklopýtal k nim Thorn, který krvácel z rány na hlavě, svíral si ruku a po prstech mu stékala krev. „Bojím se, že je jich na nás příliš hodně.“ „Musíme je zatlačit zpátky a postavit další barikády.“ „Máš pravdu.“

Thorn byl v mírném šoku. Relkin viděl, jak se snaží uspořádat myšlenky a soustředit se.

Mezitím zuřila bitva. Bazil proklouzl obranou jednoho z netvorů a vzápětí ho rozštípl až k pasu. Druhý bewk po něm sekl, ale zpoza Zlomeného Palcáta se vynořil Weft, zapojil se do boje a úder nikdy nedopadl. Místo toho bewka zatlačili zpět, narazili na zeď a málem mu setli hlavu.

Relkin se snažil držet z cesty dračímu meči, když se jím Bazil rozmachoval, nemluvě o dračích ocasech, které sebou divoce švihaly ze strany na stranu, jak s jejich pomocí velká zvířata udržovala rovnováhu.

Po jeho boku se vynořil císař. Relkin ho naléhavě chytil za loket a stáhl asi stopu dolů, a nad hlavou jim zahučel Weftův meč.

„Pozor na ocas!“ zařval Relkin. Císař zahlédl blížící se ocas koutkem oka a společně s Relkinem se pod ním skrčil.

„Co musíme udělat?“ zeptal se Relkina napůl v dřepu a na rovinu tak uznal, že pokud jde o válečnické umění, má mladík nejvíc zkušeností ze všech.

„Potřebujeme posunout barikádu zpátky sem na roh, zablokovat Tržní ulici a postavit obranu v domech nahoře na Školní ulici.“

Císař odběhl pryč, aby se to pokusil zorganizovat. Oheň podél Brennanské cesty většinu domů sežehl, ale k slabě ozářené obloze stále stoupala mračna hustého štiplavého dýmu.

Objevili se další muži, kteří přijeli z Felli a Mandele Ječmene. Okamžitě zamířili na bojiště ve Školní ulici a společně s draky zastavili a pak zatlačili skřety zpět ulicí.

Vzhledem k tomu, že bewky zahnali, mohli se lidé přesunout před draky a pustit do boje se skřety. Draci mohli do skřetů sekat přes hlavy mužů před sebou. To skřety donutilo ustoupit.

Macumber pomáhal dračicím a společně odtáhli zbytky barikády z vozů vzhůru ulicí. Na novém místě vypadala hromada trosek zcela nedostatečně. Pak někdo otevřel vrata na dvůr majitele pohřebního ústavu a vytáhli velký pohřební vůz. Tím zahradili zbytek ulice. Hromada se dál rychle zvětšovala, jak lidé ze svých domů přinášeli sudy, židle a další kusy dřeva. Brzy se napříč Tržní ulicí v místě, kde se křižovala se Školní, táhla vysoká barikáda. Za ní se krčili obránci a čekali, zatímco draci a nově příchozí vytlačili

zbývající skřety ze Školní ulice a zpátky do domů a zadních dvorků na východní straně.

Draci se sotva mohli protlačit lidskými domy, takže víc udělat nemohli. Thorn a císař usoudili, že to stačí.

Školní ulice spojovala Tržní ulici a Chrámovou uličku.

Na její východní straně stála řada domů. Podél západní strany se na jižním konci tyčil mohutný násep a vedle něj ústila Příbřežní řádka, ulička, která vedla kolem zadních traktů budov až k ulici U Pumpy.

Thorn a Avil Benarbo dali dohromady oddíl dvanácti mužů a poslali je držet ústí Příbřežní řádky. Dalších deset mužů, z nichž někteří právě dorazili z Mandele Ječmene, poslali bránit severní blok domů v místě, kde se křižovala Školní ulice s Chrámovou uličkou. Stálo tam šest domů a rodiny, které je obývaly, nyní prchaly ulicí do severní části vesnice. Mezi těmito domy a jižním blokem vedla Příbřežní řádka.

Z náspu se nedalo na Školní ulici sejít, což ji pomohlo opevnit. Kdyby se jim podařilo udržet nepřítele mimo Příbřežní řádku, mohli by to křídlo barikády udržet.

Na jih od Tržní ulice lemovaly západní okraj Školní ulice hospodářské budovy hostince Modrý kámen, za nimiž

se nacházel velký dvůr. Pozici bude držet Avil Benarbo a jeho muži, s pomocí starého draka Chutze. Weft se vydal k barikádě postavené přes Příbřežní řádku. Posledních šest

domů na konci bude třeba bránit zevnitř. Lidé začali opevňovat dveře a okna, jak jen to šlo.

Ztratili spojení s muži, kterým velel sedlák Birch a kteří byli polapeni poblíž chrámu. Zvon v chrámu však stále zuřivě vyzváněl, takže bylo jasné, že nepřítel jej ještě nezískal.

Večer pomalu přecházel v noc a Lessis se vyšplhala na střechu hostince, kde rozmlouvala se dvěma kosy. Ptáci podnikli rychlý přelet nad nepřátelskými pozicemi a přilétli Lessis sdělit, co viděli.

Čarodějka si pospíšila zpět za Thornem a císařem, kteří se ukrývali za převráceným dřevěným vozíkem před číslem sedm na Tržní ulici, které se před bitvou právě opravovalo.

Thorn měl ovázanou pravou ruku a meč držel v levé.

Samozřejmě byl na takovou situaci připraven, i když

levačkou mu to nikdy nepůjde tak dobře jako pravačkou.

„Nepřítel shromáždil na občině další jednotky.“

„Vy ale umíte přinášet takovéhle zprávy, paní.“ Císař vyhlédl přes okraj vozíku k barikádě a lidem, kteří se krčili za ní.

„Kéž bych nemusela, Vaše Veličenstvo.“

„Kam se můžeme stáhnout?“ zeptal se Thorn, který přemýšlel stejně jako Lessis. Jejich úkolem bylo za každou cenu udržet Císaře růže naživu.

„Cesty na jih a západ jsou střeženy. Cesta na sever vede přes několik malých osad v údolí, dokud se nedostanete do

Borganu. Když se tudy vypravíme, bude nás nepřítel celou dobu pronásledovat.“

„Zůstaneme tady a postavíme se nepříteli na odpor,“

prohlásil Pascal lturgio Densen pevně.

„Bála jsem se, že to řeknete,“ zamumlala Lessis.

„Budeme Quosh držet až do konce,“ trval císař neochvějně na svém.

Lessis si musela přiznat, že má trochu zlost. Zdravý rozum velel, aby rychle prchali na sever na nejlepších koních ze stájí Avila Benarba. Nejdůležitější bylo, aby císaře dostali do bezpečí do Borganu nebo přes Strakaté kopce do Quercu. Jejich pohledy se setkaly a Lessis pochopila, že císař neustoupí.

„Jak dlouho bude trvat, než se zpráva dostane do Křížové trojky?“

„Teď už ne moc dlouho. Poslali jsme ji před mnoha hodinami. Musíme je zadržet přes noc.“

Muž stojící poblíž vyděšeně zalapal po dechu. „Zapálili Piggetův statek!“ řekl.

Sedlák Pigget se vymrštil ze svého místa u barikády.

„Statek!“ vykřikl zoufale, neboť tomu tak skutečně bylo.

Ze střech statku na kopci stoupal kouř.

A pak zazněly nepřítelovy rohy a na zármutek nebyl čas, protože opačný konec Tržní ulice se náhle zaplnil nepřáteli.

„Pozdě!“ vykřikla Lessis. „Přicházejí.“

KAPITOLA 17

Znovu nepřítele odrazili, ale byl to tvrdý boj, během něhož byla barikáda proražena a málem obsazena, zatímco na Školní ulici se zoufale bojovalo a nepřítel pozabíjel lidi v nejsevernějších domech, a samotné domy zapálil. To znamenalo, že obránci neměli pod kontrolou Chrámovou uličku.

Udrželi se, ale ztráty byly vysoké. Brezzu, velkou starou dračici, zabilo kopí, které jí zabodli do oka. Skřeti zabili synovce sedláka Piggeta Luthera, a k tomu víc než tucet lidí na barikádě a mnoho dalších na Školní ulici. Hroty skřetích mečů nedělaly rozdíly mezi urozenými a neurozenými.

Wendra Neathová plakala nad tělem svého manžela Peda. Tlustý vesnický hokynář umíral, probodnutý kopím.

Nedaleko od místa, kde ležel Pedo, bylo vidět tělo malého Ianna, Furyho dragonýra, zabitého těsně před koncem bitvy.

Než se nepřítel konečné stáhl, když mu ze žil vyprchalo tmavé pití, nastala noc. Na ulici za sebou zanechal záplavu mrtvých skřetů, bewků a lidí. Dál v ulici se Býk a křoví zhroutil a proměnil v peklo. Vítr roztrhal sloup kouře a spirály štiplavého dýmu se vlnily ulicemi. Lidé i draci měli sazemi začerněné tváře, ze kterých jako bledé skvrny a linky svítily oči a ústa. Houstnoucí šero podvečera bylo zbarveno rudými plameny, šlehajícími do výše na severním konci Školní ulice, kde byl celý blok domů v plamenech. Viděli tam několik skřetů, kteří drželi část ulice a stříleli šípy do domů na protější straně.

Císaře, který ležel v loubí domu číslo tři na Tržní ulici, jenž patřil Neathovi, vyhledal vyčerpaný Thorn. Pascala sekli do stehna, což vyžadovalo obvaz. Nechal se ošetřit starým Macumberem, který stále ještě uměl obvazovat nejlépe z celého Mameri, když toto umění dvacet let učil dragonýry. Císař byl vyčerpaný, ale stále jej nadnášela děsivá energie, kterou přinesla bitva. Když se objevil Thorn, Pascal se posadil, aby si se svým strážcem potřásl rukou a objal ho. Bojovali na barikádě společně bok po boku a oba si navzájem zachránili život. Všichni muži skutečně bojovali statečně a dobře, dokonce i ti, kteří na barikádě padli.

„Rád tě vidím, starý brachu, ale vidím, že i tys utrpěl pár šrámů.“

Thorn měl skutečně ovázanou pravou paži a další obvaz na hlavě.

„V bitce se může stát cokoli, Vaše Veličenstvo.“

Thorn zoufale toužil císaře přesvědčit, aby se stáhl z boje a zůstal v bezpečí v týlu. Pascal to odmítal připustit.

„Ne dokud na naší straně bojují draci jako Zlomený Palcát. Není divu, že ze skřetů táhne tmavé pití. Kde by jinak vzali odvahu k útoku?“

„Máte pravdu.“

Tentokrát se drakům dařilo lépe, neboť o život přišla pouze Brezza, i když mohutní draci utrpěli navzdory přilbám, štítům a koženým zbrojím mnoho zranění. Boj s medvědovitými tvory byl nesmírně riskantní. Než to konečně vzdali, Bazil tři z bestií zabil. Nyní byla jejich obrovitá těla navršena na barikádě, s výjimkou nestvůry, která prorazila přímo skrz barikádu. Ta ležela před číslem sedm vedle převráceného koše se dřevem, hlavu měla ohnutou v nepřirozeném úhlu a její obrovské prasečí oči strnule hleděly na ulici.

Thorn se posadil na sazemi zčernalý schod. Na okamžik ho přemohla únava. Několikrát se zhluboka nadechl.

„Čarodějku zasáhli do hlavy.“

„Což dokazuje, že čarodějky nemají oči i vzadu.“

„Přežije to, Vaše Veličenstvo?“

„Říkají, že nemá polámané lebeční kosti, ale je v bezvědomí, takže nemám tušení. Musíme se za ni modlit.“

Pascala Iturgia Densena Asturiho napadlo, jaké by to bylo, nemít šedou paní neustále po boku, a pak se pomodlil

za její život. Kdyby jen nepřítel tušil, že právě ona je zcela nepostradatelná. Mohli najít jiného císaře, dokonce i kdyby jej museli hledat mimo rod Asturi, ale žádná další Lessis neexistovala.

„Když se vrátí, dokážeme je odrazit?“

„Myslím, že ano. Ale bude to o vlásek.“

„Kolik máme času, než znovu zaútočí?“

„Musejí si odpočinout stejně jako my. Je těžší útočit než

se bránit, a při tom si musí sáhnout hlouběji do rezerv. I skřeti mají emoce, a teď už budou vyčerpaní. Myslím, že máme hodinu nebo dvě, než zase dokážou hromadně zaútočit.“

„Kde je dragonýr?“

Thorn se usmál. „Se svým velkým dravcem.“ Thorn zápasil se slovy. „Vaše Veličenstvo, nikdy jsem nic takového neviděl. Tenhle drak je skutečně strašlivý. Kosí nepřátele po tuctech. Tady člověk pochopí, proč je tak těžké naše legie porazit. Váleční draci jsou vládci bojiště.“

Thorn měl v očích pohled člověka, který spatřil zázrak.

Císař přikývl. I pro něj to bylo poučné. Stále žasl, kde skřeti brali odvahu zaútočit na draky, protože poté, co viděl Bazila a ostatní v boji, si něco takového sám nedokázal představit.

„Je to neocenitelná zkušenost, Thorne, ale když

nepřežijeme, nevyužijeme ji. Potřebujeme posily.“ Ano, Vaše Veličenstvo. Posily dorazí.“ „Kéž by to bylo brzy.“

Thorn pokrčil rameny, neboť věděl, že bude trvat ještě celé hodiny, než snad dorazí nějaká účinná pomoc.“

Pascal si povzdechl, zvažoval i nepříjemnou možnost.

„Musíme si promyslet, kam se stáhnout pro případ, že budeme muset boj o barikádu vzdát.“ Pascal zvedl ruku.

„Ne, musíme to zvážit. Nepřítel má velkou početní převahu.“

Thorn zachmuřeně přikývl. Bylo lepší naplánovat si dokonce i tu nejhorší možnost. Císař však ještě neskončil.

„Udržíme je, Thorne. Cítím to. Dokonce i když je jich tolik, cítím, že je přesto můžeme porazit tady a teď a poslat jejich děsivým pánům zprávu, že lid Argonathu bude pro věci, ve které věří, bojovat do poslední kapky krve.“

„Ano, Vaše Veličenstvo.“

Thorn potlačil pochybnosti a vydal se dolů ulicí, aby si s dragonýrem Relkinem promluvil o situaci. Thorn zjistil, že Relkin má mnohem víc zkušeností z boje než on sám. Thorn strávil většinu života jako osobní strážce, ne jako voják Po boku draků nikdy nebojoval.

„Jak se daří drakovi?“ kývl Thorn hlavou k obrovskému odpočívajícímu zvířeti, které leželo v uličce za svahem.

Velká hlava se zvedla a upřelo se na něj jedno oko.

„Je v pořádku. Má hlad, jak jinak,“ řekl Relkin.

„Drak má velký hlad, zapomněl jsssi, jak velký,“ ozval se Bazil. Navzdory vážnosti situace Thorn cítil, jak se mu po tváři rozlévá úsměv.

Občas bylo pro Thorna stále ještě těžké vyrovnat se s tím, že na něj wyverna mluví obecnou verijštinou, ale pocit zvláštnosti pomalu vyprchával. I když bylo podivné slyšet řeč z té velké tlamy plné zubů špičatých jako dýka, už to nepůsobilo tak zvláštně jako na začátku. Thorn si na draky začínal zvykat.

„Pak ti musíme sehnat nějaké jídlo. Promluvím s hostinským.“

„A ssspoussstu akhy.“

„Samozřejmě.“ Thorn se obrátil k Relkinovi. „Pip Pigget měl dobrého koně. Teď už bude za Felli.“ „V noci je to daleká cesta. Musíme je udržet do zítřka do rána.“

Thorn se sklopenýma očima přikývl. „Modlím se, aby nám k tomu stačily síly.“ Zvedl se. „Půjdu se zeptat na to jídlo. Myslím, že nám všem by prospělo něco, co nám pozvedne náladu.“

Sám pro sebe si Relkin říkal, že je nepravděpodobné, že vydrží až do rána. Pokud bude nepřítel útočit každé dvě hodiny jako dosud, tak se obránci nakonec vyčerpají a budou přemoženi. Nepřítel byl téměř sebevražedně připraven dosáhnout svého a měl k dispozici značný počet bojovníků, přinejmenším několik set skřetů. A k tomu tucet či víc těch podivných nových nestvůr.

Relkin se vrátil zpět ke zkracování skřetích šípů, které upravoval, aby se daly použít v cunfshonské kuši. Všechny své už dávno vystřílel. Situace byla zoufalá. Budou muset

ustoupit z vesnice a probojovat se po cestě na sever, nebo udělat zázrak a vydržet, dokud nedorazí posily.

Zázrak! Zalétl pohledem ulicí k hostinci, kde věděl, že leží Lessis, stále v bezvědomí následkem úderu do hlavy.

Nyní pro ně žádné zázraky zařídit nemohla.

Vypadalo to, že už jim nezbývají další možnosti až na jedinou, která Relkina velice znepokojovala. Dlaně ho svrběly a začínal se potit, jen když na to pomyslel. Strachy se mu svíral žaludek. Paní Lessis možná nebyla jejich jediným zdrojem magie. Relkin to zažil, cítil, jak se v něm probouzejí ty neznámé síly. Nahlédl do propasti, kterou představovaly, a zcela vyděšený ucouvl.

žil s tímto strašlivým vědomím od chvíle, kdy jej posedl démon Tisíce. Když Mirchaz padl, démon se osvobodil a myšlenková masa si konečně uvědomila sama sebe, odhalily se před Relkinem cesty, které měl spatřit a nikdy na ně nezapomenout.

Pak se objevila moc a zaplavila jej tak drtivou silou, že když položil ruce na městské brány, ty se v záblesku světla rozlomily vedví. Ve vzduchu se pak vznášel zvláštní pach, Relkin měl ještě celé hodiny zježené vlasy a před očima se mu objevovaly černé tečky a trvalo několik dní, než

vymizely, ale na okamžik byl bohem.

Ach ano, ty cesty si pamatoval. Už předtím je navštívil, ale slepě, když ho na ně vehnala agónie, kterou mu způsobil

šílený elfí lord Mot Pulk. Nyní však Relkin věděl, kde leží, a myslel si, že ví, jak je otevřít. A to jej děsilo.

Relkina nebylo snadné vystrašit, ne po tom všem, co během kariéry v legiích zažil. Toto jej však přesto vyděsilo do hloubi duše, protože nyní náhle mohl nahlédnout do jiného života, ve kterém těmto silám podlehl a stal se čarodějem. Byla tam zkaženost, která dokázala pohltit ducha. Dobře věděl, jakou mají čarodějky sebekázeň. Lessis a Ribela ovládaly síly, které by jim snadno mohly dát vládu nad říšemi, ale ony si zvolily službu Říši růže. Neměly zájem o tělesné potěšení nebo majetek. Jejich oddanost jedinému cíli byla docela hrozivá. Relkin však pochyboval, že i on sám má takovou sílu. Ten, kdo ovládl mocné magické síly, si ze světa mohl vzít vše, co si přál. Opět ten pocit, že je bohem. S ním však přicházela zkaženost. Relkin viděl její následky. Viděl, co udělala s mocným Herutou, Temným mágem z Padmasy, a byl i svědkem hrozivého stařeckého úpadku elfích lordů z Mirchazu. Dokázal by se takovým nástrahám vyhnout? Dokázal by zůstat sám sebou, pokud by skočil do propasti, odkud blikaly a zářily magické síly?

Byl si jistý, že tato cesta vede k šílenství. Staří bohové by mu to nikdy neodpustili, a pokud stále vládli na nebesích, odsoudili by jej k záhubě. Magie by ho pohltila. Přišel by o duši a stalo by se z něj cosi padlého a odporného.

Proto se rozhodl tyto cesty nikdy a ze žádného důvodu znovu neotvírat. Bylo by lepší, kdyby na ně úplně zapomněl.

O své zkušenosti řekl jedinému člověku na celém světě, Eilse, dceři Ranardově, své milované a budoucí manželce.

Poradila mu poprosit Matku za odpuštění a nikdy, nikdy víc nevstupovat do říše magie. V klanu Wattel vládly vůči čarodějům všeobecně silné předsudky. V dávných dobách je upalovali na hranici.

Relkin se ze všech sil snažil zapomenout na moc, kterou zahlédl. A nyní čelil strašlivé volbě. Na tom, co zvolí, záleželo víc než jen jeho život, víc než život jeho draka.

Mohli dokonce ztratit i samotného císaře. Relkin toho o politické situaci v Argonathu nevěděl víc, než bylo běžné, ale byl si jistý, že vražda císaře by nepřispěla k právu ani stabilitě. Nebo k vyřešení problémů s Aubiňany. V sázce nyní mohla být budoucnost samotné říše.

Troufne si znovu vstoupit do hlubin propasti? Dokáže se přinutit přejít do toho stavu? Je zde jiná možnost? Není to jeho povinnost?

A co jiného může dělat?

Drak si všiml, že Relkin se ponořil do sebe, ale protože byl příliš unavený, než aby se staral o cokoli jiného než o jídlo, znovu položil hlavu a zavřel oči.

Za pár minut se probudili a naskytl se jim radostný pohled, na Avila Benarba s rodinou, kteří tlačili po ulici vozík naložený velkým hrncem kukuřičné kaše. Dali

Bazilovi největší lžíci, co měli v kuchyni, a nalili dovnitř celý džbán akhy.

Přivezli i horký kalut, chléb, klobásy a nakládanou zeleninu pro všechny. Z hostince přijížděly další vozíky.

Alespoň tam byl jídla dostatek.

Relkin si vzal kalut a půl bochníku chleba, nadívaného smetanovým sýrem, a posadil se do přítmí. Bazil dojedl kaši a pak se se šťastným heknutím natáhl.

„Když teď umřeme, alessspoň umřeme sss plným žaludkem.“

Relkin mu neodpověděl.

V tu chvíli jedna z medvědovitých nestvůr postoupila vpřed a vysokým obloukem něco hodila přes barikádu. Muži se šli podívat a ozvaly se výkřiky hněvu a žalu. Byla to hlava Pipa Piggeta.

Za Felli žádná zpráva neprošla. Zůstali sami.

Bazil po chvíli zabručel. „Takže sssi uvědomuješ, že je nedokážeme udržet celou noc?“

Relkin k němu vzhlédl.

„Kluk nemá jinou možnossst než to zkusssit. Vím, že tu moc máš. Drak ji cítí.“ „Mám strach, Bazi.“ „Jinak umřeme.“

KAPITOLA 18

V Dračím domě v Křížové trojce se den chýlil ke konci.

Draci se navečeřeli, zaplavali si v nádrži a dopili příděl piva.

Pak se odvalili do svých stání, aby se uložili ke spánku.

Jako vždy ve spánku hromově chrápali, obzvláště starý Chektor a Zelený Purpur. Dragonýři ještě naposledy prohlédli výstroj a pak se i oni odebrali na kutě. Usínalo se jim lehce, navzdory nejrůznějšímu vrčení, sípání, mlaskání a bručení, které vydávaly chrápající wyverny.

Bylo zde však i pár výjimek. Venku se sešli Swane, Manuel a Jak, aby si promluvili.

„To se Relkinovi nepodobá, rozhodně ne teď,“ řekl Swane.

„Něco je muselo zdržet. Nejspíš se včera přejedli.

Dokážete si představit, co tam asi měli za večírek?“ pokusil se je Manuel uklidnit.

„Jo, a dokážu si představit i ten večírek, který jim předvede Cuzo, až se vrátí.“

Zachmuřeně se usmáli. Když si Cuzo myslel, že jste se ho pokusili využít, uměl být pěkný kruťas. Kdyby z něho Relkin udělal hlupáka, pěkně by ho to rozběsnilo.

„Swane má ale pravdu,“ řekl malý Jak. „Cuza si rozhodně nechtějí znepřátelit. Chci říct, představte si, že by jim starouš Wiliger takhle dal volno.“

„To by se nikdy nestalo,“ řekl Swane rozhodně. „Cuzův problém je, že dračím vůdcem měli jmenovat Relkina. My to víme a Cuzo to ví, ale když Cuza povýšili, Relkin tady nebyl.“

„Byla za tím i politika,“ řekl Manuel. „Cože? V

Marneri?“

„Ano. Ti, co mají spadeno na Relkina i na Zlomeného Palcáta.“

„Aubiňané?“

„Správně,“ přikývl důrazně Swane. „Všechno se to táhne zpátky k veliteli Glavesovi. Nikdy se nepřestanou snažit Relkina dostat. Je opravdu škoda, jestli tohle Cuza naštve, právě když se začínal uklidňovat.“

„Relkin ani neposlal zprávu. To se mi nezdá,“ přemýšlel Manuel. „Ale ať už to má jakýkoli důvod, už to mají u Cuza rozlité.“

„Při Ruce, viděl jsi ho při večeři?“ Jak nafoukl tváře a zrůžověl, čímž napodobil jejich dračího vůdce.

Zasmáli se, ale byl to smích s příchutí smutné jistoty, že až se jejich přátelé konečně vrátí do Křížové trojky, Cuzův hněv na ně dopadne rychle a tvrdě.

Konečně se Dračím domem rozléhalo jen chrápání wyvern.

Malý Jak spal na své pryčně vysoko na stěně Alsebřina stání a Alsebra ležela natažená na kupě čerstvého sena.

Jalová dračice nespala tak hlasitě jako Zelený Purpur; téměř vůbec nechrápala a za normálních okolností se mezi tím, kdy zavřela oči, a kdy je opět otevřela, stěží pohnula -

kromě okamžiků, kdy se občas protáhla, zavrtěla celým tělem až ke špičce ocasu a pak znovu uložila v nové pozici.

Z vedlejšího stání se ozývalo dunění a odfrkávání Zeleného Purpura. I když si na ně Jak zvykl, někdy žasl nad tím, jak Manuel dokáže spát, když je s chrápajícím drakem ve stejné místnosti. Jak přemýšlel, jak někdo dokáže s divokým drakem žít. Svým obrovským tělem, ještě umocněným křídly, zabral půlku stání. V některých leženích, například v tom nahoře v Modrých horách, museli zbourat zeď a nechat Zelenému Purpuroví dvojité stání. A když chrápal, bylo to tak hlasitě, jak byl velký. Jak si povzdechl, otočil se na druhý bok a přetáhl si přes rameno pokrývku.

Navzdory tomu všemu spal Jak tvrdě.

Alsebra také spala svým obvyklým uvolněným spánkem, při kterém ležela na boku s ocasem ovinutým kolem hlavy.

Občas se mírně zachvěla, jak se její bok zvedal a klesal.

Asi po hodině spánku se však něco změnilo. Alsebřin spánkový rytmus se rozkolísal. Začala občas chrápat nebo cvakat čelistmi, což byla jasná známka rozčilení. A Alsebře se skutečně zdál nanejvýš podivný sen. Stále viděla Relkina, ale zvláštního, rozmazaného Relkina, jako by to byl nějaký duch. Pokoušel se s ní mluvit, ale ona jej pořádně neslyšela ani mu nerozuměla. Jako by slova odnášel vítr. A ona se mu tak moc snažila porozumět, až ji rozbolela hlava, ale stále tomu nemohla přijít na kloub.

Alsebra sebou ve spánku škubala a sténala. Převrátila se, zasyčela a otřásala, a znovu a znovu se převracela a pak se konečně probrala a posadila.

Tou dobou už byl vzhůru i Jak, kterého její zmítání probudilo. Zahleděl se na ni zastřenýma očima.

„Co se děje?“

„Sssen. Divný sssen. Viděla jsssem Relkina. Něco říkal, ale tahle dračice nerozuměla.“ Alsebra měla v očích velice zvláštní výraz.

„To je zvláštní.“ Jak už se nyní zcela probral. Vstal, zapálil lucernu a zběžně si Alsebru prohlédl. Ten podivný výraz byl pryč. Opětovala jeho pohled obrovskýma domýšlivýma očima.

„Je ti horko nebo zima?“

„Ani jedno. Byl to jenom sssen, ale taky to vypadalo jako víc než sssen. Tahle dračice tomu nerozumí.“

Jak sfoukl plamen a vyšplhal se zpět na pryčnu.

„Raději pojďme zase spát; brzy bude ráno.“

Dračice se stočila, Jak se převrátil a znovu se uložili do náruče spánku.

Ten jim však nebyl souzen. Chvilku poté, co oba usnuli, se závěs odhrnul stranou a dovnitř vešel Curf, který nesl malou lampu. Došel k lůžku a zatřásl Jakém.

„Co to k čertu je?“ zavrčel Jak a hmátl po noži, zatímco se podruhé probouzel z hlubokého spánku.

„To jsem já, Curf.“

Pár vteřin trvalo, než to Jakovi došlo.

„Curf? Co chceš, Curfe? Není trochu pozdě?“ Být takto probuzen dvakrát za noc začínalo být poněkud otravné.

„Poslouchej, Jaku, víš něco o snech?“ „Co?“

„Právě jsem měl ten nejpodivnější sen v životě. Relkin mluvil a já ho stěží slyšel. Bylo to, jako by byl někde daleko, a hlas měl hodně slabý.“

To už Jak seděl.

„Co ssse děje?“

Alsebru probudil zvuk hlasů ve stání. Zpoza jejího ocasu si je prohlíželo jedno obrovské oko.

„Relkin říkal, že potřebuje pomoc.“ Curf mávl rukou, ve které držel lampu. „Všechny nás potřebuje v Quosh. Probíhá tam bitva. Zoufalá bitva.“

„Ty jsssi ssslyšel Relkina, jak ti to říká ve sssnu?“

zeptala seAlsebra.

„Ano.“

„Měla jsssem ssstejný sssen, ale nessslyšela klukův hlasss.“

Curf vyvalil oči, až mu obočí zmizela pod ofinou.

„Měla jsi stejný sen?“

Přikývla.

„To teda musí znamenat, že je to pravda. Když dva z nás, já a drak, jsme měli stejný sen!“

„Raději bychom to měli říct Manuelovi.“

Za pár minut už omámený Manuel poslouchal jejich příběh. Když se mu vše spojilo, rychle vyhnal ospalost z hlavy a pochopil, co se děje.

Pak se vše završilo. Ze slámy se zvedl i sám Zelený Purpur a jako by zaplnil celý prostor.

„Taky jsssem měl sssen. Viděl jsssem dragonýra, jel na koni, kterého jsssem chtěl sssníssst. Přelétl jsssem nad ním a chtěl zabít kořissst, ale na koni ssseděl kluk. Pak něco řekl, ale nessslyšel jsssem ho.“

To Manuela přesvědčilo.

„Magie, nějaký druh magie. Relkin se do něčeho zapletl a potřebuje naši pomoc.“ „Musíme to říct Cuzovi!“

Po chvíli střízlivého uvažování zavrtěl Manuel hlavou.

„Ne. To nepůjde. Nikdy to nepochopí. Prostě jen musíme jít.

A věřit tomu, že je Relkin skutečně v maléru.“ „Nebude to vzpoura?“

„Ano, ale jestli je to tak naléhavé, že to Relkina přimělo zaplést se s nějakou mocnou magií, pak to za riziko stojí.

Když tam dorazíme a ukáže se, že jsme se spletli, pak nás čekají potíže, ale aspoň nebudeme riskovat to, že nepůjdeme a pak se ukáže, že kvůli tomu Relkina a Zlomeného Palcáta zabili.“

Curf a Jak nepotřebovali další povzbuzení. Během pár minut probudili celou jednotku kromě Cuza, který spal ve vlastní soukromé místnosti na konci Dračího domu.

Když se zpráva rozlétla po Dračím domě, potvrdily ji i některé další wyverny, které také v podivném snu viděly Relkina. Sny se od sebe navzájem lišily, ale všechny byly živé a společné jim bylo to, že wyverny Relkina ve snu viděly, ale neslyšely ho.

Jediný dragonýr, kterému se zdál takový sen, byl Curf, a on sděleni slyšel, zřetelně, i když z dálky. Pro dragonýry to bylo jen důkazem rozdílů mezi dračí a lidskou myslí. Stejně tak chápali, že sen se zdál právě Curfovi, což byl neobyčejně potrhlý chlapík, který žil víc ve svých fantaziích než ve skutečném světě. Byl to tedy přirozeně Curf, kdo byl na podivnou magii citlivý. A všichni si samozřejmě uvědomovali, že Relkin se v průběhu let proti své vůli zapletl s magií. Přátelil se s několika nejtajuplnějšími

čarodějkami, dokonce i s Královnou myší. Takže měli za to, že pokud jde o Relkina, možné je všechno.

Nikdo, dokonce ani Swane, se nezmínil, že by mohli udělat něco jiného než prostě vstát, sundat meče a štíty, popadnout přilby a kroužkové košile a shromáždit se venku na cvičišti.

Dragonýři prozkoumali situaci u brány. Křížová trojka bylo klidné místo a noční hlídku zřídka tvořili víc než dva muži: jeden u hlavní brány a jeden na jižní věži. Dalších deset mužů spalo na lůžkách uvnitř strážního domku, ale v této části provincie Modré hory už tak dlouho k ničemu nedošlo, že hlídka nebyla příliš ostražitá. Nebylo žádným tajemstvím, že kapitán Bandar, který noční hlídce u brány velel, se až příliš přátelí s whisky. Muži toho někdy využívali.

Bohužel to nemělo být tak snadné. Bandar s několika kumpány skutečně popíjel v kanceláři ve strážnici. Stráž

však držel Jasben Darthold, poměrně ostražitý příslušník Bandarovy jednotky.

Bylo důležité vykrást se tajně a nevzbudit rozruch. Ráno je začnou stíhat, ale tou dobou už budou poblíž Quosh.

Dartholda bude třeba zneškodnit. Swane s Rakamou se do toho pustili společně.

Jak zamířil k bráně, zdánlivě proto, aby zkontroloval seznam dodávek, které následující den očekávali. Tam pak s

Dartholdem zapředl hovor o počasí, které bylo hnusné, neboť neustále hustě pršelo.

Zvuk deště bubnujícího na střechu strážnice pomáhal utlumit Swanovy a Rakamovy kroky. Darthold si neuvědomil, že se něco děje, dokud ho Rakama nesevřel rukama a nepřidržel mu paže u těla, zatímco Swane mu přetáhl pytel přes hlavu. Darthold se zmítal, ale Rakama jej držel pevně a společně se Swanem stáhl strážnému pytel až

k pasu. Muž chvíli bojoval ze všech sil, až byl Swane nucen ho udeřit do hlavy ratištěm kopí, aby ho utišil.

Se zatajeným dechem čekali. Přijde kapitán Bandar hluk prozkoumat?

Bandar otevřel dveře a zakřičel nějakou nesrozumitelnou otázku.

Swane se kousl do rtu a pak zakřičel nazpět cosi také nesrozumitelného, ale uklidňujícím tónem.

Uběhl další okamžik napětí, pak se Bandarovy dveře zavřely a hlasy v jeho kanceláři se opět pustily do opileckého tlachání.

„Na sirotka jsi kliďas, Swane,“ zamumlal Rakama.

„Pojďme.“

Omráčeného Dartholda svázali, dali mu roubík a nacpali ho dozadu do seníku u stájí. Přinejmenším do svítání jej tam nikdo nenajde.

Brána se otevřela a 109. dračí vyklouzl ven tak tiše, jak jen wyverny dovedou. Bránu znovu zavřeli a rychle se

vydali po stáčející se cestě, která vedla z pevnosti ke křižovatce a brodu přes Línou říčku. Dokud se nedostanou k brodu, budou stále na dohled strážní věže u brány.

Dvě dlouhé minuty draci klusali po štěrkové cestě, ale z tábora se neozval žádný křik, a když se dostali k brodu, začali si mezi sebou vítězně šeptat.

Se šploucháním přebrodili řeku a vydali se po úzké cestě vzhůru do Mlžných kopců. Byla noc a měsíc se skrýval za mraky. Z oblohy padaly poryvy deště, ale skupina pochodovala v dvojstupu rychle a pravidelným tempem.

Cestu znali, neboť jí kráčeli přinejmenším tucetkrát při cvičném pochodu. Ve skutečnosti mnohokrát přešli přes Mlžný do Felli a zpět. Nikdy předtím to nebylo v černočerné tmě, ale napravo cítili masiv Lysého, a o něco menší Malý Lysý po levici. Rakama, Jak a Swane nesli lucerny, aby jim posvítily na cestu, a to stačilo.

Jakmile dojdou do Felli, pustí se doleva po širší údolní cestě, která vede z Borganu. Když půjdou rychle, mohou být v Quosh dlouho před východem slunce. A pokud tam mají nějaké potíže, oni se s nimi vypořádají. Ať je působí kdokoli, bude muset čelit bojovnému 109. marnerijskému dračímu.

KAPITOLA 19

Lessis se probudila do prohlubující se noční můry.

Ležela v místnosti plné naříkajících raněných. Když se pohnula, myslela si, že se jí rozskočí hlava. Dotkla se jí a zjistila, že má zavázanou tvář a obvaz neuměle zauzlovaný pod bradou. Ve vlasech měla sraženou krev. Rána byla ošetřena jen povrchově a později bude třeba se na ni ještě podívat. Důležité je, že přežila.

Dokonce si ani nevzpomínala, jak k tomu došlo.

Pamatovala si jen na zoufalý boj na barikádě a to, jak pak skřeti téměř prorazili skrz, a na krátkou bitku po celé ulici.

A pak se probudila tady.

Má štěstí, že je naživu, pomyslela si.

Zvedla se a pozorně rozhlédla kolem. Temné místo, načichlé koňmi a kyselým pivem.

Je to tedy místnost v pivovaru. Také museli v bitce vyhrát, jinak by ji sem nedonesli. Pomalu se vytáhla na

nohy. Chvíli se jí dělalo mdlo a musela se opřít o trám. Pak pocit závrati přešel a mysl se jí trochu projasnila.

Začínala si uvědomovat, že hluk na pozadí je velice hlasitý a zní téměř, jako by přicházel těsně zvenčí budovy.

Proklopýtala nízkými dveřmi a vešla do další, lépe osvětlené místnosti. U okna stálo několik žen. Lessis viděla, že jsou vyděšené. Na opačné straně místnosti sestupovaly schody do nižšího patra.

Zvenčí se zblízka ozval hlasitý výkřik agónie a hrozivý tříštivý zvuk. Následoval další křik a pak příšerný pronikavý troubivý řev.

ženy se obrátily a tváře měly zšedlé strachy.

„Matko, tak přece jste se probudila,“ řekla jedna z nich.

„Ano. Co se to děje?“

„Konec světa,“ odpověděla jedna ze žen.

Lessis vyhlédla z okna. Hluk dole naháněl strach a byl velice hlasitý. Viděla, že stojí v prvním patře budovy a že několik nestvůr s prasečími hlavami bojuje na ulici s tuctem zoufalých mužů. V patách svých spojenců čekali skřeti na příležitost proniknout mezi lidi hned, jakmile bude jejich odpor zlomen.

Na druhé straně cesty šlehaly plameny a z nich se vzhůru vinul kouř. Boj se zjevně přesunul za barikádu. Lidé dostávali výprask. Dva muži byli mrtví, rozsekaní na kusy meči mohutných bewků. Skřeti nepříčetně ječeli a ponuře troubili na rohy.

Lidé bojovali zpoza provizorní barikády, tvořené jen několika lavicemi a sudy, které vytáhli na ulici. Bylo zjevné, že proti obrovským bestiím s těžkými meči ji nedokáží udržet dlouho. Podle zvuku to vypadalo, že nepřítel může pivovar dobýt každým okamžikem. Lessis pomyslela na všechny raněné, kteří leželi v místnosti za ní. Jestli se k nim skřeti dostanou… Musejí je přesunout. Kdyby nepřítel zapálil střechu, všichni by zaživa uhořeli. Což by mohlo být lepší než to, co by se stalo, kdyby se skřeti dostali až k nim.

Lessis se zhluboka nadechla.

„Máme práci, sestry,“ řekla, zatímco spletla rychlé kouzlo, které posílilo jejich ducha a do jejich mateřských srdcí vneslo bojovnost. V očích jim vzplál oheň a napřímily se.

Lessis ženy poslala, aby rozdělily raněné a ty, kteří jsou schopní pohybu, poslaly do bezpečí. Musejí se dostat z téhle budovy a přesunout se mnohem víc dozadu, možná úplně ven z vesnice. ženy se do úkolu pustily jako proměněné.

Pak Lessis seběhla ze schodů a vstoupila do místnosti se sladinou. Po celé místnosti byly rozmístěny kádě se rmutem.

Šrot se hromadil na obrovské kupě na jedné straně místnosti.

Skřeti tloukli do vrat na konci místnosti. Lessis se sevřelo srdce. Vypadalo to, že je bitva ztracená.

Pak uslyšela další zvuk, který okamžitě rozeznala, děsivý řev válečného draka. Přebelhala se přes dvůr tak rychle, jak jí to její letité tělo dovolilo. U vrat zuřil boj mezi hrstkou lidí

a tuctem skřetů. Meče a kopí zvonily o štíty a přilby a lidé skřety stále drželi. Pak přes ně zahlédla draka, na jehož

mohutném těle visely kousky kožené zbroje, jak se prohnal kolem a vrhl se na bewky u chabé barikády.

Ozvalo se hlasité vrčení a hrozivé skřípění a pak jekot a řev a zvonění obrovských ocelových čepelí. Viděla, jak lidé vrávoravě ustupují, co nejvíce přikrčení k zemi. Někteří se plazili po čtyřech a Lessis zahlédla záblesk bílého ohně, jak jim dračí meč zavířil nad hlavou. Pro Lessis byl oheň světlem naděje.

Ukryla se do vedlejší budovy. Bylo tam několik žen se skupinou dětí. Ubohá jehňátka! Lessis otřáslo, když viděla tak malé děti polapené v této hrůze. ženy i děti se strachy nemohly ani pohnout. Vyvolala známé verše z Birraku a snažila se jim pozvednout náladu.

Bylo to dílo okamžiku. Oči se jim rozjasnily, a dokonce i ty nejmenší děti se celé proměnily.

„Ozbrojte se,“ vybídla je. „Zajděte do kuchyně pro nože, sekáčky a pohrabáče. Všechno, co najdete. Budeme bojovat o život.“

ženy i děti se rozběhly do kuchyně.

Lessis otevřela dveře do vedlejší místnosti a ohromilo ji, když našla skupinu starších mužů, skrývajících se u okna.

Podle oblečení usoudila, že jsou to zámožní lidé, a podle pocitu viny, který se vznášel ve vzduchu, poznala, že je přistihla, jak se schovávají před bojem. Lessis je povzbudila

kouzlem a poslala je bránit vesnici. Muži, kteří měli v úmyslu se boji vyhnout, se zmateným výrazem opustili místnost a rozběhli se dolů ke kovárně hledat zbraně.

Lessis došla ke vchodu do ulice. Vrata byla otevřená a u nich se shromáždil houf lidí. Připojila se k nim a vyhlédla na ulici.

Drakův zásah útočníky rozmetal. Bazil srazil dva bewky a zbytek před zuřivým útokem Ecatoru uprchl. Lidé, kteří předcházející boj přežili, se opírali o zdi. Dorazili další lidé včetně pěti starších mužů, kteří se předtím ukrývali uvnitř.

Ozbrojili se kladivy, kleštěmi, pohrabáči a dlouhými vidlemi.

Bazil se pomalu vrátil zpoza barikády a muži se protlačili dopředu a obklopili ho. Jiní sem dostrkali další stavební materiál pro barikádu. Od skřetů, kteří ze Školní ulice postoupili na roh Pivovarské uličky, přilétlo několik šípů. Učitelův dům hořel, i když podle záře na obloze nad střechami Lessis poznala, že ve vesnici planou další požáry.

Lidé narychlo vršili věci na barikádu, zatímco z učitelova domu vyletovaly jiskry a žhavé uhlíky.

Bazil si našel kryté místo mimo dostřel luků a s povzdechem se natáhl. Relkin už se staral o nejhorší zranění - sečnou ránu na pravém rameni a hluboký zásek v levém boku. Dnes v noci se bojovalo zuřivě a Bazil byl od začátku uprostřed bitevní vřavy. Relkina napadlo, že kromě Sprianského hřebene nikdy neviděl lítější boj.

Zranění na boku bylo vážné, protože rána proťala starou jizvu a dračí kůže tam byla už slabá. Nicméně rána příliš nekrvácela a Relkin doufal, že zbraň pronikla jen do tukové tkáně a nezasáhla žádný orgán.

Přesto mu však chybělo dostatečné množství obvazů, než

aby ji mohl zavázat, a nemohl dělat víc než ji vyčistit a pořádně ošetřit sugustem tak jako ostatní rány a škrábance.

Sugustus pálil a Bazil vzdychal a otřásal se, ale byl tak unavený, že ani nereptal.

Z kouře se vynořila Lessis a zamířila k nim. Bazil ji uviděl jako první a bručivě ji přivítal. Relkin zvedl hlavu.

„Paní! Vy žijete.“

„Nečekal jsi to?“

„Ten skřet vás praštil palcátem, byl to pěkný úder.“

Lessis pokynula rukou k nebesům a nevšímala si bušení v hlavě, které pohyb vyvolal.

„Matka mi nedovolí ukončit službu,“ řekla.

Relkin si pro sebe přikývl - jedině tak se dalo vysvětlit, že někdo přežil takovou ránu. Bohyně musela zasáhnout.

Relkin věděl, že tato zdánlivě prostá starší žena je ve skutečnosti neobyčejná a někdy hrozivá čarodějka. Někdo jako ona mohl klidně mít blízko k bohům. Relkin sám pocítil boží dech, o tom byl přesvědčen. Přál si, aby se to nestalo.

„Říkali, že to pravděpodobně nepřežijete.“

„Podle toho, jak mě bolí hlava, by to možná bylo lepší.“

Povedlo se jí slabě usmát. „Ale řekni mi, dítě, jaká je situace? Jestli mi to tady někdo může povědět, jsi to ty.“

Relkin pochvalu přijal.

„No, dobyli hlavní barikádu. Pobíjeli jsme je v houfech, ale prostě jen přicházeli další. Skřeti přelezli, zatlačili nás z barikády a my jsme je nedokázali zadržet. Mužům chybí legionářský výcvik. Totéž platí pro místní draky a Bazil je prostě příliš vyčerpaný, než aby na tom dokázal něco změnit.“

Relkin se nadechl a pak jej na chvíli rozkašlal kouř, který kroužil ulicí.

„Pak se probili do Příbřežní řádky a dostali se za násep.

Napadli nás z boku a museli jsme se probojovat zpět touhle ulicí. Tady se nám je podařilo zadržet, ale obsadili východní část vesnice.“

„A zbytek?“

„Chrámový zvon stále vyzvání. To je všechno, co vám můžu říct.“

„A co císař, dítě, viděl jsi ho?“

„Ne od okamžiku, kdy padla barikáda, ale jsem si jistý, že není mrtvý. Byl na nohou a stále svíral meč.“

Lessis se nejisté rozhlédla temnou Tržní ulicí, zahalenou kouřem.

„Kdy sem dorazí pomoc?“

„Nemyslím, že dorazí. Jezdec, kterého jsme poslali do Křížové trojky, nepronikl obklíčením. Poslali jsme další jezdce, ale nedostanou se sem dřív, než bude pozdě.“

„Potřebujeme pomoc.“

„Zkusil jsem…“ nejisté zmlkl a sklopil pohled k zemi.

„Ano, dítě?“

„Zkusil jsem najít magickou cestu a poslat zprávu.

Nepodařilo se mi to.“

„Aha, tedy, mladý muži, nejsi v tom vyškolený, ačkoliv jsi okusil moc. Vyžaduje to dlouhý výcvik, než ji ovládneš.“

„To jsem zjistil, paní.“

Lessis je opustila a zamířila dolů ulicí. Relkin se vrátil k práci.

Čarodějka našla císaře v salónu hostince. Ležel na stole, zabalený v krví nasáklé látce. Pod hlavou měl polštář a k ruce mu byly dvě mladé ženy, které se o něj staraly.

„Vaše Veličenstvo!“

Když ji uviděl, oči se mu rozjasnily.

„Paní Vráno, jak rád vás vidím!“

„Vaše Veličenstvo, kde jste zraněný?“

„Na zádech, paní, a na boku.“

Lessis spatřila krev a pak hrubé stehy, kterými někdo ránu zašil.

„Potřebujete zašít. Pošlete pro dragonýra.“ „Poslali jsme pro místního lékaře, ale zabili ho na barikádě.“

„Kéž nás milosrdná Matka ochraňuje. Rmoutí mé, když

slyším o ztrátě dobrého lékaře, ale když dojde na zašívání ran, jsou dragonýři ti nejlepší.“

„Pak pro něj pošlete.“

Do místnosti vběhl Thorn. Pravou paži měl zavázanou, ale zdálo se, že si toho příliš nevšímá.

„Vaše Veličenstvo, paní. Rád vidím, že se zprávy mýlily.“

„Jen o vlásek, Thorne,“ řekla klidněji, než se cítila.

„Vaše Veličenstvo, přišel jsem ohlásit, že jsme zpevnili bojovou linii a posílili novou barikádu vedle pivovaru.“

„Slyším, že zvon v chrámu stále vyzvání.“

„Ano, Vaše Veličenstvo. Udrželi se tam. Popravdě si myslím, že nepřítel vrhl veškeré síly na nás. Ví, že jste tady.“

„Pak by nás pronásledoval, ať bychom se vydali kamkoli. Postavili jsme se mu. Ještě jsme nepadli.“

„To vskutku ne, Vaše Veličenstvo.“

„Vaše Veličenstvo,“ ozvala se Lessis. „Byl byste ochotný teď přijmout skutečnost, že musíme ustoupit?

Bojovali jsme s nepřítelem, ale teď byste si měl odpočinout a vyhledat pomoc lékaře. Měli bychom se vrátit do Kadeinu.“

„Paní, tady jsme se jim postavili a tady zůstaneme!

Zůstanu v Quosh, dokud mne nesrazí a neuseknou mi hlavu.“

Lessis se nemohla ubránit pocitu, že toto je špatný přístup.

„Kdyby Vaše Veličenstvo ustoupilo a zůstalo naživu, bylo by pro říši užitečnější, než když zemře tady v Quosh.“

„Zůstávám tady, paní. Neodejdu. Porazíme je, jejich ztráty jsou dvakrát větší než naše, a to nemohou dál vydržet.

Jejich síly jsou omezené. Stále můžeme zvítězit.“

„Vaše Veličenstvo, osud bitvy záleží na schopnostech jediného válečného draka, mocného Zlomeného Palcáta. Bez něho jsme ztraceni. Sázíte tedy osud Říše růže na život jednoho draka.“

„Taková pocta by nemohla náležet lepšímu zvířeti! Viděl jsem ho bojovat. Děsí mě, a to jsem na jeho straně…“

Pohledem se zuřivě zabodl do jejího.

„A my zůstaneme tady v Quosh a nepřítele porazíme !“

Lessis viděla, že s ním nic nehne. Ale kdyby se nepříteli podařilo draka Zlomeného Palcáta probodnout, pak by obránce Quosh brzy přemohli a dosáhli svého cíle. Pascal by zemřel mučednickou smrtí při obraně říše, a z toho by se skutečně dala získat nějaká politická výhoda. Lessis se však obávala nejasných hrátek kolem trůnu Asturiů. O tomto novém nepříteli se vědělo, že je lstivý a schopný vyvolat zradu i v nejužších politických kruzích. Jaké zlo se může objevit, jaké skryté kroky k dosažení moci mohou podniknout ti, kdo budou u nepřítele hledat podporu pro své vlasmi ambice?

Pochopila, že se s tím prostě bude muset smířit.

„Ano, Vaše Veličenstvo, rozumím.“ S úklonou ustoupila.

Pascal na ni dál rozzlobeně hleděl a v očích mu plál oheň bitvy. Poté co celý život vedl války z dálky, byl Pascal Iturgio Densen Asturi konečně zasvěcen do života válečníka. Během toho se v jeho srdci něco zlomilo a přetvořilo. Lessis si povšimla známek jakéhosi prozření, a i když se jí protivila už jen samotná představa prozření, které přinesl ozbrojený boj, musela si přiznat, že se něco takového může stát.

Thorn se vrátil s dalšími dobrými zprávami.

„Nepřátelé se stáhli; dostali jsme zprávu ze severního konce vesnice. Také se tam bojovalo, ale před chvílí boj skončil. Na Školní ulici zůstalo jen pár vojáků.“

Lessis si hryzala dolní ret.

„Nevzdal se. Musí shromažďovat všechny síly k poslednímu útoku.“

„Pak se jim postavíme!“ zavrčel Pascal.

Relkin je svým příchodem přerušil. S sebou měl nástroje a velkou láhev sugustu, kterou přinesli z Dračího domu. Při pohledu na císaře, ležícího na stole, sebou trhl.

Prohlédl zranění. Tři rány bude třeba znovu vyčistit a sešít. Císař měl ve stehně dva palce širokou bodnou ránu, sečnou ránu podél spodní části hrudního koše a další mělké bodné zranění na zádech.

„Myslím, že všechny rány dokážu zavřít. Starosti mi dělá ta ve stehně, protože je hluboká. Občas používáme med, kterým takovou ránu vysušíme dřív, než ji zašijeme. Když

se vysušená rána ošetří sugustem, obvykle se neinfikuje a nezanítí. Na takové ošetření ale nemáme čas. Takže se obávám, že můžu tu ránu jen provizorně sešít. Až bude po boji a budeme mít čas ji pořádně vyčistit, bude třeba ji znovu ošetřit.“

Císař se Relkinovu vážnému tónu usmál. Vypadal jako skutečný lékař, a přece to byl jen pouhý dragonýr. Nikdo si nevšiml, že čarodějka vyklouzla ven, tiše jako pták opouštějící hnízdo.

Zranění nad pasem bylo téměř na stejném místě jako hluboký zásek v Bazilově boku, dalo-li se to tak říct. Relkin o této podobnosti uvažoval, zatímco jehlou provlékal nové střívko a protahoval ho mezi prsty namočenými v sugustu.

Jehla byla čistá a velice ostrá; byla to ta nejmenší, kterou měl, a používal ji pro ošetření menších dračích šrámů.

„Vaše Veličenstvo, jen abych vás uklidnil, mnohokrát jsem sešíval rány lidem a nejen drakům, a jehla je malá a velice ostrá.“

„Děkuji ti, dragonýre.“

„Vaše Veličenstvo, tohle bude hodně bolet. Budu pracovat rychle, ale přesto to bude bolestivé. Mnoho mužů se raději nechá přivázat, nechcete taky?“

„Nenechám se svázat, ale děkuji za tvé ohledy, dragonýre.“

„Nejdřív je třeba rány znovu vyčistit a ošetřit sugustem.

Bude to pálit.“

Pascal Iturgio Densen Asturi si dodal odvahy. „Do toho.“

Na západním konci vesnice rostl Dřevorubecký les. Tam stála Lessis a volala sovy. Uvolnila se a otevřela své vnímání ptákům, vpíjela se do zvuků a vůně lesa. Mezi stromy, ať už v dírách mezi kořeny nebo v hnízdech, cítila zvířata. Znovu zavolala.

A brzy jednoho měla, velkého šedého sovího samce.

Přilétl s tichým máváním ohromných křídel, pokrytých žlutohnědým chmýřím, a přistál na mladém stromku u její hlavy. Promluvila k němu sovím jazykem, který je variantou jazyka dravých ptáků. Pak vytáhla svitek se zprávou a podala mu jej, aby ho mohl sevřít v mohutném pařátu.

„Znáš to místo.“

Čtvercová věc, lidská věc.

„Neupusť svitek.“

Neupustit věc, kterou svíral v pařátu. Byla menší než

krysa, tvrdší než myš. Neupustit. „Leť!“

Rozevřel křídla a byl pryč.

KAPITOLA 20

Velícím důstojníkem v táboře Křížová trojka byl velitel Geilen, starší důstojník, který byl přeložen z Třetího regimentu První marnerijské legie, aby po několik posledních let své vojenské dráhy velel tomuto táboru.

Geilenovi se podařilo proměnit své velení v Křížové trojce na období výkonného klidu. Pozatýkali všechny lupiče a poslali je do Marneri před soud. Káceli stromy, sušili je a posílali dřevo smluvním zákazníkům. S klidnou pravidelností přicházely z Marneri jednotky, které si v Křížové trojce měly odpočinout, a stejně tak mírumilovně se tam vracely.

Až do dnešní noci. Té noci v táboře Křížová trojka vypuklo peklo. Někdy před půlnocí celý 109. marnerijský dračí, slavná jednotka, která si až dosud užívala pořádného dlouhého odpočinku, uprchl do tmy. Jejich nepřítomnost zjistili při výměně stráží a vypukl poplach. Aniž si toho kdo všiml, přinejmenším osm draků a jejich dragonýrů opustilo tábor.

Velitel Geilen si představil to ponížení, kterému bude vystaven jako velitel tábora, jenž ztratil dračí oddíl. Pak zrudl v obličeji a opět se pustil do horečného pátrání po

nezvěstných dracích. Zapálili všechny lucerny a probudili celou posádku do posledního muže a vyslali je pátrat.

Všemi směry ihned vyrazily hlídky. Když se vrátily, sám velitel je podrobil křížovému výslechu.

Brzy bylo zřejmé, že chybějící oddíl vyšel ven v řádné formaci a vyrazil přímo po úzké cestě směřující do Mlžných kopců.

„Takže oni doslova utekli do kopců?“ Dračí vůdce Cuzo zůstal ztuhle stát. „Vidím to velice černě, dračí vůdce.

Během své kariéry jsem velel nejrůznějším jednotkám a nikdy jsem se nesetkal s takovou pohromou. Celý váš oddíl se bez povolení vzdálil z tábora. Bude nutné podniknout určité kroky.“ „Pane?“

„Co je, dračí vůdce?“

„Dal jsem jednomu z draků, Zlomenému Palcátoví, povolení navštívit rodnou vesnici v údolí hned na druhé straně kopců. Tři dny volna, dost na to, aby se dostali domů, zdrželi se na návštěvě a vrátili zpět. Drak i s dragonýrem se nevrátili včas. Jak víte, pane, ostatní draci si Zlomeného Palcáta velice váží a očividně o něj měli starost. Myslím, že se muselo něco stát, něco, co my lidé nedokážeme pochopit a co je znepokojilo natolik, aby provedli tohle.“

„Nemůžeme dovolit, aby celé dračí oddíly takto bez povolení opouštěly pozice. Vy to víte, já to vím a my oba víme, že ty draky bude nutno zadržet.“

„Pošlete zprávu do Marneri?“

„Požádám, aby sem poslali dva dračí oddíly, které by uprchlíky chytily.“

Cena takového kroku bude nesmírná. Dračí vůdce Cuzu sebou škubl.

„Pane, nemohli bychom je nejdřív zkusit přivést k rozumu? Jsem si jistý, že pochopí, jakou dělají chybu. 109.

dračí má záviděníhodnou pověst. Většina z nich jsou ostřílení veteráni.“

„Ostřílení, nebo ne, nejsou tady a s tím se musím vypořádat. Pošlu zprávu do Marneri. Vy se pokusíte draky najít a přesvědčit je, aby se sem co nejrychleji vrátili a já tak mohl zrušit svou žádost o vyslání velké jednotky, která by je zadržela.“

Cuzo polkl.

„Ano, pane.“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Vstoupil očividně neklidný poručík Loran. Postavil se do pozoru a zasalutoval.

„Pane, musím vám oznámit, že přiletěla sova.“ „Cože?“

„Sova, pane.“ „Sova. A dál?“

Poručík Loran chvíli zápasil se slovy.

„Přinesla zprávu, adresovanou velícímu důstojníkovi.“

„Co to blábolíte? Zmizel mi celý oddíl draků i s dragonýry a vy plýtváte mým časem žvaněním o sovách?“

Velitel Geilen se začínal tvářit nebezpečně.

Poručík Loran ztěžka polkl.

„Tady je svitek, který přinesla.“

Velitel Geilen zíral na poručíka ledovýma očima. Pak mu malý svitek vytrhl.

„Nevím, o co tady jde, ale jestli si ze mě tropíte žerty, poručíku, budete toho litovat.“

Loran byl tak rád, že se konečně zbavil čarodejníckeho svitku, že si s Geilenovou hrozbou nedělal příliš starosti.

Geilen ve světle lampy prozkoumal pečeť. Drobný znak, písmeno L a symbol Královny ptáků. Geilen zbledl.

„Sova, u bohů,“ zamumlal tiše, ale dost nahlas, aby to Loran slyšel. Poručíka to povzbudilo. Přinejmenším se vina svalí na někoho jiného.

„Hlídka tvrdí, že sova přinesla svitek v pařátu a upustila ho. Teď sedí na střeše strážnice. Zatraceně hlasitá sova.“

„Hmm.“ Geilen si uvědomil, že náhlou srážku s čarodějnickou stránkou říše už nemůže dále odkládat.

„Dobře, raději se na to podívám, ať už to přinesla sova nebo tlupa skřítků.“

Geilen otevřel dopis a s narůstajícím úžasem si ho přečetl. Dopis byl napsán neskutečně krásným a drobným, dobře čitelným rukopisem. Podpis byl stejně jasný: stálo tam jen „Lessis“.

On však věděl, že to není nikdo jiný než šedá čarodějka, napůl mytická Královna ptáků. Při představě čarodějnictví cítil velitel Geilen instinktivní neklid a stejně jako všichni ostatní v armádě slyšel legendy o šedé čarodějce.

Zpráva však byla velice jasná. Ve vesnici Quosh zuří bitva a on dostal jménem samotného císaře rozkaz vzít celou svou posádku, okamžitě tam vyrazit a zaútočit na nepřátelské vojsko. Má s sebou vzít všechny draky, kteří jsou k dispozici, protože nepřítel má ve svých jednotkách nový druh trolů. Naléhala na něj, ať spěchá; v sázce byl život samotného císaře.

„Děkuji vám, poručíku, můžete jít.“

Geilen se obrátil zpět ke Cuzovi. I když se to mohlo zdát zvláštní, jeho ohromení už ustupovalo úlevě. Po tom všem bylo dobré mít alespoň nějakou představu, o co jde.

„Nemám tušení, co se děje, ale myslím, že jsme najednou dostali odpověď na dračí hádanku. Odešli do Quosh. A nyní volají do Quosh i nás, takže vyrazíme. A možná, až se tam dostaneme, rozluštíme celou záhadu.“

„Quosh?“

„Všichni v táboře, hned. Hned!“ Geilen zvedl hlas, jak to neudělal snad víc než deset let. „Vyrážíme do Quosh a budeme bojovat. Až budete odcházet, řekněte mému vojenskému sluhovi, ať přijde za mnou. Shromážděte všechny draky, kteří zbyli v pevnosti; tady se říká, že je budeme potřebovat.“

Do půl hodiny se nejrůznější jednotky, které trávily odpočinek v Křížové trojce, hrnuly bránou ven a jejich členové si ještě za pochodu zapínali výstroj, zatímco důstojníci a seržanti na ně řvali, ať se pohnou.

Stále pršelo, ale ne tak hustě. Muži pochodovali téměř naprostou tmou směrem do kopců.

V ruinách Quosh znovu vzplál a uhasl boj. Nepřátelský útok byl opět odražen. S několika dalšími obránci se Relkin dovlekl zpátky k vratům hostince. Paži měl ochromenou, myšlení zatemnělé vyčerpáním. Znovu nepřítele zadrželi a zatlačili ho Tržní ulicí zpět, ale druhá barikáda nenávratně padla. Ztratili pivovar a nyní bojovali o hostinec Modrý kámen v samém středu vesnice. Vztyčili třetí barikádu -

napříč tržištěm mezi Neathovým domem a hostincem nakupili pivovarské valníky, malý modrý kočár Wendry Neathové a vše ostatní, co se dalo přenést, jako například stoly z hostince.

„Odrazili jsme je, Bazi, znovu jsme je odrazili.“

Drak byl příliš udýchaný, než aby odpověděl, ale pomalý a důrazně přikývl, zatímco své unavené kosti skládal uvnitř průchodu.

Relkin si všiml, jak jsou muži kolem včetně Hama Pawlera vyčerpaní. Oči měli vpadlé a poklesávali vyčerpáním. Vytrhli je z obyčejného života a vrhli do této hrůzy. Nebyli v tak dobré fyzické kondici jako vojáci a hodiny trvající boj je vyčerpal. Neměli daleko ke zhroucení.

Relkin se sesunul ke zdi vedle draka. Bazil byl úžasný, ale dokonce i jeho velké srdce už začínalo ochabovat.

Nemohou to vydržet o mnoho déle, a bylo vidět, že nepřítel

získává sebevědomí. Skřeti věděli, že je to už jen otázka času.

Když ztratili pivovar, většinu pacientů přesunuli, ale několik těžce raněných padlo skřetům do rukou a ti je odvlekli, aby je pomalu opekli nad ohněm. Nyní k obráncům ze tmy přilétal jejich mučivý křik, děsivé vytí, které lidem bralo odvahu, zatímco skřeti tloukli do bubnů a řvali bojové písně.

Relkin si odpřísáhl, že se raději zabije, než aby padl skřetům do rukou. Jestli chtějí, mohou sníst jeho tělo, ale jeho duše odejde ke Gongoví do země stínu a on bude ušetřen mučení. Nebudou mít to potěšení vytrhnout mu jazyk a oči.

Zahlédl Thorna jít kolem. Stále měl napilno, bojoval a organizoval obranu. Během uplynulých hodin k němu Relkin pociťoval stále větší obdiv. Thorn byl velice klidný a v bojové situaci, kdy mnoho mužů propadalo panice, si toho Relkin vážil. Když Thorn zahlédl draka, zastavil se a přidřepl si k Relkinovi. Možná byl císařův nejlepší strážce, ale ani trochu si nepotrpěl na formality.

„Jak se daří, dragonýre?“ Před posledním bojem Thornovi převázali paži, ale už byla zase zašpiněná a na čele měl pár čerstvých škrábanců. Na barikádě zažili s bewky horké chvilky.

„Odrazili jsme je, Thorne, co říct jiného.“

„Vydržíme! Právě dorazilo dvacet mužů z Cailonne, kteří přijeli hned, jak dostali zprávu. Přicházejí další. Z

Křížové trojky nám pošlou pomoc.“

Relkin zachmuřeně přikývl. Pomoc přijde, ale v žádném případě ne včas.

„A císař?“

„Drží se. Odvedl jsi skvělou práci. Na císaře to udělala velký dojem.“

„Byl dobrý pacient, skoro se nehýbal, i když vím, že to bolelo.“

„Jak se má drak?“

„Začíná být unavený. Potřebuje se najíst.“

Thorn přikývl. „Uvidíme, co se s tím dá dělat.“ Vstal a vyklouzl pryč.

Relkin chytil druhý dech a šel se podívat po nějaké vodě nebo ještě lépe po pivu pro draka.

Přidala se k němu nějaká postava.

„Relkine!“

Ten hlas, tak klidný a tichý, a přesto pronikavý, si nebylo možné splést.

„Paní. Jak se vám daří?“ pokynul rukou k její hlavě.

Sundala si šedou kápi, kterou obvykle nosila, a ukázalo se, že jí oholili hlavu a převázali ránu poměrně čistým obvazem.

„Použili sugustus?“

„Tu příšerně pálivou věc?“

„Ano. Tak se pozná, že odvádí svou práci.“

„Použili, a pálilo to opravdu pořádně. Zdá se, že to přežiju. Ráda vidím, že jste oba stále schopní boje. Na barikádě jste je zadrželi.“

„Bazil zabil tři z těch nových oblud.“

Lessis pomalu zavrtěla hlavou. Cítila jakýsi děsivý údiv.

Válka naháněla hrůzu, ale ve válečných dracích spatřovala určitou příšernou krásu. Jejich síla a radost z boje budila v přihlížejících úctu.

„Znovu nás osud spojil dohromady, dítě. Musí v tom být nějaký záměr, ale já jej nechápu. Stehy Jejího Lemu jsou mimo mé vědění.“

„Hodně se toho stalo, paní. Nejen tenhle boj, ale i jiné…“

„Ano, to vidím. Vyrostl jsi, Relkine. Skutečně už vůbec nejsi dítě, a já ti tak nebudu říkat.“

Chvíli mlčeli a pak Relkin znovu promluvil.

„Viděl jsem věci, strašlivé věci.“

„Byl jsi v Mirchazu,“ řekla. „Co ti udělala, mladý muži, ta unavená stará stvoření, scvrklá a krutá?“

„Vzali mě k elfím lordům. Mnoho jsem se naučil, paní.

Poznal jsem starodávnou magii. Viděl jsem povstat Velkého, Novou bytost, která byla otrokem lordů Hry. Deset tisíc, spojených jako včely v úlu, paní. A nyní jsou jedním.

Cítil jsem v sobě jeho moc a nedokážu na ten pocit zapomenout, paní, i když jsem se snažil. Modlil jsem se,

abych zapomněl a byl zapomenut. Ale nedokážu zapomenout, ať se snažím, jak chci.“

„Je to těžké, Relkine, když je mysl vystavena obrovské moci vysoké magie a není na ten zážitek připravená. Bez výcviku a ukázněnosti získané lety práce není možné tuto moc ovládat ani ji podle své vůle povolat, leda jen výjimečnými prostředky. Taková moc může mladou mysl poškodit, nebo dokonce i zničit.“

„Milerád vám věřím, paní. A máte pravdu. Nemůžu tu moc používat, nemůžu ji dokonce ani přivolat. Dneska v noci jsem to zkusil. Chtěl jsem vstoupit do myšlenek lidí v Křížové trojce. Myslel jsem si, že bych s nimi možná mohl promluvit v jejich myslích tak, jak jste vy promluvila v mé mysli ke mně.“

„Dostat se k tobě bylo vždycky snadné, Relkine. Vím, že nejvyšší museli určit tvou cestu.“

„Ale paní, nemůžu tu moc použít. Nedokázal jsem ji přimět udělat to, co jsem chtěl.“

„Bez výcviku v tomto umění nedokážeš nic.“

„Ale já jsem tu moc cítil a viděl věci, tak fantastické věci, že byste při té představě mohla zešílet. Viděl jsem světy, celé světy, stvořené pro potěšení herních lordů. V

jednom jsem žil a jeho duch mne svedl.“

Relkin se na okamžik odmlčel, neboť pokaždé, když si vzpomněl na krásnou Ferlu v Pulkově jeskyni, myšlenky se

mu rozběhly. To vše však bylo pryč, dávno ztracené v slzách.

„Cítím, jak mne ta moc vábí, paní, a bojím se jí. Viděl jsem toho příliš a nedokážu zapomenout.“

„Zakusil jsi hodně, mladý muži.“

Vskutku, pomyslela si, celý život strávil ve válce nebo přípravami na válku, a to teprve nyní dorůstal v muže. Co víc po něm ještě mohli chtít? Ať se mu to líbí, nebo ne, naverbovali ho do boje, který probíhal na samotné sféře osudu.

„Ale Pani cítil jsem v sobě sílu Nové bytosti. Já, Relkin, sirotek, jenom obyčejný dragonýr. Náhle jsem si připadal jako bůh. Přišel jsem k mohutným městským branám, položil ruce a udeřil. Rozletěly se vedví, a tak město padlo do rukou otrokům.“

„Mirchaz už není.“ Svět se změnil, jejich krutá hra skončila a za to byla Lessis vděčná.

„Je to něco nového, paní, zrodil se tam obr a jsem si jistý, že se opět setkáme.“

Lessis si povzdechla. Ribela potvrdila, že když Mirchaz padl, stalo se tam něco podivného a hrůzostrašného, ale kromě toho prozradila jen málo. Lessis měla za to, že něco skrývá. Ribela měla svou hrdost.

„Doufám, že se z toho dokážeme poučit.“

„Paní, existují bohové, a pak jiní bohové, falešní bohové.

Řekla jste mi o Sinni a já viděl elfi lordy. Oni nebyli bohy,

ale přáli si jimi být. Byli zkažení a krutí. Já jsem byl ludo Faex. Byl jsem…“ Položil si ruku na čelo a opřel se o zeď, náhle příliš vyčerpaný, než aby mluvil.

Drak je sledoval obrovskýma černožlutýma očima.

Bazila halil oblak únavy. Namáhavě se nadechoval a vydechoval vzduch z obrovských plic. Na to, aby hloubal nad podivnými věcmi, ke kterým došlo v Mirchazu, mu nezbývala energie.

„Důvěřuj Matce, Relkine, ona tě podpoří.“

„Zkusím to, paní. Ale svět není takový, za jaký jsem ho měl. Je jako jeviště, za kterým se tyčí jiný svět, a naše činy neřídíme jen my sami. Za provázky tahají jiné síly a my jsme jen loutky. Tihle bozi a polobozi mě matou, paní, a přál bych si, abych zrovna já nebyl ten, kdo musí tohle všechno snášet.“

„Skutečnost je taková, Relkine, že ty umíš přežít. Přežil jsi vulkán…“

„Přežil jsem nového boha, toho, který se zrodil v Mirchazu.“

„Při Ruce, neměli bychom o bozích mluvit tak lehkovážně, Relkine. Nebyl to bůh, a Sinni také nejsou bohové.“ „Ti Sinni jsou přátelé?“

„Ano, ale stejně jako my i oni jsou v Matčině ruce, protože my všichni jsme její děti. Sinni, elfové z dávných časů, dokonce i strašliví čarodějové z Rudého eónu, všichni

jsou potomci primárních sil světa, všechny vychovala matka. V tom jsme si podobní, my všichni žijící tvorové.“

„Měli jsme i otce!“ mumlavě zaprotestoval Relkin, jako to dělával zhruba od devíti let, když přestával věřit příběhům, které jim čítávali ve škole.

„To skutečně ano, ale otcovský cit není vždy tak silný jako mateřský. Někdy je silný, jindy slabý. To vše je přirozené a můžeme v tom vidět Ruku.“

A není to ve tvém případě očividné, dítě? Sirotek v takovéhle vesnici.

„Důvěřuj Matce, Relkine. Ještě si o tom promluvíme.

Pokud si to přeješ, měl bys dostat výcvik. Je to drahocenné a vzácné nadání.“

„Paní, já se těch čarodějnických sil, které cítím, bojím.

Někdy se v mé mysli vznášejí jako duchové. Přál bych si být zase obyčejný dragonýr,“

„Toto přání ti nebude splněno, Relkine.“

Zazněl tupý řev rohů a skřeti bubny zaduněly hlasitěji.

„Přicházejí.“

Drak se unaveně vyškrábal na nohy. „Jsssme připravení.“

KAPITOLA 21

Zaujali postavení před hostincem. Nyní už měli méně než třicet mužů a jen hrstku draků, z nichž většina byla na tuto práci příliš stará. Bojovali však po boku Zlomeného Palcáta, který měl na starosti střed obranné linie. Skřeti jej nyní již znali, stejně jako sílu jeho hrůzostrašného meče, a aby se mu odvážili postavit, museli se nalévat spoustou tmavého pití.

Přesto však navzdory mrtvým tělům, která hustě pokrývala ulici, přicházeli, jejich rohy monotónně řvaly a bubny hřměly.

Bazil sledoval přicházejícího nepřítele očima zarudlýma kouřem a vyčerpáním. Unavené paže ho bolely, ale meč se v jeho ruce stále chvěl očekáváním. Jak jen meč toto práci miloval. Byla to neobyčejná zbraň, obývaná vlastním vražedným duchem. Bazil jej mnohokrát cítil, když se probudil k práci. Neobyčejný, ale smrtící, dokonce ještě víc

než jeho první meč, skvělý Piocar, o který přišel kdysi dávno v Tummuz Orgmeen.

Jen ať přijdou!

Relkin měl připravených dvacet šipek, které vyrobil zkrácením dlouhých skřetích šípů a upravil je, aby zapadly do jeho cunfshonské kuše. Vyčkával na kraji barikády, ukrytý za převráceným stolem, opřeným o hromadu polámaných židlí, a těžký dřevěný sloup. Skřeti postupovali vpřed s tvářemi zkřivenými šílenstvím a hulákali válečný pokřik. Za nimi se hrozivě rýsovali bewkové.

Relkin pečlivě zamířil a nejbližšímu skřetovi prostřelil krk. Ten se začal dusit a padl na kolena. Kolem barikády se míhaly a blýskaly šípy, jak skřeti lučištníci z povzdálí zasypali obránce dalším deštěm střel. Jeden z mužů se s pronikavým výkřikem odpotácel z barikády. Klesl na kolena.

Přichvátaly ženy a pomohly mu dostat se pryč. Z ramene mu trčel šíp.

Bewkové za chůze vrčivě řvali a nyní za nimi Relkin uviděl jezdce, kteří troubili a poháněli hordy před sebou.

Vždy tomu tak bylo - těmto děsivým praporům veleli lidé, kteří se zaprodali nepříteli. Takové muže nenáviděl ze všeho nejvíc. Pozorně zamířil, ale kouř byl hustý, a když se v domě naproti zřítil trám, rozvířil se ještě výš. Znovu začalo pršet a déšť hasil ohně, ale zároveň se zvedala ohromná mračna páry a dýmu.

Bewkové dupali mezi ječícími skřety vpřed. Relkin do nich vystřílel šipky a snažil se zasáhnout oči, ale minul.

Bewkové, kterým ze silné kůže na lebkách trčely šípy, postupovali dál vpřed a pustili se do barikády. Relkin použil poslední šipky na obrovskou nestvůru, která se oháněla obouručním mečem téměř tak velkým jako dračí meč. Zdálo se, že bewk si šipek vůbec nevšímá. Relkin se protáhl mezi nohama stolu, zatímco velký meč ťal a projel stolem přesně uprostřed.

Bylo to těsné, moc těsné. Relkin se převalil, postavil a byl téměř rozdrcen, když další dračice, velká stará Essa, bodla po bewkovi kopím.

Essa byla stará a neměla vojenský výcvik. Hbitý netvor se výpadu vyhnul a Essa ztratila rovnováhu, narazila do barikády, klopýtla a padla na kolena. Bewk neváhal a ťal ji mečem. Se zaječením se zkroutila, vyrazila pryč a z krku jí stříkala krev. Po několika krocích se zhroutila.

Bazil měl plné ruce práce se dvěma bewky, z nichž jeden se téměř prodral barikádou. Bazil se po obou neustále střídavě oháněl mečem, ale bewkové byli prohnaní a rychlí a jeho úderům se vyhýbali.

Bewk, který zabil Essu, se prohnal zbytky barikády a muži se na něj vrhli a při zuřivém útoku smetli skřety stranou. Netvorův těžký meč však lámal čepele, tříštil štíty a odtínal hlavy, až létaly pryč.

Relkin vklouzl pod rozbitý stůl, proplazil se pod ním a vynořil se za bewkem. Vrazil meč nestvůře hluboko do zad.

Netvor zařval, instinktivně se po něm ohnal loktem a smetl ho. Když se Relkin vyškrábal na nohy, jeden ze skřetů se po něm rozmáchl a vykuchal by ho, kdyby ho Relkin nechytil za zápěstí a nevrazil mu koleno do rozkroku. Relkin do něj vrazil bokem, přehodil si ho přes nohu na rozbitou bednu na dřevo a zalil ho skřetův páchnoucí dech.

Relkin zvedl meč právě včas, aby se ubránil útoku dalšího skřeta. Varovný výkřik ho přiměl se sehnout, zatímco zezadu se po něm ohnal bewk. Ten mlel z posledního, ale obrátil se, aby našel kluka, který mu tak ublížil. Když se Relkin vrhl do úkrytu pod rozbitým stolem, bewkův meč mu usekl podpatek levé boty.

Relkin lezl po čtyřech, zatímco stůl se roztříštil pod bewkovým úderem. Relkin se zpod něj odvalil a vrhl se stranou. Meč jej minul jen o vlásek.

A pak dorazil Thorn, vrazil bewkovi kopí hluboko do hrudi a netvor se konečně s bezmocným vzteklým zachraptěním zhroutil na zem. Kolem se prohnali další lidé a zatlačili skřety zpět za barikádu nebo je na místě pozabíjeli.

Bazil odrazil bewky a jednoho z nich omráčil ranou kladivem, které svíral ve špičce ocasu. Bewk spadl na záda, převalil se a pomalu vstával. Bazil měl dost času vypořádat se s dalším protivníkem, který jej bezprostředně ohrožoval.

Zachytil jeho další úder, švihl Ecatorem dolů a roztříštil mu štít.

Netvor užasle zasténal a vzápětí ho Ecator rozštípl od krku až po rozkrok. Bewk se sesypal na krvavou hromadu.

Bitva se opět přesunula na barikádu. Nezůstalo to tak dlouho. Skřeti se vrátili a pak se začali přesouvat na straně kolem hostince. Prolomili obrannou linii na sever od Tržní ulice a valili se do zbývající části vesnice. Nyní však před hostincem zůstalo jen třiadvacet mužů a ženy z Benarbovy rodiny, které stále vyhlížely z oken a házely dolů na hemžící se skřety kameny.

K oknům vylétly další šípy, a zápalné na doškovou střechu. Ale hostinec Modrý kámen odmítl jen tak snadno shořet a ženy vylévaly vědra vody na všechny šípy, které se zabodly a hořely.

Ve dvoře bojovali sedlák Pigget, dvanáct mužů a starý Zignus, pomalý mosazný drak, který nikdy nebyl dost bystrý, aby ho vzali do legií, se skřety a bewky a drželi je venku. Zignus byl tak silný, že jako zbraň používal vůz bez kol, kterým se oháněl jako obrovskou plácačkou a drtil skřety, bewky a vše, co se mu dostalo do cesty. Jediný problém byl v tom, že on byl pomalý, a skřeti rychlí.

A také to nebyla jediná skupinka obránců. Další se pohybovaly mezi zbořenými domy a zoufale se snažily udržet vstup do uličky nebo třeba jen jednotlivý dům. Dvě

menší barikády stály kolem domku s obecní pumpou, v němž na podlaze leželo mnoho raněných mužů.

Navzdory zoufalé situaci obránci stále bojovali, v naději, že brzy dorazí pomoc. Nyní už musí lidé v Brennansu o bitvě vědět. Už dávno museli ucítit kouř, a pokud by se vyšplhali na Dumův pahorek, viděli by hořící Quosh.

A stále přicházeli další nepřátelé. Skřetů byly stovky, a protože je pohánělo tmavé pití, budou bojovat, dokud nepadnou.

Lessis opět zapřísahala císaře, aby uprchl do bezpečí.

Cesta na západ byla stále volná. Mohli přejít Strakaté kopce a vydat se dolů do Quercu. Tam mohou zorganizovat další odpor.

Pascal Iturgio Densen Asturi, Císař růže, byl zraněný, rozbolavělý a zakrvácený, ale byl rozhodnutý bojovat na smrt. Neodejde.

„Zůstaneme tady v Quosh a nepřítele porazíme!“

Nepřítelovy rohy začaly opět troubit a bubny hřmět.

Další runda tmavého pití, žíznivě hltaná z polních lahví z lidské kůže, dodala skřetům a bewkům ďábelskou energii.

Všichni začali hulákat válečný pokřik a znovu divoce a s řevem zaútočili.

Muži na barikádě se zvedli, aby se jim postavili, a opět se bojovalo vším, meči počínaje a krumpáči konče. Pekelné řinčení se neslo vzhůru k vrcholkům střech a mísilo se s

kouřem z hořící vesnice. Nebylo jisté, jak dlouho dokáží obránci ještě vzdorovat, ale konec určitě nastane brzy.

A pak se ozval jiný zvuk, pronikavý zpěv mohutných hlasů, hřmících společně píseň.

„Ach, být tak v Kenoru, dalekých zelených pastvinách.

Ach, být tak v Kenoru.

„Draci!“ zvedl se pokřik a zaslechli a opakovali ho po celé ulici až k hostinci. Srdce lidí z Quosh zaplála mohutným plamenem a obránci se znovu vrhli do útoku proti nepřítelovým přilbám a štítům.

„Ach, být tak v Kenoru, dalekých zelených pastvinách…“

Poryv větru odvál kouř z hořících trosek a spolu s ním přilétl zřetelný zvuk těžké oceli, zakusující se do mečů a štítů.

Bazil začal řvát slova Kenorské písně. Zingus pochytil nápěv a přidal se k němu chraplavým duněním. Pak všichni v hostinci začali zpívat refrén a ten se nádherně a nebojácně vznesl vysoko nad hřmot bitvy a pach spáleniny.

Z ulice U Pumpy se ozval křik, jekot a pak se několik skřetů vřítilo na tržiště na úprku před těmi, kdo jim byli v patách.

Na tržiště vtrhl Zelený Purpur z Ostrých hor těsně následovaný Alsebrou. Před nimi klopýtal bewk a máchal rukama, jak se pokoušel zrychlit.

„Sto devátý marnerijský dračí je tady!“ zařval Zelený Purpur.

Muži na barikádě hlasitě zajásali, z ulice U Pumpy přilétla odpověď a začali z ní proudit muži z Felli a Mandele Ječmene, ozbrojení vším možným od mečů a kopí až po kosy a cepy, a připojili se k unavené hrstce obránců na barikádě. Boj nabral na síle. Velcí draci mezitím objali Zlomeného Palcáta a naléhali na něj, ať se drží zpátky, protože pomoc je tady. Pak se obrátili a rozběhli k barikádě s hromovým řevem, který rozehnal všechny, co měli všech pět pohromadě.

Malý Jak našel Relkina, jak se opírá o zeď hostince.

Bazil ležel na dvoře a Pessana Benarbová s dalšími dívkami ho polévaly vodou.

„Relkine!“

„Jaku,“ zvedl Relkin oči. „Díky bohům!“

„Curf tě slyšel ve snu, Relkine. Curf a draci. Říkals, že máme přijít do Quosh. Tak jsme tady!“

Relkin vytřeštil oči. Fungovalo to! Dokonce i když

neměl ani ponětí, co dělá, nějak se mu podařilo k nim proniknout. Dolehla na něj ohromující skutečnost.

Přicházel Swane, na jehož prosté tváři zářil široký úsměv. Relkin se zhluboka nadechl.

Situace na barikádě se brzy změnila. Zelený Purpur si vypůjčil Zignusův nápad, popadl rozbitý vůz a jeho pomocí

rozdrtil skupinu bewků. Zbylí se rozptýlili a draci s připravenými meči zaútočili.

Za draky šli muži z Felli, svěží a dychtící po boji. Skřeti nevydrželi a dali se na útěk, a bewkové se nemotorně hnali za nimi. Jejich lidští velitelé jim nedokázali v úprku nijak zabránit, dokonce ani když je mrskali biči a oháněli se po nich meči.

„Vypadá to jako zázrak,“ řekl Thorn, který se na okamžik zastavil vedle nich, zatímco nad rozbořenou vesnici stoupal další dým.

„Při Matčině ruce, byli jsme svědky úžasné věci.“ Lessis se podívala směrem k Relkinovi a malému Jakovi.

„Císař měl pravdu, když chtěl zůstat tady!“ Thorn se vzdorně podíval na čarodějku. Lessis mu pohled opětovala s neutrálním výrazem ve tváři.

„Zdá se, že ano,“ řekla, neschopná přimět se k většímu nadšení.

„Zůstali jsme tady a zadrželi je, a tihle draci sem nějak dorazili v pravý čas.“

Lessis sklouzla pohledem přes ulici, kde viděla Relkina stát a naslouchat nadšenému breptání malého Jaka, dalšího dragonýra, kterého velice dobře znala. Pak se k nim připojil třetí a přicházeli další, zatímco obrovští draci se hnali ulicí za nepřítelem, který nyní ustupoval kolem kouřících trosek Býka a křoví k travnatému pásu.

Relkin něco ucítil a zvedl hlavu. Na okamžik se jejich pohledy setkaly.

Lessis si v duchu poznamenala, že Relkina se nikdo nevyptával na to, k čemu došlo v Mirchazu. Chlapec prošel Země děsu a kráčel nejtajemnějšími místy světa. Ribela měla dohlédnout na to, aby jej vyslechli nejschopnější vyšetřovatelé Tajného úřadu. Avšak pokud šlo o to, co se s ní stalo při její astrální projekci, chovala se Ribela divně.

Kdykoli padlo Relkinovo jméno, měnila téma a zdálo se, že je jí nepříjemné téma dragonýrů obecně. O Ribele jste mohli s jistotou říct jen to, že je záhadná. Lessis se starší čarodějkou sloužila po celý svůj nesmírně dlouhý život, ale nikdy zcela nepronikla oponou, za kterou se Královna myší ukrývala. Ať šlo o cokoli, toto zvláštní opomenutí v záležitosti dragonýra bude třeba napravit, a to brzy.

Vypadalo to, že se stalo něco velice podivného.

Z hustého dýmu, který vířil v Tržní ulici, se vynořila velká zelená dračice Alsebra, která si přes rameno nesla zakrvácený meč.

„Zdravím vásss, paní Lesssisss,“ řekla dračice.

„Ráda tě potkávám, mocná Alsebro. Dorazili jste právě včas.“

„Chcete říct ssskoro pozdě. Když jsssme byli ve Felli, ucítili jsssme kouř. Všichni lidé přišli sss námi. Právě čissstí druhý konec vesssnice.“

„Byla to výborná práce, skvěle. Našemu nepříteli se plán téměř vydařil, ale díky vaší pomoci jsme mu jej překazili.“

Přišel k nim Jak a pátral po šrámech nebo poškození joboquinu.

„Všechno je v pořádku, nemám ani škrábnutí,“ zasyčela Alsebra.

„Co tam dole dělají?“ Lessis kývla směrem k zakouřené ulici.

„Jestli mají trochu rozumu, tak utíkají.“ „To jistě ano.“

Lessis si promnula bradu. „Řekni mi, Alsebro, proč jste všichni společně opustili tábor a přišli sem?“

„To je prosssté,“ odpověděla Alsebra, obrátila se a ukázala na Relkina, který stál opodál se Swanem, Manuelem a dalším chlapcem, jehož Lessis neznala.

„Všem ssse nám zdálo o Relkinovi. Ten hlupák Curf řekl, že ssslyšel, jak mu Relkin povídá, abychom přišli do Quosh. Protože jsssme všichni měli podobný sssen, rozhodli jsssme ssse raději přijít.“

Lessis to otřáslo. Sice to očekávala, ale slyšet to přímo z dračí tlamy bylo přesto ohromující.

Kapitola 22

O několik hodin později velitel Geilen a muži. kterým velel, vpochodovali pod zamračenou šedou oblohou do doutnajících trosek Quosh a našli obránce, jak se ze všech sil snaží postarat o raněné, připravit mrtvé k pohřbu a začít odklízet trosky před tím, než se dají do obnovy vesnice.

Draci ze 109. oddílu s nimi nebyli, neboť se s velkou skupinou mužů z Brennansu, která se objevila asi hodinu po svítání, pustili do pronásledování nepřítele. Do vesnice dorazila zpráva, že v Ostružinovém lese chytili několik nových trolů, které jejich páni očividně opustili. Teď, když

vliv tmavého pití vyprchal, byli údajně poměrně poddajní.

Císař růže byl v Quosh, omotaný obvazy, ale stále dost silný na to, aby seděl v křesle na chodníku před hostincem Modrý kámen a přijímal lidi jako velitele Geilena. Po císařově boku stál strážce, sám ovázaný mnoha obvazy.

Geilen poděkoval své šťastné hvězdě, že poslechl zprávu, kterou mu sova přinesla.

„Vaše Veličenstvo, když jsme dostali zprávu, přišli jsme, jak nejrychleji to šlo. Dokonce i když to byla trochu neobvyklá zpráva.“

Císař se zasmál.

„Já vím, já vím, ale někdy jsou tyhle magické záležitosti nutné, ne? Ale je zatraceně dobře, že jste dorazili. Chci, abyste vzal své muže a zamířil přímo do kopců. Naživu zůstalo pár stovek skřetů a několik těch nových tvorů, kterým říkají bewkové. Draci je teď pronásledují.“

„Samozřejmě, Vaše Veličenstvo. Potřebujeme jen pár minut, abychom napojili koně, a vyrazíme.“

„Musíte jít co nejrychleji. Vím, že vaši muži jsou unavení, ale v sázce jsou životy. Nechceme, aby nám po kopcích pobíhaly tlupy skřetů.“

Geilen přikývl. Byla to pravda. Skřeti byli od přírody zlí a snadno získávali závislost na tmavém pití, pod jehož

vlivem měli sklony k zabíjení. Velitel poodstoupil a uklonil se. Císař si zjevně nepřál, aby se na jeho vznešenou osobu plýtvalo soucitem. Na zranění se neměl brát ohled.

„Musela to být pekelná bitva,“ řekl Geilen, když se narovnal a přejel pohledem spálené trosky podél Tržní ulice, ze kterých k nebi ještě stoupal dým. Kouř a výpary stále plnily ulice, spolu se skupinami lidí s nosítky. Těla pokládali na dvůr hostince. Leželo tam nejméně osmdesát mužů, a spolu s nimi více než tucet žen a čtrnáct dětí, z nichž

nejmenší byl šestiletý Inky Peltwine.

„Přesně tak, veliteli. A lidé v této vesnici si vysloužili nehynoucí úctu všech obyvatel zemí Říše růže. Minulu noc se zde projevila taková udatnost a hrdinství, že se o nich bude navěky zpívat v písních a hrdinských příbězích.“

„Vaše Veličenstvo, rád bych vám poblahopřál k vítězství. Lidé, kteří ctí svobodu a spravedlnost, si tuto bitvu budou navždy pamatovat.“

„Tady Thorn pro vaše muže sežene nějaké jídlo. Myslím, že teď asi hasí žízeň.“

Právě to Geilenovi muži skutečně u pumpy dělali. Měli za sebou čtrnáctimílový rychlý pochod. Většina z nich strčila hlavu pod vodu, naplnila si přilbu a chrstla ji na sebe.

Koně byli zjevně nesví. Napili se, ale pach krve a draků je zneklidňoval.

Muži se brzy sešli na tržišti a společně pojídali z velkých věder ovesnou kaši, kterou jim přinesli z hostince.

Geilen zvedl hrnek horkého kalutu a připil na císaře.

Muži mu hlasitě odpřisáhli věrnost. Pak Geilen připil na vesnici Quosh. Císaře to zjevně potěšilo. Hlasitě se připojil a jeho strážce mu pomohl vstát. Při pohledu na něj se muži dali do pochvalného křiku.

Nakonec hluk vylákal z hostince ženu. Ve chvíli, kdy Geilen štíhlou postavu v šedých šatech zahlédl, věděl, že je to čarodějka. Fascinován od ní nemohl odtrhnout oči. Tato bytost poslala sovu, tohle byla legendární čarodějka, která stála v pozadí říšského trůnu a radila císařům.

Lessis vycítila Geilenův zájem. Znala výrazy lidí, uchvácených světem magie. Zachytila jeho pohled a omámila ho úsměvem a jednoduchým kouzlem, pak se poklonila císaři a klidně se začala vyptávat, jak se cítí.

Pascal se ve skutečnosti musel posadit. Stát bylo příliš namáhavé. Bolest z rány nad bokem by se bezesporu dala označit jako spalující.

„Myslím, že je mi právě tak dobře, abych si sedl,“ řekl.

„Dragonýr chválil vaši statečnost, Vaše Veličenstvo.“

„Ten chlapec je velice zručný. Uvažoval jsem, jestli by dragonýři, kteří dokončí službu v legiích, neměli získat nějaké stipendium. Měli by nastoupit na lékařskou fakultu.“

Lessis si představila, jak by lékařskou fakultu tento návrh z Andiquantu pobouřil. Trvalo mnoho let, než lékař získal právo praktikovat medicínu. Jak by se jim líbilo, kdyby mezi nimi pracovali dragonýři, kteří právě přišli z bitevního pole? Moc ne, usoudila. Změnila téma.

„Bylo Vaše Veličenstvo informováno, že jsme chytili pár těch nových tvorů?“

„Ano.“

„Měli bychom je pečlivě prozkoumat. Bude-li to možné, nesmíme je zabít.“

„Je to těžké, když vezmeme v úvahu masakr, který tady způsobili, ale necháme je naživu stejně jako lidi, které jsme zajali. Budou mít řádný soud, po kterém je, jak očekávám, pověsí.“ Císař se na ni ostře podíval, jako by ji vyzýval, ať se jen odváží něco namítat.

„Věřím, že budou nejdřív pečlivě vyslechnuti,“ řekla jen.

„Od takových lidí se vždy dají získat informace. Pronikli mezi naše nepřátele hlouběji, než se nám kdy podaří.“

„Samozřejmě. A pak budou viset. Lidé jiný rozsudek nepřijmou.“

Lessis pokrčila rameny. „Nic jiného bych nečekala.

Takoví lidé se obrátili ke zbytku lidstva zády. Nemohou očekávat žádné milosrdenství.“

„Nuže, paní, dokázali jsme to!“ prohlásil Pascal náhle prudce.

Chtěl, co mu patří.

„Ano, Vaše Veličenstvo. Dokázali.“ Hluboce se mu poklonila.

Geilen na ni dál zíral, vychutnával si přítomnost legendy a divil se císařovu lehce zuřivému tónu.

„Dobrá práce, veliteli,“ řekla. „Jakmile vás našel, dorazili jste brzy.“

„On?“ Geilena polekalo, když ho oslovila. „Myslíte toho, ptáka, tu sovu?“

„Samozřejmě. Koho jiného?“

Geilen ztěžka polkl. „Ano, ovšem.“

„Děkuji vám, že jste navzdory zvláštnímu poslovi přišli tak rychle. Nebyl moc divoký?“

„Kéž bychom postupovali rychleji a byli zde dřív, než

boj skončil.“

„Draci dorazili včas. Měli zvláštní sen a zareagovali na něj.“

Geilen našpulil rty. Sen? Geilen ani nevěděl, že wyverny vůbec sní. Celou cestu údolím z Felli slyšeli vyprávět o 109.

marnerijském dračím, který tamtudy prošel před nimi.

Tehdy se Geilenovi ulevilo, že správně odhadl, kam draci míří. Nařídil svým mužům zrychlit. Než dorazili do Mandele Ječmene, ucítili kouř. To už se skutečně hnali a Geilen věděl, že udělal správně, když poslechl zprávu, kterou sova přinesla.

„V táboře jsme se o tom poprvé dozvěděli, když se draci prostě sebrali a zmizeli. Jakmile jsme to zjistili, měli jsme strašnou starost.“

„Pro nás všechny to byly dvě velice zvláštní noci. V

Ersoi byly už několik dní aktivní poměrně početné nepřátelské jednotky, ale nic z toho neproniklo ven.“

„Ach.“ Geilen si náhle dokázal představit rozsáhlé vyšetřování, kterému bude nevyhnutelně čelit. Jako velitel Křížové trojky byl za Ersoiské hory do určité míry odpovědný.

„Mohu vás ujistit, že do Křížové trojky se nám o tom nic nedoneslo. Kdyby ano, ihned bychom vyrazili z tábora a pustili se za nimi. Víte, v Křížové trojce toho není moc co na práci.“

„Jsem si jistá, že byste po nich šli,“ řekla.

Velitel dopil svůj kalut. Bylo na čase odejít.

Uklonil se, přešel doprostřed tržiště, nasedl na koně a odvedl muže a draky Tržní ulicí do mračen páry a kouře.

Přiznával to skutečně nerad, ale v nitru se chvěl. Setkal se s císařem i jeho zkrocenou čarodějkou! On, starý Jod Geilen,

který je u konce své kariéry a nikdy nedosáhne vyšší hodnosti než velitel. Mluvil s císařem a pak s tou podivnou čarodějkou. Vypadala tak všedně, tak obyčejně, jako bledá unavená žena, která by klidně mohla být pradlenou. Neměla žádné ozdoby, jen jednoduchý prsten na prstě. Při Ruce, nevypadala na víc než padesát, ale říkalo se, že je stovky let stará. Geilen se znovu zachvěl.

Když se z dýmu vynořily obrovské postavy, prudce zvedl hlavu. Dva draci poháněli skupinu pěti podivných bytostí. Tihle trolové vypadali prazvláštně, měli zarostlá těla podobná medvědím a obrovské hlavy s prasečími obličeji.

Byli odzbrojení a zápěstí měli svázaná za zády. Geilen za nimi zíral a přemítal, co jsou zač a jak byli vytvořeni.

Pochodující muži z Křížové trojky udělali přicházejícím drakům a jejich zajatcům místo. Mezi muži se toho o nových tvorech hodně povídalo. Draci z Křížové trojky syčivě pozdravili dvojici, která bewky vedla - mladého mosazného Chuma a zeleného Gryfa.

Pak muži prošli kolem dýmajících trosek domů podél Brennanské cesty, vyšli na občinu a zamířili k Ostružinovému lesu.

Na pivovarském dvoře mezitím Bazil hlasitě syčel, když

mu Relkin ošetřoval zranění. V pahýlu levého křídla měl zabodnutý šíp a jeho vyříznutí bolelo jako ďas. Pahýl tvořil mohutný pletenec svalů, pro wyvernu postradatelný, umístěný pod lopatkou, a bylo to citlivé místo.

Vrata náhle zaplnili draci a po nich bewkové. Bazil zavrčel a sáhl po meči.

„Hej!“ Relkin uskočil a málem ztratil rovnováhu.

Bazil se zvedal na nohy a chystal se tasit Ecator, když se mu Relkin vyšplhal na rameno.

„Bazi, to jsou zajatci. Nemůžeš je zabít.“ „Zajatci,“

zavrčel drak.

Objevili se Gryf a Churn. Za nimi stáli Rakama s Howtem.

„Chytili jsssme pár těchhle věcí. Čarodějka je chce,“ řekl Gryf.

Bazil si odfrkl. „K čemu?“

„Nevím,“ odpověděl Churn. „Raději bych je zabil.“

Bazil se náhle zasmál.

„Co je tu k sssmíchu?“ zeptal se Gryf ostře. Pokud šlo o Zlomeného Palcáta, byl Gryf stále trochu citlivý.

„Zelený Purpur bude chtít alessspoň jednoho z nich sssníssst.“

Dokonce i Gryfa ta představa pobavila.

KAPITOLA 23

V době, kdy 109. marnerijský dračí vyrazil zpět do Křížové trojky, měli už o léčce a následující bitvě o Quosh jasnější představu. Nepřátelské oddíly se skutečně vylodily na pobřeží Ersoi. Vojáci našli ovčáka, osamělého chlapíka z nejjižnější části pohoří, který viděl čluny vyslané ze dvou lodí, kotvících za hranicí příboje.

Tyto lodě už byly v centru zájmu probíhajícího pátrání císařské flotily. Ptáci létali po Říši růže sem a tam a nosili zprávy. Fregaty a šalupy ze všech argonathských přístavů vyplouvaly na moře vetřelce pronásledovat.

S většinou nájezdníků se už vypořádali, i když z Capbernské trhliny vedly do Ersoi nějaké stopy, které Pawlerovi bratři se psy nějakou dobu sledovali a pak ztratili.

Na kopce byly postaveny hlídky a všem ovčákům, dřevorubcům a všem ostatním, kteří pracovali na odlehlých místech, poslali varování.

Skupina lékařů povolaných z Kadeinu zatím zkoumala, pitvala a vědecky popisovala mrtvé a zajaté bewky.

Pracovali pod Lessisiným bdělým dohledem, zatímco dva písaři a malíř z Úřadu pro říšské záležitosti dělali poznámky a pořizovali kresby.

Nevyhnutelnou žádost Zeleného Purpura, aby jednu z těch věcí opekli a snědli, čarodějka zdráhavé odmítla, neboť podle ní bude třeba všechny bewky vyslechnout a vědecky prozkoumat. Bylo nutné zjistit, jak jsou monstra silná, rychlá a inteligentní, aby mohla být podniknuta přiměřená protiopatření. Velmi litovala, že nemůže jednoho obětovat ve prospěch dračího jídelníčku, a slíbila, že najde nějakou vhodnou náhradu.

Zajaté muže, kterých bylo celkem jedenáct, poslali se stráží do Marneri k zevrubnému výslechu. Lessis vyslala do Marneri ptáky se zprávami, které měly být odeslány do Andiquantu. Nařídila čarodějkám z Tajného úřadu Bell a Seleře, aby neprodleně odjely do Marneri a ujaly se výslechu zajatých mužů. Jejich úkolem bylo zjistit od nich všechno, co se dá. Pak budou postaveni před soud.

Lessis chtěla těmto mužům také položit určité otázky, jako například čím bylo způsobeno to neobyčejně jasné světlo, které ozářilo místo přepadení a oslepilo císařskou stráž. Tam se projevila moc, kterou nikdy předtím na Ryetelthu nespatřila.

A pokud to byl, jak měla podezření, nový nepřítel, pak udeřil se značnou zručností. Byl to pohotový a dobře vymyšlený pokus, jak připravit Říši růže o hlavu, a nezdařil se jen velice těsně, těsněji, než se Lessis líbilo. Ztroskotal jen díky tomu, že měli štěstí a narazili na draka a dragonýra.

A kdyby nepřítel uspěl, co pak? Boje, které by následovaly, by říší otřásly. Nástupnictví bylo stále otázkou diskuzí. V

tomto okamžiku se v rodu Asturi nenacházel žádný vhodný kandidát. Císařův bratranec Keffad vypadal slibně, ale bylo mu jen devět let. Příliš mladý, než aby z něj mohl být úspěšný císař. Také zde byl problémový Furnido, Pascalův nevlastní bratr, který si už léta stěžoval, že jej při nároku na císařský trůn nespravedlivě přeskočili. Kolem Furnida kroužila nesourodá skupina rebelů a možných intrikánů.

Lessis uvažovala, co se už mohlo začít v Cunfshonu a Andiquantu dít. Skutečnost, že Pascal přežil, by všechno samozřejmě utišila. Nicméně bylo možné, že celá tahle příšerná událost může vyústit v něco dobrého, pokud odhalí nějaké hnutí uvnitř Asturiů nebo příbuzných rodů.

Tyto jemnější detaily celé situace 109. marnerijský dračí nezajímaly. Oddíl se vrátil do Křížové trojky a draci odpočívali, zatímco dragonýři pečovali o jejich zranění, šrámy a celou výstroj.

První přehlídka před rozhněvaným dračím vůdcem Cuzem nebyla právě příjemná, ale Cuzo obdržel několik zpráv od velitele Geilena a čarodějky Lessis v tom smyslu,

že 109. dračí reagoval na „zvláštní rozkazy“ a v kritické situaci si vedl výtečně.

Ke skutečnosti, že porušili spoustu pravidel legií - tím, že násilím pronikli z tábora a odešli bez povolení, a navíc ještě ozbrojení, se vlastně vzbouřili - se nebude přihlížet.

„A co přesně to bylo za zvláštní rozkazy, dragonýre Relkine?“

„To nesmím říct, pane. Bylo mi řečeno, ať vám povím, že se na to musíte zeptat kapitána Keseptona.“

Cuzo to vše nesl velice nelibě, protože pokud šlo o pravidla, byl pedant. Vykračoval si kolem nich, usilovně hledal sebemenší součást výstroje, která nebyla na svém místě, nevypadala správně nebo se dostatečně neblýskala.

Malému Jakovi umyl hlavu kvůli několika cákancům bláta, které bylo vidět na Alsebřině joboquinu. Curfovi se vedlo stejně, pokud šlo o boty.

Když Cuzo dorazil k Bazilovi a Relkinovi, snažil se nějaký nedostatek najít zvlášť usilovně. Drak měl spoustu nových obvazů a stehů. Obvazy si Cuzo pečlivě prohlédl, aby se přesvědčil, že jsou čisté, a zároveň vyjádřil nespokojenost s tím, že nejcennější drak jednotky utrpěl taková zranění. Relkin se nicméně už dávno naučil, že když

chcete přežít hněv dračího vůdce, je základem věnovat výstroji až fanatickou pozornost. Vše bylo v pořádku, takže se Cuzo znechuceně přesunul dál a seřval Rakamu kvůli

stavu kovového filigránu na až příliš ozdobné pochvě Gryfova meče.

Nakonec Cuzo přestal slídit řadami jednotky, postavil se před ně a promluvil.

„Všechny vás doporučili na Bojovou hvězdu a medaili za podíl v bitvě. Blahopřeji vám! Už tomu říkají bitva o Quosh. Císařská medaile! Takže to bude něco opravdu extra.“

Draci tiše klapli čelistmi. Dragonýři se dmuli pýchou, zvláště nováčci, protože toto byl důkaz, že ve slavném 109.

dračím prošli křtem ohněm.

„Když jsem se k této jednotce připojil, varovali mne, že 109. má sklony vrhat se do boje. Teď vidím, že měli pravdu, a jsem na vás pyšný, zatraceně pyšný.“

Cuzo byl navzdory svým slovům zjevně stále rozzuřený, zčásti proto, že o boj přišel, a zčásti kvůli porušení kázně.

„Nicméně máme stále stejné rozkazy jako před tímto nečekaným dobrodružstvím. Brzy vyrazíme do Marneri, pár dní tam zůstaneme a pak se přeplavíme do Kadeinu. A poté nejspíš zamíříme na zimu k Axoxu.“

Při té představě se dragonýři zachvěli jako jeden muž.

Dokonce i draci přikyvovali trochu s obavami. V těch chladných horách na západě bude řádit krutý vítr.

Po přehlídce však drakům sdělili, že jako pozornost od paní Lessis dostanou obrovský masový závin a s ním dva

sudy dobrého piva. Draci značně pookřáli a zvesela se přesunuli do Dračího domu na večeři.

Tam jim rozdali obrovské kusy závinu a k tomu porce nudlí zalitých spoustou akhy, nejoblíbenější omáčky vyráběné z pepře, česneku a cibule. Narazili sudy a víno pěnivě stékalo do džbánů. Draci se nikdy necítili šťastnější.

Relkin se vrátil do stání a začal shromažďovat výstroj.

Sepisoval si seznam věcí, které si bude muset v Marneri sehnat.

Právě začal, když Curf strčil závěsem hlavu dovnitř.

„Relkine, máš chvíli?“

Od chvíle, kdy bitva skončila, se s ním Curf snažil promluvit si mezi čtyřma očima. Relkin se tomu pokoušel vyhnout.

„Jistě.“

Curf kývl ke svitku, na který Relkin psal. „Děláš si seznam zimního vybavení?“ „Uhodls. Ty už svůj máš?“

„Jak Cuzo rozkázal. Všechno včetně tří párů vlněných kamaší a vlněných ponožek. Myslíš, že tam opravdu bude taková zima?“

Relkin zvedl hlavu. „Děláš si legraci, Curfe?“

„Ne.“

„Bude tam větší zima, než si dovedeš představit. Jednu zimu jsme sloužili v pevnosti Kenor na okraji Ganu. Tam byla zima. Občas jsem nosil dva pláště najednou, a stejně jsem při každé hlídce napůl zmrzl. V pevnosti Kenor je

zima, ale my budeme mnohem dál na sever v pohoří Bílé kosti. Víš, proč mu tak říkají?“

„Má to něco společného s kostmi ztracených poutníků?“

Curf byl vždycky takový romantik.

„Ano, taková je legenda, ale ve skutečnosti je to proto, že jsou věčně pokryté sněhem. Je tam pořád mráz, a v zimě je to tam jako v ledových krajích.“

„Brr, zdá se, že až budeme v Marneri, měl bych si raději všechno sbalit dvakrát.“

„Jo, to udělej.“

Relkin si zapsal „vlněné kamaše navíc, vlněné ponožky navíc, koupit dobré rukavice“.

„Ehm, Relkine, chtěl jsem se tě zeptat na ten sen, a tak.“

Relkin zabručel. Věděl, že to přijde, ale přesto z toho neměl radost. „Jo?“

„Ten sen byl tak živý, Relkine, viděl jsem tě právě tak dobře jako teď. Prostě ses tam vznášel a mluvil a znělo to, jako bys byl hodně malý a daleko. Ale rozuměl jsem ti zřetelně.“

„Jo.“ Relkin se tvářil neutrálně.

„Určitě jsem tě slyšel, ale ty jsi byl v Quosh, a já tady v táboře.“

„Jo.“

„Takže?“

Relkin chvíli mlčel. „Takže co?“

„Jak jsi to udělal? Při Ruce, Relkine, to bylo mocné kouzlo. Jak jsi ten sen udělal?“

Relkin si povzdechl. Na okamžik okusil stejnou únavu, kterou někdy cítil v paní.

„Curfe, poslouchej mě. V životě se občas vyskytnou věci, které nemusíš znát víc, než je naprosto nutné. Tohle je jedna z nich.“

„Je to něco, co ses naučil v elfim městě?“

„Nevím, jestli ,naučil‘ je ten správný popis. Řekněme, že mě to málem zabilo. Je to na mě příliš silné, Curfe. Je to příliš silné pro každého, kdo nemá náležitý výcvik. Než

můžeš tyhle věci bezpečně používat, musíš se toho strašně moc naučit, a já neumím nic.“

Vyznám se jen ve válčení, pomyslel si se stopou hořkosti.

„Jo, ale, no, určitě ses musel něco naučit, jak jinak bys to dokázal? Viděli tě i všichni draci. Dokonce i Zelený Purpur!“

Relkin s obavami naslouchal zvýšenému zájmu v Curfově hlase. Tahle záležitost se mohla vymknout z ruky a začít se měnit v legendu. Věděl, že pak už by nikdy neměl pokoj. Každý, kdo by trpěl nevyléčitelnou nemocí nebo chtěl přeměnit seno na zlato, by přišel za Relkinem z Quosh.

Nemyslel si, že by něčemu takovému dokázal čelit.

„Slyšel jsem to. Podívej,“ - náhle upřel na Curfa zuřivý pohled - „neměl jsem k čertu ani ponětí, co dělám. Prostě

jsme jenom byli v zoufalé situaci; museli jsme se pokusit sehnat rychle pomoc. Jinak bychom všichni umřeli. Takže jsem to zkusil, ale vůbec jsem to neovládal. Ani nedokážu popsat, co jsem udělal.“

Nanejvýš zklamaný Curf smutně sklopil oči. Mohl by se z něj snadno stát jeden z těch nadšenců, co v legiích zkoušeli míchat lektvary a kouzlit.

„Aha, chápu.“

„Kéž bych i já. Ale věř mi, Curfe, lepší je to nevědět.“

Závěs se znovu odhrnul a dovnitř vešel Swane. „Hej, Quoshane! Už jsi to slyšel?“ „Slyšel co?“

„Za dva dny vyrážíme do Marneri. Urychlili plány.“

„Doufejme, že se stihneme připravit.“ „To není všechno.“

Swane se šťastně usmíval. Nic ho netěšilo víc, než když

mohl šířit nejžhavější zvěsti. „No tak, nenech se prosit.“

„U Strážní věže bude přehlídka, na které nám předají medaile. Zdá se, že z toho chtějí udělat nóbl podívanou.“

„Aha.“

„Skvěle! Uvidí nás všechny holky!“

Relkin se Curfovu náhlému nadšení zachmuřeně usmál.

Sledovat Curfa bylo jako sledovat své o několik let mladší já. A pak si vzpomněl na něco, co mu kdysi řekla Lagdalen. Mluvili o paní a o tom, proč je Lagdalen ráda, že opouští službu u čarodějky a vrací se zpět do civilního života.

„Paní už to všechno zažila mnohokrát předtím. Viděla všechno, slyšela všechno, viděla miliony lidí narodit se, stárnout a umírat, a další miliony, které zaujaly jejich místa.

Chce zemřít, Relkine, ale nemůže. Chrání ji nějaká magie, jejíž počátky se táhnou až ke zrodu světa. Říkají, že je jí pět set let, ale já si myslím, že je mnohem starší. Mocná magie, kterou provozuje, je jejím prokletím. S tím nechci nic mít.

Chci prožít obyčejný život, mít děti a zestárnout a nakonec umřít a vrátit se do Matčiny ruky. Tam, ne v čarodějném umění, vládne klid. V tomto učení nalezneš jen drsné podmínky. Za to, co ti dává, požaduje velkou cenu.“

Od toho rána, kdy se s Lagdalen setkal v Marneri krátce poté, co se opožděně, ale přece vrátili z Eiga, zůstávala tato slova v Relkinově mysli. Potvrdila mu to, k čemu se už

rozhodl sám, tedy že život čaroděje není pro něj. Chtěl mít vlasmi statek, žít s Eilsou a Bazilem a mít rodinu. Chtěl všechny ty věci, které ve svém životě nikdy nezažil.

Nechtěl, aby mu tělem proudil modrý oheň, nechtěl nic vědět o kouzelných světech, obývaných svůdnými démony, kteří vám mohli rozervat srdce a pak z vůle svého tvůrce v jediném okamžiku zmizet.

Swane se šklebil od ucha k uchu.

„Quoshan zase zhluboka přemýšlí.“

Relkin se vrátil zpět do reality.

„No, alespoň můžu, to se o některých z nás říct nedá.“

„To musíš mluvit o Rakamovi.“

„Ale ne,“ zasténal Curf.

„Co je to tentokrát?“ zeptal se Relkin, podivně potěšený tím, že si může poslechnout o nejnovějším střetu mezi dvěma paličatými siláky jednotky.

KAPITOLA 24

Byla to malá místnost s podlahou pokrytou tlustým kobercem a s těžkými závěsy, které měly tlumit všechny zvuky. Na jedné stěně visela malá tabule a jediné okno zakrývaly silné závěsy, které bránily slunečnímu světlu proniknout dovnitř.

Jediné osvětlení tak poskytovaly dvě lampy, postavené na stole čarodějek. Relkina vyslýchaly dvě čarodějky, Bell a Selera, bystré ženy, kterým nic neuniklo. Nevypadaly unaveně jako Lessis, právě naopak, přímo z nich sršela energie. Kladly mu nekonečnou řadu otázek a dělaly si poznámky do tlustých knih před sebou. Na konci každého sezení knihy zavřely a uzamkly. Pak Relkinovi zavázaly oči, vyvedly ho z místnosti a pustily v předpokoji blízko centrálního schodiště Strážní věže. Věděl tudíž jen to, že je v pátém poschodí věže, tajemném místě plném mlčenlivých úředníků.

Relkin seděl na tvrdé židli. Už na ní seděl celé dny, od devíti hodin ráno do tří odpoledne, a někdy došlo i na druhé sezení od pěti do sedmi hodin večer. Místnost už ho unavovala, unavovala ho i tvrdá židle, a zvláště pak odpovídání na otázky. Čarodějky byly mazané, neúprosné a vyptávaly se na citlivé věci, o kterých by raději nemluvil.

V

době svého pobytu v divočině jižního Eiga narazil na určité složité citové a romantické záležitosti. Staly se věci, které prostě nedokázal vyjádřit slovy, jež ve skutečnosti stěží dokázal pochopit.

Vypadalo to, že čarodějky jeho pocity ohledně těchto záležitostí nezajímají. Rozhodně s ním chvílemi mluvily arogantním tónem, který naznačoval, že činy dragonýrů jsou z hlediska velkého plánu věcí nezajímavé.

V

tom případě by ho zajímalo, proč poté co došlo k tolika jiným událostem, k čertu musí plýtvat jeho časem vším tím vyptáváním.

Ze všech sil se snažil odpovídat pravdivě, ale občas to bylo obtížné. Zvláště když chtěly slyšet jeho názor na věci jako například magické světy elfích lordů. Jak o tom mohl on, pouhý dragonýr, něco vědět?

„Elfí lordi jsou mrtví,“ opakoval bůhví pokolikáté. „Ty, kteří nezemřeli spolu se svými světy, upálili otroci během povstání. Nevím, jak svoje magické světy vytvářeli.“

„Ale ty jsi ty světy navštívil, Relkine,“ řekla Selera. „Jsi jediný, koho se můžeme vyptávat. Musíš pochopit, že toto je nyní státní tajemství Říše růže. Musíme vědět všechno.“

Povědět jim všechno netrvalo dlouho a Relkin už s celým průběhem dávno ztratil trpělivost. Dnes na něj naléhaly ve věci jeho vztahu s Lumbee, arduskou dívkou, se kterou cestoval hluboko do vnitrozemí. Čarodějka Bell s krásnou upřímnou tváří a hebkými hnědými vlasy byla ta prohnaná. Selera, která byla bledší než pergamen a měla hluboko posazené tmavé oči a jasně rudé rty, si počínala příměji. Selera obvykle vedla rozhovor, ale Bell byla ta, která se zabořila do citlivého místa a začala v něm vrtat.

„Relkine,“ řekla Bell tichým, smrtelně vážným hlasem, „strávil jsi s tou arduskou dívkou několik týdnů sám na člunu.“

„Byl tam Bazil.“

„Ano, byl tam Bazil, ale žádný jiný člověk.“

Jen oni dva a tisíc mil cizího nepřátelského pralesa.

„Ano.“

„Vy dva jste museli přemýšlet o sexuálních aspektech celé situace. Nikdy tě nenapadlo se jí dotknout, obejmout ji nebo třeba políbit na rty?“

Kdysi by možná nad takovou otázkou od krásné ženy zrudl. Ale už ne. Přesto si přál, aby se na to nevyptávala.

„No?“

Upíraly na něj jasné oči, kterým nic neuniklo. Věděl, že nemá smysl těmto vyškoleným čarodějkám z Lessisina řádu lhát.

„A jaký to má význam?“

Bell jeho otázku ignorovala a zavrtala se přímo do citlivého místa. „Tak napadlo?“

„No, ano, když o tom teď mluvíte.“

„Takže ses těmito podněty nechal vést, je to tak?“

Prostě to nemohly nechat být. Chtěly vědět, co dělal, když byli s Lumbee tak dlouho sami. Nic jim do toho nebylo, ale ony tvrdily, že ano.

„A i kdyby ano, tak co!“ vybuchl nakonec.

„Tak nám musíš říct víc. Ardu se od nás velice liší, jsou to jediní lidé s ocasem, kteří kdy existovali.“

„Cože?“

„Musíš nám o Lumbee říct všechno, Relkine.“

„Nemáte právo se na to ptát, byli jsme zamilovaní.“

Selera a Bell se opřely a podívaly na sebe. Selera přikývla a Bell zvedla obočí.

„Ve skutečnosti, Relkine,“ usmála se na něj Selera přátelsky, je proto ještě důležitější, abychom tě vyslechly.

Jestliže se bezocasý muž může zamilovat do ženy s ocasem, a naopak, pak může nastat mnoho možných komplikací, pokud se Ardu dostanou do trvalejšího kontaktu s vnějším světem.“

„Stručně řečeno,“ řekla Bell, je to nezbytné pro další existenci lidu Ardu. Pokud nedokážeme připravit lidi, kteří žijí kolem jejich území, aby je přijímali s respektem, a ne se zažitou nenávistí, čeká Ardu bezútěšná budoucnost. Vyhladí je.“

„Aha,“ řekl Relkin a mysl mu vřela úvahami nad těmito souvislostmi. Na Bell se dalo spolehnout, že ví, jak zatahat za ty správné drátky.

„Budou se na ně dívat jako na zrůdy, bezbožníky, vtělení démonů, a budou zničeni. Musíme je ochránit.“

Mrzutě se připravil na dlouhý výslech o věcech, které považoval za svoje a Lumbeeiny osobní záležitosti a měl za to, že do nich nikomu vůbec nic není. Bylo to nesnesitelné a stále znovu a znovu měl chuť vyskočit, vyběhnout z místnosti a nikdy se nevrátit.

Když bylo pozdě odpoledne po všem, se zavázanýma očima ho vyvedli ze skrytých prostor Tajného úřadu a nechali v předpokoji Císařského správního úřadu. Když mu sňali pásku z očí, uviděl Bell.

„Omlouvám se, Relkine, že se tě musíme vyptávat tak podrobně. Myslím, že je to vůči tobě i vůči tvé krásné Lumbee nespravedlivé, ale základní důvod je stále stejný.

Bylo nám uloženo pečovat o všechny živé tvory na světě a toto nám pomůže postarat se o Ardu.“

Relkin vyrazil z úřadu, seběhl z vyšších pater dolů, vyšel z věže hlavní bránou a rychle zamířil k Dračímu domu.

Uvnitř hrozivě se rýsující masy domova wyvern narazil na známou zamlženou atmosféru, draky vonící potem a sugustem.

Našel Bazila ve vodní nádrži, jak dovádí s Vlokem a Chektorem. Skotačící zvířata, která měla dohromady víc než

osm tun, představovala poněkud větší sousto, než by kdokoli lidské velikosti mohl zvládnout, takže místnost s nádrží byla liduprázdná. Relkin nechal Bazila, ať se baví. Jelikož se drak ze zranění, které utrpěl v Quosh, rychle uzdravil, příliš nevadilo, že si potrhá stehy, a menší přátelská potyčka mu mohla jen prospět. I jeho vyslýchali, ale otázky se týkaly několik let starých událostí v Ourdh.

Čekalo je předvolání k soudu, aby opět svědčili ve starém případu proti Porteu Glavesovi, bývalému veliteli osmého regimentu, ve kterém sloužili. Bazil se vztekal.

„Tenhle drak jim řekl všechno, co potřebovali vědět, před třemi roky. A předtím taky. Kolikrát ještě potřebujou ssslyšet tu ssstejnou věc?“

Bylo to bláznovství, všechno to bylo lidské bláznovství, určené jen k tomu, aby to wyvernu dopálilo. Taky si kvůli tomu bude dragonýr určitě dělat starosti. Oba dva svá svědectví přednesli v předchozích procesech s Porteem Glavesem, a přesto tady byl další.

Zástupci koruny u soudu v Marneri už Relkina předtím podrobili křížovému výslechu a byla to nanejvýš nepříjemná zkušenost. Nyní tím oba budou muset projít znovu.

A k tomu všemu ty neustálé každodenní výslechy ze strany Bell a Selery. Zatraceně, mají pravdu, když se jim to nezdá spravedlivé.

Rozčilovalo ho to zvlášť proto, že jednotka měla plno práce s přípravami na cestu do Kadeinu a pak dál k Axoxu.

Měl by věnovat pozornost spoustě detailů ohledně výstroje a zásob. Když ho bude zaměstnávat soudní proces, znamená to, že se bude muset spolehnout na laskavost ostatních, a z toho neměl dobrý pocit. Muset být příliš závislý na ostatních dragonýrech se nevyplácelo.

Relkin vešel do stání, které sdílel s Bazilem, a našel na lůžku svitek se zprávou z Kenoru. Relkinovi poskočilo srdce a otevřel ho. Co je nového?

Nahoře byl znak klanu Wattel a Relkin se do dopisu začetl se směsí obav a naděje.

Pak se obavy vytratily. Eilsa jede rychlým dostavníkem do Marneri a dorazí sem během několika dnů. Svitek poslali ze severu a prošel hraničními zeměmi na řece Bur.

Eilsa přijíždí! Budou mít ještě jednu šanci být spolu sami, nebo téměř sami, než odjede k Axoxu. Samozřejmě ji vždy někdo doprovázel. Eilsa se navzdory nesmírnému tlaku klanu dosud neprovdala. Jednou porodí příštího vůdce klanu, takže všechen její pohyb byl přísně sledován. Klan Wattel dával najevo úctu k Velké Matce a cunfshonským čarodějkám, ale v zásadě se stále obracel ke starým bohům

Veronathu. Tito lidé svobodu žen nerespektovali tolik jako lid Cunfshonu a obyvatelé Argonathu.

Ale i tak, Eilsa přijíždí! Budou to muset oslavit… večer v jedné z nejlepších restaurací ve městě… večírek na její počest za účasti jeho dalších přátel, Lagdalen a kapitána Holleina Keseptona.

A někde si nějak ukradnou pár okamžiků soukromí a vymění si další polibky, žhavé polibky ukryté před pohledy těch zatracených tetiček, které měly dohlížet na Eilsinu počestnost. Eilsini příbuzní nestáli o cizího sirotka, dragonýra v legiích, který nevlastnil ani jediný akr půdy.

Ale Eilsa o něj stála!

Během chvilky si Relkin přestal dělat starosti, neboť je zatlačil do pozadí hřejivý pocit radosti. Od první chvíle, kdy se po jeho návratu setkali, Relkinova láska k Eilse znovu vzplála a hořela jasněji než kdy předtím. Čekala na něj, odmítla nabídku k sňatku od tří mužů z klanu, mužů z dobrých rodin, s půdou a velkými stády ovcí. Zůstala mu věrná.

Kéž by mohl říci totéž o sobě, jenže v Eigu selhal ne jednou, ale dvakrát, a to za tak podivných okolností, že to Eilse nikdy nedokázal říci. Domníval se, že by jí to nějak dokázal vysvětlit, aby pochopila, že tyto románky, nyní tak vzdálené, vlastně proběhly ve zcela jiném životě. Ale ve skutečnosti se o nich nikdy nezmínil. Uvědomoval si, že jí o tom nikdy nemůže povědět, aniž by, možná smrtelně, zranil

jejich lásku. Nemohl jí popsat Ferlu, krásnou magickou démonku z jeskyně ve světě Mota Půlka. Nemohl jí říci ani o Lumbee, arduské dívce, se kterou podnikl velkou výpravu do vnitrozemí a starodávných Zemí děsu, kterým kralovala obrovská zuřivá zvířata.

Ne, Relkin věděl, že by nenašel slova, kterými by své lásce tyto události popsal, takže mu nezbývalo než žít s pocitem viny - a možná zábleskem moudrosti.

KAPITOLA 25

Relkin potisící pohlédl na soudní palác. Byl chladný, bílý a uklidňující, ale Relkin se po jeho návštěvě klidný necítil. Zasedal nejvyšší soud města Marneri. Relkin toho dne seděl na lavici svědků a už dvě hodiny odpovídal na otázky žalobce pana Bushella.

Bushell jej pečlivě provedl svědectvím. Týkalo se rozhodujícího okamžiku tažení v Ourdh před několika lety.

Relkin popsal, jak se s kapitánem Holleinem Keseptonem a oddílem dobrovolníků včetně několika draků vydal najít a zničit démona v Dzu. Cestou získali loď Kaštan, kterou ukořistili

dezertéři

z

Kadeinské

legie.

Po

několikaminutovém boji Kadeiňané uprchli, když si uvědomili, že se na palubu dostali draci. V kapitánově kajutě pak našli Portea Glavese a jeho osobního strážce Dandraxe. Odvedli je na palubu a spoutali. Tehdy už všichni věděli, že Glaves, tehdy velitel osmého marnerijského regimentu Druhé legie, dezertoval z legií, které se stále držely v Ourdh během rozsáhlého obléhání. Mnoho svědků vidělo útok dezertérů na Kaštan, vedený Glavesem a

kapitánem Rokensakem z Kadeinské legie. Relkin popsal Glavese, jak si ho pamatoval, jak sedí na lavici, čelist má pokleslou a zírá nehybnýma očima, naprosto omráčený náhlým zvratem událostí.

Další Bushellovy otázky přinesly informaci, že Dandrax potvrdil Holleinu Keseptonovi - Relkin to slyšel - že Rokensak a jeho muži se dopustili pirátství, zmocnili se Kaštanu silou a zabili kapitána Peeka a lodníka Doona.

Bushell už soudu vykreslil trýznivý obraz obléhání a celého tažení v Ourdh. Popsal velké bitvy, dlouhé pochody a strašlivé dobývání hlavního města. Nyní uzavřel Relkinovo svědectví a posadil se na lavici žalobce.

Povstal zástupce obhajoby, William Gentello. Gentello byl slavný advokát působivého vzezření a zvučného hlasu.

Došel k lavici svědků, na níž za oblýskaným dřevěným zábradlím seděl Relkin.

„Dragonýre Relkine,“ začal Gentello, jako by to jméno četl z papíru. „Řekli mi, že jste ze 109. marnerijského dračího, skvělé jednotky.“

Nebyla to otázka a Relkin na Gentella upíral bezvýrazný pohled. Během předchozího procesu v záležitosti smrti kupce Dooka do něj pravidla vtloukli. Mluvíte, jen když jste tázáni.

Gentello dál řečnil a mával rukama, jako by dirigoval neviditelný orchestr. Nadšeně popisoval 109. dračí a zmínil

se, že bojovali u Salpalanga a na Sprianském hřebeni, ve dvou největších bitvách své doby.

„Tak tedy, dragonýre Relkine, bylo by přiměřené říci, že vy a váš drak jste byli označováni jako zářný příklad pro mladé lidi této země?“

Relkin se podíval na soudkyni Tuvu Tarcho. Nic neřekla.

„Nevím. Já to netvrdil.“

Gentello se zhoupl dozadu a pozorně se na Relkina podíval a zahrál divadlo pro porotu.

„Tak vy ne? Vy víte něco, o co jste se s námi nepodělil, že?“

Relkina to znepokojilo. V jeho minulosti byly i nepříjemné věci, které by se daly využít k tomu, aby jej očernili. Chystá se Gentello hrabat ve všem, co se přihodilo od chvíle, kdy vstoupil do legií? Ale ne, advokát pokračoval v řeči.

„Tak tedy, dragonýre, byl jste na palubě Kaštanu a viděl, že se s velitelem Glavesem špatně nakládá. Bylo by spravedlivé říci, že byl v šoku.“

Gentello široce pokynul porotě, která na něho zírala kamennými obličeji.

„Možná. Možná byl jen vyděšený.“

„A vy jste se samozřejmě nebál. Jste odvážný válečník, je to tak?“

„V tu chvíli se nebylo čeho bát. Kadeiňané utekli; loď byla naše.“

„Nebyli jste všichni na cestě do Dzu, což byl nanejvýš hazardní podnik?“

„Ano. Z toho měli strach všichni.“

„Takže obecně se lidé báli.“

„No, myslím, že by se to tak dalo říct.“

„Takže, dragonýre, vy jste věděl o těch sprostých pomluvách, které se šířily o mém mandantovi, ctihodném Porteu Glavesovi z Aubinasu. že dezertoval ze služby a stal se z něj pirát?“

„Ano, to jsem slyšel.“

„Takže když jste Portea Glavese spatřil na palubě Kaštanu, viděl jste, že je zmatený a vyděšený.“ „Ano.“

„Což by odpovídalo tomu, čemu jste věřil, vašim předsudkům utvářeným mrzkými pomluvami, kterých se dopouštěli vůči mému mandantovi.“

„Cože?“

„Protože, koneckonců, dragonýre Relkine, jste měl utvořenou představu. Slyšel jste šeptandu a usoudil, že je pravdivá.“

„Dandrax tu šeptandu potvrdil, slyšel jsem to.“ Advokát Gentello šlehl po Relkinovi rozmrzelým pohledem.

„Ach, ten ničema Dandrax, který svalil vinu na mého mandanta. Máte tu odvahu vtáhnout jeho jméno do naší diskuze.“

„Ehm,“ vložila se do toho soudkyně. Gentello k ní vzhlédl, Relkin se podíval stranou. Soudkyně Tuva na okamžik stiskla rty.

„Obhájce Gentello, nejsme tady, abychom vedli diskuzi.

Prosím, pokládejte přímé otázky a přestaňte chodit okolo horké kaše.“

Gentello chtěl něco namítat, ale soudkyně ho umlčela úderem kladívka.

„Takže, dragonýre Relkine, kde jsme to skončili? Ach ano, našel jste mého mandanta, obžalovaného Portea Glavese, zmateného a vyděšeného. Když jste se ho vyptávali, nic vám neřekl?“

„Ne když jsem byl u toho.“

„A nyní, dragonýre Relkine, byl v té době v Dzu ještě někdo jiný, kdo snad teď také náhodou sedí v této místnosti?“

žalobce Bushell vznesl námitku. Soudkyně rozhodla, že Gentellovy otázky jsou přípustné.

„Raději by to mělo vést k něčemu užitečnému, pane obhájce,“ řekla.

„Ano, ovšem,“ ujistil ji Gentello úlisným hlasem.

„Tak tedy, dragonýre, ukázal byste na tu osobu a řekl nám její jméno, pokud je znáte?“

Relkin ukázal na Lagdalen Tarcho, která seděla na lavici obžaloby.

„Takže přímo ta osoba, která je v tomto případu žalobcem, byla také v Dzu. Jaký byl její úkol?“

Relkin zaváhal. Tohle bylo nebezpečné území.

„Opravdu to nevím, a nevím ani, zda bych to mohl říct, kdybych věděl.“

Gentello zareagoval, jako kdyby narazil na zlatou žílu.

„Co to znamená? Vysvětlete nám to.“

Bushell opět vznesl námitku a požádal soudkyni, aby k ní mohl přistoupit. Tam poukázal na to, že Lagdalen byla během výpravy do Ourdh spolupracovnicí Tajného úřadu.

Celá tato stránka případu bude muset být uchována v tajnosti. Výpověď bude muset proběhnout v úřadovně soudce.

Soudkyně Tuva přikývla. Na tuto možnost ji předem upozornili.

„Pane obhájce, s touto linií výslechu budeme muset pokračovat v mé pracovně, kde bude přítomna pouze porota a já. Dotýkáte se státního tajemství.“

„Ach, tajemství!“ Gentello zněl vítězoslavně. „Než tento případ skončí, ještě slovo tajemství určitě uslyšíme.“

„Chtěl byste pokračovat s něčím jiným a nechat tyto otázky na později, třeba na zítřejší ráno?“ zeptala se soudkyně.

„Chtěl bych tyto otázky položit zde, v plném denním světle, aby je občané mohli slyšet. Ne při utajeném soudu ovládaném čarodějkami!“

Ozvalo se prudké nadechnutí. Aubinská kampaň se už

během procesu vynořila na povrch, a nyní tu byla zase.

„Myslím, že už jsme vašich názorů slyšeli dost, pane obhájce. Předložte to právnímu výboru. Pokud jde o požadavky na utajení, nic není vytesáno do kamene. Jak velmi dobře víte, jsme ve válečném stavu a náš nepřítel je zrádný a mocný. Utajení má své důvody.“

„To říkají vždycky,“ řekl Gentello a znuděně pokynul porotě.

„A to má znamenat co?“

Gentello si uvědomil, že zašel příliš daleko a nebezpečně se přiblížil k pohrdání soudem.

„Omlouvám se soudu. To bylo ode mne nevhodné. Budu se svými otázkami pokračovat, až se soud odebere do soukromé úřadovny.“

Soudkyně Tuva jednání pro tento den ukončila a oznámila, že se soud znovu sejde ráno pouze za přítomnosti poroty, soudce, právníků a svědků.

Relkin se krátce poradil s Bushellem, který jej pochválil za to, jak klidně odpovídal na otázky. Relkin pokrčil rameny - tím vším už předtím prošel.

Vyšel ze soudní síně a našel Eilsu, která na něj čekala.

Při pohledu na ni mu poskočilo srdce. Vzal ji za ruku a byl by ji políbil, ale ona zasykla: „Ne!“

Odtáhla se a očima ukázala na svůj doprovod. Relkin si povzdechl. Samozřejmě, dědička náčelníka klanu Wattel s sebou měla vždy garde.

„Bohové, někdy je to těžké, Eilso. Chtěl jsem tě prostě obejmout, ale můžeme si nanejvýš stisknout ruce.“

Tato myšlenka probudila některé z neutěšených vzpomínek na jarní návštěvu zemí klanu Wattel.

„Ne, dokud se nevezmeme, Relkine, až odejdeš z legií do výslužby. Buď to, nebo se musím zříct nároku Ranardova rodu na pozici náčelníka klanu. Kdybych to udělala, moji rodinu by to zabilo.“

„Tvoje rodina si přeje, abych umřel. Je to tak.“

Eilsa se pousmála. „Neříkej to. Obávám se, že to může být pravda.“

Zvedla oči.

„Ach, je tady Lagdalen. V taláru jí to sluší, nemyslíš?“

Podle Relkina Lagdalen vypadala, že se v dlouhém hnědočerném taláru necítí pohodlně, ale tuto myšlenku si nechal pro sebe.

Lagdalen k nim s úsměvem přistoupila. Objala Eilsu.

„Jsem tak ráda, že tě zase vidím. Díky, že jsi přijela.“

„Když má Relkin svědčit, nemůžu zůstat stranou.“

„Ovšem. Kde jste se ubytovali?“

„Pronajali jsme si pokoje na kopci Foluran.“

„Výborně. Musíš přijít a povečeřet s námi. Tento týden bude slavnost střevíců, tak co třeba ten den?“

„Bylo by mi ctí povečeřet s rodinou Tarcho. Ale moje gardedáma bude trvat na tom, že přijde také.“

„Výborně, budeme s tím tedy počítat. A Relkine, přijdeš taky?“

Samozřejmě přijde, i když bude muset požádat Cuza o vycházku.

„Nechám doručit oficiální pozvánku. Tomu se nevzepře ani dračí vůdce Cuzo!“

Společně se vydali Vodní ulicí, která se klikatila po úbočí kopce, k místu, kde měla Lagdalen svou kancelář. Za nimi šla teta Kiri, přísně se tvářící gardedáma, oblečená v tradičním šatu Wattelů. Téměř nemluvila, ale byla zuřivě rozhodnutá zabránit Eilse, dceři Ranardově, aby s tímhle dragonýrským darebákem přišla o čest. Jako mnozí jiní v klanu, stavěla se i teta Kiri tvrdě proti představě sňatku mezi Eilsou a takovým hadrníkem.

Byl pěkný den a na ulici byla spousta lidí, šťastných, že po dlouhých deštích konečně vidí trochu slunce. Místy stály louže vody, které museli přeskakovat. Vodní ulice byla velmi stará a některé části potřebovaly opravit.

„Tak jak mi to šlo?“ zeptal se Lagdalen.

„Velice dobře, Relkine. Už jsi svědčil tolikrát, že se z tebe stává úplný profesionální svědek.“

„Vyvolalo to spoustu špatných vzpomínek.“

Lagdalen přikývla. „Dookův případ byl pro tebe hodně těžký.“

„Jo, byl to určitě nejlepší zážitek z celého roku. Při bozích, byla to strašná nuda, celé dny vysedávat u soudu.

Nechápu, jak to můžeš vydržet, Lagdalen.“

Zasmála se. „Mně to nepřipadá nudné, Relkine. Sleduju každou změnu, každý obrazec. Je to bitva, podobná souboji na nože. Musíme odrážet útoky protistrany a zasazovat vlastní.“

„Myslím, že já bych to nevydržel. Potřebuju být víc venku.“

„Ano, tam si my, co jsme oddáni právu, moc nepobudeme.“

Před Lagdaleninou kanceláří se rozloučili. Pak pokračovali dál klikatou Vodní ulicí, která šplhala po příkrém svahu k náhorní plošině, na níž stálo horní město, a ke Strážní věži.

Odpolední slunce zářilo na taškami pokryté kopuli chrámu vpravo od nich.

Teta dovolila Eilse jít Relkinovi po boku a otevřeně s ním mluvit, ale kromě úvodního stisku ruky se už nesměli navzájem dotýkat. Alespoň ne, když byli na dohled tetě Kiri.

„Dnes jsem dostala další dopis od strýce Stooma. Píše, že musím především myslet na svou úlohu v klanu Wattel.“

„Takže nezměnil názor. Ani jsme to nečekali.“

„Ne, nečekali. Všichni budou proti naší svatbě bojovat, dokud nebude po ní, a pak budou v boji stejně pokračovat.

Čím víc se to blíží, tím víc se tomu vzpírají.“

Relkin smutně potřásl hlavou. „Zdá se mi to opravdu nespravedlivé. Tohle je Argonath; jako svobodná žena máš právo vdát se, za koho chceš.“

Eilsa si přitiskla prst ke rtům a utišila ho. „Ať tě tetička neslyší, že to říkáš. Pochopila by to jako hrozbu mé ctnosti.“

Relkin zabručel.

„Ano, samozřejmě,“ pokračovala, „podle říšských zákonů to právo mám. Ale já patřím ke klanu Wattel a náš klan trvá již věky. Pamatujeme doby, kdy devět měst neexistovalo. žili jsme dávno předtím, než přišly říšské zákony.“

„To je pravda, klan Wattel má dlouhou historii. Teď ale přicházejí velké změny; všechny země starého Veronathu jsou svobodné a lidé se do nich vracejí. Klan Wattel se také změní.“

Eilsa si povzdechla. „Kvůli nám v to doufám, ale mně připadá, že klan chce přečkat čas Argonathu. V srdcích věří tomu, že města Argonathu padnou a temné síly se vrátí.

Podle nich se nepřítel vždy vrací a není žádné úplné vítězství.“

Relkin dokázal jen zděšeně zakroutit hlavou. Taková tvrdohlavost mohla věci jen zhoršit, zvláště pro něj.

„Prostě jim budeme muset ukázat, jak to jde dělat jinak.

Vědělas, že druhý den po slavnosti střevíců se koná velký ples?“

Eilse se rozzářily oči. Stejně jako všichni z jejího klanu i ona milovala tanec.

„Vždycky se koná poté, co si nejstarší dcery ze všech rodin obují nové střevíce, které dostanou na slavnosti.“

„To zní jako zábava, Relkine.“

„Skvělá zábava. Budeš moct přijít?“

„Ach ano, ale teta Kiri přijde taky.“

Zarputilá tvář tety Kiri se při té představě ještě víc zachmuřila. Ale půjde, protože Eilsa, dcera Ranardova, má stejně silnou vůli jako její gardedámy.

KAPITOLA 26

Příštího rána se na město snášel z olověně šedé oblohy mírný déšť. V domluvenou hodinu čekal Relkin před budovou soudu, oblečený v plášti s vyhrnutým límcem.

Čekal, že ho obhájce Gentello podrobí nemilosrdnému výslechu a bude se pokoušet ho přistihnout při chybě a otřást jeho svědectvím. Uklidňovalo jej vědomí, že už to předtím všechno stále dokola opakoval a vlastně to není tak složité.

Relkin zahlédl obhájce Gentella v davu. Právník obhajoby hovořil se čtyřmi muži v dlouhých pláštích a vysokých kloboucích proti dešti. Relkin pocítil vůči Gentellovi, jehož hlas bude muset v následujících hodinách poslouchat, okamžitě odpor. Ranní přelíčení bude nicméně probíhat za zavřenými dveřmi a veřejnost na něj nebude mít přístup. Gentellovo řečnické umění a dunivý hlas bude moci ovlivnit jen porotu.

Toho rána sice veřejnost nemohla do jednací síně, ale přesto zde byla. Skupina Glavesových příznivců z Aubinasu,

stojící na kraji portiku, si mezi sebou něco šeptala a připravovala si protestní slogany, které začne vykřikovat, až

se otevřou dveře, aby právníci a svědkové mohli vejít dovnitř.

Lagdalen prošla kolem, s hlavou skloněnou k Bushellovi a zabraná do hovoru a příliš zaměstnaná, než aby se rozhlížela. Oba si uvědomovali, že je čeká perný den, ale aspoň věděli, co mohou očekávat.

Až na to, že zástupem se náhle prodral malý oddíl legionářů, čtyři vojáci a desátník. Pochodovali ve formaci a před Relkinem se s třeskem zastavili. Desátník předstoupil.

Vojákům z čapek kapala dešťová voda.

„Jste dragonýr Relkin, 109. marnerijský?“

„Ano.“

„Pak vám musím oznámit, že jste zatčen. Okamžitě s námi půjdete do Strážní věže.“

Relkina to na dlouho omráčilo. Co to zas bohům padlo na kostkách podivného? Co mu to starý Caymo dělá?

„Můžu se zeptat, jaké je obvinění?“

Desátník vytáhl z kapsy uvnitř pláště malý svitek.

Zaclonil ho rukou a přečetl zatykač.

„Jste podle nařízení legie číslo 545 obviněn z nelegálního přechovávání kradeného zboží, totiž ze zlatých prutů, které jste jako kořist přivezl z Eiga. Dále jste obviněn, že jste tyto pruty společně s dalšími zlatými a stříbrnými předměty uložil do Královské zemské banky v Kadeinu. Je

zde ještě několik dalších obvinění, souvisejících s těmito dvěma.“

Lagdalen a Bushell začali protestovat. Relkin má dnes ráno podat důležité svědectví. Tohle musí být nějaká chyba.

Nemohlo by být zatčení alespoň o hodinu či dvě odloženo?

Nemohlo. Desátník Genny dostal jednoduché a jasné rozkazy a není možné se od nich odchýlit.

Zatímco Bushell a Lagdalen se s desátníkem stále ještě dohadovali, Relkin věděl, že je to k ničemu. Pokud bylo oficiálně vzneseno obvinění, bude se muset konat proces.

Relkin byl v legiích dost dlouho, aby chápal požadavky byrokracie. Jen pokrčil rameny a zařadil se mezi čtyři vážně se tvářící vojáky prvního regimentu První marnerijské legie, proslavené Dvojité jedničky. S desátníkem Gennym, který kráčel vedle nich, odpochodovala celá skupina pryč od soudního paláce a zahnula do Vodní ulice a ke Strážní věži.

Cestou se Relkinovi honily myšlenky v hlavě jedna za druhou. O tomto nařízení nikdy neslyšel. Kromě několika prvních tuctů nařízení a pár dodatků, které během staletí nabyly na důležitosti, je neznal nikdo kromě armádních právníků, a dokonce i oni se museli radit s knihami.

Kdyby na to došlo, byl by Relkin první, kdo by přiznal; že zlaté tabi jsou svým způsobem kořist. Našel je ukryté ve zdi domu elfiho lorda v Mirchazu. Jejich město bylo v plamenech, když se otroci vzbouřili a svrhli elfí lordy z jejich krutých trůnů. Relkinovi to připadalo jako naprosto

spravedlivé, že si tlusté zlaté tabi, podobné malým zlatým polštářkům, vzal. Také musel uznat, že si některé z nich uložil do banky, i když ne všechny.

Protože byl Relkin od přírody opatrný, ve skutečnosti rozdělil tabi na tři části a jednu z nich zakopal pod kamenem u třetího milníku na cestě směrem z Marneri do Modrých hor.

Zmíněné „další předměty“ byly zlaté dary od velkého krále Choulaputa z Og Bogonu. Ty se staly základem společného fondu, který Relkin založil pro celý 109.

marnerijský dračí. Do fondu byli zahrnuti všichni ti, kdo přežili výpravu do Eiga, kdo bojovali u Kouby a pomáhali osvobodit zemi Og Bogon před hrozící kraheenskou armádou. Hodnota zlata byla uložena do dluhopisů a akcií společností registrovaných v Kadeinu, Marneri a Talionu, třech předních městech Argonathu.

Nic z toho nebylo tajemstvím. Relkin dokonce vyplnil celní papíry, které město Kadein vyžadovalo po každém, kdo chtěl takovéto poklady přinést na břeh. Také prozkoumal situaci, pokud šlo o daně ve městě Marneri, a zaplatil všechny daně.

Nyní se však objevilo podivné nařízení, o kterém v životě neslyšel.

Vešli do Strážní věže a vydali se dolů po schodech do zadržovacích cel.

Bylo tam ticho. Několik posledních týdnů byl ve městě skutečně poměrně klid. Cely byly téměř prázdné, až na pár opilců a lupiče, kterého chytili na kopci Foluran. Relkin asi hodinu čekal a chytal lelky. Pak se objevila Lagdalen v doprovodu dvou strážných, kteří zůstali stát u vnějších dveří, zatímco s ním mluvila.

„Obvinění vznesl jistý velitel Heiss, aubinský důstojník prvního regimentu První legie.“

„Aubiňan? No výborně.“ Relkinovi došlo, co to znamená. Stal se z něj pěšec v boji mezi Aubinasem a říší.

„Obvinění jsou založena na několika nejasných článcích v Legionářském kodexu. Všechno závisí na tom, jaká je definice ,kořisti‘.“

„Ano, ovšem.“ Měl potíže. Zlaté tabi byly rozhodně kořist. Zbytek dostal od velkého krále. Relkin o tom chvíli přemýšlel.

„Pak tedy,“ řekl, „musíte poslat zprávy do Og Bogonu a Mirchazu. Zeptejte se jich, jestli si zlato zasloužíme.

Zeptejte se velkého krále. Potvrdí, že jsme nic neukradli!

Zeptejte se nových vládců Mirchazu, jestli si zasloužíme zlaté tabi, které jsme si vzali!“

Relkin pocítil bodnutí hořkosti. Měl zakopat všechno zlato. To mu radil drak. Relkin ale věděl všechno lépe a mluvil o bankách a složeném úroku. Drak nad tím mávl rukou jako nad „medvědem na ledě“, což lze zhruba přeložit

jako „holub na střeše“. Ten zatracený drak měl pravdu. To se stávalo až příliš často.

Lagdalen zasténala. „To zabere čas, a na to se oni spoléhají. K čertu s nimi! Chápeš, že o tohle jde, Relkine, aby nám měsíce, nebo dokonce roky trvalo, než očistíme tvé jméno? Mezitím to vrhne na tvé svědectví špatné světlo.

Během křížového výslechu v Glavesově případu na tebe vytáhnou tahle obvinění. Musím říct, že je to od nich výborný tah.“

A mezitím bude Relkinova pověst v troskách. Když bude pošpiněný jako zločinec, nikdy ho na dračího vůdce nepovýší. Ohrožen může být i jeho sňatek s Eilsou, dcerou Ranardovou.

„Pořád máte Bazilovo svědectví. Taky tam byl. K ďasu, byli tam i další.“

„Správně, takže nemají naději, že se jim podaří rozhodnutí změnit. Jsou zoufalí, Relkine. Prošli jsme několika procesy a rozsudek zněl vždy vinen. Ale Aubiňané to nepřijmou. Glaves se pro ně stal symbolem nezávislosti, po které touží.“

„Budu muset znovu svědčit?“

„Myslím, že po křížovém výslechu už ne. Předvoláme draka a pak ostatní svědky.“

„Dobře, drak je připravený. Vyzná se v tom lip než já.“

„Pak jsou tady ještě naši další svědkové. Ne, stejně uspějeme. Tvé svědectví bylo jen jednou částí případu, a

dokonce i když ho obhajoba zneváží, zbytek případu je zdrcující. Takže Glavese co nevidět čeká další odsuzující rozsudek.“

„A už nebudou potíže.“

„Myslím, že ne.“

„A já musím mezitím čelit těmhle obviněním?“

„Bojím se, že ano. Jak víš, jakmile je soukolí jednou uvedeno do pohybu, musí projít celým procesem.“

Lagdalen mu vysvětlila, že by měli být schopni ho ihned dostat na svobodu, aby se mohl vrátit do služby. Také se pokusí celé řízení urychlit. Ale 109. dračí měl brzy vyplout do Kadeinu a Axoxa. Relkina by to mohlo oddělit od jednotky. Drak by mohl dostat nového dragonýra, nejspíš Curfa.

Při pomyšlení, jak se Curf stará o Bazilovu výstroj, sebou Relkin škubl. Curf měl do zdatného dragonýra ještě hodně daleko.

Pak Lagdalen odešla a na rozloučenou přidala několik posledních povzbuzujících slov.

„Podívej se na to takhle, Relkine. Musíme tě dostat ven.

Zítra večer při slavnosti střevíců pořádáme na tvou počest večírek.“

Čekal další hodinu a pak přišla Eilsa, dcera Ranardova, doprovázená kapitánem Holleinem Keseptonem a tetou Kiri.

Kesepton, Lagdalenin manžel, také přijel do Marneri svědčit v Glavesově případu. V současné době byl přidělen

k regimentu v Dalhousie nahoře v Kenoru a město jen krátce navštívil kvůli svědectví.

Když Eilsa viděla Relkina v cele, úzkost jí téměř vehnala slzy do očí. Navzdory přítomnosti tety Kiri se natáhla skrz mříže, uchopila Relkinovu hlavu a políbila ho.

Tetu Kiri to šokovalo a podle toho se i zatvářila. Eilsa si jí nevšímala.

„Ach, Relkine, co to má všechno znamenat? Proč jsi tady?“

„Je to politická záležitost, Eilso. Jde o Aubiňany. Snaží se zpochybnit moje svědectví. Nic to neznamená.“

„Ale je to nařízení legií.“

„Nějaké bezvýznamné, o kterém jsem nikdy neslyšel.“

Kesepton, který stál za ní, to potvrdil. „Bezvýznamné, o kterém sotva někdo slyšel.“

Eilsa měla stále ještě v očích slzy, ale ve skutečnosti neplakala. Místo toho se její tvář rychle rozjasňovala, když

se na povrch vynořovala praktická stránka její osobnosti.

Hlavou jí běhaly úvahy nad následky celé situace.

„Ovšem tohle situaci u nás doma moc nepomůže.“

„Ano,“ souhlasil Relkin. „Myslím, že v tom máš pravdu.“

Toho roku na jaře strávil Relkin na území Wattelů dva a půl měsíce a prohlížel si místa, kde by si s Eilsou mohli vybudovat domov. Navštívil její obrovskou rozvětvenou rodinu. To byl krušný zážitek. Vůči cizinci panovala

hluboká nedůvěra, která přetrvávala bez ohledu na to, jak moc byl Relkin zdvořilý. Vlastně mu to až příliš připomínalo odmítání, kterého se mu dostávalo od lidu Ardu v dalekém Eigu dokonce i poté, co je zachránil před otroctvím. Tam byly předsudky založeny na tom, že Relkin neměl ocas. Tady to bylo jen v tom, že nepocházel z Wattelské pahorkatiny. Vždy cítil, že si je nějak dokáže získat. Až na to, že nyní měl se staršími klanu Wattel mnohem větší problém.

„Teď si přeju, abych na to zlato nikdy nenarazil.“

Pokusil se to říci, jako by to myslel vážně, ale nebylo to snadné.

„Kéž bych se tomu mohla zasmát.“ Eilsin hněv se vynořil na povrch. „Budeme mít opravdu velké potíže.“

„Ale tahle obvinění nic neznamenají. Nedokazují, že jsem udělal něco špatného. Nechal jsem to zlato řádně proclít a v Marneri jsem zaplatil daně. Vyplnil jsem všechny formuláře.“

„Stařešiny tam u nás nezajímá, jestli jsi opravdu vinen.

Chtějí jen zničit tvoji pověst a přinutit mě, abych se vzdala představy, že se za tebe provdám.“

Sklopil oči.

„Musejí si myslet, že jsem pěkný výtržník, co?“

„Relkine, tohle není poprvé, co čelíš vážným obviněním.

Vědí o kupci Dookovi.“

„No, za to mě nepověsili. A tohle nebude nakonec taky nic znamenat. Naši přátelé z Eiga pošlou zprávu. Podpoří nás.“

Eilsa mu stiskla ruce. „Vím, že ano.“ Předklonila se a znovu ho políbila, ignorujíc pobouřené odfrknutí za svými zády.

„Miluju tě, Relkine, ať říkají cokoli.“ Hollein si pečlivě prohlížel strop.

Ve stejnou chvíli, daleko na druhé straně moře, se největší čarodějky sešly v malé komnatě vysoko ve Vlaštovčí věži nad Andiquantem, Císařským Městem.

Lessis byla hluboce zamyšlená, což se jí od přepadení během císařské vizitace stávalo častěji než předtím.

„Udeřil rychleji, než jsem čekala. Téměř se mu podařilo dosáhnout svého.“

Ribela přikývla. Poté co se vrátila z Argonathu, strávila Lessis týdny v obvazech. Byla nezvykle tichá.

„Přibližně ve stejnou dobu si Teress všimla zajímavých pohybů uvnitř císařské rodiny. Zvýšili jsme dohled nad jistými osobami.“

„Vybral si k prvnímu útoku nás, ne Czardhany. To jsem nečekala. Myslela bych si, že jeho metody na ně budou účinkovat lépe.“

„Asi má rád výzvy.“

Lessis zvedla oči. „No, tak jedné se mu zaručeně dostane.“

Ribela nasadila profesorský výraz. „Waakzaam je jeden ze stvořitelů světa, ale vždy jej přitahovaly intriky a klamy.

Pátrá po slabých místech společnosti a pak se jich snaží využít k rozpoutání občanských válek. Když je chaos dostatečně oslabí, objeví se na bojišti s armádou a ovládne je. Využívá všemožné smyšlenky, aby před lidmi zakryl pravdu o tomto svém počínání. Obvykle to funguje, protože lidé jsou tak zahlcení triviálními nenávistmi a války chtivostí, že si nedokáží uvědomit větší plán.“

„Jeho první geniální úder nevyšel. Musí zuřit.“

„Hněv Waakzaama Velikého není něco, co by se mělo brát na lehkou váhu.“

„Bude chtít mít jistotu, že druhý úder uspěje.“

Ribela zatřepotala dlouhými prsty. „Nemůžeme zabránit každému jednotlivému úderu. V zemi je dost politických problémů, aby mu poskytly možnosti a bolavá místa, která může roznítit.“

„Ach ano, to vím. Aubinas!“ Lessis jen málokdy dávala průchod svým pocitům, ale nyní byl její hněv zřetelně vidět.

„A Arneis! Arneis, které by bylo zcela zničeno, kdyby mu legionáři a lidé z horských klanů nepřišli na pomoc a tu obrovskou invazi nezastavili. Přesto vůbec nemyslí na to, co jim dluží, ale jen sní o obrovském bohatství, které by jim mohl přinést obchod se zbytkem Argonathu.“

„Mužská chamtivost je neskutečně silný instinkt. Vždy bude zkoušet, co říše vydrží.“

„ženy jsou také chamtivé; není to jen mužská neřest, Ribelo.“

Ribela ohrnula nos. „Ano, snad tomu tak je. Ale v Defwode si myslíme, že muži jsou chamtivější, protože se jejich chamtivost snoubí s mužskou potřebou vládnout. To je velice silné nutkání. Je těžké muže zkrotit dost na to, aby na ně zapomněli.“

„Muži z Defwode jsou skvělí tkalci a básníci.“

„Jsou to ušlechtilí muži, kteří si zaslouží úctu žen.“

„Skutečně si zaslouží úctu, sestro, ale asi to nejsou právě ti nejlepší válečníci.“

Ribela opět pokrčila nos. „Možná ne, ale naši muži v Defwode nejsou také tak chamtiví, a proto se s nimi dobře žije. To je důležitá věc, sestro.“

„Souhlasím. Není příjemné přemýšlet o chamtivosti, která se projevuje v Aubinasu a Arneis.“

„Aubinas se od Defwode určitě velice liší. Obilní magnáti použili své peníze a vliv v Marneri, aby pokřivili trhy a v klíčovém období skoupili některé obiloviny a vyhnali jejich cenu. Jejich peníze a korupce nakazily Marneri. Statkáři upadli do dluhů a prakticky je vytlačili obilní magnáti, ze kterých se stala třída malých tyranů, ovládajících menší města v provinciích.“

„Jak jsem řekla, mužská chamtivost. ženy v Defwode mají pravdu, když se jí obávají.“

„Určitě mají pravdu, sestro.“

„A muži z Defwode víc než jen vynahrazují svou určitou nepřítomnost v řadách válečníků z legií. Tvoří srdce zákopnických jednotek, a jako takoví vyhráli říši mnoho bitev.“

„To skutečně ano, sestro.“

Ribelu to uchlácholilo. „Měli jsme štěstí, ale nemůžeme se spoléhat, že nám vydrží.“

„Máš pravdu. Měli jsme strašlivé, strašlivé štěstí, že jsme toho dne narazili na draka Zlomeného Palcáta. Měli jsme štěstí, že se Relkinovi podařil neslýchaný magický kousek.“

„Podivný jev. Nemá ani tušení o tajemství, a přesto má moc.“

„Ten chlapec se změnil, Ribelo. Stále má v sobě tu jiskru, které jsme si před lety všimly, ale nyní se v jeho nitru rozvíjí něco nového. Něco tam cítím, ale netuším, co to je.“

Při pouhé zmínce o Relkinovi se Ribela v duchu přikrčila. V jejím srdci se vynořily hluboké rozpaky. Styděla se za to, že právě s tímto dragonýrem sdílí nechutně důvěrné tajemství.

„Během své služby v Eigu prošel procesy, které mohly ovlivnit jeho duševní zdraví,“ poznamenala chladně.

,,Zvážili jste i toto?“

„Jistě. Ale zdálo se, že se s tím velice dobře vyrovnává.

Mluvila jsem s ním. Stále je zmatený, pokud jde o bohy a o úlohu, kterou hrají Nejvyšší. Strávil mezi elfími lordy velice dlouhou dobu, přesto se zdá, že jejich ďábelské plány přežil.“

„Viděl věci, kterým neměl být nikdy vystaven. Kruté, strašlivé věci, jež by mohly ublížit kterémukoli srdci.“

Lessis uslyšela vášeň v Ribelině hlase a zvedla obočí.

„A navíc čelíme ze strany tohoto nového hráče největší hrozbě. Nazývají ho Tyranem, neboť vládne dvanácti celým světům. Rozdrtil svým podpatkem miliardy bytostí. Od chvíle, kdy přišli o Herutu, jsou Padmasané slabší, a brzy budou zapleteni do jeho plánů. Nikdo neovládá umění klamu a manipulace lépe než on.“

„Pokusme se předpovědět jeho příští krok. Když dáme hlavy dohromady, možná se nám podaří uplést oprátku, na které ho pověsíme.“

KAPITOLA 27

Zvláštní obřad zahájil slavnost střevíců, období plesů a slavností na počest mladých žen z celé země. Ve všech rodinách dostala nejstarší dcera nové střevíce. Čest obout jí je připadla jejímu otci, pokud nebyla dost stará na sňatek. V

tom případě to byl manžel, kdo jí obul střevíce a zapnul pásky.

V přijímacím salónu velkého bytu rodiny Tarcho ve Strážní věži velká skupina lidí sledovala a tleskala, když

Hollein Kesepton zapínal své ženě pásky střevíců kolem kotníků. Všichni pozvedli sklenice s vínem a houslisti se chopili svých nástrojů a začali hrát líbezné staré marnerijské písně k tanci, jako první samozřejmě „Hezkého mládence z Marneri“. Tanec zahájili patriarcha rodiny Tommaso s Lagdaleninou matkou Lacustrou. Lagdalen tančila v Holleinově náručí. A v rozjařeném davu našel Relkin, kterého propustili jen před pár hodinami, Eilsu a odvedl si ji od tety Kiri na taneční parket. Dotkli se špičkami, vykročili

stranou a po starodávném způsobu se otáčeli zavěšeni jeden do druhého.

S tvářemi zrudlými vzrušením kroužili po parketu, zatímco hudebníci hráli „La Lilli La Loo“, a dokonce i „Kenorskou píseň“.

Pak Lacustra Tarcho zatroubila na roh ostrý pronikavý tón, který oznamoval, že je čas na večeři.

Na dlouhém stole bylo prostřeno tradiční dřevěné nádobí, které se používalo jen během této slavnosti. Sluhové přinesli tradiční jídlo munkiore - rizoto s rybím masem a mořskými řasami, a dále pyré z řepy a koláče s rybím masem, udělané po starém cunfshonském způsobu, silné a kulaté. Tyto recepty byly staré stovky let a sahaly až k samotnému počátku znovuzrození Argonathu.

Relkin odvedl Eilsu ke stolu, aby ji posadil naproti sobě, zatímco Tommaso Tarcho, který trval na tom, že Relkin bude sedět blízko něj, jim rukou pokynul k místům vedle sebe v samém čele stolu. Starší členové rodiny si s radostí přesedli a teta Kiri zůstala trčet na opačném konci stolu mezi nějakými bratranci a sestřenicemi z venkova ze Seantu.

Relkin musel přiznat, že to byla ta nejlepší hostina u příležitosti slavnosti střevíců, které se kdy účastnil. Položili před něj talíře až po vrch naplněné munkiorou a řepným pyré, a k tomu džbánek piva. Když Tommaso promluvil, celý dlouhý stůl utichl.

Tommaso pronesl modlitbu, poprosil Velkou Matku, aby požehnala jejich jídlu i životům, a vzdal díky za to, co mají.

„Přípitek.“ Zvedl džbánek. Pak kývl hlavou k Relkinovi a na druhou stranu k Eilse. „Na našeho chrabrého mladého přítele Relkina z Quosh a jeho budoucí ženu, vznešenou Eilsu, dceru Ranardovu, z klanu Wattel.

„Na zdraví!“ rozlehlo se hlasitě a džbánky byly pozvednuty, vypity a znovu naplněny. Relkin a Eilsa, oba rudí ve tváři, si navzájem pohlédli do očí a Eilsa se šťastně usmála. Relkinovy potíže se zákonem vypadaly vzdálené a úplně nepodstatné.

Hosté se pustili do jídla a rozproudil se hovor. Tommaso chtěl vědět vše o nedávných událostech v Quosh, které obyvatele Marneri tak šokovaly.

„Nejdřív říkali, že to byli banditi, ale teď slyším, že šlo o něco jiného. Je toho hodně, co nám neřeknou.“

Relkin zalétl pohledem k Lagdalen, ale Lagdalen už s čarodějkami nespolupracovala, proto mezi „ně“ nepatřila.

Přesto si dával pozor na jazyk. Lessis mu řekla, že bitva u Quosh byla tajným útokem Padmasy. O jistých věcech bylo lepší nemluvit.

„No, v téhle době vždy existují dobré důvody pro utajení, pane Tommaso.“

Tommaso chápavě přikývl.

„Ale byl to zuřivý boj, že? Slyšeli jsme, že velká část vesnice byla zničena.“

„Velice zuřivý boj, ale vesničané se bránili a naštěstí jsme měli Bazila.“

„Invaze, přímo uprostřed Modrých hor,“ vložil se do hovoru strýc Iapetor. „Vidíš, Tommaso, potřebujeme víc fregat, aby hlídkovaly v pobřežních vodách.“

To byl letitý požadavek námořních kapitánů, kteří žili v neustálých obavách z pirátů.

„Jistě,“ souhlasil Tommaso, ochotněji než v minulosti.

„V rozpočtu se budou muset nějak najít prostředky.“

„A Aubinas bude muset akceptovat svou pozici v říši.“

„Nu ano, Aubinas,“ řekl Tommaso a unaveně si povzdechl.

„Aubiňané tvrdí, že budou o nezávislost bojovat,“ řekl další muž, který seděl po Iapetorově pravici.

„Já vím, bratranče Marko, to já vím.“ Tommaso zněl smutně.

„Nemůžeme je nechat jít. Nemyslím, že to chce aubinský lid, jen ti obilní magnáti.“

Iapetor souhlasně zabručel. „Až se Aubiňané proberou a zjistí, že jsou vydáni na milost té bandě vydřiduchů, budou litovat dne, kdy volali po té své takzvané svobodě.“

„No, nedovolí jim se odtrhnout. Slyšel jsem, že dokonce právě teď, zatímco tady mluvíme, pochodují z Kenoru regimenty.“

Relkinem mírně otřáslo, když o něčem takovém slyšel hovořit tak otevřeně. Tommaso se na Marka zamračil a tím

rozhovor ukončil. Relkin uvažoval, které regimenty to budou.

Mladý bratranec Rozerto, který od té doby, co ho Relkin viděl naposledy, vyrostl a nyní měl na sobě uniformu námořního kadeta, seděl jen o několik míst dále. Využil nastalé ticho a položil Relkinovi otázku, která ho v duchu pálila.

„Slyšel jsem, že vnitrozemím Eiga se potulují obludy, které jsou tak velké, že by dokázaly sežrat draka. Je to skutečně pravda, dragonýre Relkine?“

Relkin byl rád, že se rozhovor stočil od nebezpečného tématu, kterým přesun regimentů v této napjaté době byl.

„Ano, Rozerto, je to tak. žije tam mnoho druhů obrovských tvorů, a i když ti největší nežerou jiná zvířata, jsou přesto dost nebezpeční. Pak jsou tam masožravci; je jich spousta a někteří z nich váží třikrát víc než drak.“

„Pokusili se vašeho draka sníst?“

Relkin se zasmál. „Pokusili se sníst mě! Měli jsme s nimi spoustu potíží. Jsou to nejnebezpečnější zvířata na světě.“

„Kéž bych je mohl vidět. Jak vypadala?“

Všechny pohledy se upřely na Relkina.

„No, Ardu, lidé, kteří žijí v tom starodávném pralese, říkali těm úplně největším ,shmungové‘. Shmungové chodí po čtyřech a jejich nohy vypadají jako sloupy. Mají dlouhé krky a hodně dlouhé ocasy, které používají k sebeobraně.“

„To nezní moc hrůzostrašně,“ namítl Rozerto.

„Představte si bič třicet stop dlouhý a silný jako horní část vašeho předloktí. Těmi ocasy dokážou roztříštit největším dravcům hlavu, jako by to byla skořápka.“

Všichni kolem vyvalili oči.

„Matka nás ochraňuj,“ řekla Lacustra Tarcho.

„Musel jsi s těmi zvířaty bojovat?“ zeptala se Eilsa, v jejíchž očích se mísily údiv a obavy.

„Bojovat s nimi? Ne, s něčím tak obrovským se nedá bojovat. Jednou jsme s Bazilem udělali chybu a pokusili se zabít mládě.“

„Bohové.“

„Pochop, umírali jsme hlady, ale jakmile si nás starší všimli, bylo po všem. Museli jsme prchat o život.“

„Vida, vida,“ řekl Iapetor. „Tvorové, kteří dokáží přinutit bojového draka vzít nohy na ramena. Zdá se, že bychom jich měli pár chytit pro legie!“

Rozlehl se bodrý tichý smích. Relkin se usmál.

„Obávám se, že by to nešlo. Mají mrňavé mozky a pravděpodobně by příliš nespolupracovali.“

„A pokud se podobají drakům, potřebovali by hodně jídla,“ zasmál se Tommaso.

Přerušil je příchod chůvy s nejmladšími dětmi, které jim přišly dát dobrou noc, než půjdou do postele. Mezi dětmi byla i Laminna, dcera Lagdalen a Holleina Keseptona. Nyní z ní byla malá holčička s vybranými způsoby. Udělala

Relkinovi a Eilse pukrle a velice dospěle jim popřála dobrou noc.

„Vy jste ten dragonýr, o kterém mi matka vyprávěla?“

„Je to možné. Doufám, že ti povídala samé dobré věci.“

„Říkala, že jste uličník.“

„Ach ano, to měla pravdu.“

Všichni kolem se rozesmáli a chůva odvedla děti do dětského pokoje.

Později se opět tančilo a zpívalo nad korbely kořeněného piva. Pak večírek přece jen skončil. Relkin doprovázel Eilsu a její gardedámu k domu na kopci Foluran, kde bydlely.

Na schodech se s Eilsou rozloučili, zatímco je teta Kiri, která stála jen pár kroků od nich, sledovala nesouhlasným zamračeným pohledem.

„Dobrou noc, Relkine, byl to velice příjemný večer.“

„Dobrou noc, Eilso, dobře se vyspi.“ Relkin sklonil hlavu a zlehka ji políbil na rty. Teta Kiri se zajíkla překvapením.

„Ach, Relkine, z toho budou jen problémy.“

„Ano, já vím. Ale jednoho dne se budeme smět líbat, jak si jen budeme přát.“

„žiju jen pro ten den.“

„Já taky.“

Pak se Relkin vydal ulicí U Věže, došel do Dračího domu a natáhl se na lůžko vedle mohutného wyverního těla.

Jak jej pomalu přemáhal spánek, zahlédl, jak si ho ze tmy pozorně prohlíží velké třpytící se oko.

„Dobrou noc, Bazi.“

„Kluk je cítit voňavkou a pivem. Sssní o oplodňování vajec.“

„Jsou to jen sny.“

„To je dobře. V Dračím domě nepotřebujeme mláďata.“

KAPITOLA 28

V dešti vypadalo Marneri jako lesklé bludiště ulic a domů z bílého kamene, zastíněné šedými mračny. Strouhami se valily proudy vody a v ulici U Věže se na několika místech rozlily a přeměnily ulici na mělký potok.

Navzdory tomu, že bylo poledne, plály uvnitř Strážní věže lucerny.

Relkin byl opět v jedné místnosti s Bell a Selerou.

„Ještě jednou nám pověz, co sis myslel, že se snažíš udělat.“

Rozčilovalo ho to. Řekl jim to přinejmenším tucetkrát.

Už to přestal počítat.

„Myslel jsem si, že bych snad nějak mohl dosáhnout k ostatním v táboře a poslat jim zprávu, že nutně potřebujeme pomoc. No prostě aby si pospíšili. Posla, kterého jsme vyslali, zabili a už nám nezbývalo mnoho času. Nepřátel bylo jednoduše příliš mnoho.“

„Jak přesně sis myslel, že k nim dosáhneš?“

„Nevím. Prostě se mi to podařilo.“

„Popiš nám přesně duševní postup. Cos udělal, abys ,dosáhl‘?“

Relkin se o to pokoušel, ale bylo to zatraceně těžké, obzvlášť když skutečně nevěděl, co udělal. Jeho vysvětlení jim stále nebyla dost dobrá: pořád chtěly vědět něco víc.

Takže se ze všech sil snažil vyjádřit nepopsatelné, zatímco se ho čarodějky stále dokola vyptávaly na jedno a to samé.

Konečně usoudily, že to pro dnešek stačí, a Relkin mohl odejít do veřejně přístupných částí věže. Přehodil přes sebe plášť a lijákem zamířil do Dračího domu.

Bazil byl ve stání. Relkin si pospíšil dovnitř, sundal si mokrý plášť a pověsil jej do rohu, aby uschl.

„Zassse prší,“ zabručel drak. „Pořád prší.“

„Vypadá to tak. Myslím, že bychom dneska mohli vytáhnout stehy. Co myslíš?“

„Tenhle drak sssouhlasssí. Sssvědí. To obvykle znamená, že by ssse měly vytáhnout.“

Relkin rozsvítil druhou lampu a pověsil ji nad draka. Pak si přinesl brašnu s nástroji a vytáhl malé nůžky, ostrý nůž a dvě pinzety, jednu dlouhou a jednu krátkou.

Rána se rychle zahojila. Na drakově kůži, kde jich už

bylo plno, zůstane další jizva, ale zranění se nezanítilo.

Relkin se sklonil k práci, přestřihoval jednotlivé stehy a pak je pinzetou vytahoval ven. Jeden po druhém je odkládal na vyhození stranou, dokud nebyla práce hotová. Pro jistotu ještě jednou ošetřil ránu sugustem a schoval nástroje.

Bazil vstal, zahýbal končetinami a opatrně se protáhl.

„Nic nebolí. Myssslím, že ssse to zahojilo.“

„Uzdravil ses rychle, Bazile, jako vždycky.“

„Díky klukovi, vždycky tomuhle drakovi pomůžeš.“

„Jistě.“

Relkin na okamžik sevřel velkou tlapu.

„Tenhle drak jde do nádrže.“ Zelený drak vyšel ven a nechal Relkina kontrolovat brašnu s nástroji a přemýšlet, co navíc by si mohl zkusit sehnat pro nadcházející krutou zimu v Axoxu.

Právě v tu chvíli vběhl dovnitř malý Jak.

„Nové zprávy, Relkine, nové zprávy!“

„O co jde? Vyplujeme?“

Všichni byli zvědaví, jestli se nalodí na bílou loď Oves, která kotvila v marnerijském přístavu, obrovská a nádherná.

„Ne, soud. Dneska vynesli rozsudek. Rozhodli, že je Glaves vinen.“

„Aha, tohle. Znovu. Doufám, že tímhle to skončí. Už mě ten soud unavuje.“

„Aubiňané demonstrují na ulici před soudním palácem.“

„V tomhle lijáku? Ať si demonstrují.“

„Je to docela vážné. Curf říká, že z věže poslali stráž, aby soudní palác chránila.“

Relkin pokrčil rameny. „Stráž bude vděčná za možnost přetáhnout pár lidí po hlavě. V dnešní době nemá nikdo Aubiňany v lásce.“

Vzápětí vešli Swane s Rakamou. Od bitvy o Quosh se z dvou rváčů jednotky stali něco jako dobří kamarádi.

Alespoň pro teď bylo jejich soupeření zapomenuto.

„Slyšeli jste o těch výtržnostech?“ zeptal se Rakama.

„Ano.“

„Z kopce běží stráže. Někdo dostane výprask.“

„Je načase, aby do Aubiňanů někdo vtloukl trochu rozumu,“ řekl Swane.

„No, Glaves je vinen. Tentokrát ho pověsí,“ konstatoval Jak.

„To nechám na soudkyni. Ona nejlíp posoudí, jaký by měl dostat trest.“

„Hele, poslechněme si Quoshana, chce to všechno nechat na soudkyni.“

„A ty tomu rozumíš lip než ona, co, Swane?“

Jak se tomu hlasitě zasmál a Swane po něm vrhl zuřivý pohled.

„Mimochodem,“ řekl Rakama, „někdo právě doručil obrovský koláč s rybím masem pro draky.“

„Je to dárcovský koláč?“ Obvykle to byly obrovské koláče s rybím masem, které zaplatily kupecké gildy nebo řemeslnické cechy a darovaly je Dračímu domu.

„Správně.“

„Od koho je tentokrát?“ V posledních týdnech dostali draci několik takových darů.

,,Píše se tam ,Od Sdružení nezávislých obchodníků s obilím jako projev vděčnosti za pohotový zásah, který zachránil vesnici Quosh a ochránil život císaře.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel, ale aspoň vědí, co je to vděk.“

„Lepší vděčnost než nic.“

„Drakům bude koláč chutnat.“

„Jo,“ řekl Swane. „No, Rak a já jsme si mysleli, že bychom možná měli jít a koupit jim pár soudků.“

„Při Ruce, budou prozpěvovat až do noci,“ ozval se Jak.

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Relkin. „Jsem pro.“

„Sládek u Kudrnatého vepře právě vyvalil svého kozla.“

„To je trochu drahé.“

„Stojí za to. Tam, kam půjdeme, nebude nejspíš žádné pivo, natož kozel.“

„Kolik myslíš, že ho máme vzít?“ zeptal se Rakama.

„No, potřebujeme ho velký sud. Nemůžeme přinést pivo našim drakům a zdejší wyverny vynechat.“

„Ani všechny jejich dragonýry,“ zabručel Swane.

„To je jedno,“ řekl Relkin. „Stejně toho dohromady nevypijou ani tolik jako jeden drak. Ale potřebujeme celý velký sud.“

„Takže všichni musí sáhnout hluboko do kapes,“ řekl Jak.

„Správně,“ souhlasil Relkin. „To je jediná možnost, ale možná je to naše poslední příležitost, tak pojďme na to.“

„Povíme to ostatním,“ řekl Rakama. „Teď, když je tu Relkin, přispějou všichni.“

Ostatní věděli, že je to čistá pravda. Relkin byl neformální vůdce dragonýrů v jednotce.

Zanedlouho poté se Swane Rakama a Jak vypravili do ulice na okraji Elfí čtvrti, kde se jim podařilo získat celý velký sud nového kozla za velice dobrou cenu. Naložili ohromný sud na pivovarský valník a čtyři šedobílí koně ho lijákem odtáhli do Dračího domu.

Za hodinu už se draci ze 109. zakusovali do rybího koláče od Sdružení obchodníků s obilím, zatímco dragonýři do Dračího domu přivalili sud a narazili ho, a rozdávali wyvernám pivo ve čtyřgalonových vědrech. S výjimkou Zeleného Purpura o koláči všichni prohlašovali, že je výborný, ale i divoký drak zhltl každičký kousek, který se mu dostal na dosah. Kozla měly wyverny ze všech piv nejraději a brzy do sebe lily druhé vědro a daly se do zpěvu.

Sbor upadl do zvláštní dračí nálady a jejich mohutné hlasy se rozezpívaly naplno, až se střecha Dračího domu otřásala.

Dračí hlasy bylo slyšet v celé horní polovině města a rozléhaly se přehlídkovou plání před Strážní věží a ulicí U

Věže. V kobce v barbikánu, kde chodil sem a tam bývalý velitel Porteous Glaves, dračí zpěv jen zvýšil hladinu napětí.

Proklatá obludná zvířata, proč nemůžou být zticha! Glaves neměl draky vůbec v lásce. Prožrali všechny finance legií a

vysedávali v Dračím domě a popíjeli pivo. Zatraceně, za tohle platit nebude.

Glaves, konečně odsouzený a uvězněný za vzpouru v Ourdh, netrpělivě čekal na znamení. Vláda zašla příliš daleko! Tentokrát Aubinas povstane. Jak toužil jim to vrátit, všem těch šlechticům z Marneri. Mysleli si, že jsou o tolik lepší než statkáři a obchodníci s obilím z Aubinasu. Vždyť polovina z nich by někoho, jako je Porteous Glaves, ani nepřijala do svého domu, a přesto byl jeho rod stejně starobylý jako jejich. Dívali se na něj svrchu a týrali ho celým tímhle případem. Ovšemže byl vinen, ale byly zde polehčující okolnosti. Celé tažení v Ourdh probíhalo přímo sebevražedným způsobem! Obléhání bylo téměř odraženo a všichni byli odsouzeni k záhubě! Opravdu to vypadalo, že si každý musí poradit, jak umí. Až na to, že tihle kašpaři v Marneri si myslí, že jejich legionářské zákony je třeba brát vážně! Všechno to byl nesmysl. V takové situaci se prostě každý musí starat sám o sebe. Ale tohle jste samozřejmě nemohli přiznat marnerijskému soudu. Ne ne, musí působit tím správným dojmem.

To je ono, uvažoval. Celá společnost bílého města byla jen pozlátko. Všechny nutili poslouchat ta jejich pravidla, ze kterých mají prospěch jen oni, vládnoucí elita Marneri. A za fasádou slušnosti a pořádku si dělali, co se jim zachtělo. To věděl jistě. Tedy to byli pokrytci a hlupáci! A neměli právo překážet touze Aubinasu po svobodě.

K čertu, na tom se dá vydělat spousta peněz.

Jeho myšlenky konečně přerušilo cinkání zvenčí.

Znamení. Horečnatě se vrhl k úzkému oknu a prostrčil jím ruku s kapesníkem.

Ozvalo se další zacinkání a Glaves stáhl ruku zpět.

Začal se potit.

Za několik minut se v celách v barbikánu objevila skupina mužů ve stejnokrojích legionářů. Náhodou byl jeden ze strážných jen několik minut předtím odvolán. Zbývající strážný se jim postavil, ale rychle jej přemohli a zabili. Brzy se dveře Glavesovy cely rozlétly.

Když se dostali ven, zamířili k městským hradbám, kudy vedla postranní branka barbikánu. Díky zradě důstojníka ze strážnice se dostali ven. Vně hradeb je čekali rychlí koně a za okamžik byli v sedle a mířili k cestě do Lucule a Aubinasu. Porteous Glaves byl rád, že unikl ze zrádného bílého města, ale netěšila ho představa, že celou noc stráví v sedle. Vytrvale pršelo a bylo chladno. Prostě nechápal, proč jeho zachránci nepovažovali za vhodné alespoň zajistit kočár.

Na misce vah událostí oné noci byly pocity Portea Glavese ve skutečnosti zcela nedůležité. Se svými zachránci mířil do provincie Aubinas, ve které už vypukalo povstání.

Ve všech důležitých městech vztyčili vlajku nezávislosti. Z

Posily celým Nellinem nesli poslové pochodně.

Ráno se to stane skutečností, Aubinas vyhlásí nezávislost na Marneri. Vláda složená z prominentních Aubiňanů už

byla připravená chopit se moci. Úředníci marnerijské správy budou shromážděni a posláni do Lucule, odkud se sami mohou dopravit zpátky do svého drahého „bílého města“ v Dlouhém průlivu. Aubinas bude svobodný!

KAPITOLA 29

Dračí dům v Marneri konečně zahalil noční klid.

Wyverny přestaly zpívat, rozešly se do svých stání a uložily ke spánku. Domem se rozléhala obvyklá symfonie dunivého chrápání. Jako obvykle všemu vévodily mimořádné zvuky, které vydával Zelený Purpur, zatímco mosazní draci chrápali basem s nádechem tremola. Alsebra pochrupovala v nižších polohách altu, který často vibroval a kolísal. Dragonýři na to byli samozřejmě zvyklí a dračí vůdce Cuzo si na to zvykal.

Během pobytu v Křížové trojce přestal používat ucpávky do uší.

Bystré uši však v té směsi brzy rozeznaly falešné tóny, které přicházely od obrovského divokého draka v dvojitém stání. Zaúpěl, obrátil se a převalil na jednu stranu a pak zase na druhou.

To už byl Manuel zcela vzhůru. Rozsvítil lampu a prohlížel si draka z bezpečí z místa blízko dveří. Když se Zelený Purpur obrátil, někdy zabral celé stání. Chrápání rozhodně neznělo správně. Dělo se něco divného. Manuel se

opatrně přesunul blíž a položil ruku na vnitřní stranu složeného křídla. Tělo Zeleného Purpura bylo horké.

A drak se chystal znovu obrátit. Manuel se rychle stáhl.

Vyšel ven, aby si to promyslel. K jeho lucerně se po pár minutách přidala další. Byl to Rakama.

„Manueli,“ řekl statný chlapec,,je Zelenému Purpuroví taky špatně?“

„Ano. A Gryfovi?“

O chvíli později se k nim připojili Howt a Jak a pak i ostatní. Mezi nimi byl i Relkin. Bazil se probudil a stěžoval si na pálení v břiše.

„Je docela jasné, že s tím rybím koláčem nebylo něco v pořádku,“ řekl Relkin. „Všichni to vidíme. Problém je, že to z nich musíme dostat ven. Přinutit je to vyzvracet.“

„Správně,“ souhlasil Swane. „To je jediná možnost.“

„Starý Macumber mě kdysi naučil, že wyverny mají často problémy s trávením. To je jeden z důvodů, proč mají tak rády nudle. Macumber říkal, že když je drakovi špatně od žaludku, je nejlepší propláchnout ho spoustou vody. že je má člověk napumpovat až po vrch.“

„Tak do toho,“ řekl Swane.

„Potřebujeme pumpu a nějakou hadici.“

„Hadice jsou ve skladu,“ ozval se Curf. „Máme požární trubky a v nádržích na střeše je voda.“

„Samo sebou,“ zaradoval se Relkin. protipožární systém!

Použijeme hadice a nádrže na střeše!“

Chlapci se rozběhli k požárním hydrantům a odšroubovali pláty, zadržující vodu, kterou zde uchovávali pro případ požáru. Další vytáhli smotané hadice a běželi je připevnit k hydrantům. Pak odspěchali do stání Zeleného Purpura.

Divoký drak byl vzhůru a cítil se opravdu špatně. Při pohledu na hlouček chlapců ve dveřích stání zařval.

„Co tady všichni chcete?“

Trochu ustoupili, ale Manuel se nezalekl.

„Potřebujeme do tebe dostat co nejvíc vody.

Vypláchnout to jídlo, co jsi snědl. To z něho je ti špatně.“

„Pcha! Co ty o tom víš?“

Manuel se nepohnul, ačkoli rozumnější lidé by poté, co Zelený Purpur sklonil obrovskou hlavu na jejich úroveň, prchali jako o život.

„Spoustu let jsem studoval vědu o dracích. Myslím, že teď už toho vím docela dost.“

„Ale, opravdu?“ Zelený Purpur se odmlčel a zazmítal jím náhlý nápor bolesti. Obrovské tělo se převalilo a zkroutilo, až se hromada sena rozlétla na všechny strany.

„Ano, opravdu!“ zakřičel Manuel. Relkin a Swane se s první hadicí protlačili hloučkem dragonýrů. Z hadice kapala voda, protože na druhém konci už uvolnili šroub.

„Tady,“ vykřikl Relkin. „Vem si to.“ Společně se Swanem podali konec hadice Zelenému Purpuroví, který se znovu posadil. Z hadice proudila voda.

„Napij se, vypij toho, co jen můžeš, a pak pij dál. Je to jediná možnost. Musíme to z tebe všechno vypláchnout.“

Zelený Purpur se na ně svrchu podíval. Jeho přítel Zlomený Palcát jej před takovými věcmi varoval. Kluci draky studovali a skončilo to tak, že je znali lépe než oni sami sebe.

Podvolil se. Beze slova si strčil hadici do tlamy a nechal vodu proudit krkem. Nalil do sebe asi deset galonů, odpočinul si a pak spolykal dalších deset.

Dragonýři vyvalenýma očima a užaslými tvářemi sledovali, jak Zelený Purpur začal dávit a zalykat se.

Vypudil hadici a oběma rukama si sevřel obrovské břicho.

Dračím domem otřásl řev. Další dávivé a štěkavé zvuky následovalo hrozivé množství zvratků. Chlapci zalapali po dechu a s hrůzou ucouvli do chodby. Za sebou zanechali Manuela, který se zběsile snažil dostat kusy dračí výstroje z cesty, zatímco Zelený Purpur zvracel stále znovu a znovu, až ze sebe dostal celou hromadu jídla, kterou snědl jen před pár hodinami.

Pro dragonýry ze 109. dračího to byla tedy skutečně mizerná noc. Stejný nechutný postup bylo třeba použít na všechny ostatní wyverny. Mosazní draci tomu z nějakého důvodu odolávali a bylo třeba použít hadici několikrát, než

se jim konečně podařilo očistit tělo od zbytků rybího koláče.

Tou dobou už samozřejmě probíhalo pátrání po nějakém nesnězeném kousku. Skutečnost, že jsou postiženi jen draci

ze 109., byla přesvědčivým důkazem, neboť o pivo se podělili, ale o koláč ne. Ostatní draci z Dračího domu snědli legionářskou večeři. Bohužel, velký pekáč byl dočista vyjedený, umytý a utřený dřív, než šli všichni na kutě. Pak našli kousek na podlaze jídelny, kam spadl z něčího talíře.

Ve skleněném džbánu si ho odnesly dvě tajemné čarodějky, které se v průběhu pátrání tiše objevily v Dračím domě.

Lékaři, kteří patřili k Dračímu domu, se také objevili poměrně brzy, ale zjistili, že dragonýři již dělají to jediné, co má cenu dělat. Dokud nebudou mít draci prázdné žaludky, nemá význam podávat jim lék.

V jednu chvíli během noci, když byl v celém Dračím domě zmatek, přinesl někdo zprávu, že Porteous Glaves unikl z cely v barbikánu. Městské brány byly uzavřeny a ve městě probíhalo pátrání.

Když to Relkin uslyšel, propadl malomyslnosti. Po všech těch procesech a svědectvích se jim Portea Glavese stejně nepodařilo potrestat. A byl si jistý, že Glaves už není ve městě. Relkin si znechuceně odplivl, ale měl příliš mnoho práce, než aby si s tím dělal starosti, protože Dračím domem otřásala jedna pohroma za druhou.

Nejdřív to vypadalo, že je Alsebra v posledním tažení.

Zvracela tak silně, že zápasila o každé nadechnutí, jako by měla záduchu. Nemohli nic dělat, jen sledovat, jak bojuje o život. Pozornost chlapců pak brzy odvedla krize mosazných

draků, neboť se stále zoufaleji snažili zachránit velkého Chektora a mladého Churna.

Bazil byl sedmý v pořadí. Ukázalo se, že Zlomený Palcát patří mezi ty, kteří mají nejmenší potíže. Potil se a trochu sténal a stěžoval si na nutkání ke zvracení dokonce ještě předtím, než do něj začali pumpovat vodu. Asi po patnácti galonech se odvrátil a okamžitě začal zvracet.

Kolem čtvrté hodiny se Alsebřino dýchání začalo uklidňovat a později se začala vzpamatovávat. Nicméně mosazným drakům bylo stále velice zle.

Samozřejmě to všechno byla nechutná záležitost. Na podlaze dračích stání leželo obrovské množství vodnatých zvratků, napůl strávené ryby, pečivo a pivo, a vše se smísilo se slámou a potřísnilo cokoli v dohledu. Celé místo neslýchané páchlo.

Nevrlý dračí vůdce Cuzo chodil vztekle kolem a dragonýři se museli ohánět lopatami, hadry, košťaty a kolečky. Nejprve to vypadalo, že Cuzo má větší obavy o to, jak bude 109. marnerijský dračí vypadat, než o zdraví draků.

Ale když si uvědomil, o jak vážné nebezpečí se jedná, jeho postoj se viditelně změnil a i on se chopil lopaty a koštěte.

Po Zeleném Purpuroví trpěli nejhoršími křečemi a bolestmi velcí mosazní draci a k vyvolání nekonečného zvracení, které představovalo jediný způsob, jak z jejich těl dostat otrávené jídlo, potřebovali více vody. Ve skutečnosti museli celým procesem projít několikrát, než se konečně

připojili k ostatním třesoucím se a sténajícím ubožákům, kteří se už dávali dohromady. Tou dobou již Zelený Purpur spal hlubokým spánkem a chrápal jen velice tiše.

Ze seníku museli přinést hromady čisté slámy, aby nahradili mokré svinstvo, které vymetali ze stání a splachovali pryč. O tuto práci se postaral zbytek osazenstva Dračího domu včetně draků, kterým bylo dobře, jako třeba místní hrdina Vastrox. Zapojili dračí svaly a těžká práce byla rychle hotová. Pak nastoupili chlapci se smetáky a hadry. Když byly podlahy stání čisté a suché, navršili tam hromady slámy a vyčerpaní draci se mohli natáhnout a ponořit se do neklidného spánku.

Ráno byla krize minulostí. Dragonýři pokračovali v práci a spolu s nimi se velkým koštětem oháněl i Cuzo.

Dragonýry to potěšilo a Cuzovy akcie mezi nimi náhle prudce stouply.

Kolem desáté hodiny ráno byli hotoví a Dračí dům se vrátil do obvyklého téměř dokonalého stavu. Déšť ustal, takže se dragonýři sešli venku, aby si užili nezvykle slunečného dne. Byli unavení a špinaví a ve vzduchu se stále vznášel zápach, ale věděli, že se jim podařilo draky zachránit. Nyní se v nich vzdouval hněv vůči tomu, kdo se draky pokusil zabít.

Dračí vůdce Cuzo, téměř tak špinavý jako oni, si s nimi přišel ven promluvit.

„Všichni jste odvedli skvělou práci, a obzvlášť bychom měli ocenit, že Relkin věděl, co dělat, a od počátku nás navedl na správnou cestu.“

Ozval se mírný jásot. Cuzo se usmál a pak je nechal, ať si dělají, co chtějí, a šel se umýt a připravit na denní povinnosti. Když byl z doslechu, Swane hlasitě zašeptal: „To je fajn, že se Cuzo rozhodl být na nás hodný. No nemáme my to ale kliku?“

„Když jsme to potřebovali, táhl s námi za jeden provaz.

Cuzo je v pohodě!“

Rakama seděl vedle Swana. Relkina napadlo, jak podivné věci se někdy dějí. Jen před pár týdny si tihle dva šli po krku, a teď z nich byli nejlepší kamarádi. Co přijde příště? Spřátelí se i Gryf s Bazilem? Tak nějak se mu to nezdálo moc pravděpodobné.

„Tak kdo sem poslal ten zatracený koláč?“ zeptal se rozpálený a špinavý Manuel, který se uvelebil u zdi.

„Sdružení nezávislých obchodníků s obilím. Co jsou zač?“ řekl Howt ze Seantu.

„Nikdo o nich nikdy neslyšel,“ poznamenal Jak. „Už

jsem se vyptával.“

„Jestli někdy zjistím, co jsou zač, tak…“ Rakama zmlkl, neboť si sám nebyl jistý, co přesně by udělal tomu, kdo se pokusil jeho krásného zeleného draka otrávit.

„Zdá se, že jsme měli víc pátrat po tom, co jsou zač.“

„Prosím tě, copak se někdy někdo pokusil otrávit dračí jednotku?“ Swane rozhodil velkýma rukama.

Měl pravdu. Bylo to něco neslýchaného.

„Při Ruce, ale ať to byl kdokoli, dovolil si hodně,“ řekl Manuel.

Stále ještě stáli venku, když přiběhl Jomo, dragonýr Tecastera, jednoho z velkolepých starých draků.

„Mluví se o tom po celém městě!“ ječel, zatímco běžel řadou stání.

„O čem se mluví po celém městě?“ zeptal se Swane.

„Hej, Jomo!“ zakřičel Relkin. „O čem to mluvíš?“ Dostalo se mu zlověstné odpovědi. „Aubinas vyhlásil nezávislost!“

KAPITOLA 30

Zpráva o povstání se šířila jako vlnky v rybníce. Poprvé v dějinách Argonathu vyhlásila nějaká provincie nezávislost a vztyčila povstalecký prapor.

Glavesův soud byl očividně důležitým bodem krize, ale jeho útěk z barbikánu úřady překvapil. Nyní se začala vyšetřovat zrada, která Glavesovi umožnila uprchnout.

Pátrali po řadě důstojníků z marnerijské stráže, ale i oni unikli z města a uprchli.

Zpráva se do Andiquantu donesla po moři. Po námořních trasách mezi Kadeinem a Cunfshonem se pomocí signálních vlajek z jedné lodi na druhou hnalo slovo „Povstání“, následované „A“. Na těchto trasách se neustále plavila stovka či více lodí, a k tomu ještě flotily rybářských lodí z Ostrovů i Argonathu. Proto signál letěl od jednoho stěžně ke druhému a uprostřed odpoledne dostali zprávu v cunfshonském přístavu a ve Vlaštovčí věži, která se tyčila nad Andiquantem.

Císař svolal císařskou radu. Po jejím skončení se v soukromí sešel s Velkými čarodějkami Lessis a Ribelou.

Císař seděl ve svém oblíbeném starém křesle, ale vypadal scvrkle, unavený strastmi, které s sebou přinášela vláda jedinečné říši. Vlastně se stále ještě zotavoval ze zranění, která utrpěl v Quosh.

„Nakonec to přeci jen přišlo,“ řekl hlasem plným smutku. „A došlo k tomu v Aubinasu, což je ještě horší. Je to tvrdohlavá cháska.“ Pascal vyzkoušel vše, co jej napadlo, aby tomu zabránil, ale ti zatracení Aubiňané si představovali zářivou budoucnost, v níž sami sebe viděli jako provincii s bohatou úrodou, obklopenou hladovými zákazníky, a byli pevně rozhodnutí z toho těžit.

Skutečnost, že nebýt ostatních provincií Argonathu, byli by vydáni na milost nejstrašlivějšímu nepříteli v dějinách, nedělala na Aubiňany žádný dojem. Mysleli si, že jsou zcela v bezpečí a schopní plně využít trhy, které si podmanili.

Jejich sobectví bylo pozoruhodně krátkozraké.

„Předvídali jsme, že se to stane,“ řekla Ribela, která měla na císaře stále zlost. V době, kdy byla hlavou Tajného úřadu, jej před Aubiňany varovala. Stále se domnívala, že se císař nezachoval dostatečně rozhodně.

A Pascal se skutečně do značné míry obviňoval. Myslel si, že rebelii ošálí, když podnikne tu nešťastnou císařskou vizitaci, která měla mezi všemi lidmi Argonathu posílit „ideu“ císařství.

Ve skutečnosti byla situace v Říši růže skoro optimální.

Když na Sprianském hřebeni porazili mohutnou invazi,

odvrátili to nejhorší, s čím proti nim nepřítel mohl vytáhnout. Zničili strašlivou hrozbu, kterou představovaly experimenty Heruty Skash Gzug v Eigu. Jejich spojenci daleko na západě na nepřítele tvrdě tlačili a oni sami obléhali mohutnou pevnost v pohoří Bílé kosti.

Mezitím se hospodářské výsledky devíti měst plynule zlepšovaly a hraniční země Kenoru se rychle vracely k pluhům. Pascal si myslel, že když se náhle objeví v devíti městech, může tím v lidech povzbudit nadšení. Doufal, že když se ukáže, budou se všichni soustředit na jejich úspěchy. Jeho neuvážený tah bohužel skončil téměř naprostou katastrofou. Nejenže ho málem zabili, ale náhlé ukončení vizitace podnítilo šíření nesčetných fám, z nichž

některé byly částečně pravdivé - že na něj zaútočily a zranily ho nepřátelské síly, které pronikly do země.

„Má to spojitost s naším novým nepřítelem?“ zeptal se a obrátil se k Lessis ve snaze vyhnout se kritice, kterou cítil z Ribely. Věděl, že má pravdu. V době, kdy stála v čele Úřadu, zažíval Pascal samé katastrofy. Ztráty v Eigu byly jedním slovem zdrcující.

Lessis se tvářila vážně a stejně tak i hovořila. „Nevíme to jistě. V řadách aubinských rebelů máme jen skrovné zdroje.

Ukázalo se, že se velice dobře dokáží vyhnout průniku zvenčí.“

„Je to velmi úzce spjatá skupina,“ řekla Ribela. „Klub boháčů, kteří sdílejí tvrdé názory na společnost a chudé.

Mají značný majetek a z něho plynoucí moc a vliv.“

„Wexenne z Champery,“ pokračovala Lessis. „Je přímo uprostřed většiny potíží.“

„Ach ano, Faltus Wexenne, na toho máme tlustý spis.

Zastánce otrocké práce na polích.“

„Velice chytrý muž, pokud jde o finance, poháněný obrovskou chamtivostí a sobectvím. Nanejvýš nebezpečný protivník.“

„Skutečně, přítelkyně,“ řekla Ribela. „Nepodařilo se nám k němu proniknout.“

„Wexenne, Porteous Glaves, Caleb Neth a Salva Gann,“

odříkala Lessis bezvýrazné jména, „tihle čtyři jsou ústřední postavy celé záležitosti. Myslela jsem si, že jsme se Glavese konečně zbavili, ale do Marneri pronikla zrada.“

Císař přikývl a prohrábl si plnovous. „Co můžeme udělat? Jakou použitelnou radu mi můžete dát?“

Lessis si propletla prsty před obličejem, jako by se chtěla ukrýt.

„Domníváme se, že bude muset dojít k boji. Aubiňané se uchýlí k násilí, dokonce i když my ne. Proto bychom měli udeřit první a pokusit se povstání zničit dřív, než se rozšíří.“

„Myslíte si, že k další rebelii by mohlo dojít v Arneis?“

„Ano, ale ne výlučně tam. V Arneis a Kadeinu máme podobný problém. Vlastně všemi obilnými trhy v Kadeinu

se šíří stále silnější nacionalistické názory. Vidí pohádkové zisky, které by získali, kdybychom jim dovolili zmanipulovat trhy a zvýšit ceny. Říše jim to svým dohledem upírá.“

„Hmm. Možná jsme trhy regulovali až příliš?“ zeptal se císař. „Vytvořili jsme umělé trhy? Máme příliš mnoho obilí a příliš málo zákazníků? Jsou ceny tak nízko, že si sedláci nevydělají na slušné živobytí?“

„To si nemyslíme, Vaše Veličenstvo,“ řekla Lessis.

„Hospodářstvím v Aubinasu a Ameis se daří velice dobře.

Samozřejmě se obávají vývoje v Kenoru, protože vědí, že to prolomí jejich nadvládu nad trhem s obilím. Ale po ječmeni a pšenici bude vždy vysoká poptávka a země jsou velice bohaté. Ano, je pravda, že regulujeme trhy. Snažíme se ceny držet na stejné hladině, protože věříme, že stabilní ceny jídla společnosti prospívají. Aubiňané chtějí získat tím, že zadrží obilí a vyženou ceny vzhůru. Také chtějí zpomalit, nebo dokonce zabránit rozvoji Kenoru. Někteří z těch radikálních hlásají, že mají v úmyslu Kenor dobýt a odtrhnout ho od říše.“

„Jak to chtějí udělat? Nemají dostatečnou armádu.“

„To je záhada. Teď uvidíme, jaká je jejich skutečná síla.“

„Jak bychom na to měli odpovědět? Co mi radíte?“

„Teď je to na armádě. S touto možností počítali. Ihned vyrazí rebely rozdrtit.“

„Bude povolána legie Rudé růže. Okamžitě se shromáždí dopravní lodě. Myslím, že během jednoho měsíce můžeme Marneri poslat posily.“

„V Modrých horách a Dashwoodu odpočívají marnerijské regimenty. Ak tomu dva dračí oddíly –jeden přímo ve městě a další v Dashwoodu.“

„Dobrá připomínka. O tom jsem nepřemýšlel, ale mají Aubiňané draky?“

„Není to pravděpodobné, Vaše Veličenstvo. Myslím, že to bychom vyčmuchali. Není snadné tajně vychovat a vycvičit válečné wyverny.“

„Mohli by mít troly. Aubinští obilní magnáti si je už

dříve kupovali,“ poznamenala Ribela.

„Hmm. A my netušíme, co dělá náš nový nepřítel, nebo ano? Co si o tom myslíte vy, paní?“ Při těch slovech se Pascal pozorně zahleděl Lessis do obličeje. Spatřil v něm jen téměř nelidský klid, který z ní v krizových chvílích obvykle vyzařoval.

„Myslím, že se do toho nějak budeme muset zapojit.

Krize v Aubinasu nabyla v poslední době na významu.

Tyran je mezi námi, ale pracuje v utajení. Ví, jak srazit na kolena svět, jako je ten náš. Ví, že metody, které používají Temní mágové, jsou poněkud sebezničující. Bude někde v pozadí jejich úkladů.“

„Pak čelíme strašlivé zkoušce.“

„To ano, Vaše Veličenstvo. Máte naprostou pravdu.“

KAPITOLA 31

Po ranní prohlídce zavolal Cuzo, který se tvářil zuřivě, Relkina do své kanceláře. Relkin za sebou zavíral dveře trochu nervózně.

„Dragonýre Relkine, je mou smutnou povinností vám oznámit, že za deset dnů budete postaven před soud.

Obvinění zahrnuje krádež zlata domorodcům v cizí zemi.“

Relkin v duchu pokrčil rameny. Lagdalen ho varovala, že k tomu dojde. Aubiňané štědře rozhazovali peníze ve vyšších kruzích marnerijského vojenského aparátu. Bylo nevyhnutelné, že dojde k vojenskému soudu. Takže tam se svým obhájcem přijde a požádá o odklad, zatímco si vyžádají svědectví z dalekých zemí Mirchazu a Og Bogonu.

„Podle toho, jak vás znám, dragonýre, jsem si jistý, že jste si to zlato vzal,“ Cuzo zamračeně svraštil úzké čelo.

„Ale stejně tak jsem si jistý, že jste si ho nejspíš zasloužil.“

Cuzo se skutečně usmál.

Relkin nebyl na usmívající se dračí vůdce zvyklý, takže mu chvíli trvalo, než úsměv opětoval.

„Děkuji, dračí vůdce.“

„Ne, já chci poděkovat vám, dragonýre. Přiznávám, že když jste se vrátil z Eiga poté, co si všichni mysleli, že jste po smrti, dělal jsem si starosti. Bál jsem se, že budete v jednotce představovat vzpurný prvek. Máte za sebou dlouhou službu a mnoho polních vyznamenání. Zasloužíte si povýšení. Když se uvolnilo místo velitele 109. dračího, byl jste však bohužel pryč. Vybrali si mě, a když jste se vrátil, ocitl jsem se ve složité pozici.“

Relkin zůstával zticha.

„No, můžu vám říct tohle - příští povýšení na dračího vůdce v marnerijských legiích bude vaše.“

„A můj drak půjde se mnou?“

„Nemyslím, že by se pokusili oddělit draka Zlomeného Palcáta od jeho dragonýra. Jsou to blázni, jestli na to kdy jen pomyslí.“

Relkin přikývl. V takové řešení doufal, i když někdy byli draci od svých dragonýrů díky povýšení odděleni.

Samozřejmě by bylo velice těžké ujmout se velení dračího oddílu a zároveň Bazila udržovat v dokonalé kondici.

„Ale než k tomu dojde, musíme spolu vycházet. A vzhledem k té proklaté rebelii v Aubinasu si myslím, že zanedlouho budeme mít plné ruce práce.“

Relkin při těch slovech téměř nadskočil.

„Chcete říct, že nepůjdeme do Axoxa?“

„Letos ne, chlapče, každým dnem nás pošlou do Aubinasu. Jestli nás povolají do služby tak rychle, jak

očekávám, možná se příští týden ani nebudete muset zúčastnit soudního jednání. Přesunou ho na později.

Záležitost s Aubinasem bude mít přednost před vším ostatním.“

„Říkal jsem si, že se to může stát, pane, ale přesun do Axoxa nám chybět nebude. Tam nahoře je příšerná zima.“

„Ano, dragonýre, to máte pravdu. Místo aby nám mrzly zadky, budeme v Aubinasu honit vzbouřence. Nejspíš si zabojujeme.“

„S tím si 109. nikdy nedělal příliš velké starosti. Dokud dostává vydatnou večeři, takhle jednotka boj miluje.“

„To jsem si všiml,“ řekl Cuzo a suše se usmál.

Relkin odešel z Cuzovy kanceláře a vrátil se do stání.

Bazil byl u zbrojíře pro stehenní a holenní chrániče, neboť se právě začal používat nový model těchto částí zbroje. Byly lehčí a pohodlnější než ty předchozí, ale chránily stejně dobře. Ocelový plát byl zvlněný jako harmonika, což dávalo tenčímu kovu velkou sílu.

Relkin se pokusil udělat si v hlavě jasno, zmítaný mezi radostnou představou, že se vyhnou zimě u Axoxa, a starostmi ohledně tažení do Aubinasu. Nebylo správné bojovat s vlastními lidmi. Přesto byla jedna věc jasná.

Budou-li bojovat v Aubinasu, jídlo a pivo bude skvělé.

Aubinas byl jedna z nejbohatších provincií Argonathu.

Drakům se to bude líbit.

Relkin si všiml, že má na kapesníku uvázané dva uzly, které mu mají něco připomenout. V tu chvíli byl však tak rozčilený, že nějaké uzly nic neznamenaly.

Představa povýšení byla opojná. Konečně by z něj byl dračí vůdce! A zůstal by s Bazilem, i když by přešli do nové jednotky. Jejich staří přátelé ze 109. by jim chyběli. K čertu, byli spolu déle, než mnoho dračích oddílů vůbec vydrželo.

A co na tom bylo nejlepší - povýšení bylo něco, co by mu opravdu pomohlo s Wattely. Byl by dračí vůdce, ne jen obyčejný dragonýr. Na to by brali ohled.

A dokonce i když se měl konat vojenský soud, možná by to nevadilo. Za prvé, pravděpodobně jej odloží na dobu po tažení do Aubinasu. Za druhé, pokud ho budou soudit za to, že si dal stranou trochu zlata, může mu to mezi konzervativními Wattely ve skutečnosti pomoci. Jejich klan prosperoval, ale u nich v kopcích už dlouho moc zlata neměli.

Jeho dobrá nálada nepolevovala. Domníval se, že pokud k vojenskému soudu dojde, pomůže mu z nesnází svědectví od krále Choulaputa a současného vládce Mirchazu, ať už

jím byl kdokoli. Jistě že si domů přinesl zlato, ale to, které pocházelo z Mirchazu, vzal padlým elfím lordům. Zaplatil dovozní clo a zaregistroval ho, stejně jako to udělal s dary krále Choulaputa. Relkin udělal vše správně a v souladu se zákonem, tedy až na malý měšec zlata, který zakopal u

cesty, a to bylo jen pro případ, že by přišel o všechno ostatní.

Nejlepší ze všeho bylo, že nevyrážejí k Axoxu. Jako všichni ostatní se děsil toho, že by strávili rok obléháním pevnosti. Před krutou zimou nahoře v horách je neochrání dokonce ani dva pláště a vlněné obličejové masky. To stačilo, aby všichni dragonýři křepčili radostí.

A pak jej náhle udeřily do očí uzly na kapesníku a vzpomněl si, proč je tam udělal.

První mu měl připomenout, aby zkontroloval, v jakém stavu je nová pochva, kterou právě dělali pro Ecator. Ta stará se po tažení v Eigu doslova rozpadala na kusy.

Mohl dostat obyčejnou legionářskou pochvu, ale Ecator nebyl obyčejný legionářský meč. Byl delší a těžší a do pochvy, která se v legiích obvykle užívala, by příliš dobře nepasoval. Navíc Lessis Relkina nabádala, aby pamatoval na to, že pochva bude domovem jejího přítele, démona Ecatora, který zbraň obýval. Relkin znal zbraň dost dobře, aby věřil, že ji skutečně obývá nějaká bytost. Ecator bude tedy potřebovat pochvu vyrobenou elfy, v jejímž nitru budou vyryty runy.

Z tohoto důvodu si pochvu objednal u zbrojíře z Elfi čtvrti, která ležela na sever od ulice U Věže. Uzel na kapesníku si udělal proto, aby nezapomněl, že se má stavit ke kováři zkontrolovat, jak práce postupuje.

Druhý uzel mu měl připomenout, aby zašel do Lagdaleniny kanceláře. Potřeboval přečíst nějaké svitky, podívat se na pár přísežných prohlášení a promluvit si o mnoha věcech v souvislosti s vojenským soudem. Lagdalen byla samozřejmě jeho obhájkyní. Nic jiného je nikdy ani nenapadlo. Lagdalen celou událost považovala za následek Glavesova procesu, a protože ten byl prakticky vzato u konce, ona i její úřad měli dost času a energie vrhnout se na Relkinův případ.

Bylo načase vyrazit. Až se drak vrátí od zbrojíře, bude uvařený oběd. Wyvernám přivezou obrovské porce nudlí a akhy, nemluvě o slabém pivu. A poté přijde na řadu svízelný úkol vymámit z výdejny léků zvláštní příděl sugustu.

Relkin vyběhl z Dračího domu, prošel ulicí U Věže kolem několika bloků domů a pak ulicí Měsíčního srpku zabočil do Elfí čtvrti. Ulice se zúžily a začaly klikatit a obílené domy měly kulatá okna a úzké dveře. V těchto ulicích potkával lesní elfy s drobnými zelenými znaménky na kůži, která prozrazovala jejich nelidský původ. Nějakým způsobem byli spřízněni se vznešenými elfy, ale příbuzenství zavál písek času.

Přišel ke kováři Lukulovi Perrimu, statnému elfovi se širokými rameny a velkým skobovitým nosem. Nosil červenobíle pruhovanou čapku, na jejíž špici vlály zlaté střapce.

Pracovali pro něj tři mladí elfové, všichni „zakořenění ve stejném hájku“, jak se o tom Lukula vyjádřil. Skutečně si byli velice podobní: štíhlí mladíci s olivovou kůží, jemnými rysy

a

odměřeným

pohledem,

pro

elfy

tak

charakteristickým.

„Vřelé pozdravení, dragonýre,“ přivítal ho elfí kovář, zatímco si utíral zpocené čelo a odkládal stranou dlouhé kleště a syčící kus žhavého železa.

Mladí elfové se vrátili zpět k bušení kladivy.

„I já vás zdravím, Lukulo. Doufám, váš den bude dobrý.“

Elfího kováře toto staré elfí požehnání zjevně potěšilo.

„Jste skutečně přítel elfů.“

Relkina napadlo, co by na to asi řekli herní lordi Tetraanové.

Kovář přinesl téměř hotovou pochvu. Runy byly na svém místě a uklidní zuřivého ducha meče. Byla to devět stop dlouhá ocelová pochva obalená černou kůží, s mosazí pobitým hrotem a silnou mosaznou výztuhou na konci.

Pochva neměla žádné zdobení, až na jediné kočičí oko, zasazené na jejím okraji. Stále však bylo třeba připevnit mohutné přezky. Zpoždění bylo způsobeno jejich pozdním dodáním. Kovář je objednal u firmy Cravath z ulice U Doků.

Nicméně zítra bude práce hotova.

Relkin svižně zamířil zpět do Dračího domu a nahlédl do zbrojnice. Bazila stále měřili kvůli stehenním chráničům.

Zelený Purpur si stěžoval na chrániče holení. Tlačily ho pod kolenem. Relkin je opustil a Vodní ulicí se vydal do Lagdaleniny kanceláře. Pod ním se rozprostíralo město a obzor vyplňovala modrá hladina průlivu. Déšť konečně ustal a obloha byla bez mráčku.

Mladá žena v přijímacím pokoji Lagdaleniny kanceláře jej požádala, ať se posadí a počká. Lagdalen má jednání s důležitým návštěvníkem.

Tak dobře. Relkin se pohodlně usadil a přemýšlel o dobrých zprávách, které se k nim donesly. žádné Axoxo, zimu stráví tady na pobřeží. Bude to dokonce ještě pohodlnější než v Kenoru. V tom, co může rebelie znamenat, pokud jde o skutečný boj, byl Relkin poměrně optimistický. Obilní magnáti na ně nevytáhnou celou armádu trolů, a on rozhodně nevěřil, že by byli schopní postavit do boje válečné draky - ne dokud to neuvidí na vlastni oči. Takže půjde o partyzánskou válku a draci v ní nebudou hrát příliš významnou úlohu. Bude to záležitost pro kavalerii.

V Lagdalenině úřadu vládl čilý ruch. Ze schodů sešly dvě mladé ženy a po krátkém hovoru s mladou dívkou za recepčním pultem odešly. Dovnitř vešel muž, přinesl plný vak svitků se zprávami, dotkl se klobouku a odešel. Vzápětí vešel další muž s jediným velkým svitkem, který zde nechal poté, co mu recepční podepsala stvrzenku. Přicházeli další poslové a někteří z nich svitky přinášeli a také si jich

spoustu odnášeli s sebou. Občas vyšel ze dveří, vedoucích do zadní části přízemí, asi dvanáctiletý chlapec a přinesl na dřevěném podnose další hromadu svitků a pergamenů. Ty nechával u recepční.

Na Relkina to udělalo dojem. Bylo tu skutečně pilno jako v úle. Měl trochu dlouhou chvíli, ale trpělivě čekal a přemýšlel nad možným povýšením a jaký by to mohlo mít vliv na jeho život. A pak zaslechl, jak se po schodech přibližuje známý tichý hlas, a okamžitě se ze svého snění probral. Byl to hlas, který rád slyšel, ale jenž vždy znamenal nebezpečí. Vzápětí se vynořila paní Lessis s Lagdalen po boku. Když Lessis Relkina uviděla, tvář se jí rozzářila úsměvem a napřáhla k němu ruce.

„Vida, vida, opět se setkáváme. To musí být dobré znamení, Relkine z Quosh. Minulé setkání jsme oba přežili, co? Opět zasáhl osud, co myslíš, dítě?“

Relkin vstal, aby se s ní pozdravil. Lessis vzala jeho ruku do své a Lagdaleninu do druhé. Oči jí zářily tak, jak to ještě nikdy neviděl.

„Víte, nikdy jsem neměla možnost vám oběma poděkovat za to, co jste vykonali v Tummuz Orgmeen. Byla to hrdinská práce, děti.“

Recepční je poslouchala a sledovala s vyvalenýma očima. Přesně věděla, co je ta subtilní postava v obnošeném šedém plášti zač. Sledovat Velkou čarodějku, jak bere

ošuntělého dragonýra za ruku a říká takové věci, to člověku bralo dech.

Všichni tři nehybně stáli, společně polapení v Lessisině magickém poli. Pak se uvolnili a Lessis se obrátila k Lagdalen.

„Nyní, když je zde tento mladý muž, mohu splnit i druhý úkol. Dvě mouchy jednou ranou!“

Relkin pocítil mírný záchvěv strachu. Takových úkolů, jaké s sebou přinášela Lessis z Valmes, si už užil dost.

„Ale než úplně zapomenu na dobré vychování, řekni mi, jak se daří našemu velkému příteli? Zotavil se ze zranění, která utrpěl v Quosh?“

„Téměř ano. Ještě dva týdny, a bude skoro zdravý.

Wyverny se uzdravují rychleji než lidé.“

„Hmmm,“ paní Lessis si promnula bradu, zaujatá touto informací. Nebylo to poprvé, co se šedá paní od dragonýra něčemu přiučila.

„Wyverny jsou tak fascinující zvířata. Četla jsem nedávno publikované pojednání o pitvě wyverního mozku.“

Když si všimla, jak Relkin svraštil čelo, spěšně pokračovala:

„Dračice zemřela stářím. Před smrtí souhlasila s tím, aby její tělo posloužilo vědě.“

„Co zjistili?“ zeptala se Lagdalen.

„Wyverní mozek se podobá spíš vraním než našim vlastním. Různé části mozků jsou v každém případě

mnohem větší. Velryby a suchozemská zvířata mají podobnou stavbu mozku jako my. Mozek má různé součásti a jeho povrch tvoří zvrásněná oblast, o níž se domníváme, že v ní probíhá proces myšlení. Dračí mozek nemá tuto zvrásněnou část příliš velkou. Místo ní má velkou výduť v přední části mozku, kde vyrostl další orgán, a zjevně se velmi podobá tomu, který nacházíme u vran, nejchytřejších ptáků.“

Relkina tato informace nadchla.

„To mnohé vysvětluje. V tolika věcech se od nás liší, tím myslím způsob, jakým uvažují.“

„Měla bych ti poslat kopii zprávy. Vlastně bys měl vidět všechny záznamy z pitev, které se týkají wyvern. Překvapuje mě, že tyto informace nejsou dostupnější.“

„Nikdy jsem o tom neslyšel. Abych pravdu řekl, nikdy mě nenapadlo, že by s wyvernou něco takového udělali, jestli chápete, co tím myslím.“

„Ach ano, no, císařští vědci v Andiquantu zkoumají mnoho nejrůznějších témat z oblasti biologie.“ Lessis se na okamžik odmlčela. Bylo velice snadné nechat se odvést od tématu.

„Avšak jsem ráda za dobré zprávy o draku Zlomeném Palcátoví. Je to hrdina. Sledovala jsem ho při boji v ulicích Quosh a nikdy předtím se mi nenaskytl tak hrozivý pohled.

Je zázrak, že se mu nepřítel vůbec odváží postavit!“

„Bazilovi se tam v boji dařilo a zranění se rychle vyléčilo - nedostala se mu do něj infekce.“

„To je všechno velice milé, můj drahý, ale musím ti říct, že budeš muset odpovědět na další otázky ohledně Mirchazu a toho, co jsi tam prožil. Bell a Selera tě zítra očekávají.

Budu tam s nimi.“

Relkinova dobrá nálada zmizela. Tak přece jenom to setkání mělo i jiný důvod.

„Potíž je v tom, paní, že já prostě nevím, jak vysvětlit, co se stalo.“

„Ano, četla jsem zápisy. Ale tady to probírat nebudeme.“

Lessis se přes rameno ohlédla na recepční. „Zítra ráno, ano?“ „Ano, paní.“

Bude muset požádat Curfa, aby se ten den místo něho postaral o Bazila. Doufal, že Curf odvede dobrou práci. Ten kluk většinu času chodí s hlavou v oblacích.

Lessis musela jít. Pro zbytek dne měla dojednané schůzky ve Strážní věži. Ještě jednou jim stiskla ruce a odešla.

Relkin společně s Lagdalen prošli kolem oslněné recepční a vyšli po schodech do prvního patra, kde měla Lagdalen svou soukromou kancelář.

Uvnitř pokoje vybaveného starými křesly a stoly a rozviklanými knihovnami se společně posadili a Lagdalen nechala přinést šálek čaje. Zatímco horký čaj s medem popíjeli, Lagdalen se rozhovořila o něčem, co ji trápilo.

„Relkine, pokud jde o to zlato. Existuje spousta otázek, na které musíme být připraveni. Otázek, které ti musím položit. Teď.“

„Rozumím.“

„Potřebuju papíry z banky. Záznamy z Kadeinské banky.

Máš je, je to tak?“

„Samozřejmě.“ Za co ho má? Vždy si schovával záznamy o všech svých a Bazilových penězích. Něco si našetřili dokonce už před tažením do Eiga. Relkin se vyznal na trhu s dluhopisy a akciemi veřejně obchodovaných společností.

„Promiň, prostě to musím vědět, to je vše.“ Ucítila jeho výtku a sklopila oči. „Podívej, Relkine, problém je, že tady jde o celé jmění. Viděla jsem soupis částek, z jejichž držení tě obviňují, a je obrovský. Tisíce zlaťáků. A to mluvím v císařských zlatých mírách.“

„Ale to všechno není jen pro mě a Baze. Zbytek král věnoval do fondu pro draky ze 109. Vyplnil jsem všechny papíry. Fond je zaregistrovaný a zaplatil jsem všechny daně.“

„Já vím, Relkine. Já vím. Ale budeme mít potíže s porotou, protože tohle je malé jmění.“

„Přiznávám, že jsem si něco z toho vzal, ale král nám toho také hodně dal. Zlaté řetězy, medailony, to všechno jsme dostali od Choulaputa. Jediná skutečná kořist jsou zlaté

tabi. Abych pravdu řekl, myslel jsem si, že za to, čím jsme tam prošli, si to zatraceně zasloužíme.“

„No, o tom budeme muset přesvědčit porotu. Naneštěstí jim nemůžeme příliš podrobně popsat, k čemu v Mirchazu došlo. Alespoň částečně tomu stejně nebudou věřit. Bude jim to znít příliš fantasticky.“

„Nebyl jsem jediný, kdo si odnesl kořist, a když se zeptáš lidí, co vládnou městu, jestli jim vadí, že jsem si zlato nechal, nemyslím si, že s tím budou mít problém. Rozlomil jsem městské brány a pustil povstalce dovnitř. Oba jsme v boji málem přišli o život.“

„Ano, tomu věřím.“ Lagdalen si vzala zápisník a začala si dělat poznámky.

„Řekni mi víc o tom boji a jak jsi našel zlato.“

Relkin si povzdechl a znovu začal vyprávět příběh Mirchazu a pádu elfích lordů Tetraanů.

KAPITOLA 32

Když Relkin nazítří spěchal zpět do Dračího domu, uviděl oddíl legionářů, který pochodoval městskou branou ven z města, a řadu zásobovacích vozů, které jely za ním.

Když se zeptal dvou mužů z přihlížejícího davu, dostalo se mu stručné odpovědi.

„Prý je to část pátého regimentu První legie.“

Relkin přikývl a okamžitě pochopil, o co jde. Většina pátého regimentu byla umístěna v Modrých horách a určitě už bude na cestě do Aubinasu. Relkin si dokázal představit, že po celém Argonathu se přesouvají velké síly a v Aubinasu se nakonec soustředí několik regimentů. Potlačit povstání mohla být složitá záležitost.

„Slyšel jsem, že Aubiňané oblehli Posilu,“ řekl chlapík, který stál opodál v řadě.

„K čertu s těmi nellinskými sedláky.“

„Nellin a Belland budou živná půda pro povstání. Podle mě si o sobě moc myslí,“ ozval se tlustý muž v měkkém zeleném klobouku.

„Tebe se nikdo neptá, Nede Battocku, tak buď zticha,“

řekl muž vedle něj.

Relkin přešel přes přehlídkovou pláň, propletl se mezi vozy a zamířil do Dračího domu. V mnoha směrech se situace vyvíjela dobře. Novou pochvu pro Ecator mu doručí zítra ráno. Také se mu to podařilo dobře sehrát s výdejnou léků v Dračím domě a dnes večer si vyzvedne druhý příděl sugustu na ošetřování ran. Bude ho tedy mít dostatek na to, aby měl jistotu, že mu určitě v poli vydrží alespoň dva měsíce. Relkin se domníval, že zhruba tuto dobu pravděpodobně stráví v činné službě v Aubinasu.

Vojenské akci proti povstalcům velel generál Cerius.

Cerius byl starý, ale schopný velitel, který bojoval proti Teetolům a silám Temného vládce v Tummuz Orgmeen.

Cerius až donedávna působil v pevnosti Kenor. Relkin byl zvědav, které další jednotky budou do této záležitosti zataženy. Možná se zase setkají se starými přáteli.

Říše napínala svaly. Vše bylo v pohybu a Relkin si byl jistý, že 109. dračí také brzy opustí město. Ve válce plné menších potyček a nájezdů, které vládne jezdectvo, nebudou draci tak důležití, ale i tak budou užiteční, až bude třeba ve skutečné bitvě ovládnout pole. Jen ať se Aubiňané odváží vyslat pěšáky do boje proti drakům!

Zkontroloval draka a našel ho ve vodní nádrži, kde odpočíval poté, co celé ráno zkoušel zbroj a trénoval s mečem, a teď si už stěžoval na strašlivý hlad. Zranění se skutečně pěkně hojilo a rána se pokryla silným strupem a kompletně uzavřela. Nemohla vypadat lépe a s tímto případem byl doktor Dračího domu navýsost spokojený.

Otrávený rybí koláč také nezanechal žádné následky.

Jeden či dva dny si s tím všichni dělali opravdu velkou starost, ale zdálo se, že drakům, ba dokonce ani těm mosazným, nic není.

Brzy se ozval zvon svolávající k obědu a dragonýři se vydali do kuchyně a přivezli velké kádě nudlí, štědře politých vynikající akhou. Vzduch ztěžkl vůní akhy, tvořené kořením, česnekem, cibulí, pepřem a dalším pepřem.

Swane měl nejnovější zprávy o jedu.

„Říkají, že koláč byl otrávený stibiem.“

„Co to je?“ zeptal se Jak.

„Antimon,“ odpověděl Manuel. „Je to druh kovu, opravdu jedovatý.“

„Nepodařilo se jim zjistit, co je to Sdružení obchodníků zač.“

„No, my víme, že to byli Aubiňani,“ řekl Swane.

Relkin to neřekl nahlas, ale uvažoval, jestli to nemohla být nějaká pomsta za bitvu o Quosh.

Bazil se brzy šťastně pustil do pořádného oběda. Relkin mu přivezl další vědro, plné slabého piva, které se k obědu

podávalo. Drak měl v úmyslu najíst se a pak vyspat. Později odpoledne proběhne prohlídka, ale po tak dlouhém tréninku s mečem nebude Bazil muset toho dne podstoupit další fyzickou námahu.

Mezitím bude Relkin opět trávit čas v místnosti s čarodějkami. Jeho výslech měl odpoledne pokračovat.

Netěšil se na to.

Poté co vrátil kádě do kuchyně, Relkin naposledy zkontroloval vybavení. Těsně před večeří se měl stavit ve výdejně léků. Do té doby byl oficiálně povolán do Úřadu pro říšské záležitosti. Neoficiálně bude pobývat v prostorách Tajného úřadu. Relkina napadlo, že by byl raději téměř kdekoli jinde, dokonce i zpátky v pralesích Zemí děsu, pronásledovaný obrovskými dravými pujish.

Až příliš brzy Relkin opět seděl v zatuchlé místnosti se Selerou a Bell. Selera zahájila výslech, a stejně jako mnohokrát předtím se soustředila na myšlenkový proces, kterým prošel v kritických okamžicích ve vesnici Quosh.

Pokusil se to vysvětlit. Hluboko v nitru věděl, že to, co se snaží zjistit, je velice důležité.

„Byl to dlouhý boj, a opravdu zoufalý. Nevím, jestli jste se někdy nějakého účastnily, ale boj je skutečně únavný. A jestliže trvá víc než pár minut, vyčerpáte se a dělá vám potíže myslet jasně. Nikdy bych jinak myšlenky do tábora Křížová trojka nevyslal. Nejsem čaroděj a ani jím nechci být. Nemám tušení, jak jsem dělal věci, které se udály v

Mirchazu. Vlastně to ani většinou nechci vědět. Bojím se, že se ze mě stane zrůda, že se zblázním. Nerad na to dokonce i myslím.“

„Ale musíš, Relkine. Musíme se toho od tebe dozvědět co nejvíc. Toto může být nejdůležitější okamžik v dějinách.“

Povzdechl si.“ Ach ano, když se na to díváte takhle.“

Když jste se věci zcela neoddali, čarodějky ve vás dokázaly velice šikovně vyvolat pocit viny.

Dál se jej tedy vyptávaly stále na totéž a soustředily se i na útržky vzpomínek, zatímco se Relkin snažil rekonstruovat události během těch kritických hodin v kouři a hrůze na ulicích v Quosh. Čas plynul, ale Relkin viděl jen malý pokrok.

Nevšiml si, že se otevřely dveře, ale náhle v pokoji stála paní Lessis. Bell a Selera ztichly. Z místa, kde seděly, se šedé paní poklonily a ona jim na oplátku kývla.

„Napadlo mne, že by mohlo být užitečné, kdybych se k vám během těchto rozhovorů připojila. Byla jsem v Quosh a tady našeho přítele dobře znám.“

Relkin cítil, jak se mu mírně zvedá nálada. Znát Lessis bylo nebezpečné, ale za těchto okolností nabízela porozumění věci a obrovské vědomosti. Jestli mu někdo může pomoci, je to ona.

„Vítejte, paní. Jsme velice poctěni.“ Selera dokonce vstala a přinesla Lessis židli. Lessis se usadila v rohu mimo stůl, odkud mohla čarodějky i dragonýra sledovat.

„Předpokládám, že probíráte události v Quosh.“

„Ano, paní,“ řekla Bell. „Okamžik, kdy se mu podařilo vyvolat v Křížové trojce magický účinek.“

„A on toho nemá moc co říci, že ano.“

„Správně, paní.“

Relkin se ozval. „Už předtím jsem jim říkal, že ve skutečném boji se pěkně rychle unavíte. A tohle byl dlouhý boj, nebo raději dlouhá řada bojů - určitě si to pamatujete.“

„Pamatuji,“ přikývla. Byla to vyčerpávající zkouška, hrůzná vzpomínka, kterou by si přála vymazat z paměti.

Jako mnohé další.

„Takže jsem byl zoufalý a tak trochu mimo sebe. Prostě jsem pomyslel na Křížovou trojku: představil jsem si tábor a Dračí dům. Pak jsem myslel na draky a ze všech sil jsem se je snažil v duchu vidět jasně. Bylo to, jako když se modlíte, což jsem těmto dámám řekl.“

„Jako modlitba?“

„Ano, modlíte se k Bohyni, nebo třeba ke starým bohům, a pokoušíte se je vidět, zatímco odříkáváte modlitbu.“

„Ach, Relkine, ty pořád lpíš na své víře ve staré bohy, je to tak?“

„No, někdy je těžké vědět, co si má člověk myslet.

Někdy mi staří bohové připadají skutečnější; ale někdy jsou chvíle, kdy si myslím, že nemohou být skuteční. Elfí lordi v Mirchazu také mluvili o bozích, ale nepoznal jsem, jestli o nějakých jiných. Zdá se, že existuje spousta bohů, a pak je

také Bohyně, takže nevím. Jsem zmatený. Pokud jde o bohy, zažil jsem toho až moc.“

Lessis si pro sebe přikývla. Nějakým spojením náhody a vůle Nejvyšších byl nevzdělaný chlapec vybrán, aby čelil stále dalším a dalším zkouškám. Co s tímto dítětem zamýšleli? Proč on? Přesto přežil, společně se svou pozoruhodnou wyvernou. Bylo jí jasné, že si jej vybrali k nějakému důležitému úkolu.

„Vskutku jiní bohové, Relkine,“ odvětila. „Lordi z Mirchazu propadli krutosti a zlu. Prohlásili se bohy. Stejně jako všichni, kteří chtějí ostatním vládnout, drtit je a ničit, domnívali se, že se zcela odloučili od naší společné Matky, která prostupuje vším.“

„Proč se obrátili ke zlu, paní?“

„Příběh lordů z Mirchazu je dlouhý a smutný, dítě, příliš dlouhý, než abych ti jej teď vyprávěla. Jestli chceš, půjčím ti knihu, nejlepší bude, když začneš s Dantonovými dějinami Gelderenu.“

„Byl to podivný lid, paní. Dlouhou dobu jsem strávil s lady Tschinn, která byla něco jako jejich královna. Nebýt jejího kouzelného léčitelského umění, byl bych mrtvý. A vyslala mě zničit moc svého lidu.“

„Dítě, kdysi to byl ten nejvznešenější a nejnádhernější národ světa. První lordi, žijící v nádherných, dokonalých panstvích. Možná si vzpomněla na jejich slávu a litovala, že propadli takovému zlu.“

Lessis se podívala na Bell a Seleru, které zjevně přehodnocovaly svůj názor na Relkina. Jak očekávala, udělaly si o něm představu podle jeho zevnějšku nevzdělaného dragonýra. Nevěděly o všem, co v životě prožil; takové záležitosti podléhaly utajení i v rámci Tajného úřadu, takže ony prostě jen viděly dragonýra a slyšely dragonýrovy odpovědi na otázky. Dokonce i když jim řekli něco o jeho neobyčejných činech v Mirchazu. Nyní si začínaly uvědomovat, že je víc než jen obyčejný dragonýr.

Jejich názor změnila skutečnost, že výslechu se účastnila samotná Lessis. Ta zjevně usoudila, že Bell a Selera potřebují více zkušeností.

„Ráda bych na tobě provedla jeden experiment, dítě.“

Lessis vytáhla z rukávu roucha malou krabičku.

„Umístila jsem do krabičky určitou věc. Chci, aby sis zkusil představit jakou.“

Relkin se podíval na krabičku a pak zpět na paní.

Přikývl. Tohle alespoň dávalo větší smysl než s Bell a Selerou stále dokola bezvýsledně probírat pořád totéž.

„Zavři oči, dítě, a pokus si představit předmět v krabičce.

Nemusíš spěchat.“

Relkin se zhluboka nadechl a pokusil se uvolnit. Potlačil všechny myšlenky na zlaté elfí lordy. Krabička, malá krabička, co v ní je?

Nebyla větší než tabatěrka a vyrobená byla z neleštěného dřeva. Zavři oči. Udělal to. Lessis nepoužila žádné kouzlo,

které by mu pomohlo se uvolnit. Bylo nezbytné, aby Relkin všechno provedl sám. Jakýkoli zásah by mohl pokus znehodnotit.

Bell a Selera to fascinovaně sledovaly.

Pro Relkina bylo těžké se skutečně uvolnit. židle nebyla právě pohodlná a Bell a Selera stále seděly za stolem. Byl rozčilený a nervózní. Poté co jej vyslýchaly, nebylo snadné se okamžitě uklidnit.

Krabička, malá krabička, co v ní je?

V mysli se mu vynořil obraz jeho draka. Bazil se právě probouzel z dlouhého hlubokého spánku. Přemýšlel o tom, že si pořádně zaplave v nádrži. Zítra mu doručí pochvu na meč. Bazil se těšil na to, že bude mít Ecator zase pořádný domov. Stará pochva dostala skutečně zabrat; vlastně se rozpadala. Vodní nádrž čeká.

Relkin se probral. Podivný, neobvykle silný sen.

Krabička, co je v krabičce.

„Šachová figurka,“ řekl. „Drak.“

Lessis ho probodla pronikavějším pohledem než kdy předtím. Otevřela krabičku a vytáhla malou bílou dřevěnou figurku draka, která měla na argonathské šachovnici pozici věže. Bell a Selera na to civěly s otevřenými ústy.

„Dítě, co jsi právě udělal? Pořádně a pozorně o tom přemýšlej.“

Relkin zíral na šachovou figurku. Při Caymových kostkách! Teď je v tom až po uši. Neměl ani tušení, co udělal. Viděl Bazila a pak věděl, co v krabičce je. Ale jak?

Čarodějky na něj hleděly tak upřeně, až jej mrazilo. V

duchu zasténal.

KAPITOLA 33

109. dračí měl konečně plný stav deseti draků a deseti dragonýrů a nováčka Curfa. Nejnovějšími přírůstky byli zelený drak Gunter a jeho dragonýr Uri, a k tomu zkušený Roquil, který jim od bitvy o Quosh chyběl, protože se mu do zranění na hrudi dostala infekce. Gunter stejně jako Bazil pocházel z Modrých hor, až na to, že on byl z Quercu, městečka na západě. Uri byl statný zrzek se zdrženlivým chováním. Roquilův dragonýr Endi byl stejný jako vždy šťastný, že je po týdnech strávených s nemocným drakem na ošetřovně zase zpátky v jednotce.

Pokud šlo o mladého Curfa, stále měl daleko k tomu, aby ho považovali za připraveného starat se o vlastního draka.

Cuzo usoudil, že pokud na něj nebude vyvíjet tvrdý nátlak, Curf to nikdy nikam nedosáhne. Prostě stráví život sněním.

Gunther byl mladý, měl veselou povahu a s mečem mu to šlo. Ostatní wyverny si jej brzy oblíbily. Dokonce i Zelený Purpur nováčka přijal a nebyl tak agresivní jako

obvykle. Ukázalo se, že na dragonýra Uriho je spolehnutí a nebude Cuzovi přidělávat problémy.

Chlapci z jednotky se jako vždy brzy večer sešli, zatímco draci dojídali večeři. Zvykli si vysedávat na dlouhé lavici, která stála před dvojitým stáním Zeleného Purpura. Z lavice měli dobrý výhled na celou řadu stání až ke Cuzově kanceláři. Proto mohli snadno sledovat, kde je, a pokud nemluvili příliš nahlas, Cuzo neslyšel, o čem se baví.

Mono a Manuel seděli vedle sebe a tiše probírali problémy s upevňováním nových typů loketníků, které byly drakům vydávány. Loketník byl kus oceli, který chránil předloktí od zápěstí k lokti. Obvykle se připevňovaly pomocí kožených řemínků, upevněných v očcích v rozích a po stranách, ale nový typ měl místo řemínků řetízky.

Myšlenka spočívala v tom, že v bitevní vřavě je řetěz těžší přeseknout nebo rozbít, a loketníky budou tedy pevněji držet. Řetěz měl bohužel tendenci odírat jemnou dračí kůži na vnitřní straně paže těsně pod loktem. Mono na řetězy vyrobil kožená pouzdra, což značně zmenšilo problémy, které s nimi velký mosazný veterán Chektor měl. Manuel se o to nadšeně zajímal, protože Zelený Purpur si od okamžiku, kdy si nové loketníky poprvé navlékl, hlasitě stěžoval na odřeniny.

Zbytek skupiny se zabýval popelem maskota jednotky.

Proužek, zakrslý slon, kterého si přivezli z Eiga, v zimě zemřel na náhlou horečku. Všechny to zarmoutilo, dokonce i

Cuza. Malý Proužek byl veselé stvoření, menší než pes a schopný se šikovným chobotem dostat kamkoli. Nicméně zatímco Proužkův duch se odebral do Matčiny náruče, dragonýrům zůstaly jeho ostatky. Zelený Purpur trval na tom, aby ho zpopelnili a jeho popel pak uložili do malé železné nádoby. Maskotův popel se stal novým maskotem. S

tím byli všichni spokojeni.

Urna bohužel zaujala kapitána Glifa, který měl na starosti vozy. Oddíl měl příliš mnoho zavazadel. Dragonýři ze 109. strávili celý pobyt v Marneri tím, že si sháněli všechnu možnou náhradní výstroj. Protože se domnívali, že mají namířeno k Axoxu, snažili se myslet na všechno, co by mohli potřebovat. Zásoby se dovážely z daleka a zásobování bylo nejisté a zimní počasí v horách mrazivé. Po chvíli se slovo „všechno“ stalo přesným popisem toho, co potřebovali, a ve skladišti Dračího domu se kupila hromada věcí, překračující všechny meze.

Kapitán Glif na Cuza tlačil. 109. dračí měl příliš mnoho zavazadel, zaplnila devět vozů. Měli by jich mít jen pět.

Cuzo začal vše kontrolovat, vyřazoval nepředpisové věci a věci, kterých bylo třikrát víc, než je třeba, jako například řemenů k joboquinům. Dragonýři s horečným úsilím ukrývali náhradní přilby, hrudní pláty, ocasní meče, joboquiny a pokrývky po celém Dračím domě. Cuzo pořádal výpravy, jejichž účelem bylo tyto věci najít a vyřadit, prohledal ochoz nad výcvikovým nádvořím, kde objevil

několik přileb, a pečlivě se rozhlédl po dračích truhlách a skříňkách u vodní nádrže. Našel další zbroj a tucty pokrývek.

Nyní panovalo napětí ohledně popela. Cuzo nařídil, že urna s popelem maskota bude muset zůstat v Marneri. Urna neodpovídala předpisům a Cuzo ji nemůže povolit.

Je zbytečné říkat, že toto byla poslední kapka. Dragonýři neměli daleko ke vzpouře. Jedna věc je nemít dost náhradního vybavení. Mít dost náhradního vybavení a pak o ně přijít, to je něco docela jiného.

„Podle mě bychom měli popel vzít, pořádně ho schovat a nechat Cuza, ať si ho zkusí najít.“ Swane měl vztek.

„A kde bys ho teda schoval?“ zeptal se Curf.

„To přesně nevím, to bychom si museli pořádně promyslet. Třeba bychom ho mohli přesouvat z místa na místo. Urna není velká a nezabere moc prostoru. Snadno ji schováme a Cuzo ať jde k čertu.“

„Všechny draky to pěkně popudilo.“

„Při Ruce, Alsebra si chtěla jít s Cuzem sama promluvit.

A jestli se ona na to dívá takhle, nechci ani pomyslet na to, co by chtěl udělat Zelený Purpur.“

„Takže popel bereme s sebou,“ řekl Howt, druhý nováček, který pečoval o velkého Churna.

„Správně!“ prohlásil Jak. „K čertu s Cuzem.“

Relkin se je pokusil uklidnit. „Počkejte s tím, než ho obejdeme, zkusme se s ním rozumně domluvit. Říkám vám,

že se Cuzo snaží být ke mně poctivý. Po Wilígerovi a Turrentovi to je velká úleva.“

„Při Ruce, Wiliger byl cvok!“ zamumlal Jak. Swane se uchechtl. Z Wilígera teď byla v legiích úplná legenda, byl to jediný důstojník, který byl kdy přeložen od pěšího regimentu k dračím jednotkám.

Když viděl, že ho poslouchají, Relkin naléhal dál. „Co kdybychom se Cuza nejdřív zeptali, jestli si o tom nemůžeme promluvit? Nebude stát o rozmrzelé draky. Není hloupý, ví, že oddíl, to jsou draci. To oni odvádějí tu podstatnou práci.“

Vypadalo to, že nováčci dávají Relkinovi za pravdu.

Howt a Uri přikývli. Stejně tak Curf a Jak. Jedině Swana, tvrdohlavého jako vždy, to stále nepřesvědčilo. Relkin po chvíli změnil téma, neboť mu připadalo, že je vhodná chvíle promluvit si o větším problému, který představovala jejich výstroj.

„Tak jako tak, urna je malá. Jsem si jistý, že až to s Cuzem probereme, dovolí nám si ji vzít. Ale musíme se postavit čelem ke skutečnosti, že máme příliš mnoho věcí.

Některé budeme muset vrátit. Neříkám, že mě se to netýká, taky mám tři pláště. Protože jsem si myslel, že zimu strávíme v Axoxu.“

Swane se rozchechtal. „Hele ho, Quoshana!“

„Jo, no, kolik jich máš ty, Swane?“

Swane chvíli rozpačitě pokašlával. „Tři,“ přiznal poté, co ostatní začali hulákat smíchy.

„No, na podzimní tažení v Aubinasu nám stačí jeden. A nemůžeme si nechat všechny ty pokrývky, co jsme získali.

Musíme je vrátit.“

Ve tvářích kolem se odrážel souboj mezi dobrem a zlem, představovanými touhou nechat si všechnu výstroj, kterou vymámili ze skladu, a velkorysým návrhem ji vrátit.

Rakama vešel vnějšími dveřmi a prošel širokou chodbou kolem stání k vodní nádrži a jídelně. Vlastně přiběhl.

„Něco se děje,“ řekl Jak.

Rakama smykem zastavil. Byl rozčílený: byl rudý v obličeji a v očích měl něco jako šok, jako někdo, kdo právě spatřil konec světa.

„Už jste to slyšeli?“ zeptal se.

„Ne, o co jde?“

„Bitva v Nellinu, prý porazili pátý regiment. Generála Ceria zajali.“

„To není možné!“ Chlapci vyskočili na nohy a šokované vytřeštili oči.

„Co se ještě říká?“ zeptal se Relkin. „Velké ztráty, stovky mužů.“

Podívali se jeden na druhého a v očích jim náhle vzplál hněv. Až do této chvíle představovala aubinská vzpoura vzdálenou hrozbu, něco, čemu napůl nevěřili. Všichni očekávali, že legie půjdou a během měsíce to tam vyčistí.

Teď došlo ke krveprolití a všechno je jinak. Teď z toho je občanská válka.

Šokující zpráva se šířila dál. Příštího dne ráno už

postupně přicházely podrobnosti. Poté co pátý regiment osvobodil obleženou Posilu, vyrazil na trestnou výpravu do Redhillu, hlavního města kraje Nellin. Cestou do Redhillu je napadli ze zálohy a pátý regiment utrpěl ztráty. To je rozhněvalo, tvrdě zaútočili na město a část ho vypálili.

Takzvané „vydrancování Redhillu“ znovu zapálilo plamen rebelie. Muži, kteří až dosud vábení rebelů odolávali, se k nim náhle po tisících přidávali. Zatímco Cerius zůstával v troskách Redhillu, poblíž se shromáždila armáda o síle tří a půl tisíce mužů. Když Cerius vyrazil z Redhillu, aby na ně zaútočil, měli už rebelové nad jeho tisícovým vojskem převahu. Při dobře promyšleném útoku se aubinskému jezdectvu podařilo prolomit legionářské šiky a pobít mnoho mužů. Mezitím talionskou jízdu, která byla součástí Cenových sil, přechytračili venkovští jezdci z Aubinasu, kteří zemi znali jako své boty. Ve složitém terénu plném kopců, lesíků a polí, protkaných zarostlými cestičkami, nastražili Aubiňané na legionáře jednu past za druhou a ty si vyžádaly velkou daň. Když pak nastal rozhodný okamžik, talionská jízda nemohla Cenovým bránícím se pěšákům přispět na pomoc.

Nyní se zbytky pátého regimentu ukrývaly za hradbami Posily, obležené armádou povstalců, která se den ode dne

rozrůstala. Po celém Aubinasu i jinde v Argonathu se zvedla vlna protiříšských postojů. Do aubinského tábora před hradbami Posily tak přicházeli stále další a další dobrovolníci. Povstalecká armáda měla nyní přes pět tisíc mužů a mnozí z nich byli bývalí legionáři, kteří si přinesli štíty, meče a kopí.

Ne že by měli nedostatek zbraní. Od počátku se v ležení objevovaly tajemné bedny s meči a dalším nezbytným vybavením jako přilbami a štíty. Říkalo se, že zbraně jim dodávají obilní magnáti, kteří by z úspěšného povstání měli největší prospěch, a že jich mají v zásobě ještě spoustu.

Nyní se počítalo s tím, že by se povstalecká armáda mohla rozrůst na deset až patnáct tisíc mužů. A v blízkém Arneis, jehož hranice s Aubinasem vedla na jihu podél hřebene Bel Awl, hrozilo další povstání. Kdyby obě tyto mocné obilné provincie povstaly společně, mohly by nad Říší růže dobýt vítězství.

Po kupeckých stezkách se na všechny strany šířily písně o vypálení Redhillu. Říkalo se, že spojení „císařští vypalovači domovů“ nabývá na popularitě. A to navzdory tomu, že v Redhillu nebyly spáleny žádné domy, ale nová dřevěná palisáda a brány, které byly vztyčeny ještě předtím, než došlo k povstání.

Jak se den chýlil k večeru, Relkin každou hodinu posílal zprávu Eilse. Ve městě vládl zmatek a Eilsa se svou

gardedámou zůstávala v bytě na kopci Foluran. Relkin očekával, že jej brzy pošlou do Aubinasu, možná už zítra.

Draci byli nesví a jedli méně než obvykle. Zelený Purpur se málem popral s Gryfem, ale tentokrát se wyverny postavily na stranu Gryfa. Všichni se ukládali ke spánku ve špatné náladě.

Spali asi dvě hodiny, když válečný gong probudil celý Dračí dům. Po ulicích pobíhali lidé a na Strážní věži vzplál signální oheň.

Cuzo vyběhl z pokoje. Všichni vojáci a všechny jednotky ve městě okamžitě vyrazí do Lucule. Posila byla zrazena a padla. Přeživší z pátého regimentu byli zajati a aubinská armáda pochoduje na Marneri.

Vyrazili v takovém spěchu, že Relkin ani nestihl Eilse napsat zprávu.

KAPITOLA 34

Dešťové mraky se vrátily a vytvořily nad celým městem pochmurný šedý strop. Po ulicích tekly proudy vody a v přístavu kotvily velké obchodní lodě se svinutými plachtami. Menší plavidla poskakovala na vlnách. Chodníky v ulici U Věže byly prakticky prázdné, a to dokonce i na rohu sousedícím s kopcem Foluran, což bylo za obvyklých okolností jedno z nejrušnějších míst ve městě.

Venku bylo jen pár lidí, kteří se prodírali bouří. Za zavřenými okenicemi hořely svíce a město Marneri se pokoušelo vyrovnat s neuvěřitelnými zprávami z Aubinasu.

Bílé přístavní město už prošlo řadou nebezpečných situací. Oblehla ho armáda vládce démonů Macha Ingboka a vypálila kopce v okruhu dvaceti mil, ale nikdy nebylo obleženo povstalci ze stejného městského státu. Vláda Marneri nad provinciemi byla až dosud vždy považována za spravedlivou. Nikdo nebyl upřednostňován, ačkoli z Aubinasu a Seinsteru očekávali větší daně než z hornatých míst jako Modré hory a Seant, a to prostě proto, že

produkovala mnohem víc pšenice a ječmene, takzvaného argonathského zlata.

Nyní město čelilo možnosti občanské války a povstalecké armády pustošící venkov za hradbami. Byla to skličující vyhlídka.

Štíhlá žena, ukrytá pod šedým pláštěm a kloboukem proti dešti, vyklouzla ze Strážní věže a vydala se přes otevřené prostranství přehlídkové pláně. Zamířila na jih Vodní ulicí, která se klikatila po příkrém jihozápadním svahu kopce pod Strážní věží. Nenápadně ji sledovala dvojice tichých mužů, oblečených ve stejně nevýrazném oblečení, jeden v hnědém plášti a kamaších a druhý v tmavě šedém plášti a klobouku. Sledovali ženu z uctivé vzdálenosti sta kroků, vytrvale jako stíny.

O kus níže na Starém náměstí zaklepala žena na dveře budovy, v níž se v několika oknech svítilo. Dveře se otevřely a žena vešla dovnitř. Muži, kteří ji sledovali, pokračovali tiše dál ulicí a pak se obrátili a ukryli, zatímco si zkušeně prohlíželi cestu, aby se podívali, jestli někdo nejde za nimi. Ze svých úkrytů si vyměnili signál a pak vyklouzli zpátky nahoru ulicí a do postranní uličky naproti budově, do které žena vešla.

„Nikdo nás nesleduje,“ řekl jeden z nich, s tvrdýma a chladnýma černýma očima v nevýrazné, zamračené tváři.

„Nikdo, koho bychom viděli, ale něco cítím.“ Druhý muž měl hubenější, téměř vyzáblý obličej, byl mladší a měl pronikavé modré oči a úzké rty.

„Jak jsi říkal.“

„Něco se tady ve městě změnilo. Když jsme tady byli naposledy, nebylo to tu a zaručeně ji to nesledovalo. Teď ano.“

První muž zabručel a opět přejel ulici pohledem. Na tyhle věci není citlivý, je Mirk a je zabiják. Byl to jeden z nejlepších zabijáků, jaké kdy Tajný úřad měl, a v pětatřiceti letech měl za sebou stovku vražd. Byl to také jeden z nejlepších osobních strážců, vycvičených pro Úřad pro říšské záležitosti, který měl téměř zázračnou schopnost odhalovat pokusy o atentát. Kupodivu, navzdory tomuto násilnickému řemeslu, pocházel z Defwode, krajně konzervativní provincie Cunfshonu. Většina jeho obětí byli nepřátelští agenti, jejichž spojení se společností v Argonathu a Cunfshonu bylo příliš citlivé na to, aby byli pohnáni před soud. Takoví muži, a také několik žen, museli být zabiti rychle a potají. To byla Mirkova specialita.

Nevýraznýma černýma očima si Mirk pozorně prohlížel hřebeny střech. Na levém boku měl připevněné dva vrhací nože v jedné pochvě. Na pravém mu visel nůž ostrý jako břitva a krátký meč.

Nic neviděl. Nikdo je nesledoval po ulici ani po vrcholcích střech. Wesperna měl ale s sebou proto, že byl na

tyto věci citlivý. Měl jakýsi šestý či sedmý smysl, kterým odhaloval skryté pozorovatele, a to dokonce i tehdy, když

byli chráněni magickými štíty. Takže navzdory tomu, co mu říkaly vlastní oči, Mirk přijal tvrzení, že je něco sleduje.

Mirk nespouštěl oči z ulice. Když to nejde zabít, není to jeho věc. Může zabít jen to, co vidí. Kromě toho, pomyslel si s chladnou vypočítavostí, Wespern je na tyhle věci citlivý, ale osoba, kterou střeží, je samotná paní, a ona dokázala cítit věci způsobem, který přesahoval hranice jejich chápání. V

tomto ohledu se zaručeně dokáže postarat sama o sebe.

Na druhé straně ulice si Lessis v Lagdalenině vyhřáté kanceláři sundala plášť a klobouk a urovnala si myšlenky. V

pokoji stál jeden psací a jeden obyčejný stůl a oba byly pokryté svitky a knihami. Jednu stěnu lemovaly police a koberec byl ošlapaný. Zdálo se, že místnost odpovídá Lagdalenině rušnému a nabitému životu. Lessis přešla k oknu a rychle si prohlédla dolní město a přístav, které se táhly na západ. Do všeho bušil nekonečný déšť. Déšť již

pokoušel Matčinu trpělivost. Pokud šlo o dešťové srážky, byl to v Argonathu rekordní rok. Už snižovaly úrodu.

Všimla si dvou šedých stínů v uličce naproti.

Mirk je na svém místě. Asi ji to mělo uklidňovat, ale jí vždycky z Mirka běhal mráz po zádech. Nikdy nepotkala chladnějšího člověka, a přesto uctíval Matku a pocházel z Defwode. Muži z Defwode byli obvykle spojováni s tkalcovstvím a prosluli podřízeností manželkám. Domnívala

se, že Mirk je ta výjimka, co potvrzuje pravidlo. žádná žena by se za něj neprovdala, ne když měl na rukou tolik krve.

Jenže ať už ji sledovalo cokoli, a ona tam venku něco cítila, nebylo to pro Mirkovy zbraně dost hmotné. Ale zbraně mohly zranit dokonce i tu nejmocnější čarodějku.

Stačilo si jen vzpomenout na vraha, který ji v chrámových zahradách v tomto městě srazil před několika lety. Tehdy málem zemřela. Chápala, že je nutné provést bezpečnostní opatření. Mirk je nutný. Wespern rovněž.

Dveře se otevřely a dovnitř vpadla Lagdalen v patách s Eilsou, dcerou Ranardovou. Než nečekaně dorazila Lessis, měly ty dvě soukromou schůzku. Vypadaly trochu zadýchaně a svěží obličeje jim zářily mládím.

Při pohledu na Lagdalen, která již dospěla v ženu, matku a právní zástupkyni koruny, pocítila Lessis téměř mateřskou pýchu. Zároveň přemítala o tom, že tucetkrát riskovala dívčin život a že by opravdu měla myslet na zázraky a pokání.

Musíme sloužit tím, co máme…

„Jak ráda vás vidím, paní,“ přivítala ji Lagdalen dojatě.

Lessis je obě objala, uchopila Eilsu za paže a dlouze a pozorně si ji prohlédla. Byla to krásná dívka s podlouhlým obličejem a výraznými lícními kostmi. Pro mladého Relkina byla ideální.

„Ráda se s tebou opět setkávám, Eilso z klanu Wattel. V

mých vzpomínkách na Sprianský hřeben budou vždy

převládat ty na práci v lazaretech po skončení bitvy. V obou částech bitvy sis vedla statečně.“

„Děkuji vám, paní, za laskavá slova. Byly to kruté časy a v klanu Wattel na ně nikdy nezapomeneme.“

„Je naším osudem žít v těchto nepokojných časech. Jsme uprostřed dlouhé války. Náš nepřítel je nelítostný a velice silný. Nedávno získal posily.“

Mladé ženy se na ni podívaly. Vycítila jejich obavy.

„Právě jsem se vrátila do města. Doslechla jsem se to teprve před pár minutami.“

„Nikdy předtím se nic takového nestalo. Rebelové povstali proti městu, vzpírají se říši a zabíjejí legionáře,“

řekla rozhněvaná Lagdalen zprudka.

„Ach ano,“ Lessis si propletla prsty a položila si na ně bradu. „A co hůř, Relkina z Quosh poslali do bitvy, která může být velice ošklivá. To dítě je příliš cenné, než

abychom znovu takto riskovali jeho život.“

Obě mladé ženy pozvedly obočí. Lessis si uvědomila, že musí pečlivěji volit slova.

„Pochopte, je to informace, která se nesmí dostat mimo tyto zdi, ale já vím, že vám oběma mohu důvěřovat. A opravdu byste to obě měly vědět, neboť se to týká našeho společného přítele Relkina.“ Jejich starost narůstala.

„Otestovaly jsme Relkina a zjistily jsme, že jeho zážitky z posledních dvou let jej změnily. Během dlouhého pobytu v Eigu se setkal s mocí, která dalece přesahuje jeho

zkušenosti. Toto setkání v něm nečekaně cosi otevřelo. Už

to není jen obyčejný dragonýr.“

„Ach, má paní, jak, jak jste ho testovaly?“ zeptala se Eilsa.

Lessis v dívčině hlase zaslechla náhlý strach a napadlo ji: Miluje ho, o tom nemůže být pochyb. Jestli to Relkin přežije, může z něj být velice šťastný muž.

„Nikdo mu neublížil. Jen jsem do krabičky ukryla malý předmět. Relkin seděl ve stejné místnosti. Požádala jsem ho, aby mi řekl, jaký předmět je v krabičce ukrytý. Dokázal to.“

„Ale jak?“

„To nevíme. Náhle spatřil obraz, který mu řekl, co je v krabičce.“

„Ach,“ Lagdalen si zvedla ruku k ústům. „Při Ruce, chudák Relkin.“ Lessis pochopila důvod Lagdaleniných starostí. Teď už Relkina nikdy nenechají na pokoji, dokud neporozumí tomu, co mu umožňuje dělat takové věci.

„Vskutku, paní, tuhle zprávu bych raději neslyšela,“

řekla Eilsa, která dospěla ke stejnému závěru.

„Bohužel, dítě, byl vybrán pro nějaký významný úkol.

Podstupoval stále nové a nové zkoušky ohněm. V kůži tohoto dragonýra byl vykován neobyčejný muž.“

„Odešel do války,“ řekla Eilsa trochu nepřítomně.

„To je mi líto.“

Eilsa zaslechla v Lessisině hlase bolest. Paní viděla příliš mnoho krveprolití, příliš mnoho zabíjení. Hrůzy, které

prožila v Eigu, ji vlastně přiměly odejít na odpočinek, ale boj stále trval. Nepřítel ovládá bojiště a oni musí buď bojovat, nebo přijmout děsivou krutovládu Padmasy.

„Tahle válka je dílem aubinských obilných magnátů, paní,“ řekla Lagdalen.

„Ano, ovšem. Ačkoli si myslím, že za Aubiňany stojí nějaké jiné síly. Je to, jak jsem ti říkala. Padmasa se spojila s nepřítelem strašlivých rozměrů. Ti blázni v Padmase nechápou, v jakém jsou nebezpečí. Heruta by nikdy nedopustil, aby k nim Tyran takto pronikl. Pochopil by pravdu. Ale Heruta už není, a místo toho je tady Tyran a nějak koná své dílo ukrytý za Aubiňany.“

„Ale zatímco tady mluvíme, paní, pochodují Aubiňané k pobřeží.“

„Ano, drahá Lagdalen, já vím. Tyran se pokouší o další rychlý, drtivý úder. Takovou strategii chápeme.“

Lagdalen přikývla. Přesně tohle čarodějky provedly Herutovi Skash Gzug v Eigu.

„Nový nepřítel?“ ozvala se Eilsa, nejistá tváří v tvář takové diskuzi. Kromě toho, co jí řekl Relkin, neměla s Tajným úřadem a jeho postupy žádné zkušenosti.

„Ano, drahá. Naši nepřátelé v Padmase vytvořili alianci s nesmírnou mocí zla. Ačkoli původně pochází z našeho světa, byl vypovězen již před mnoha eóny. Mezitím se stal velice mocným. Křiví samotnou strukturu Klenby osudu.“

„Kdo je ten nepřítel?“

„Věřím, že máš silné srdce i mysl, Eilso z klanu Wattel.

Takže si myslím, že to mohu říci bez obav, že se strachy zblázníš.“

Eilsa zaťala zuby a vypadala, jako by zvažovala, zda Lessis neprobodnout mečem. Lidé z Wattelské pahorkatiny jsou divocí.

„Nepřítel je pozůstatkem z úsvitu světa. Krutý a padlý duch, jeden ze skupiny velkolepých bytostí, které byly určeny k tomu, aby pomáhaly stvořit svět. Jejich život měl trvat krátce a ve smrti měli dát zemím a moři svou sílu, aby tak svět připravili na náš příchod. Bylo jich celkem sedm.

Šest z nich se už před dávnými časy vzdalo života. Tento ne.

Vzbouřil se a zvolil si dlouhý život a nekonečnou krutovládu. Usiluje o neomezenou moc a buduje jednu říši za druhou. Při snaze o dosažení tohoto cíle zničil miliardy životů. Jestli ho tady a teď v Argonathu nezastavíme, dobude celý náš svět.“

„Jaké má jméno?“

„Jeho jméno nepoužíváme. Někteří tvrdí, že při každém vyslovení jeho jména jeho síla roste.“

„V tom případě mi to neříkejte a já to jméno nikdy dobrovolně nevyslovím.“

V očích Eilsy, dcery Ranardovy, znovu vzplanul oheň.

„To povstání v Aubinasu je jen první tah,“ řekla Lessis.

„Pak si myslím, že než skončí, budeme mít všichni příležitost na nepřítele udeřit.“

Na Lessis to udělalo dojem. Doufala, že jim v nadcházející době temna taková odvaha vydrží. Lessis věděla, že budou vystaveny těžkým zkouškám.

„Obávám se, že se ukáže, že v tomto máš pravdu, dítě.“

Lessis jim stiskla ruce.

„Nyní si musím s Lagdalen promluvit o samotě. Je to naléhavá záležitost, ale nebude to trvat dlouho. Velice ráda bych si s tebou pak ještě pohovořila, Eilso z klanu Wattel.“

„Pak tedy s radostí počkám. Moje gardedáma je dole.“

„Dobře.“

Lessis s Lagdalen se přesunuly do menší místnosti, kde Lagdalen občas odpočívala nebo Laminna spala v kolébce.

Lagdalen se děsila toho, co jí paní řekne.

„Má drahá, strašně nerada to od tebe žádám. Právě jsem se vrátila z Andiquantu. Říše čelí vážné krizi. Lagdalen, drahá, potřebuji tvou pomoc. Jsem sama a nemám žádnou vyškolenou pomocnici. Mám jenom tebe.“

Při těch slovech se Lagdalen rozbušilo srdce. Slíbili jí, že jí dají pokoj. Obětovala jim nejlepší léta života. Už mělo být po všem. A nyní za ní přišli znovu. Nikdy se jich nezbavíte.

„Vím, nač myslíš, drahá. A dovol mi říci, že podle mne máš pravdu. Je pobuřující to od tebe žádat, ale musíme.

Nikoho jiného nemáme a toto povstání musí být potlačeno.“

Lagdalen se s hlasitým povzdechem sesunula do křesla.

Není úniku.

„Ano, paní, samozřejmě vám pomohu.“

KAPITOLA 35

109. marnerijský dračí pochodoval v lijáku po široké pšeničné cestě do Lucule. Jeden den pochodu za nimi leželo městečko Sesquila, zachvácené panikou. Před nimi, někde mezi jejich současnou pozicí a padesát mil vzdálenou Posilou, stála aubinská armáda, jejíž velikost odhadovali na pět tisíc mužů.

109. dračí doprovázely dvě setniny ze čtvrtého regimentu První marnerijské legie, známého jako „Čtyřka v jedničce“, a dvě setniny z pátého regimentu z Bea. K tomu ještě setnina poskládaná z mužů z Pennaru a Vusku.

Dohromady to bylo o něco málo méně než tisíc pěšáků.

Před nimi v mokrých polích a lesích postupovala rozprostřená jednotka sedmdesáti jízdních dobrovolníků z Marneri. K nim se na poslední chvíli přidalo dvě stě jezdců z Talionu, kteří vyrazili hned, když se o katastrofě doslechli.

Marnerijští jezdci byli vesměs mladší synové z nejlepších rodin ve městě, mladí muži, kteří měli vlastní koně a mohli si dovolit nakoupit výstroj pro polní tažení. Jezdci z Talionu tvořili samostatnou jednotku pod velením místodržícího

Calexe. Calex naštěstí dobře ovládal taktiku pro malé jednotky. Jeho nevelký jízdní oddíl se účastnil složitého souboje důvtipu s mnohem větší silou aubinského jezdectva a zatím nepříteli hatil plány.

Pokud šlo o Aubiňany, už se předvedli jako docela schopní. Očividně se na tuto situaci připravovali. Jejich přirozená zdatnost v sedle a důvěrná znalost terénu jim poskytovaly výhodu.

Největším problémem Aubiňanů byl rozkol ve vlastních řadách mezi jezdci z vnitrozemských krajů Aubinasu, jako byly Auxey, Muissy a Nazlátlá Pole, a jezdci z krajů v nížinách jako Belland a Nellin. Muži z Nellinu nejvíc dychtili zaútočit na samotné Marneri. Muži z vnitrozemských pahorkatin jen toužili zastavit invazi do Aubinasu. Roztržka do velké míry ovlivňovala efektivitu povstaleckých sil, hrajících rozhodující roli v porážce pátého marnerijského regimentu u Redhillu.

Velitel Urmin, který byl velícím důstojníkem legionářských jednotek, o některých těchto věcech věděl.

Pšeničná cesta vedla prakticky přímo přes rovinatou Lucule, jejíž obilná pole se táhla až k obzoru, jen místy přerušovaná temnými skvrnami lesa. Byla to cesta z hnědých cihel, velice dobře umístěná a odvodňovaná.

Odpovídala říšským technickým požadavkům, byla široká dvacet stop a každých dvacet yardů měla odvodňovací kanálek. Každých pár mil stála u cesty nějaká vesnice.

Legionáři za pochodu slyšeli v dešti bít chrámové zvony, které přes bezprostředně hrozící invazi svolávaly věřící k modlitbám. Skutečnost, že vesničané na volání odpovídali a přicházeli se modlit, byla snad ještě pozoruhodnější než

lpění na rutinním vyzvánění. Pod ochrannými křídly říše, a zvláště města Marneri, se cítili poměrně bezpečně. Naštěstí neměli ponětí, že malé vojsko pochodující po cestě představuje vše, co říše má, aby se s nadcházející invazí Aubinasu vypořádala. Kdyby to tušili, možná by propadli panice stejně jako lidé ze Sesquily.

Velitel Urmin cítil tíhu odpovědnosti. Byl to zkušený důstojník, který sloužil v taženích v Teetolu, ale už deset let seděl za stolem. Když se jej generál Kesepton zeptal, jestli si je jistý, že toto velení zvládne, Urmin mu málem řekl, že ne.

Poměrně často si přál, aby to býval udělal. Aubinská armáda byla několikrát početnější než ta jeho. Porazili a zajali generála Ceria. Větší ponížení ani není. Velitel Urmin se modlil, aby jeho kariéra neskončila podobně smutným způsobem.

Obrátil se a podíval na pochodující zástup. Muži se choulili před deštěm, mokří koně se leskli a na konci pohybujícího se vojska kráčeli mocní draci. Modlil se k Bohyni, aby mu dala sílu udržet armádu v celku a ochránit bílé město.

Drakům nedělal pochod potíže. V Modrých horách se něco nachodili. Cuzo byl rozhodnutý, že pod jeho vedením

oddíl nezměkne, takže všechny udržoval ve špičkové kondici. Nyní se jim to vyplácelo. Dokonce i ti, kdo u Quosh utrpěli zranění, se už téměř úplně uzdravili. Draci se uzdravovali rychle, zvláště když dostávali kvalitní stravu, a dokonce i Bazil už byl zase v dokonalé formě. Draci spokojeně pochodovali, ale už se těšili na večeři. Neustále pršelo, ale déšť na dračí kůži alespoň příjemně chladil.

Wyverny koneckonců mají mokro rády. Dokonce ani Zelený Purpur si ještě nestěžoval. Kolébavě kráčeli po cestě se štíty a meči zavěšenými přes rameno a velké kovové jílce a puklice se v lijáku leskly. Dragonýři, kteří byli mnohem méně veselí, kráčeli vedle nich s batohy na zádech a chránili se před nejhorším deštěm plášti a širokými klobouky.

Ve vesnici Treeves se krátce zastavili na jídlo a draci dostali porci ovesné kaše. Vesničané jim ochotně přispěli hromadou sýra, akhy a cibule. Každý také dostal trochu piva a pak se legionáři zvedli, kornety zavřeštěly a vojsko vypochodovalo ze vsi. Brzy poté vešli do zalesněné oblasti.

Tři míle širokou oblast, která se podél cesty táhla několik mil, pokrývaly lesíky, protože půda nebyla vhodná pro pěstování obilí. Na mapách se jí říkalo „Treeveský les“.

Když do této zalesněné oblasti vstupovali, velitele Urmina to znepokojovalo, neboť to bylo ideální místo pro přepadení. Přál si, aby marnerijští jezdci pochopili, že jejich úkolem je dodávat mu informace, a ne si v lese hrát s aubinskými jezdci na honěnou. Navzdory jeho napomínání

neodváděli ti mladí hejskové z Marneri dobrou práci a dostatečně ho neinformovali. Pokud šlo o místodržícího Calexe, toho Urmin celý den ani nezahlédl. Jen Matka ví, kde talionští jezdci jsou.

Poté co pečlivě prozkoumal situaci a poslal zvědy do bezprostředního okolí, nařídil Urmin vyrazit vpřed a armáda se opět dala na pochod. Urazili asi míli, když se k nim po Pšeničné cestě tryskem přihnala skupina marnerijských jezdců. Dohřměli až k Urminovi a po rychlé výměně pozdravů oznámili, že se k nim rychlým pochodem blíží vojsko Aubiňanů a je od nich jen jednu či dvě míle daleko.

Urmin se ledovým tónem dotázal, proč tuto informaci dostává až teď, když je nepřítel jen dvě míle od nich.

Marnerijští zvědové mu na to nedokázali odpovědět. Měli takové rozkazy, tvrdili. Urmin obrátil oči v sloup a propustil je.

Okamžitě byly vydány rozkazy a zástup se zastavil.

109. dračí se oddělil z řady a draci se uložili k odpočinku ve stínu větví starých dubů podél cesty. Dragonýři si své svěřence pozorně prohlédli, kde bylo nutné, ošetřili je mastí na puchýře, a zkontrolovali obvazy a celkový stav draků.

Marnerijští jezdci v čele vojska se rychle obrátili a odjeli do lesa, zatímco důstojníci projeli kolem vojska a sešli se s kapitány jednotlivých setnin a dračím vůdcem Cuzem.

Dragonýři, kteří toto malé shromáždění pozorovali, se také sesedli dohromady a se zamyšlenými výrazy sledovali skrze déšť hlouček důstojníků.

„Kéž by přestalo pršet,“ řekl Howt.

„Přání není nic platné,“ zavrčel velký Swane.

„Co myslíš, o co jde?“ zeptal se Rakama a kývl směrem k důstojníkům.

„Jak to mám vědět, ty přerostlý opičáku!“

„Kdo je u tebe opičák? Ty jsi opičák!“ Rakama do Swana přátelsky šťouchl. Společně se tomu zasmáli. Tenhle vtip se táhl už dlouho. Cuzo je neprozřetelně nazval „párem opičáku“ poté, co oba neprošli přepadovou inspekcí. Od té doby o tom pořád vtipkovali.

„Vsadím se, že tam na nás někde čekají Aubiňané,“ řekl Curf.

„No, to víme taky,“ odsekl Swane.

„Otázka je, co s tím uděláme?“ řekl Manuel.

„Jo,“ souhlasil Relkin. „To je ta správná otázka.“

Terén kolem byl rovný, ale pokrytý jeden až pět akrů velkými lesíky, v nichž rostly stromy nejrůznějších velikostí. Bylo to území vhodné pro přepadení ze zálohy, o kterých již Aubiňané dokázali, že je dobře ovládají.

Draky však šlo v takových situacích také účinně využít.

Veteráni jednotky svého času takových přepadení pěkných pár provedli, zvláště v dlouhém boji na řece Bur v roce invaze.

Důstojnická porada byla náhle přerušena. Na cestě zazvonily podkovy a poručíci se tryskem rozjeli ke svým jednotkám. Za nimi se pomaleji rozcházeli kapitáni a Cuzo.

109. dračí dostal rozkaz ukrýt se za řadou vzrostlých dubů asi padesát kroků od cesty. Tyto vzrostlé stromy oddělovala od mýtiny s pařezy a mladými stromky nízká kamenná zídka. Draci se měli ukrýt, což rychle vyrazili provést. Tohle uměli mimořádně dobře, a dokonce i Zelenému Purpuroví se povedlo se v kořenech stromů a křoví schovat tak, že byl prakticky neviditelný.

Vyčkávali. Brzy se ozvalo hřmění kopyt a přihnala se další skupina marnerijských jezdců, pobízejících unavené koně. Obklopili velitele Urmina. Řady mužů ukrytých v lesíku dostaly další rozkazy. Marnerijští jezdci mezitím odjeli do týlu, aby si odpočinuli a napojili koně.

Lesy projížděli další poslové a krátce se zastavovali a rozmlouvali s důstojníky. Cuzo svolal dragonýry a objasnil jim situaci.

Aubinská armáda se blíží po Pšeničné cestě směrem k Sesquile a žene se bez rozmyslu. Marnerijci jsou přesvědčení, že talionští jezdci odlákali aubinskou jízdu a ta je dočasně mimo dosah. Aubiňané postupují neopatrně.

Zjevně nevědí, že Marneri dalo dohromady druhé malé vojsko, které se jim má postavit.

Draci zůstanou na pozicích v lesíku, dokud neuslyší zvuk kornetu. Pak vyrazí a zaútočí na aubinskou armádu.

Kdyby si Aubiňané léčky všimli, velitelé pošlou nové rozkazy a draci zůstanou v úkrytu.

Samozřejmě bylo jasné, že Aubiňané musí rozhodující úder zasadit velice rychle. Když bude mít říše dost času, dá dohromady větší armádu a povstání bude potlačeno. Takže museli spěchat do Sesquily a nemohli čekat, až se jejich jezdectvo vrátí z pronásledování talionských jezdců.

Alespoň tak si velitel Urmin situaci vykládal. Pečlivě rozmístil jednotky po obou stranách cesty, přičemž draci byli vlevo. Až se přední voj aubinské armády dostane na dosah, vyrazí jeho jednotky do útoku a pokusí se v celém zástupu vyvolat zmatek. Urmin věděl, že to lze provést; viděl, jak to několikrát zabralo proti teetolským válečným oddílům. Trik byl v tom nechat nepřítele dostatečně přiblížit a pak se na něj pustit vším, co máte. Když se vám podaří přední řady obrátit na útěk, často zpanikaří i zbytek.

Čekali. Čas plynul pomalu a dešťové kapky padaly ze stromů. Jak se blížil podvečer, mraky mírně zesvětlaly. Opět přestalo pršet.

„Už jdou,“ zašeptal Jak, který měl nejlepší zrak ze všech chlapců v jednotce.

Bazil vzápětí jeho slova potvrdil. „Kluk má pravdu.“

V dálce na cestě se něco zablesklo, poté znovu, a pak už

bylo mezi stromy vidět mohutný zástup pochodujících mužů. V čele zástupu jela skupinka jezdců, jejichž koně se

pohybovali pravidelným krokem. Vypadalo to, že si nepřítel nedělá s ničím starosti ani nedává pozor.

Nepřátelé postupovali dál, zatímco lidé i draci v lese zůstávali naprosto zticha. Nastal rozhodující okamžik.

Jezdci v čele zástupu nebyli už ani sto yardů od plánovaného místa přepadení. Urmin to sledoval se zatajeným dechem.

Nepřátelské vojsko překračovalo vyvýšeninu; kráčelo přímo do pasti. Toto byla nejlepší šance, jak jim po porážce u Redhillu vyrvat vítězství, porazit je při první příležitosti dřív, než Aubiňané zjistí, jak velké mají vojsko.

Přesto si Urmin nedovolil počínat příliš unáhleně, protože jestli o tohle malé vojsko přijdou, zbudou jim na obranu hradeb Marneri pouze civilisté.

Aubiňané pochodovali dál a jezdci protnuli neviditelnou hranici pasti. První řada pěšáků se k ní také přiblížila a Urmin vydal rozkaz. Zavřeštěl kornet a muži z Marneri a Bea se s řevem vyhrnuli z lesa.

Aubinským vojskem se rozlehl jekot a vojáci se obrátili a prchali zpět po cestě, aniž se pokusili o sebemenší odpor.

Dokonce zahodili zbraně a pokoušeli se spasit útěkem.

Byl to opojný okamžik. Velitel Urmin nařídil pronásledování. Nestačilo mu celou tu bandu jen přinutit ke zmatenému útěku zpátky do Aubinasu. Urmin už téměř cítil chuť vítězství.

Aubiňané prchali po cestě a zdálo se, že propadli panice.

Legionáři je pronásledovali, pomaleji, ale rovnoměrným

klusem. Draci se vynořili z úkrytů a s dragonýry po boku vyrazili za nimi.

Přesto se našli takoví, kterým se zdálo, že na tom něco smrdí. Mezi nimi byl i Relkin, kterého zneklidňovalo to, jak rychle se Aubiňané zastavili, obrátili a utekli. Vypadalo to téměř nacvičeně. Svěřil se se svým podezřením Cuzovi, který o tom v poklusu chvíli přemýšlel a pak pokrčil rameny.

„Řekl bych, že to všechno vzal velitel Urmin v úvahu, nemyslíte?“

Relkin si nemyslel, že velitel Urmin vzal tyto věci v úvahu. Relkin měl o schopnostech velících důstojníků méně velkorysé představy než Cuzo, který zkrátka zažil mnohem méně drsných, zmatených konců bitev než Relkin. Relkin věděl, že v žáru bitvy velitelé často vidí jen to, co vidět chtějí, a ne to, co se před nimi skutečně odehrává.

Relkin byl bohužel jen dragonýr první třídy. Cuzo byl dračí vůdce.

Dál klusali za pěšáky po Pšeničné cestě k místu, kde se lesy po obou stranách přibližovaly k cestě.

Relkin cítil, že tam na ně číhají nepřátelé. Cítil je, jak čekají v řadě po obou stranách cesty, připravení se na legionáře vrhnout a chytit je do pasti.

Cuzo o tom nechtěl ani slyšet.

Relkin přejel očima běžící vojáky a stále v něm sílil pocit hrozící katastrofy. Mnohem dál na cestě byli

Aubiňané, kteří zdánlivě prchali do Aubinasu. Pak jako zázrakem spatřil velitele Urmina, který se k němu blížil společně s několika dalšími důstojníky.

Urmin si prohlížel terén před nimi, kde se stromy přibližovaly k cestě. Probudila se v něm vojenská podezřívavost. Po cestě utíkalo asi tisíc Aubiňanů, ale informace, které obdržel, hovořily o aubinské armádě v počtu pěti nebo šesti tisíc mužů. Ty stromy byly v dokonalé pozici pro útok ze zálohy.

Urmin se ohlédl na zástup legionářů. Očima chvíli spočinul na dracích, kteří nesli štíty a meče, a pak spatřil Relkina, jen dalšího obyčejného dragonýra, jenž na něj ovšem upíral nanejvýš odhodlaný pohled.

Z nějakého důvodu si chtěl Urmin s tím mladíkem promluvit. Byl to velice zvláštní pocit, ale věděl, že s ním musí mluvit a že je to velice důležité.

„Omluvte mne na okamžik,“ řekl svým důstojníkům a pobídl klisnu k pochodujícím drakům.

„Vy, dragonýre,“ řekl a ukázal na Relkina. „Pojďte sem na chvíli.“

Relkin k němu přiklusal a v zádech cítil Cuzův užaslý pohled.

„Ano, pane!“ zasalutoval. Oči stále upíral do Urminových.

„Co si myslíte o té linii stromů před námi?“

„Je to léčka, pane. Cítím to.“

„Hmm. Máte k takovým věcem sklony?“

„Nevím, pane, ale prostě jsem si jistý, že v tom lese na nás čeká nepřítel.“

Urmin kývl na mladíkovo zasalutování, pak klisnu obrátil a odjel zpět k důstojníkům.

„Rozviňte se do řady, pánové. V tom lese na nás čeká nepřítel. Draci budou hájit cestu. Na signál z kornetu vyrazíme. Jsou v lese. Překvapíme je tam a obrátíme jejich početní převahu proti nim.“

Velitel Urmin se podíval k místu, kde se draci rozestavovali, sundávali si ze zad štíty a připevňovali si je k pažím. Co to bylo za podivně naléhavou myšlenku? Prostě věděl, že dragonýr má pravdu. Sám měl takové podezření, ale chlapec působil tak strašlivě sebejistě.

Urmin potřásl hlavou. Čeká je bitva. Nad touto zvláštní příhodou se může zamyslet později.

KAPITOLA 36

Legionáři se rozvinuli do bojové linie s muži na křídlech a draky uprostřed a klusem postupovali vpřed. Na toto se Aubiňané úplně nepřipravili, neboť čekali, že legionáři padnou do pasti. Předtím v Redhillu to fungovalo, tak proč ne tady? Když se legionáři přiblížili, z lesa vylétl roj šípů, ale neuspořádaný a neúčinný. Legionářští střelci okamžitě odpověděli a jejich kuše byly mnohem smrtonosnější.

Pak oddíly vběhly pod stromy mezi Aubiňany. Draci prorazili středem a nesetkali se s téměř žádným odporem.

Rozdělili aubinské síly na dvě půlky a obě poloviny dostávaly od skvěle vycvičených legionářů, kteří se s jejich předními řadami pustili do boje, pořádný výprask. V

takovém boji bylo těžké legionářské oddíly porazit. Za takových podmínek bojovali ve trojicích, v nichž vzájemně spolupracovali tak, že se jeden voják s kopím a štítem vrhl na nepřítele, odvedl pozornost několika nevycvičených mužů a tím umožnil dvěma šermířům, aby se pustili do boje, každý s jedním protivníkem. S výjimkou několika starých

legionářů nebyli Aubiňané v takovéto taktice příliš zběhlí a podle toho také vypadaly jejich ztráty.

Během asi pěti minut přišli Aubiňané nejméně o sto mužů, ustupovali lesem a shlukovali se do hloučků, které byly po nějaké době zcela bezmocné, neboť legionáři je zatlačili tak těsně k sobě, že bylo těžké zvednout zbraň nebo bodnout. Takové skupiny pak byly zralé k masakru a aubinské ztráty narůstaly.

Draci mezitím postupovali po cestě a nikdo jim příliš nekladl odpor. Rozptýlili se mezi stromy a na mýtinách i na otevřené cestě naráželi na ustupující aubinské pěšáky.

Aubiňané byli nuceni shromáždit se v prostoru mezi draky, což znamenalo, že se museli prodírat hustým křovím.

Výsledkem bylo, že utrpěli další ztráty z rukou legionářů, kteří je pronásledovali.

Velitel Urmin měl už jen jednu důležitou otázku - kde je aubinské jezdectvo? Podle mladíků z Marneri aubinskou jízdu odlákali talionští jezdci vedení Calexem. Urmin by rád věděl, že tomu tak je. Jisté bylo, že talionští jezdci nejsou nikde poblíž, už celé hodiny po nich nebylo ani stopy.

Urmin si vyslechl zprávy z přední linie, rozhlédl se dalekohledem a poslal zvědy na obě křídla. Marnerijští jezdci dostali rozkaz se zformovat a byly vyslány další hlídky. Urmin neměl v úmyslu nechat hordu aubinských jezdců, aby ho překvapila náhlým útokem z boku.

Boj v lese se změnil na náhodné šarvátky. Aubiňané ustupovali tak rychle, jak to jen šlo, zatímco legionáři společně s draky, kteří se nyní rozptýlili mezi nimi, je pronásledovali.

Lesíky uspořádané do šachovnice dávaly drakům trochu prostoru, a kdykoli se jim podařilo dostihnout muže na otevřeném prostranství, zaútočili a zahnali je na útěk.

Aubiňané nebyli opojení tmavým pitím a dobře věděli, že je zhola nemožné, aby se lidé drakům na otevřeném prostranství postavili. V takových situacích se jim nepokoušeli klást odpor.

V křoví a hustých lesících to bylo těžší a draci a dragonýři tam museli obezřetně spolupracovat. Pár odvážlivců se ukrylo v křoví a doufalo, že se jim podaří vynořit drakovi za zády a vrazit mu do nich kopí.

Proto tam byli dragonýři, aby se s tím vypořádali.

Pod spadlou borovicí na stezce mezi dvěma lesíky vyřízl Relkin svou šipku z hrudi mrtvého muže. Krátce padlému pohlédl do tváře. Mladík ne o moc starší než on sám, s hnědým plnovousem pokrývajícím širokou tvář, která ve smrti ochabla, ale kdysi byla živá, usmívala se a mračila.

Relkin necítil radost z vítězství. Tohle byl jen ztracený lidský život. Relkina napadlo, zda po sobě muž zanechal ženu a malé děti. Děti, které budou nyní vyrůstat bez otce.

Které budou nenávidět Marneri a říši za to, že jim vzaly otce.

Vytáhl šíp z těla, očistil ho a zasunul zpět do toulce.

Vyrazil dál, kryl jejich pozici a pátral po použitelných šipkách. Pro tuto chvíli bylo po boji. Aubiňanům se od nich konečně podařilo odtrhnout, když uprchli přes první otevřený prostor, na který narazili.

Oddíly legionářů se zastavily na okraji lesa; draci se stáhli zpět na cestu doprostřed pozic.

Bazil se krčil za trsem mladých borovic, které označovaly konec lesa. Ve štítu měl zabodnuté šípy, ale kromě pár škrábanců z hustého trnitého křoví neutrpěl žádná zranění. Ecator ovšem potřeboval vyčistit. V jedné ze šarvátek na mýtině se několik neopatrných mužů dostalo příliš blízko.

Mraky stále řídly a nyní už na několika místech prosvítalo podvečerní nebe. Bazil zíral přes otevřenou krajinu, která se před nimi táhla a přes niž bezhlavě prchali Aubiňané. Drakům takový boj připadal nechutný. Přáli si bojovat jen se skutečnými nepřáteli, Temnými mágy a jejich troly.

Přišel Relkin a dřepl si vedle draka.

„Vidíš něco?“ zeptal se.

„Tenhle drak by rád věděl, proč jsssme ssse nepokusssili je pronásssledovat a zahnat až do Aubinasssu.“

„Mají velké jezdectvo, Bazi. Tohle všechno mohla být léčka, aby nás vylákali na otevřené prostranství. Máme jen

tisíc mužů a deset draků. Není nás dost na to, aby se velitel Urmin odvážil takhle riskovat.“

Bazil pomalu sklapl čelisti, zatímco si to srovnával v hlavě. Tohle je opatrný přístup. Uvědomil si, že by to tak mohlo být nejlepší.

„Nerissskovat.“

„No, my jsme to jediné, co stojí mezi povstalci a Marneri. Na to nesmí Urmin zapomínat. Když v tomhle tažení provede chybný tah, mohl by ztratit město.“

„Ha, dragonýr jasssně chápe ssstrategii. Dragonýr by měl velet, co?“

„To tvrdíš ty, ne já.“

Cuzo se přišel zeptat, o čem přesně to s ním velitel Urmin mluvil.

„Chtěl vědět, jestli si myslím, že na nás v lese nastražili léčku, pane. Řekl jsem mu, že jsem si tím jistý.“ „Vy se s velitelem tedy znáte?“ „Ne, pane.“

„Hmm.“ Cuzo se na Relkina zmateně podíval a pak pokračoval dál kolem pozic svých mužů.

Čas plynul a hodinu před západem slunce dorazili unavení talionští jezdci. Místodržící Calex jim oznámil nevítanou zprávu, že mu Aubiňané před pár hodinami uklouzli a on nemá tušení, kde jsou. A co bylo ještě horší, povstalecká jízda také dostala posily a odhadoval, že nyní má přinejmenším dvanáct set jezdců.

To velitele Urmina znepokojilo. Vyslal na obě křídla zvědy, ale nedostal od nich žádnou zprávu. Poslal Talionské, aby napojili koně, a sklonil se nad mapou.

Tuto část Lucule tvořila převážně pšeničná pole, jejichž

jednotvárnost místy narušovaly pruhy a skvrny lesa, Terén byl téměř plochý, ale místy se zvedaly dlouhé mírné svahy, takže v žádném směru neměli jasný výhled až k obzoru.

Tisíc jezdců se k nim mohlo dostat poměrně blízko, zvláště pokud by se přibližovali pomalu.

Urmin postavil v lese na obou křídlech hlídky. Mužům u napajedel blízko Treevesu řekl, aby vzali rozum do hrsti.

Nařídil uvařit jídlo a nakrmit draky i všechny ostatní.

Rozkázal přivézt z Treevesu nějaké pivo a poslal tam pro ně rachotící vůz. Brzy hořely ohně a nad nimi na trojnožkách stály kotle.

Draci se sesedli, aby snědli narychlo uvařenou kaši, štědře politou akhou. Jejich velké lžíce udělaly s obsahem největších kotlů rychlý proces.

„žádné pivo?“ zeptal se Zelený Purpur, když snědl víc než svou porci.

„Na pochodu obvykle nedossstáváme pivo,“ poznamenal Vlok s obvyklým porozuměním věci.

„Tohle není pochod v lessse!“

„Není? Jak to? My jsssme tady, tohle je lesss, pochodovali jsssme.“

„Oprava, bojovali jsssme. Tohle byl boj v lessse.“

„U ohnivého dechu, to byl pěkně ubohý boj.“

,,Podle našich měřítek nebyl nic moc, ale byl to boj.

Takže bychom měli dossstat pivo.“

„Hmmm, asssi máš pravdu.“ Zdálo se, že tento objev Vloka uvedl do rozpaků.

„Boj ještě nessskončil, proto nám nemůžou dát pivo,“

zasyčela ostře Alsebra.

„Jak to víš?“ nafoukl se Zelený Purpur. Vypadalo to, že dračice vždycky všechno ví, bylo to skoro tak hrozné jako mluvit s dragonýrem.

„Protože cítím, jak se země chvěje. Myssslím, že to jsssou jezdci.“

Draci se na sebe podívali.

Právě v tu chvíli se ozval vzdálený křik kornetů. Pak to uslyšeli všichni: hřmění kopyt stovek blížících se koní.

Zvedl se pokřik. „Aubiňané!“

Legionáři se rozběhli zaujmout obranné pozice podél okraje lesa na levé straně cesty. Draci se ukryli uprostřed řady. Byli od sebe navzájem vzdálení dvacet stop a číhali v temných stínech.

Kočí poháněli koně bičem a vozy se kolem nich valily po cestě do bezpečí. Odjel s nimi malý oddíl talionských jezdců.

Hřmění kopyt bylo zatím stále hlasitější a brzy spatřili mohutnou masu jezdců, ženoucích se po cestě z Treevesu.

Aubiňané je objeli širokým obloukem a přibližovali se k

zadnímu voji legionářské armády. Kdyby se jim přepadení vydařilo, vrhli by se na zadní pozice zmatené armády a zahnali ji na útěk.

Urmin ostruhami pobídl koně do lesa a legionáři se připravili k boji. Rychle byly vydány rozkazy. Zůstanou v obranných pozicích a nechají jezdce shromáždit se na cestě, pokud tedy budou tak neopatrní. Pak draci zaútočí a pěšáci je podpoří. Při boji v takové blízkosti draků si muži musí dávat pozor. Důstojníci jim připomněli, že dračí meč je smrtelně nebezpečný nepřátelům i přátelům a draci nemohou obrovské čepele při rozmachu zezadu vždy ovládat.

Pak se objevili klusající aubinští jezdci, jejichž předvoj tvořila řada zvědů. Muži i draci ukrytí v lese zůstávali naprosto tiše. Draci se tak šikovně zavrtali do země, vklínili do hustého křoví a ukryli za silnými kmeny dubů, že byli v podstatě neviditelní. Přijíždějící jezdce sledovalo deset párů obrovských očí, jejichž majitelé zvažovali, jakou mají šanci, když se s nimi pustí do křížku.

Aubiňané mírně zpomalili. Očekávali, že legionáře zastihnou v lesích poblíž Treevesu. Teď to vypadalo, že legionáři bez problémů zahnali aubinské pěšáky a dostali se dál, než aubinští jezdci čekali. A co hůř, velitel legionářů byl upozorněn na to, že mu jezdectvo vpadne do zad.

Aubinským velel Caleb Neth, jeden ze slavné rodiny Nethů z Nellinu. Začínal mít dojem, že něco není v pořádku.

Na silnici před sebou viděli jen pár jezdců a hromadu vozů.

Kde je legionářská armáda?

Musí se ukrývat v lesích v záloze.

Zvedl ruku, aby čelní jezdce přivolal zpět. Než postoupí dál, vyšle další zvědy.

Právě když dával znamení, z lesů po obou stranách cesty zazněly komety. Porost se otřásal, jak obrovští váleční draci vyráželi z úkrytů a prodírali se k jezdcům.

Koně se začali plašit, ržali, jezdci padali, jeden či dva koně v tom zmatku upadli, a pak se k nim dostali draci.

Obrovské meče se zabzučením prolétly mezi muži i koňmi a po krátké chvíli strašlivého násilí se Aubiňané obrátili na útěk a za sebou na zemi zanechali přinejmenším tucet padlých. Draci se stáhli do lesa, z obou stran vylétly šípy a Neth svým oddílům nařídil stáhnout se mimo dostřel.

Prozkoumal situaci.

Legionářské vojsko obsadilo les. Aubinští pěšáci jsou někde dál na cestě. Neth se s nimi potřeboval spojit a vypracovat nový plán. Obrátil aubinské jezdectvo zpět a stáhl se směrem k Treevesu. Pro dnešek je po boji.

KAPITOLA 37

Zatímco den pomalu uhasínal, seděli draci tiše pod stromy. Dragonýři s nimi nebyli - shlukli se kolem Relkina a Swana, kteří stáli poblíž cesty a sledovali skupinu důstojníků kolem velitele Urmina asi sto kroků od nich.

„Co se děje?“ zeptal se Rakama.

„No, začíná se stmívat. Vypadá to, že tady zůstaneme přes noc,“ odpověděl Swane.

„Mohlo to být horší, můžeme se schovat pod stromy.“

„Jo, ale po obou stranách máme nepřítele.“

„Taky by se dalo říct, že jsme jeho armádu rozdělili na dvě.“

„Sklapněte, vy dva,“ řekl Endi. „Co tomu říká Relkin?“

„No jasně,“ zasmál se Swane. „Co tomu Quoshan říká?“

Po pravdě řečeno, všechny ostatní chlapce skutečně zajímalo, co si Relkin myslí, což naznačili hromadným „šššš!“.

„Jo, Swane, sklapni.“

„Já tě dostanu, Endi.“

„Hej, dlužíš mi dvanáct stříbrných, vzpomínáš?“

Svalnatý Swane stále ještě nepochopil, že Endiho nikdy v kartách neporazí.

„Buď zticha, Endi!“ zavrčel Rakama.

„Při Ruce,“ zasténal Endi. Ti dva kolohnáti se tak spřátelili, že se jeden druhého zastávali jako bratři.

„Co se děje, Relkine?“ zeptal se Curf jménem všech.

Relkin si přestal prohlížet hlouček poručíků a kapitánů.

„Vypadá to, že jsou docela rozčilení. Proto si myslím, že tady nebudeme jenom sedět a bránit se. Velitel Urmin chce převzít iniciativu.“

„To se hodí, když má nepřítel obrovskou početní převahu, co?“ řekl Swane, který okamžitě zapomněl na to, že by mohli zůstat na místě.

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl trochu netrpělivě Manuel. Ten už si dělal starosti se složitým manévrováním v nočním lese.

„Když ve tmě sejdeme z cesty, bude těžké udržet se pohromadě.“

„Správně,“ souhlasil Relkin.

„Zamažeme si výstroj,“ řekl nováček Howt.

„To se Cuzovi nebude líbit,“ zabručel Swane.

„Hej, viděli jste někdo Cuza bojovat?“ zeptal se Endi.

„Při Ruce, ten jim dával pěkně zabrat,“ řekl Jak.

„Je dobré vědět, že náš dračí vůdce umí bojovat, pokud si bude pamatovat, co nemá dělat.“

„Pamatujete na Wilígera u Kouby?“ řekl Swane.

Veteráni tažení v Eigu společně zasténali.

„Cuzo není jako Wiliger,“ řekl Endi.

„Při dechu, doufejme, že ne!“

„Cuzo zaručeně není jako Wiliger,“ prohlásil Relkin a potvrdil tak dojem, který jednotka z nového velitele měla.

Pod stromy sto stop za nimi se několik obrovských wyvern shluklo do těsného hloučku a sledovalo dragonýry.

„Pořád sssi myssslím, že bychom měli ještě chvíli počkat, než zaútočíme,“ řekl Vlok.

„To jsssme už ssslyšeli,“ odpověděl Zelený Purpur.

„Nedossstali jsssme jich dossst,“ řekl Vlok trpělivě.

„Teď už je to jedno,“ ozvala se Alsebra. „Jsssme mezi dvěma čássstmi nepřátelssské armády. Jejich víc než násss.

Dnessska v noci ssse něco ssstane.“

„Co to kluci dělají?“ zeptal se Chektor.

„Mluví a pozorujou důssstojníky.“

„Co dělají důssstojníci?“

„Taky mluví. Je tam velitel Urmin.“

Chektor se ponořil do mlčení. Velký starý veterán nebyl právě upovídaný.

Bazil se přesunul za strom.

„Tenhle drak sssi myssslí, že dnessska v noci vyrazíme na pochod. Raději řeknu dragonýrovi, ať všechno pořádně přiváže. Pochod lesssem ve tmě může být pro výssstroj problém.“

Ostatní si představili noční pochod hustým křovím a v plné zbroji a povzdechli si. Brodit se mokřinami, prodírat se olšemi a tsugami, ocasním mečem vysekávat meče a štíty uvázlé v hustém porostu. Byla by to pěkná dřina.

„Když na to tenhle drak pomyssslí, přeje sssi mít oheň předků!“ reptal Bazil.

Mezitím velitel Urmin, na kterého všichni mysleli, hleděl na mapu, rozloženou na malém skládacím stolku, a zvažoval nezvažitelné.

„Aubinskou jízdu vede Caleb Neth, schopný velitel,“

řekl velitel Task z pátého regimentu z Bea a ukázal na mapě na lesy, které měli za zády. „Nebude trvat dlouho, než se o něco pokusí.“

Velitel Fellows z třetího pennarského i místodržíci Calex společně zachmuřeně přikývli.

„Schopný a podezřívavý důstojník,“ zabručel Urmin.

Prohrábl si třídenní strniště na bradě. Neth stáhl své muže dřív, než mu draci mohli způsobit vážné ztráty. Byli odraženi, ale ne zmasakrováni. Je to škoda, ale nedalo se čekat, že budou všechny pasti dokonale fungovat. Aubiňani se na ně také pokusili nastražit léčku, ale ten kluk s podivně jasnýma očima z dračího oddílu potvrdil podezření, které už

Urmin měl. Pak se Aubiňané nedokázali postavit drakům.

Po téhle zkušenosti se postarají, aby proti drakům bojovali účinněji. Draky lze zranit například šikovně vrženým kopím.

Urmin se už rozhodl, že se nebudou jen bránit. Na Aubiňany je třeba útočit, tvrdě a často, aby je vyvedli z rovnováhy. Urmin nyní volil mezi možnostmi, které probrali.

„Neth je mazaný vůdce, ale jeho vojsko nemá s válčením zkušenosti. Bude opatrný. Obejdeme jejich pěchotu po levém křídle. Půjdeme na jih ke Staré silnici, která se používala při cestách do Posily předtím, než vystavěli Pšeničnou cestu a udělali z Aubiňanů boháče.“

Fellows a Calex důrazně přikyvovali. Bohatství Aubinasu ve zbytku Argonathu nesli nelibě.

„Stará silnice vede poblíž Avery, ale od vesnice ji oddělují vyvýšenina a les.“

Nízký hřeben zarostlý lesem jejich příchod dobře zamaskuje.

„Calexi, chci, abyste nás kryli zezadu. Neth bude mít na Staré silnici nějaké muže. Ujistěte se, že až vyrazíme na pochod, nevpadne nám do zad.“

„Pane!“ zasalutoval mu Calex.

Urmin se podíval na Fellowse.

„Chci, aby se všichni zvedli a co nejdřív vyrazili. Jestli máme být zítra ráno na místě, máme před sebou dlouhou cestu.“

Tři míle z ní povedou lesem. Budou se muset pohybovat jako kouzelníci, aby se jim ve tmě podařilo projít houštím.

Když budou dost rychlí, pomyslel si Urmin, mohou aubinskou pěchotu nachytat na hruškách.

Důstojníci odehřměli do šera. Mezi stromy bylo slyšet hlasité rozkazy. Okamžitě se ozvalo cinkání výstroje a zvuky probouzejících se mužů, koní a draků.

„Vyrážíme!“ přišel rozkaz. Během pár minut vyrazila malá marnerijská armáda na pochod a zamířila do lesíků na jihu.

Nejhorší úseky překonávali s pomocí světla pochodní, ale Urmin rozkázal, že mají svítit co nejméně. Pár mužů nechal na místě, kde měli poblíž cesty v původním ležení vybudovat ohně a oklamat tak nepřítele, aby si myslel, že udržují obrannou pozici.

Standardní vojenské postupy by mu doporučily právě to.

S vojskem, které je o tolik menší než spojené aubinské síly, si nemohl dovolit selhat. Urmin se nicméně obával aubinského jezdectva. Už se prokázalo, že je zdatné a smrtelně nebezpečné. Armáda generála Ceria byla zničena proto, že aubinská jízda udeřila v pravý okamžik. Urmin doufal, že se mu podaří zahnat aubinské pěšáky ještě dál od jízdních oddílů a při tom zasadí ránu jejich formacím.

Kdyby se Urminovi podařilo udržet je od sebe, mohl by pěšákům dál působit ztráty a zastavit invazi. Brzy, během jednoho či dvou týdnů, dostanou posily a pak budou Aubiňané, pokud jde o provedení účinné invaze do Marneri, odsouzeni k neúspěchu.

Nejprve postupovali pomalu, ale pak marnerijští jezdci přivezli jednoho z místních vesničanů, který jim nabídl, že je zavede k dřevařské stezce, vedoucí lesem přímo k jižní cestě.

Byly vydány nové rozkazy. Za chvíli už lidé i draci kráčeli poměrně přímou, i když ne právě dobře vyčištěnou dřevařskou stezkou. Prokličkovali kolem nejhorších bahnišť a vyhnuli se hustému neprostupnému křoví. I tak narazili na pár záludných míst a stezka nebyla nikde širší než nějaké čtyři stopy, což pro draky nebylo zrovna dost. Výstroj se jim zachytávala ve větvích a stále dokola ji museli vysekávat.

Přesto postupovali mnohem rychleji, než čekali, a po dvou hodinách vyšli ven na Starou silnici. Urmin si zhluboka vydechl. Nyní se vojsko vydalo na západ a zamířilo k Posile. Draci ze sebe setřásli poslední ulámané větve a šlahouny popínavých rostlin a vojsko rychle nabralo rychlost. Cesta se před nimi táhla do dálky, v bledém světle hvězd jen nezřetelná. Stromy prořídly a pak zůstaly za nimi.

Hrstka vozů, které se jim podařilo dřevařskou stezkou protáhnout, rachotila po dlážděné, dobře udržované cestě.

Když rychle a hrozivě kráčeli vpřed k okraji křídla nepřátelské armády, prozradit je mohlo právě jen rachocení vozů.

KAPITOLA 38

Averský les tiše šustil pod nohama postupujících mužů, draků a koní. Urminovi přálo štěstí. Aubiňany zradila jejich nezkušenost. Postavili jen pár hlídek podél okraje lesa. Když

se Urminovým mužům podařilo půl tuctu z nich vyřadit, byla cesta do aubinského tábora volná. Legionářské vojsko se plížilo lesem a v místě, kde stromy prořídly, našlo roztroušené Aubiňany, střídající se na hlídce ve světle přicházejícího svítání. Legionáři tyto muže tiše zabili a nyní pěšáci a draci ze 109. dračího stáli na okraji dočasného aubinského ležení, tvořeného směsí stanů, přístřešků a hromad výstroje, v nichž, pod nimiž a kolem nichž spali muži.

Urmin rozestavil polovinu svých mužů do řady s draky uprostřed. Wyverny měly zaútočit na tři sta stop dlouhé linii.

Druhá polovina mužů zůstala vzadu jako rezerva a lučištníci. Talionští jezdci mezitím měli zpomalit případný postup aubinské jízdy po Staré silnici. Nepřítel podnikal průzkum, ale postupoval velmi pomalu. Začínalo to vypadat, že Caleba Netha Urminův noční manévr překvapil.

Aubiňané skutečně ještě pátrali po legionářských oddílech v okolí Pšeničné cesty a zatím si neuvědomovali, že legionáři unikli a jsou nyní míle daleko na jihozápadě.

Na tichý rozkaz tasili draci meče. Mocné čepele se vynořily z pochev a dlouhá smrtící ocel se zableskla v jitřním světle. Dragonýři se tlačili za wyvernami, kontrolovali jim zbroj a šeptem se povzbuzovali.

„Hodně štěstí, Relkine,“ řekl mladý Howt, který byl očividně nervózní. Byl to jeho první boj. Jeho drakovi se dařilo dobře, ale adrenalin a strach z bitvy sehrály svou roli.

Chlapec měl stísněný hlas.

„Kéž Caymo vrhne kostky,“ zamumlal Relkin a stiskl mladšímu chlapci ruku.

Bazil mu věnoval cynický pohled. Ecator ještě odpočíval na drakově rameni.

Ticho rozřízlo zatroubení kornetu, vysoký pronikavý skřek, ohlašující masakr. Legionářské vojsko vykročilo a vevalilo se do stanů a přístřešků. Muži, zastižení časně ráno, kdy se člověku chce tolik spát, snadno propadli panice. Tu a tam se někteří z nich pokusili bojovat. Skupina třiceti či čtyřiceti se nedala na útěk a postavila se jim, ale legionáři ustoupili, obešli je a přenechali bránící se skupinu drakům, kteří se s ní rychle vypořádali.

Zelený Purpur bojoval obzvláště zdatně. Štítem smetl stranou nepřátelské oštěpy a kopí a pak se do mužů pustil obyčejným ošklivým mečem, který mu v legiích přidělili.

Meč neměl duši, ale stále to byl obrovský kus smrtící oceli, a kdykoli se nepřátelé ocitli na dosah, byli rozsekáni na kusy.

Bazil, Alsebra a někteří další nebyli ze zabíjení lidí tak nadšení. Wyverny, které byly vychovány mezi lidmi a dragonýři se o ně celý život starali, v sobě cítily silné posvátné pouto s lidmi. Na rozdíl od Zeleného Purpura necítily při tomto boji v srdcích radostné nadšení ze zabíjení.

Přesto v poli odvedly děsivé dílo a když bylo po všem, zůstalo na strništi ležet několik set pobitých Aubiňanů.

Zbytek střemhlav prchal na severozápad k Pšeničné cestě a nejkratší cestě do Posily.

Když nepřítele skutečně ovládla panika, nevyslali za ním draky, aby jej pronásledovali. Urmin stáhl draky dozadu se skupinou dvou set mužů, jejichž úkolem bylo udržet aubinskou jízdu v patřičných mezích, až se konečně objeví.

Usoudil, že aubinská pěchota se znovu nepřeskupí dřív než v Posile. Vojáci měli jen částečný výcvik a propadli téměř naprostému zmatku.

Zhruba v době, kdy boj v Averském lese skončil, konečně Caleb Neth v lesích na severovýchodě pochopil, co se děje. Nejvyšší rychlostí hnal své muže ke Staré silnici a konečně se jim podařilo obrátit talionské jezdce na útěk a vyrazili po cestě. Neth je pobízel ke spěchu, k smrti vyděšený, co se asi za rozbřesku stalo.

Neth však nevěděl jistě, kde aubinská pěchota táboří.

Předchozího dne ustupovali ve zmatku a v noci měli jen chabé spojení. Nakonec dorazili na okraj Averského lesa a draci, kteří za sebou měli hodinu odpočinku, se vynořili na otevřené prostranství, aby se jim postavili. Bylo tam také poměrně dost legionářů, i když se jejich počet nedal odhadnout, protože se ukrývali mezi stromy a v křoví. Také talionští jezdci byli připraveni znovu se pustit do boje.

Neth prostudoval situaci. Stará silnice procházela Averským lesem. Obejít les by pro ně znamenalo zajít si pár mil na jih, čímž by ztratili drahocenný čas. Projít k cestě znamenalo zaútočit na draky.

Caleb Neth byl jezdec z obilnic ze středního Nellinu. Byl proti drakům zaujatý. Příliš ujídali z veřejného rozpočtu a díky nim nemělo jezdectvo v legiích dominantní postavení.

Přijal výzvu.

Muži z Nellinu se jako předvoj útočící armády vyhrnuli vpřed a spustili kopí a těžké oštěpy.

Neth zavřískl rozkaz, kopyta zaduněla a jezdci se tryskem rozjeli po cestě přímo k řadě wyvern, kterou zezadu podporovaly dvě řady pěšáků. Když se přiblížili, namířili na draky kopími, ale ta narazila na mohutné štíty a jejich hroty buď sklouzly stranou, nebo se ulomily z ratiště. V tu chvíli na tom už stejně nezáleželo, protože dračí meče se mezitím mihly v zářivém oblouku a zaútočily na jezdce. Někdy to bylo jen o vlásek, zvláště pro pomalejší wyverny, jako byl

starý Chektor, ale ani jediné aubinské kopí nezasáhlo cíl.

Meče se blýskaly jako kosy v obilí a všude kolem odletovaly hlavy.

Jezdci zakolísali a zastavili se, a když se tak stalo, legionáři se jako vlna vyvalili mezerami mezi draky a zaútočili na motající se jezdce. Koně s přeťatými podkolenními šlachami padali na zem a kopiníci dorazili ty z jezdců, kteří se ještě bránili. Když se aubinským jezdcům konečně podařilo odpotácet z jejich dosahu, stovky z nich už

neseděly v sedlech a polovina z opěšalých mužů byla mrtvá.

Caleb Neth se vzteklým nadáváním stáhl své síly a odjel dál na jih, aby Averský les objel. Pak z lesa zaútočili ukrytí Talionští a na Millerové poli došlo k zuřivé bitvě. Talionští jezdci však byli v příliš velké početní nevýhodě, takže se jim nepodařilo Nethovi zabránit v přesunu, a zdecimovaní aubinští jezdci nakonec les objeli a vydali se na jih, aby zabrali Starou silnici a dostali se mezi Urminovu malou armádu a Posilu.

Bitva v Averském lese skončila. Aubinská invaze byla zcela zastavena. Veliteli Urminovi se podařilo získat Říši růže čas ke shromáždění vojska, které mělo čelit povstání.

Kapitola 39

Středem Aubinasu protékala Jelení řeka a na jejím zeleném břehu stál skvostný dům známý jako Jelení sídlo.

Dům se zelenými taškami měl v každém rohu věž, zdobenou falešnými otvory v podsebití. Do bujného porostu okrasného křoví všude kolem vybíhaly dlouhé travnaté pruhy. Na druhé straně řeky se nad tím vším tyčila Sluneční hora, ostře řezaný vrchol, po staletí proslavený v písních a legendách.

Jelení sídlo bylo hlavním sídlem Falta Wexenna z Champery, nejmocnějšího z obilných magnátů Aubinasu. V

tomto nádherném domě byla zosnována většina intrik, které během posledních pěti let dohnaly Aubinas ke vzpouře.

Malebné údolí, lesy Nellinu, Sluneční hora v dálce, všechna tato místa byla srdcem a duší povstání, alespoň podle Wexennova tvrzení. Právě onoho večera však vypadal dům pod tmavou střechou zamračeně. Sluneční horu celý den halily mraky. Už tak bylo toho roku velice deštivé počasí a nyní hrozilo, že se opět rozprší.

Ve velké jídelně probíhala slavnostní večeře. Shromáždil se zde tucet magnátů, aby oslavil osvobození Portea Glavese. Nad slavícími muži se však vznášelo podivné napětí jako stín temné Sluneční hory halící údolí. První zprávy z Posily byly velice povzbudivé. Armáda

svobodného Aubinasu prošla kolem Posily a po Pšeničné cestě zamířila přímo do Lucule. Velení legie v Marneri schrastilo malé vojsko a poslalo jim ho do cesty. Generál Neth vedl své jezdectvo s obvyklou obratností a zaujímal pozici, ze které by legionářskému vojsku zasadil osudný úder. Pak by byla cesta do Marneri volná. Potom ale zprávy přestaly přicházet. Celý den nepřišla ani jediná, a to magnáty stále více zneklidňovalo.

U stolu se nemluvilo o ničem jiném než o válce, která už

se v jejich myslích stala tím, zač ji má považovat celý svět: zápasem malého utlačovaného národa proti největší moci světa a bojem za svobodu.

„Zapálíme pochodeň svobody, které provolají slávu všichni lidé!“ řekl Faltus Wexenne. Pro tuto příležitost si oblékl tmavě rudý sametový oděv. Na botách vyrobených z jemné kadeinské kůže měl masivní zlaté přezky v podobě loveckých psů. Spolu s jeho výškou a mohutnou postavou to byl impozantní pohled.

„Dovolte mi připít na tuto hrdou představu!“ zahřměl Porteous Glaves, vstal a zvedl džbánek. Po třetím korbelu piva Porteous už nějakou chvíli neustále na něco připíjel, takže jen hrstka jeho kumpánů zajásala a zvedla džbánky.

Faltus Wexenne Glavesovi okázale zatleskal.

„Pánové, představuji vám našeho hrdinu, Portea Glavese!“

Ozval se další, o něco nadšenější potlesk.

Glaves pronesl opileckou řeč, která sestávala téměř výhradně z hesel, poslepovaných nadávkami na Marneri a císařská nařízení.

Melkert Vanler a Damay Degault, dva vlivní muži z Bellandu na druhé straně řeky, mu nevěnovali pozornost.

„Zatracený hlupák,“ zamumlal Melkert. Damay přikývl.

„To nic neznamená. Dobře naší věci posloužil.“

„Ach ano, naší věci!“ Z Melkertových slov čišel cynismus.

Darnay se nevesele zasmál. „Slouží to svému účelu.“

„Ano, ale co s dalšími záměry? Oba dobře víme, že se toho v tomhle domě děje víc, než je Wexenne ochotný připustit.“

„Slyšeli jsme nejrůznější povídačky. Ve zdejším sklepě něco je, je to tak?“

„Slyšel jsem, že démon. Demiurg.“ Melkert zatřepotal prsty u poháru.

„No, ať je to cokoli, je to zlé a Wexenne o tom nemluví.“

„Nechce, aby to čarodějky zjistily. V odhalování a zabíjení démonů jsou neskutečně zručné.“

„Mizerné čarodějnice, k čertu s nimi i s celou armádou ženských v téhle zemi. S jejich právy a majetkem jsou jenom potíže!“ Darnay vyslovil názor, který v Nellinu zastávala řada mocných mužů.

„Kupředu, naši skvělí válečníci, za svobodný Aubinas!“

řekl Melkert hlasitě a přerušil tak Glavesovo jednotvárné

drmolení o zkaženosti Mameri. Všechny hlavy se k němu obrátily a následoval zdvořilý potlesk jeho vlasteneckému duchu.

Melkert zachytil Wexennův pohled z opačného konce stolu. Faltus se usmál, zdvořile na něj kývl a pak obrátil pozornost zpět k baronu Hurdovi, který seděl vedle něj.

Wexenne cítil, jak v síni stoupá napětí. Jeho druhy ovládal strach. Jeho, Wexenna, ne. On svůj strach přemohl.

Vítězství mají na dosah a ti hlupáci se třesou strachy.

Přikázal, aby všem okamžitě donesli další korbel piva.

Očividně je to nutné, aby si udrželi dobrou náladu!

„Co se asi děje?“ zeptal se baron Hurd, vysoký kostnatý muž s neobvykle bledou pokožkou a tmavým, elegantně do špičky zastřiženým plnovousem.

„Válka je vždy nejistá,“ odvětil Wexenne.

„Už jsme ale dlouho nedostali žádné zprávy. Co to má znamenat?“

„Nemám tušení,“ nakrčil Wexenne nos, „ale jsem si jistý, že generál Neth odvedl svou práci a vyčistil cestu do Marneri. Věřit čemukoli jinému znamená popírat fakt našeho úspěchu.“

„Vskutku,“ řekl Salva Gann, který seděl naproti Hurdovi. Wexenne si s úlevou všiml, že alespoň Gann se ještě ovládá. Ze všech se nestávají vyděšení králíci!

„Ano, ano,“ přikývl baron. „Ale zamyslete se nad tím, člověče, co mohlo posly zdržet?“

Faltus Wexenne se zamračil na korbel piva, který držel v ruce.

„Jezdci se může stát cokoli. Co já vím, mohl třeba spadnout z koně. Zprávy přijdou, jen musíme počkat.“ Hurd nespokojeně zamručel a stáhl se dozadu. Gann se předklonil a zabral uvolněný prostor. „Já to vidím tak, že jakmile Neth rozdrtí tyhle poslední legionářské oddíly, nic nám nemůže zabránit proniknout až do Pennaru.“

„Musíme dobýt Marneri,“ řekl Wexenne.

„Když se budeme snažit získat bílé město, budeme jen plýtvat energií. Můžeme dojít až k oceánu. Dobýt Bea a Pennar, které jsou mnohem hůř bráněné než Marneri.“

Faltus Wexenne zavrtěl hlavou a zabodl prst do stolu.

„Marneri nám přinese zdrcující vítězství. Mohlo by to být dost na to, abychom válku ukončili jediným úderem.“

„Budeme ale muset město dobýt. To se nepovedlo ani Machu Ingbokovi s jeho armádou démonů!“

„Mach Ingbok neměl uvnitř hradeb spolehlivé muže, kteří jsou připraveni povstat a vydat mu město! My ano.“

Baron Hurd zabručel.

Právě v tu chvíli se na nádvoří ozvaly hlasy. Jeden je všechny překřičel. „Uvolněte cestu poslovi!“

Krátce poté uvedli do jídelny muže, rozcuchaného a špinavého po dlouhé cestě v sedle. Přistoupil k čelu stolu.

„Pánové, přináším zprávy z bojiště od generála Netha.“

Všechny oči v místnosti se na něj upřely.

„Vítězství, jak předpokládám,“ řekl Wexenne.

„Ach ne, pane. Ne tak úplně.“

„Ne?“ Wexenne byl upřímně a dokonale zmaten. Zíral na posla a prsty, svírající pohár, mu zbělely. „Ven s tím, chlape.“

Gann měl ve tváři výraz zděšeného ohromení. Posel se postavil do pozoru a prozradil jim zbytek.

„Generál Neth rozkázal, ať vám vyřídím, že navzdory těžkým bojům se nepříteli nepodařilo skvělou svobodnou armádu Aubinasu zničit. Po dvou nerozhodných srážkách se naše síly přeskupují u Posily.“

„U Posily!“ vykřikl baron Hurd. „Ale to je daleko za našimi pozicemi! Jak je to možné?“

„Když byly ty srážky nerozhodné, proč jsme tak daleko za výchozími pozicemi?“

„Generál Neth věří, že tyto manévry mu brzy umožní zcela ovládnout okolí Posily.“

„Ale my nestojíme o Posilu,“ zavrčel Gann. „Chceme jít kupředu, chlape, kupředu k moři!“ Gann se kolísavě zvedl a zamával pomyslným mečem.

„Vlastně říkáš, že jsme byli poraženi!“ ozval se něčí hlas.

Vypukla vřava.

„Cože?“

„Porážka!“

Tucet hlasů promluvil naráz.

„Pak sem legionáři dorazí během pár hodin. Je po nás.“

„Mého koně!“

„Mého taky. Když si pospíšíme, můžeme být ráno u průsmyku.“

Nastal všeobecný shon. Muži vstávali a v očích měli vyděšený pohled.

„Počkejte!“ zahřměl Wexenne. „Jste myši, nebo muži?

Počkejte, proklatě! Stát! Tohle je chvíle, kdy se ukáže, jací jsme. Tohle je zkouška. Může to být vážné, ale ještě nemohli zasadit smrtící úder. Pořád se jim vyrovnáme. Teď zadržte a vzchopte se. Máme práci!“

Neklidně přešlapovali. Několik z nich se s ním přelo.

Baron Voss opravdu odešel, ale když viděl, že jej nikdo nenásleduje, vrátil se a přivítaly ho hlasité ovace. Muži řvali a bušili do stolu.

Znovu se posadili a připili na Falta Wexenna a pak na Portea Glavese. Sloužící přinesli další pivo. Faltus Wexenne ovládl situaci. Předvedl, že tady velí on. Všichni si náhle uvědomovali, že mocný magnát z Champery se stává vůdcem povstání.

Už docházelo k jemným změnám v uspořádání aliance.

Ostatní vysoce postavení v aubinské hierarchii reagovali na vzestup Falta Wexenna. Například Porteous Glaves to pociťoval velice ostře. Jeho vlastní pozice od uvěznění v Mameri velice oslabila. Koruna zabavila většinu jeho majetku. Část ho prodali, aby zaplatili věřitelům z jeho

předchozích tažení. Kdysi Porteous mířil na vedoucí pozici.

Nyní se z něho stal jen řadový hráč. Teď, když už nehnil v marnerijském vězení, jeho hvězda vyhasínala.

„Pověz mi zbytek,“ vyzval Wexenne posla. Měl sto chutí řvát zklamáním. Jak mohli být poraženi, když měli nad marnerijskými oddíly takovou početní převahu?

„Tedy, pane, není to až tak zlé. Utrpěli jsme nějaké ztráty. Překvapili nás, když se přesunuli v noci, a draci si vybrali svou daň.“

„Draci! Odporní červi!“

Aubinas nebyl drakům už dlouho nakloněn. Magnáti raději své obilí posílali na trh než jako potravu těm šeredným, nemožně žravým drakům.

„Kde je těžká jízda teď, když ji potřebujeme?“

„Správně, ať zaútočí s kopími. Ta se o draky postarají.“

Posel se po nich rozhlédl a všiml si, že se při těch slovech nikdo z vypasených mužů netvářil nedůvěřivě.

Chápou, oč žádají?

Nakonec se Wexenne obrátil zpět k poslovi. „Tak tedy, podařilo se jim podniknout útok a zastavit je?“

„Ne, pane. Jezdci byli celou noc mimo. Zaútočili později, ale nepodařilo se jim prorazit, takže nevím, co se stalo. Později odjeli do Posily. Generál Neth se ujal velení celého vojska.“

„Do Posily!“ zaprskal Gann. „Touhle dobou už jsme si měli prosekávat cestu na marnerijský poloostrov!“

Faltus Wexenne se na Ganna zamračil a rychle zdůraznil to pozitivní.

„Posilu dokážeme udržet. Dokonce i proti drakům.“

V nitru s Faltem Wexennem cloumal vztek. Ti zatracení generálové by nedokázali zorganizovat ani opileckou rvačku v hospodě plné sedláků. Když jste něco chtěli, museli jste si to udělat sami! Napřímil se a pustil se do uklidňování emocí a povzbuzování morálky. Zároveň oznámil, jaká nová opatření by měli podniknout. Potřebují vyburcovat více lidí a připravit se na delší válku.

Faltus Wexenne už se vzdal představy drtivého úderu a rychlého snadného vítězství.

Melkert poslouchal, jak Wexenne mluví, a žasl nad tím, jak klidně velký muž vypadá. Také si lámal hlavu nad tím, jak jejich improvizované jezdectvo pod velením generála Netha porazí vycvičené bojové draky.

„Kolik jich je?“ zeptal se nakonec.

„Kolik je čeho?“ řekl Faltus Wexenne.

„Kolik draků?“

Obrátili se k poslovi. Ten pokrčil rameny. „Každý tvrdí něco jiného. Někteří říkají, že hodně, jiní, že asi deset.“

„Jeden oddíl! Víc toho nemají?“ Melkert cítil, jak se mu navrací sebedůvěra.

Faltus Wexenne si sám pro sebe přikyvoval.

„Pokud mají jen jeden oddíl, měli bychom je porazit.“

„Překvapivý útok drtivou silou!“ řekl Gann, jemuž se náhle vrátilo nadšení.

„Určitě,“ řekl Melkert.

„Ať použijí otrávená kopí; to bude stačit!“

Dychtivě se chytili této malé útěchy.

Faltus Wexenne přerušil jednání a jen s Glavesem a Salvou Gannem se přesunul do své soukromé pracovny.

Zachmuřeně se usadili ke stolu.

Faltus Wexenne odmítl klesnout na duchu.

„Čelíme vážné situaci, přátelé, ale dá se zvládnout.“

„To určitě ano,“ skočil mu Glaves do řeči. „Vylákáme je a pak uprostřed Nellinu rozdrtíme.“

„Uprostřed Nellinu?“ vykřikl Gann. „To nemůžeme připustit. Vydrancování Nellinu by byla tragédie.“ V

centrálních oblastech Nellinu ležely i Gannovy vlastni pozemky.

„Je mi líto, příteli,“ řekl Glaves, „ale nepřítel určitě vpadne na naše území. Budeme muset přinést velké oběti.

Někteří z nás už naší věci obětovali vše.“

Gann zaprskal, neboť znal pravdu o Porteově oběti.

Wexenne se udeřil pěstí do dlaně.

„Glaves má pravdu. Nepřítele vylákáme a necháme ho proniknout hluboko do Nellinu. Mezitím se pokusíme o úder jiného druhu. Ne každý úder musí přijít na bitevním poli, nemám pravdu?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Glaves, který tou dobou už

střízlivěl.

„Ale Nellin? Musíme obětovat Nellin?“

„Ne schválně, drahý Salvo, ne schválně. Ale kamkoli se nepřítel rozhodne zasadit úder, tam na něj nachystáme past, je to tak?“

Gann přikývl, i když stále ještě neochotně.

„Výborně. Máme tady jednu speciální prácičku. Víte, co mám ukryté dole ve sklepě, ne? Dnes v noci, až půjdu našeho mocného přítele navštívit, chci, abyste mě oba doprovodili.“

Gann i Glaves se na něj podívali náhle ostrým pohledem.

Oba slyšeli vábivé historky o tajemném „mocném příteli“

Aubinasu. Říkalo se, že pochází z nějakého prastarého elfího rodu a celý září tajemným modrým světlem. Někteří jej dokonce přirovnávali k vládci démonů Machu Ingbokovi.

„Slyšel jsem, že je to mocný čaroděj,“ řekl Gann, který se snažil udělat na Wexenna dojem tím, kolik toho ví.

„Není to čaroděj, příteli. Nepleťte si tohoto lorda s nějakým lidským kouzelníkem, protože on nepochází z této omezené rasy. Je to bytost s nekonečným porozuměním pro to, co je pro svět nejlepší, a je rozhodnutý to uskutečnit.

Vybral si k tomu aubinskou věc.“

Oba jeho společníci byli zjevně na vážkách. Strach soupeřil s touhou tohoto takzvaného „lorda“ spatřit.

Zvláště Porteous měl v očích velký strach.

Wexenne jím opovrhoval. Porteous byl vždy bezcenný a ustrašený člověk. Stálo to spoustu přesvědčování dostat ho do armády. Porteous jako voják selhal, ale v soudním procesu se znovu vynořil coby aubinský mučedník, a jejich věci tak přece jen nakonec prospěl. Přesto se Faltus Wexenne domníval, že by jim Porteous příliš nechyběl.

„No tak,“ odfrkl si. „Jste v našem povstání někdo, takoví bojovníci, neříkejte mi, že se s naším hostem bojíte setkat?“

Salva Gann i Porteous si odkašlali.

„Nadpřirozeného se nebojím,“ řekl Glaves. „Toho jsme v Ourdh viděli dost.“

„A já jsem ještě nikdy neviděl nic, co bych si mohl splést s nadpřirozeným,“ ohrnul Gann nos. „Jsou to všechno jen žvásty. Rád vám předvedu, jak ty triky fungují!“

„Dobře. Takže si vezmeme lampu a navštívíme ho.“

Předvedu vám, jak ty triky fungují! Na to se Faltus Wexenne opravdu těšil!

Po schodišti pro služebnictvo sešli do patra s kuchyní.

Vládlo zde přítmí a chvíli trvalo, než si jejich oči zvykly na přízračné šero. Vydali se kolem zásobáren a vinných sklepů ke středu domu. Pak prošli těžkými dveřmi a po schodech k dalším dveřím, jež otevřeli klíčem, který měl u sebe Faltus Wexenne. Vešli do ještě temnějšího prostoru. Nevětraným vzduchem prostupoval podivný kyselý zápach. Prostor byl velice rozlehlý.

„Kam jdeme?“ zeptal se Glaves nervózně.

„Nedělejte žádné náhlé pohyby,“ řekl Faltus Wexenne.

Nebyli sami. Dokonce už ve chvíli, kdy se za nimi zavíraly dveře, se z temnoty vynořily obrovské postavy a zamířily k nim. Glaves zatajil dech. Tvorové byli vysocí jako troli a drželi meče a štíty.

„Co jsou tyhle věci zač?“ zeptal se roztřesený Gann.

„Bewkové, samozřejmě. Nikdy jste neviděli bewka?“

pohrával si s nimi Wexenne. Z měšce vytáhl drahokam a zvedl ho, až se jeho třpyt odrazil v očích velkých nestvůr s prasečími tvářemi. Bewkové se stáhli zpátky do tmy.

„Nádherná stvoření. Náš host je vyšlechtil z prasat. Jsou docela inteligentní a umí to s mečem.“

Glavesovi vyschlo v ústech. Pomyšlení, že přímo pod Jelením sídlem žijí trolům podobná monstra, jím poněkud otřáslo. Bylo to to poslední, co by čekal. Srdce mu tlouklo o dost rychleji, než se mu líbilo. Bylo tam přinejmenším pět těch věcí a vypadaly skoro tak velké jako draci.

„Pojďte, přátelé. Jdeme dál.“

Prošli kolem číhajících netvorů a vydali se další chodbou dolů k mohutným železným dveřím. Porteous byl rád, že nechali obludy za sebou. Wexenne hlasitě zaklepal. Asi půl minuty tiše čekali a pak se dveře s hlasitým skřípěním otevřely. Dvojice lidských strážných v ocelových přilbách a s nelítostnými obličeji si je nevzrušeně prohlížela. Faltus Wexenne znovu zvedl drahokam a předvedl jim jeho třpyt.

Muži vážně přikývli a ustoupili. Wexenne vstoupil dovnitř a pobídl své společníky, ať jej následují.

Za strážemi se táhla poslední chodba a na jejím konci byly otevřené dveře. Chodba se koupala v měkkém zeleném světle, které naplňovalo i místnost na jejím konci. Vše zalévala slabá záře - stoly, skříně, židle s vysokými opěradly i zelenou lampu, visící ze stropu.

Pak se od obrovského stolu, pokrytého malými skříňkami, křivulemi a dalším vědeckým vybavením, zvedla vysoká postava se zářícími prsty. Když vstávala, její elfi rysy jako by se rozpustily a znovu se zformovaly v podobě bližší lidské. Zmizely záhyby kůže, které mívali elfové kolem očí a ty pak díky nim vypadaly šikmé. Zmizely dlouhé uši a dokonalá ústa s tenkými rty. Místo toho je uvítal člověk, vysoký, mohutně stavěný muž se světle stříbrnými vlasy, pravidelnými rysy, rovným nosem a pevnou hranatou bradou.

Muž měl na sobě prostou černou tuniku a střevíce ze zlaté látky. Na prstech mu zářily prsteny moci, dva na každé ruce. Jejich pohledy se střetly a všichni návštěvníci ucítili sílu, která se v těch přísných očích ukrývala. Ocitli se v přítomnosti osoby nadané nesmírnou silou, obrovsky významné osoby.

„Vítejte,“ řekl host hlubokým, silným hlasem. „Obávám se, že je zde poněkud těsno. Musíte se posadit, kde to jen

jde.“ Ukázal na roztroušené židle, stojící u různých stolů. Na každém z nich probíhal jiný pokus.

Našli si místo k sezení, zatímco jejich hostitel v tomto podivném doupěti se usadil zpět k hlavnímu stolu. Právě zapisoval výsledky na svitky.

„Prosím za prominutí, drazí přátelé, jen to musím dokončit. Bude to trvat jen chviličku.“

Jeho brk škrábal po pergamenu, zatímco Wexenne, Gann a Glaves si vzali židle a obrátili je čelem ke stolu. Zelené světlo dodávalo místnosti hrůzostrašný nádech a proměnilo Faltovu a Salvovú tvář v šedou masku. Kupodivu tělo jejich hostitele v tomto světle nezešedlo, ale místo toho zářilo ještě jasněji.

Porteous si prohlížel místnost a pohled mu padl na skleník blízko něj. Za skleněnými dveřmi bylo uvnitř vidět pobledlé zvíře podobné opici, které zjevně umíralo hlady.

žebra mu trčela a tvář mělo propadlou. Pak Glaves utrpěl téměř fyzický otřes, když si uvědomil, že stvoření je ve skutečnosti chlapec ne starší než deset let, který ale nyní stál na prahu smrti.

Mírně se zachvěl a odvrátil pohled. V další kleci bylo prase, pokryté obrovskými červenými vředy. Glaves se znovu otřásl. Co je to za podivné výzkumy?

Podíval se zpátky do první skříně. Chlapcovy oči byly zcela prázdné. Už se ocitl příliš daleko. Porteous usoudil, že

nemá cenu kolem toho dělat povyk. Přelétl očima k Faltovi.

Zdálo se, že mu to nedělá starosti.

Portea náhle přepadla jiná myšlenka. V místnosti bylo tucet stejně velkých skříní a několik dalších menších. Glaves těkal očima po místnosti. Viděl jen do některých, ale zahlédl další dítě. Malou dívku, která bezmocně seděla na stoličce a hlavu měla řetězem kolem krku připoutanou k zadní stěně skříně.

Porteous Glaves cítil, jak se mu ježí chloupky na zátylku. V hloubi srdce věděl, že je k ničemu, podvodník štítící se práce, ale nikdy neprovedl nic skutečně odporného; co víc, nikdy si nic tak odporného ani nepředstavil. Vzbouřil se, a když ukořistili Kaštan, zabíjel nevinné muže a ženy, ale to byly jen obyčejné vraždy. Toto bylo něco úplně jiného.

Letmo pohlédl na Ganna, ale zdálo se, že Salva Gann nevnímá nic než jen mohutného muže, nebo měňavce, nebo elfa, nebo co to sedělo za stolem a krátce seříznutým brkem psalo na pergameny, jichž mělo před sebou několik palců vysokou hromádku.

Škrábání brku ustalo. Muž položil pergamen na hromádku k ostatním. Zavřel knihu a postavil brk do stojánku.

„A nyní, drazí pánové,“ vznešená hlava se k nim naklonila a ucítili, jak se na ně zcela soustředí zájem těch mocných očí. Seděli v řadě jako školáci před ředitelem.

Glaves ucítil, jak se místnost naplnila ovzduším moci, a neklidně se zavrtěl. Tvor je chvíli všechny držel v sevření a pak pole uvolnil.

„Nuže, Falte Wexenne, co pro tebe mohu udělat?“

Na Wexenna to zapůsobilo nejméně. Už se s Tyranem setkal a patřil k té vzácné skupině lidí, která dokázala jeho kouzlům a zastrašovaní odolat.

„Ach ano, důvod naší návštěvy!“ Wexenne si zamnul ruce. „Tedy, ve skutečnosti, mocný, bych se já měl zeptat, co mohu udělat pro vás. Už jen vaše přítomnost v mém skromném sídle je pro nás velkou ctí. Každopádně bych si přál, abych vám mohl poskytnout prostornější ubytování, ale vy jste trval na naprostém utajení.“

„Ano, utajení, to je citlivé místo, Falte, velice citlivé.“

Utajení nevydrželo dlouho. Od služebníků se šeptanda rozšířila do vesnice.

„Omlouvám se, příteli, ale udržet někoho, jako jste vy, v naprostém utajení je mimo schopnosti nás smrtelníků. Lidé neudrží jazyk za zuby, leda bych jim ho všem vyřízl.“

„Ano, to jsi možná měl udělat.“

Faltus se znepokojeně zavrtěl. „Zajisté žertujete?“

„Hmmm.“

Velká hlava se obrátila a oči se zcela soustředily na Portea Glavese, který se při pohledu do nich viditelně roztřásl.

„Toto je nedávno osvobozený Porteous Glaves,“ řekl Wexenne a pyšně na něj ukázal. „Muž, který hledá svůj úkol!“

Porteous se ze všech sil snažil zachovat pod nemilosrdným pohledem klid. Zdálo se, že se ty oči do člověka zavrtávají a vidí mu až do srdce, dokud neodhalí všechny jeho chyby a slabosti.

„Ach ano, hrdina Aubinasu,“ vysoká postava se cynicky usmála. „Vítej v mém provizorním příbytku.“

„Je mi ctí se s vámi setkat, ehm…“

„Můžeš mi říkat Lapsor.“ „Lapsor?“ „Ano.“

„Je mi ctí.“ Glaves se třásl pod silou té mocné mysli, která se na něj snášela. Bylo to, jako by byl hmyz napichovaný na špendlík. Glaves už viděl magii, ale ne z takové blízkosti. Na krátký děsivý okamžik ucítil mysl druhého muže, obrovskou a lačnící po vědění a nadvládě nad vším! Ta lačnost byla tak nenasytná, tak obrovská, že ho to vystrašilo. Odtáhl se od ní a ukryl jako divoký králík před levhartem.

Glaves sklopil oči jako stydlivé dítě.

Co to od něj chce? Proč na něj tak upřeně zírá?

Hluboký hlas byl jako samet. “A tvůj úkol, jaký bude?“

Glaves se na něj tupě zadíval. „Můj úkol?“ Faltus taky pořád něco mlel o úkolu. „O čem to mluvíte?“

Host, který se představil jako Lapsor, se na okamžik usmál.

„No tak, velký Portee. Musíme zapálit maják, který vyburcuje naše řady. Dát jim něco, zač budou bojovat!

Viditelný symbol svobody, kterou si pro Aubinas přejeme!“

„Ano, ano, ale…“

„Není žádné ale, Portee. My, kteří jsme byli vyvoleni za vůdce, musíme věci obětovat vše.“

„No, pokud se někdo věci obětoval, jsem to já. Přišel jsem o všechno.“

„To nemůže říci nikdo, kdo má své zdraví a tělo. No tak, Portee, mysli na naši věc!“

Salva Gann neříkal nic. Stále ohromeně zíral na vysokou mohutnou postavu, usazenou u hlavního stolu. Vypadalo to, že Gannovy názory na moc čarodějů procházejí určitou revizí.

„Ach tak, jistě,“ řekl Porteous unaveně. „žiju jen pro naši věc.“

„Ano. Takže kdybych ti v tom úsilí pomohl, souhlasil bys, že ano?“ „Pomohl mi?“

„Ano. Dám ti sílu, kterou potřebuješ, a je jasné, že nemáš příliš velké rezervy. Během těch let, kdy tě pronásledovaly potíže, jsi toho ze sebe hodně vydal.

Plameny dohořely a oheň uhasl, ale není vše ztraceno. Mohu znovu probudit tvou sílu i hněv!“

Glaves si víc než kdy předtím připadal jako králík v přítomnosti nesmíme rychlého a zuřivého dravce.

„Ehm, to zní skvěle. Rád bych věděl…“

„Ano, samozřejmě souhlasíš.“ Postava vstala a zdálo se, že se nad ním tyčí. Muž vyšel zpoza stolu k Porteovi, který chtěl utéct, ale nemohl.

Lapsor zvedl ruce, které byly větší než ruce obyčejného člověka a měly velice dlouhé prsty. Uchopil Glavesův obličej, obrovské prsty se protáhly jako velcí růžoví červi a vytvořily kolem Glavesovy hlavy jakýsi košík.

Obr se zachvěl a zasténal a tvář mu začala plát nazelenalým ohněm. Zelené světlo mu jemně zářilo v rukách a postupně zesilovalo, až nakonec na okamžik zazářil silný bílý záblesk a pak zmizel. Obr se odtáhl.

Porteous Glaves se sesunul zpět, s ochablými ústy a prázdnýma očima. Uplynulo pár hrůzyplných okamžiku a pak se Glaves zatřásl a zdálo se, že se vzpamatoval.

Napřímil se, podíval se na ně a v obličeji se mu cosi změnilo. Vrásky strachu a obav zmizely. Tvář měl tvrdou a oči nemilosrdné. Výraz vyděšeného králíka byl nahrazen nadutým panovačným úšklebkem. Zbylí dva muži se na sebe podívali. Gann se viditelně chvěl. Faltus Wexenne zvedl obočí.

Jsou to všechno jen žvásty, Salvo, chtělo se mu říci.

Chtěl jsi nám předvést, jak ty triky fungují, co?

KAPITOLA 40

Porteous nic neříkal, jen zíral kolem a ušklíbal se. Z očí se mu vytratil všechen rozum. Salva Gann se stále třásl.

Wexenne se se stěží potlačeným pohrdáním usmál.

Obrovský Lapsor se vrátil zpět na své místo. Po chvíli zvedl hlavu a zjistil, že zírají na Glavese.

„Nemějte obavy, přátelé. Nijak jsem mu neublížil.

Řekněme, že jsem ho povzbudil.“

Když to Salva Gann uslyšel, sám sobě něco slíbil. Při první příležitosti odjede z tohoto místa pryč - a už se nikdy nevrátí.

„A nyní,“ řekl Lapsor, jaké jsou zprávy? Co se stalo na bojišti?“

„Ach,“ schlípl trochu Wexenne. „Došlo k obratu.

Nepřítel naše mizerně vycvičené jednotky napálil v lesích za hranicemi s Lucule. Naši muži ustoupili zpět do Posily.“

„Ustoupili, a tak brzy? Jak ponižující.“

Wexenne pokrčil rameny a usmál se. „Možná jsme byli trochu moc sebevědomí. Dali jsme armádu dohromady

teprve nedávno. Chybí jí zkušenosti. Dobře vycvičené legionářské oddíly jsou asi silnější.“

„Ano, snad.“ Lapsor se opřel a spletenými prsty si podepřel bradu.

„Proto také potřebujeme tvou pomoc, velký Lapsore.

Máš i jiné možnosti, ne?“ „Hmm, možná.“

„Tedy, toto by mohla být vhodná chvíle, kdy se nad jejich využitím zamyslet. Potřebujeme znovu získat iniciativu a impuls. Hnali jsme se na Marneri. Nezapomeňte, že minulý týden jsme přímo tady v Nellinu dobyli historické vítězství.“

„To je pravda, na nás všechny to udělalo dojem.“

„A nyní jsme narazili na něco, co rozvrátilo i další armády, které kdy legionářským jednotkám čelily.“

„Disciplína?“

„No, ta taky, ale kromě ní jsou tam draci.“ Vysokému elfímu muži se zatřpytily oči. Na okamžik mu klesla čelist.

„Ach ano, slavní bojovní draci z Argonathu. Mnoho jsem o těch zvířatech slyšel. Konečně se proti vám postavili?“

„Přišli, aby zadrželi útok jízdy, která je naší nejlepší zbraní. Myslím, že pro naše vojáky bude těžké udržet bojiště, pokud narazí na legionářské jednotky, jejichž

součástí jsou draci.“

„Takže jste přišli za mnou, protože víte, že mám bewky.“

Wexenne pokorně přikývl. Lapsor se napřímil a zamnul si obrovské ruce. „Dostanete bewky,“ pousmál se. „Ale chci mít co mluvit do toho, jak je v kterékoli bitvě použijete.

Nedovolím, aby se jimi plýtvalo. V tuto chvíli jich mám jen pár. Chvíli to trvá, než se vytvoří. Později jich budeme mít, kolik bude potřeba, ale chvíli potrvá, než toho dosáhneme.

Proto s nimi musíme dobře hospodařit.“

„Ano, samozřejmě,“ souhlasil Faltus. „A v boji v Modrých horách jsme utrpěli velké ztráty, je to tak?“

Wexenne čekal na pravý okamžik, kdy bodnout tímto kopím. I my máme své informace, mocný lorde ze starodávného elfího rodu!

Vznešená tvář ztvrdla a v očích na okamžik vzplál zelený oheň. Lapsor však nesnáze v Modrých horách nijak nekomentoval.

„Tahle jejich směšná říše má několik překvapivě slabých míst. Například čarodějky, ty očividně představují sílu, která stojí za trůnem. Měli bychom na ně okamžitě udeřit.“

„Udeřit na čarodějky?“ Wexennovi přejel mráz po zádech. Jako většina lidí jeho druhu nechtěl s těmi starými čarodějnicemi nic mít. Byla to nebezpečná stvoření. Nikdo si nemohl být úplně jistý, co si myslet o všech těch povídačkách, co se o nich vyprávěly. Při dechu, mohly být dokonce i pravdivé! A to znamená, že když jde o čarodějky, musíte být opatrní.

„Ano,“ potvrdil Lapsor.

Salva Gann si přál být někde jinde, kdekoli.

„To nemusí být snadné,“ řekl Wexenne.

„V Marneri jsem jednu z těch čarodějek sledoval.

Používá nanejvýš zajímavý převlek. Nosí šedé hadry a předstírá, že je poddajná a nemá žádnou moc ani na ní není nic záhadného. Klidně by to mohla být posluhovačka. A přesto nosí prsten s kamenem moci a její aura doslova pulzuje skrytou silou.“

Wexenne polkl. „To je Válečný pták, císařova Vrána.

Říkají jí Lessis. Má nanejvýš hnusnou pověst.“

„Ano, to si dokážu představit. Velice činorodé stvoření.

Sledoval jsem ji několik dní od chvíle, kdy se náhle objevila ve městě.“

Wexennovi nezbývalo než žasnout, jak Lapsor dokáže takové věci odhalit. Lapsor byl tady, pod Jelením sídlem. A přesto tvrdil, že ví, co se děje v dalekém Marneri. Na první pohled to vypadalo jako nesmysl, ale tenhle elfí král byl obdařený ohromnými schopnostmi.

Část Wexenna si přála, aby býval Lapsora nežádal o pomoc. Přilákat k sobě pozornost Válečného ptáka vypadalo jako pošetilý tah. O téhle čarodějnici se vyprávěla spousta legend. Měla nemalou moc.

„Chytíme ji do pasti,“ řekl Lapsor se škodolibou sebedůvěrou. „Přímo tady. Vím o té nejlepší návnadě, která ji spolehlivě zavede do zkázy.“

„Tady?“ Do Wexennova hlasu se vkradlo znepokojení.

„Ano.“

„Je to naprosto nutné?“ Lapsor si pobaveně odfrkl.

„No tak, příteli, pověz mi tohle. Pokud se nebojíš být tady se mnou, když tak dobře víš, kdo jsem, proč by ses u všech všudy bál té hloupé staré čarodějnice?“

Wexenne bezmocně rozpřáhl ruce.

„Ne, můj příteli,“ velká tvář sebou škubla a zatvářila se přátelsky. „Neměj strach. Já se s tím stvořením vypořádám.

Čarodějky, šamani, mágové - mnohokrát jsem se s jí podobnými setkal a všechny jsem je zašlápl do prachu.“

Salva Gann si znovu odpřísáhl, že při první vhodné příležitosti uprchne.

„žádný smrtelník se nemůže mé moci postavit.“

„Ach ano,“ souhlasil Wexenne, „samozřejmě.“ A doufejme, že se v tom nemýlíš, vznešený lorde, jinak nám to přinese dvacet let nucených prací na ostrovech Guano, napadlo ho.

„Mám plán, takže pozorně poslouchejte.“

„Ale co s Porteem?“ zeptal se Wexenne. „Divně se šklebí, ale neřekl ani slovo od chvíle, co jste jej, ehm…“

„Povzbudil?“

„Ano.“

„Myslel jsem si, že bude nejlepší, když neuslyší, co ses mi chystal říct o vašem skličujícím nedostatku vojenských úspěchů. Kdykoli ho mohu probudit. Chceš, abych to udělal hned?“

„To ne. Ještě chvíli s tím počkejte.“ Wexennovi vířily v hlavě myšlenky. Salva Gann se znovu podíval na Glavese.

Porteous byl úplně vzhůru a tupým pohledem se rozhlížel kolem.

Lapsor se znovu pustil do vysvětlování svého plánu.

„Existuje mladá osoba, kterou tato čarodějka velice miluje. Často ji navštěvuje. Samotnou čarodějku hlídají, ale tu mladou osobu ne. Uneseme ji a přivedeme do tohoto domu. Stejně potřebuji mladou, ale dospělou ženu, se kterou bych mohl experimentovat. Zanecháme pár stop, kterými sem čarodějku přilákáme, a až přijde, zničíme ji.“

„Proč by měla přijít?“

„Protože ta mladá žena je její přítelkyně nebo snad možná milenka. Tyhle staré čarodějnice mají někdy velice mladé milenky, věděl jsi to?“

Wexenne se na to pokusil nemyslet.

„Ne, nevěděl, ale samozřejmě je to možné.“

„Ať už je to její milenka, nebo přítelkyně, je ta mladá žena pro čarodějku velice důležitá. Čarodějka ji pravidelně navštěvuje. Nicméně jí neposkytuje žádnou ochranu. Ta mladá žena často chodí po ulicích sama. Takovou pošetilost je možné využít.“

Lord Lapsor je obdařil mrazivým úsměvem.

KAPITOLA 41

V lese na východ od Posily tábořil 109. marnerijský dračí v hrubých přístřešcích, narychlo postavených z větví osekaných ze stromů. Uvařili několik kotlů kaše a dragonýři vytáhli nouzové zásoby koncentrované akhy. Nebylo to zrovna syté jídlo, ale bylo to aspoň něco a vyčerpaným drakům se tak bude lépe usínat a probudí se svěží.

Wyverny si kupodivu příliš nestěžovaly. Chápaly, že v takovém zmatku - boj, pak hodiny dlouhý pochod, pár minut boje a další pochod - bude dobré jídlo vzácností.

Zatímco se chystali ke spánku, kolem se rozléhal dusot posil, které je míjely, tří set jezdců z Talionu, klusajících ve světle pochodní. Po cestě se také se skřípením dřevěných kol a práskáním bičů vozků valil tucet zásobovacích vozů. Byly to povzbudivé zvuky. Ráno už se možná budou moci těšit na víc než jen porci kaše.

Velitel Urmin se u jejich oddílu zastavil, aby si s nimi promluvil a ocenil jejich výkon během předchozího dne.

„Vítězství, které jsme dobyli dnes ráno, byla především vaše zásluha. Velice šikovně jste zvládli útok jezdectva. K

vaší skvělé pověsti přibude další bojová hvězda.“

Draci uznale zaklapali čelistmi. Podle jejich názoru odvedl Urmin slušnou práci. Podstoupil velké riziko, ale dobře si je spočítal. Díky tomu, že našli stezku lesem až k cestě, se jim podařilo nepřítele zaskočit, a to stačilo, aby jeho armádu rozmetali na kusy.

„Kéž bych mohl říct opak, ale obávám se, že dnes večer nebude žádné pivo.“

Draci trochu svěsili ramena. žádné pivo nečekali, ale slyšet to takto znamenalo skličující potvrzení jejich nejhorších obav.

„Ale jakmile to bude možné, zajistím, abyste si mohli pořádně zazpívat kolem ohně nad soudkem silného piva.“

To už znělo lépe. Ospalé dračí hlavy se okamžitě zvedli a rozlehl se hluboký pochvalný šepot. Urmina to očividně potěšilo. Obrátil se k odchodu, ještě prohodil pár posledních slov s Cuzem a odjel i se svým dvoučlenným doprovodem.

Cuzo zářil pýchou.

Zatímco draci spali, dragonýři se ve světle ohně lopotili, aby provizorně pospravovali joboquiny, loketníky a další kusy výstroje. Když se mnohatunoví draci delší dobu pohybovali, nadělalo to spoušť v síti kožených popruhů, řemenů a šňůrek, které držely jejich výstroj na místě.

Relkin u ohně pracoval na Bazilově joboquinu, na kterém opět nevydržel nejslabší hrudní popruh. Malý Jak měl problém s řemínkem, kterým si Alsebra upevňovala přilbu pod bradou. Swane se marně pokoušel sešít roztržený řemen a Manuel zápasil se změtí, která zbyla z řemenů na jednom z loketníků Zeleného Purpura. Ve standardní výstroji představovaly řemeny, které tuto část zbroje držely na místě, slabé místo. Vázání nebylo pro svůj účel dostatečně silné. Dragonýři trávili spoustu času nouzovými opravami a Zelený Purpur si neoblíbil nový typ loketníků s řetězy místo řemenů, protože mu řetězy odíraly kůži.

Mluvilo se o všem možném až do chvíle, kdy mladý Howt konečně vyslovil něco, co ho už několik dní trápilo.

„Proč bojujeme s těma aubinskýma ubožákama?“ zeptal se náhle.

Oči zamrkaly a všechny hlavy, skloněné nad prací, se zvedly. Není to jasné?

„Co má za problém?“ zašeptal Rakama.

„Kdo ví, možná přišel o rozum,“ odpověděl Swane.

„Ne, vážně,“ ohradil se Howt proti téhle nepřátelské reakci. „Možná je to proto, že jsem jenom sirotek z hor, ale nechápu, proč bojujeme. Tam venku leží stovky těch, které jsme zabili. Proč je zabíjíme? Vypadá to jako zatracené plýtvání.“

„No, kluku, zdá se, že tomu nikdo doopravdy nerozumí,“

řekl Swane, který měl sklony mluvit vždycky první za

všechny. „Ale ten boj chtějí Aubiňani. Koukni se, co udělali.

Zaútočili na pátý regiment, pěkně ho rozsekali a zabili spoustu mužů. Pak napadli Posilu a vpadli do Lucule. My jsme nic z tohohle nechtěli.“

„Hele, Aubiňani si myslí, že jsou lepší než všichni ostatní. Protože pěstujou tolik obilí.“ Malý Jak vyslovil všeobecně přijímaný názor.

„Tohle všechno je o obilí,“ souhlasil Manuel. „Celou tuhle záležitost roznítili obilní magnáti. Kdyby byl Aubinas nezávislý, mohli by zadržet část úrody, aby vyhnali ceny obilí nahoru. Protože jsou součástí říše, nemůžou to udělat.“

„Ale když jsou to jenom obilní magnáti,“ namítl Howt, „tak proč za ně všichni ti ostatní chlapi bojujou? Dneska jsme jich spoustu zabili a nemyslím, že zrovna moc z nich byli obilní magnáti.“

„Platí jim,“ řekl Endi. „To dá rozum.“

„Nemůžou je platit všechny. Je jich moc.“

„No, jak hodně jsou tihle magnáti bohatí?“

„Bohatí, ale tak moc ne,“ řekl Manuel. „Používají peníze, aby lidi vyburcovali. Jakákoli malá křivda se dá přeměnit na velkou věc. Pak začnou rozšiřovat šeptandu a všechno překrucovat, aby jim to pomohlo prosadit jejich agendu.“

„Co to je?“ zeptal se Howt.

„Páni, ty jsi vážně z hor, Howte.“

„Ho ho, poslouchejte tady Manuela. Kluka z akademie!“

řekl Swane.

Manuel nedal nijak najevo, že by mu Swanova slova vadila. Studoval na malé akademii, kterou zřídili, aby se v ní starší chlapci vycvičili na dragonýry. Nicméně takoví jako on byli stále v dračích jednotkách vzácností. Naprostou většinu dragonýrů dál tvořili sirotci, kteří by nikomu nechyběli.

„Podívej,“ Manuel pokrčením ramen odbyl Swanův posměšný úšklebek, „agenda je cosi jako seznam věcí, které chtějí udělat. A nejvíc ze všeho chtějí nezávislost, aby mohli vyšroubovat ceny obilí. Produkují třetinu veškerého kvalitního ječmene a pšenice v Argonathu. Jejich půda je nejlepší na světě.“

„Sláva, takže teď všichni víme, co to je,“ zabručel Swane, kterého zjevně trochu rozzlobilo, že ho „kluk z akademie“ ztrapnil.

Howta to ale neuklidnilo. „Ale já pořád nechápu, proč Aubiňané za magnáty bojujou. Copak nevidí, že magnáti vlastní život neriskujou?“

„Magnáti je zburcovali těmi nesmysly o tom, jak se s Aubinasem špatně zachází a jak musí platit příliš vysoké daně,“ zasupěl pohrdavě Endi. „Je to, jako by měli najednou všichni zbohatnout, jakmile získají nezávislost.“ Endi zjevně neměl Aubiňany příliš v lásce.

„Jo,“ souhlasil Jak, „až na to, že zbohatnou jenom obilní magnáti.“ Malý Jak už příliš dobře věděl, jak to na světě chodí.

„A zbytek zaplatí za chleba mnohem víc.“

„A za všechno ostatní,“ dodal Manuel. „Zvedněte cenu něčeho tak základního, jako je chleba, a společně s tím půjdou nahoru i další ceny. To bude pro chudé opravdu zlé.“

„Ale magnáti už vydělávají spousty peněz. Copak nemají ohromné paláce a armády služebnictva?“

Všichni tvrdili, že mají; o tom se dobře vědělo.

Koneckonců, známé rčení říkalo „bohatý jako aubinský statkář“.

„Jak to, že to Aubiňani všechno neprohlídnou?“

„To nevím. Možná bychom se měli zeptat Relkina,“ řekl Swane. „Quoshan je celý večer zticha.“

„Co myslíš, Relkine?“

Relkin už o tom předtím přemýšlel.

„Nevím, proč bojují, a nemám za úkol to zjišťovat. Ale když se nám postaví, zemřou. Všichni jsme to dneska viděli.

Lidi se nemůžou v boji postavit drakům. Když to udělají, je z toho jen masakr.“

„Vypadalo to, že Zelený Purpur si to užívá.“

„On ještě pořád touží po pomstě. Nemine den, aby nenaříkal nad tím, že přišel o křídla.“

Všichni přikyvovali.

„Takže myslíš, že je po všem?“ chtěl vědět Endi. „Už

žádné další boje? Vzdají to a vrátí se domů?“

Relkin zavrtěl hlavou. Kéž by to bylo tak snadné.

„Porazili jsme je, ale nerozdrtili. Nemyslím, že je tahle záležitost za námi. Brzo dojde k další bitvě.“

„Skutečné bitvě?“ řekl malý Jak, který se naučil Relkinovým jasnovideckým chvilkám důvěřovat.

„Ano, cítím to. Skutečná bitva, zanedlouho.“

Jako by příroda chtěla umocnit dramatický dojem, ozvalo se slabé, ale nezaměnitelné zahřmění. Od Zářivého moře k nim vítr hnal další bouři.

„Při Ruce, další déšť?“ stěžoval si Swane.

„Řeky už se vylévají z břehů.“

„Raději bychom se měli ujistit, že je všechno přikryté.

Cuzo bude chtít stáhnout z kůže každého, kdo dá drakovi mokrý joboquin.“

Rozešli se a začali se připravovat na deštivou noc.

KAPITOLA 42

Déšť se rozstřikoval ve strouhách, bubnoval na střechy a okna. Ulicemi města Marneri burácel divoký vítr. V

důsledku toho bylo venku jen málo lidí. Do setmění zbývala asi hodina a kvůli silné pokrývce mraků už bylo šero.

Po celé ulici U Věže zavírali prodavači dřív. Obchodní příručí sundávali markýzy a zavírali okenice. Lampář se pustil do práce dřív než obvykle a ani on to neměl kvůli zuřivému větru snadné.

Vzhůru Vodní ulicí kráčela rozhodným krokem postava ve voskované pláštěnce a klobouku proti dešti a vyhýbala se loužím na chodníku. Vítr se jí stále snažil klobouk strhnout, ale ten byl pevně přivázán pod bradou.

Lagdalen Tarcho spěchala domů za svou dcerou Laminnou, která čeká na večerní vyučování. Dnes večer budou číst z úžasné Geografie, která obsahovala líčení

námořních kapitánů bílé flotily Lamina tyto příběhy o dalekých končinách světa milovala.

Lagdalen přešla ulici v místě, kde se stáčela zpět na své klikaté cestě do nejprudší části svahu. Tady se strouhy vylily a po chodníku se valil hnědý proud. U Vodní brány budou větší záplavy a krámky v Rybí ulici zalije voda. Lagdalen si nepamatovala, že by v tuto roční dobu někdy tolik pršelo.

Utěšila se myšlenkou, že alespoň její práce pro ten den skončila. Po hodinách nepřetržitého horečného úsilí se jí téměř podařilo dodělat nevyřízené papírování. Leticie, Rose a ostatní děvčata se postarají, aby během její nepřítomnosti vše fungovalo. Lagdalen to dělalo velké starosti, ale nezbývalo jí nic jiného než všem věřit. Budou se muset o případy postarat. Což znamenalo scházet se se zástupci soudu, připravovat důkazy, hledat svědky. Služba koruně Marneri znamenala vždy spoustu práce a Lagdalen tu nějakou dobu nebude. Bude, tedy, téměř kdekoli, protože bude znovu ve službách paní Lessis… vyhlídka, ze které měla smíšené, velice smíšené pocity. Sloužila Lessis několik let a měla pocit, že má opravdu velké štěstí, že to přežila.

A přesto si všechen její hněv nad tím, že ji odtrhávají od práce a její malé holčičky, občas odporoval s téměř nevysvětlitelným vzrušením, které cítila při představě, že bude se starší ženou opět pracovat. Musela přiznat, že jen být v Lessisině společnosti je vzrušující. Ta letitá mysl, tak moudrá, tak chápavá, vidící tak daleko. Pobyt v její

společnosti člověku rozšířil obzory. Pak zde také byl opojný účinek skutečnosti, že se pohybuje v blízkosti srdce moci říše. Lessis byla zasvěcená do největších tajemství a pravidelně hovořila se samotným císařem. Lagdalen během své služby u paní viděla dost, aby pochopila některé hlubší proudy ve vražedné hře, kterou hráli s nepřítelem. Dokázala také obstojně chápat mezinárodní situaci, neboť ve službě v Ourdh a Eigu toho hodně zažila.

Lagdalen se pokárala, že na něco takového vůbec myslí, ale rozrušení nezmizelo. Pak si uvědomila, že je skutečně jedinou osobou na světě, která mohla být Lessis plnohodnotnou pomocnicí. Nikdo jiný osobně neviděl druhou stranu opony, nikdo jiný nebyl u toho, když

čarodějky svým důvtipem a magií bojovaly se zuby a spáry Padmasy. Věci, které viděla. Věci, kterých se zúčastnila!

O tom měla Lagdalen stále ještě noční můry.

Před touto povinností však nebylo úniku. Laminna bude muset o večerní čtení požádat chůvu. Ta jí bude číst spoustu krásných pohádek, které má Laminna ve skutečnosti ještě raději než Geografii. Lagdalen chápala, že informace o světě mají jen omezenou přitažlivost. Ale jak se bude Lagdalen cítit, když nebude u své dcery, aby jí mohla předčítat? Jak tuto ránu přijme její srdce?

Tato služba měla hořkou příchuť.

Hnána mateřským hněvem přidala do kroku a rázně kráčela do kopce. Ubohá Laminna si konečně zvykla na to,

že poslední rok má matku u sebe. Když byla dívka úplně malá, Lagdalen bývala často pryč. Ale od té doby, co se Lagdalen vrátila z Eiga, byla se svou dcerou každý den.

Nyní budou odloučeny na neznámo jak dlouho. Může to být pár dnů; mohou to být roky. Může to být navždy.

A pak je tu ještě její manžel, Hollein. Když uslyšel, oč ji Lessis žádá, nejdřív mu klesla brada. Věděl, proti jakým hrůzám Lessis bojuje. Znal nebezpečí. Pak se na povrch vynořil hněv. Co se jeho týkalo, Lagdalen už jejich věci obětovala víc než jen svůj díl. Hollein Kesepton miloval Lagdalen celým srdcem i duší. Nemohl strpět, aby byla vystavována nebezpečí. Pomyšlení, že ji ztratí, jej dohánělo k šílenství.

Avšak toto byla součást její služby městu a nikdo jiný to nemohl udělat.

Chudák Hollein, povzdechla si v duchu. Ale on také mířil vstříc nebezpečí. Jel po Pšeničné cestě, aby se připojil k armádě v Aubinasu. Kolem Posily se znovu bojovalo a potřebovali tam každého muže, který byl schopen jízdy na koni. Celý týden se v Marneri vyloďovaly posily. Dorazilo několik detašovaných jednotek záložní kadeinské pěchoty a okamžitě zamířilo na západ. S nimi odjeli další jezdci, pocházející z bohatých rodin, které na výzvu horlivě zareagovaly.

Bankéři a obchodníci z města také vybrali sto tisíc zlatých na zásoby. Uznali tak, že situace je skutečně zoufalá.

Lagdalen tato zpráva nepřekvapila. Od marnerijských obchodníků to čekala, neboť ti se ničím nepodobali aubinským magnátům. Bohatí lidé v Marneri neměli ve zvyku se okázale předvádět. Většinou dávali přednost jednoduchým šatům a cínu před hedvábím a zlatem.

Nejbohatší lidé v Marneri také nejvíce přispívali na dobročinnost, i když i to dělali v tichosti. Bílé město na pobřeží vynikalo skvělými vojáky a námořníky a také mimořádným úsilím ve všech oblastech činnosti říše. Právě proto bylo uznávaným srdcem Argonathu, dokonce i přes to, že mocný Kadein byl třikrát větší.

Lagdalen kráčela Vodní ulicí v místech, kde se v serpentinách vinula nejpříkřejší částí kopce, když se vynořily další dvě postavy, které za ní kráčely vzhůru ulicí.

Zahlédly ji a přidaly do kroku. Lagdalen, příliš ponořená do vlastních myšlenek a vyhýbající se kalužím, si jich nevšimla. Přeskočila nejhlubší část proudu a vydala se znovu vzhůru. V těchto místech se chodník táhl podél čtyři stopy vysoké opěrné zdi. Zatímco stoupala vzhůru, náhle se ze stínu, kde se krčili a sledovali ji, jak přichází, vynořili čtyři muži.

Lagdalen je zahlédla stěží okamžik před tím, než jí jeden z nich ovinul paži kolem krku. Zaječela a kousla ho do ruky.

Udeřil ji do hlavy, ale ona jen zesílila stisk, kopla nohou dozadu a zasáhla jej do kolena. Další muž jí držel ruce.

Pokusila se ho kopnout, ale kolem nohou sejí ovinul třetí

muž a svazoval jí kotníky. Ten, do jehož paže měla zaťaté zuby, ji uhodil mnohem silněji, a ona povolila stisk. Cítila, jak jí někdo drtivou silou stahuje ruce za záda. Kolem zápěstí jí omotali provaz. Vše bylo dílem okamžiku a byla svázaná. Do úst jí nacpali roubík a přetáhli jí přes hlavu pytel. Pak ji zvedli a odnášeli pryč.

Dvě postavy, které stoupaly z níže položené části ulice, zaslechly Lagdalenin výkřik. S křikem se rozběhly. V běhu se rychle rozdělily, neboť Eilsa, dcera Ranardova, byla o dvacet let mladší než její gardedáma teta Kiri.

Eilsa se hnala ulicí vzhůru, proběhla ostrou zatáčkou a na vrcholku další zatáčky na okamžik zahlédla čtyři muže.

Pak zmizeli mezi domy. Eilsa se ohlédla. Teta Kiri byla daleko za ní a volala její jméno. Eilsa se rozběhla dál, i když

nyní se snažila být potichu a litovala předchozího křiku.

Muži budou vědět, že se někdo blíží. Měla u sebe dlouhý nůž a uměla tuto zbraň použít. Koneckonců, byla dcera Ranarda, náčelníka klanu Wattel! Byla však úplně sama.

Na vrcholku zatáčky se ulice stáčela zpět na východ a šplhala k okraji náhorní plošiny, na níž stály Strážní věž a Dračí dům a táhla se přehlídková pláň, Muži se vydali postranní uličkou dolů. Přikrčená kráčela dál a pozorně naslouchala. Nebylo to cinknutí oceli?

Nahlédla do Pírkové uličky, ale nic neviděla. Pokračovala k další, Moučné uličce. Podívala se úzkou krátkou uličkou na východ a spatřila tři muže, stojící před otevřenými dveřmi

ani ne deset stop od ní. Nešťastnou náhodou se jeden z nich právě v tu chvíli podíval jejím směrem a zahlédl ji.

„Chyťte ji!“ řekl někdo rezavým hlasem.

Eilsa se obrátila, rozběhla se vzhůru ulicí a co nejhlasitěji volala hlídku o pomoc. Bohužel v této části ulice žilo jen pár obyvatel a jinak na ní stály sklady a dílny.

Dohonili ji dřív, než uběhla šedesát stop. Nějaká ruka ji chytila za plášť. Prudce se otočila, s nožem připraveným v ruce.

První muž byl příliš sebevědomý. Vzápětí zalapal po dechu, když se mu Eilsin nůž vnořil do břicha. Muž se zlomil v pase a upadl na zem.

Zbylí zaútočili společně. Obušek jen těsně minul její hlavu a Eilsa se přikrčila, ale přes hlavu jí přehodili síť, a to byl její konec. Ruku s nožem měla uvězněnou. Obušek ji udeřil zezadu do nohou a Eilsa klesla na zem.

„Ta mrňavá mrcha. Zabila Etrapa.“

„Jeho chyba, měl ten nůž vidět.“

Eilsa se snažila postavit, dostala několik ran obuškem a jeden z mužů se na ni vrhl a vlasmi vahou ji přitlačil k zemi.

Vykroutili jí nůž z ruky, dali jí roubík, svázali ji a odnesli do Moučné uličky.

Hluk zatím vyburcoval několik lidí, rozsvítila se světla a několik hlasů volalo hlídku.

Eilsa dál zápasila, dokud ji několikrát neudeřili obuškem a ona se napůl v bezvědomí nezhroutila. Vtáhli ji dveřmi do páchnoucí chodby.

„Ta zatracená čubka přivolala hlídku. Viděl jsem je,“

zavrčel skřípavý hlas.

„Taky zabila Etrapa.“

„Hoďte sebou!“ řekl další.

Vydali se chodbou. Otevřely se další dveře a vyšli na dvůr. Přetáhli Eilse přes hlavu pytel a pak ucítila, jak ji zvedají na vozík. Ozvalo se prásknutí biče a vůz se rozjel.

Slyšela, jak vedle nich běží muži. Drsný šepot je nabádal, ať mají oči otevřené. Na hlídku nenarazili. Místo toho je dvacetiminutový poklus provedl kolem chrámu, přes Širokou ulici a dolů k dokům nad rybím trhem. Ulice v této oblasti byly palec či dva pod vodou, jak se to při takových deštích obvykle stávalo.

Vůz projel vodou a vyjel přímo do přístaviště. V člunu, který tam na ně čekal, se rozsvítilo slabé světlo. Kůň zastavil, muži oba pytle odtáhli do člunu a nacpali je do podpalubí. Za několik minut loď uvolnila uvazovací lana a začala bidlovat z přístavu, zatímco muži rozvinovali plachty.

Vanul silný pobřežní vítr, který brzy nadmul hlavní plachtu, a loď vyplula do Dlouhého průlivu.

KAPITOLA 43

V kryptě pod velkou Svatyní v Marneri byly obřadní místnosti, sklady a utajené místo, kde se scházeli Strážci bezpečnosti. Vstupovalo se do něj skříní ve studovně starších kněžek. Uvnitř byla čtvercová místnost s kulatým stolem, na němž ležel velký svazek Knihy obecného blaha v Cunfshonu. Strážci se této deštivé větrné noci shromáždili, aby se setkali s Lessis z Valmes, která byla úřadujícím vyslancem císaře v Andiquantu.

Lessis od počátku cítila ve vzduchu zvláštní napětí. Jeho stopy vedly až ke komořímu Axnuldovi, který vypadal znepokojeně. A vzhledem k tomu, čemu čelil, by skutečně měl být znepokojený. Situace byla stále velice nebezpečná.

Porážka u Redhillu povstání posílila. Opěvovali ji po celém Argonathu. Situace se změnila po nedávné menší bitvě v Averském lese. Povstalecká armáda však byla v tuto chvíli mnohem větší než legionářská a zůstávala hrozbou.

Tlačil je čas, takže Lessis rychle prošla zprávu o císařově zdravotním stavu a o tom, jaké v poslední době podnikl kroky. Z celé Říše růže se do Lucule valily posily. Do

měsíce shromáždí vojsko o síle deseti tisíc mužů. Císař se ze svých zranění zcela zotavil. Stojí v čele vojenských sil říše a všichni musí pochopit, že již brzy pocítí odpověď říše na povstání.

Axnuld to roztržitě poslouchal a nervózně se kousal do rtu. Stále hleděl přes stůl na Ewilru, nejvyšší kněžku Marneri. Ewilra měla tvář jako z kamene. Ať Axnuld hledal cokoli, tam to nenalezl.

Komořího něco trápilo. Stydí se snad konečně za své přátelství s Wexennem z Champery a dalšími aubinskými prchlivci?

U stolu seděli také kupec Slimwyn a bankéř Wiliger, zástupci bohatých občanů města, velitel Stráže Glanwys a generálové Hanth a Tregor. Poslední dva jmenovaní byli také rozčilení, ale bylo to jiné rozčilení než u královského komořího Axnulda.

Pak si Lessis uvědomila, že se Axnuld bojí, že čarodějka zjistí něco o Besitě, královně městského státu Marneri. Být komořím královny jako Besita byla někdy nepříjemná práce.

Zajímalo by ji, co královna provedla tentokrát.

Později, poté co si od Glanwyse vyslechla podrobnou zprávu o situaci v zabezpečení města a pak několik bezvýznamných Axnuldových poznámek, šla Lessis rovnou k věci. Odsunula všechny ohledy stranou a přímo se ubohého Axnulda zeptala, jak se Besita vypořádává s emočním stresem v důsledku krize.

Axnuld se prudce nadechl. Do očí se mu vkradl vystrašený výraz. Zjistil, že být komořím slabošské královny není snadné. Když ho na to místo povýšili poté, co Burly odešel na odpočinek, líbilo se mu, že Besitu ovládá a vládne jejím prostřednictvím. Byla dostatečně poddajná a ochotná nechat jej převzít vyčerpávající práci s vládnutím rušnému městskému státu. Využil tuto příležitost k tomu, aby své přátele v Aubinasu dobře odměnil.

A jak se mu odvděčili? „Vypalovači císařských domů“, prozpěvovali si, když zapalovali usedlosti v Lucule! Byl to obyčejný kopanec do zubů. Povstání jej postavilo do nanejvýš nepříznivého světla. Přátelil se s Wexennem z Champery. Wexenne byl nyní jedním z vůdců povstání.

Axnuld se cítil velice zranitelný. Měl s nimi dohodu, že budou vyhrožovat vzpourou, ale ve skutečnosti nikdy nepřekročí hranici a nevyhlásí nezávislost!

Mezitím se Besita snažila slabošsky z této situace vycouvat. Nikdy nechtěla být královnou. Do tohoto postavení ji dostala předčasná smrt jejího bratra. Bouřila se a příliš pila. Střídala milence a často si je volila velice nemoudře. Nenáviděla královské audience. Nenáviděla papírování. To vše vedlo ke spoustě trucování a záchvatům deprese. Axnuldovi jeho postavení už dávno nedělalo radost.

„V tuto chvíli je indisponovaná, paní. Chtěl jsem vás informovat, jen mezi námi, protože všichni královnu známe

a bereme ohled na její, ehm, problémovou povahu, že si na začátku krize vedla velice dobře.“

Lessis trochu roztála. Vážila si oddanosti.

Axnuld pokračoval.

„Dokonce se jí podařilo sebrat odvahu po porážce generála Ceria. Pak ale zmizeli její psíčci, a to jí zlomilo srdce, protože je milovala. A pak byl za záhadných okolností zabit její milenec Jadon z Královské gardy. To byla poslední kapka. Ukázalo se, že období do vítězství velitele Urmina v Averském lese bylo pro její nervy příliš.“

„Chápu,“ řekla Lessis. „A kdy myslíte, že se královna vrátí ke svým povinnostem, lorde komoří?“

Rozhlédl se kolem, jako by zoufale hledal cestu k útěku.

„To je v tuto chvíli těžké říci. Šok z povstání ji tvrdě zasáhl, ale jak jsem řekl, chvíli si vedla dobře. Poslední dobou však věci nešly, ehm, tak hladce. Potřebovala si odpočinout. Potřebovala dva týdny ve svém sídle v Cheverny.“

Není divu, že byl Axnuld nervózní.

„Dva týdny?“

„Ach, no, ano, pochopte…“

„Chápu, lorde komoří. Věřte mi, že to chápu.“ Lessis chvíli zamračeně uvažovala o marnerijské královské rodině.

Navzdory jí se městu dařilo dobře, ale se všemi třemi posledními vládci byly potíže. Velký král Wauk byl skvělý válečník, ale v soukromém životě to byla nemorální zrůda.

Jeho syna Sankera zničilo pití a nestřídmý život. Sankerova dcera, současná královna, byla rozmazlená a líná.

Nastal čas, aby čarodějky zařídily změnu v marnerijské dynastii? Tuhle práci nenáviděly, ale někdy byla nutná.

Doufaly, že když odstraní Besitina zkaženého bratra Eralda, budou schopné udržet hladký chod monarchie. V čase státní krize však naneštěstí Besita lid zklamala. Její povinností bylo zůstat ve městě, být vidět a povzbuzovat ducha svého lidu. Místo toho se schovávala ve venkovském sídle.

Besita je prostě jako třtina ve větru.

Toto zanedbávání povinností Lessis rozhněvalo a rozhodla se hned za úsvitu vyrazit do Cheverny. Královnu bude třeba přesvědčit, aby se znovu ujala svých povinností a postavila se do čela lidu.

S rozzlobeným zavrtěním hlavy se obrátila ke generálu Tregorovi. Axnuld se třásl. Šedá čarodějka byla zjevně rozzlobená. Besita bude mít brzy potíže. Axnuld znal historky, které se vyprávěly o Eraldově smrti. Mohl jen přemýšlet, jak dlouho bude ještě mít královnu, které by sloužil.

Lessis se od něj odvrátila, dychtivá dozvědět se další novinky.

„Generále, a co nám řeknete vy? Vidím, že nám toužíte něco sdělit!“

Tregor měl skutečně lepší zprávy.

„Na cestě z Arga do Posily mám dvanáct set mužů. Za dva dny by se měli spojit s velitelem Urminem.“

„To je skvělá zpráva.“ Lessis se pokárala za to, jak předtím dala průchod emocím.

Kupec Slimwyn se pokusil dobrou náladu udržet.

„Téměř stovka dalších dobrovolných jezdců je připravena zítra vyrazit.“

„Velmi dobře. Zdá se, že Urminova armáda se víc než

zdvojnásobí. Převezmete velení, generále Tregore?“

„Ano. Dostal jsem rozkazy z Dalhousie od generála Damea. Generál Hanth je viděl.“

Lessis pokývla Hanthovi, který měl očividně také něco na srdci. Možná sehnal nějaké peníze. Proto tu mohl být bankéř. Když zalétla pohledem k bankéři, uvědomila si, kdo to je. Byl to otec Delwida Wiligera, bývalého dračího vůdce 109. marnerijského.

Prohlédla si jej pozorněji. Vypadal jako dokonalý příslušník své profese a nejevil žádné známky bláznovství, které nakazilo jeho syna. Ani z něj nevyzařovaly zlé úmysly.

Delwidův osud neudělal z jeho otce zrádce. Lessis to povzbudilo. Přední občané Marneri byli stále schopni v případě potřeby přinášet velké oběti.

Obrátila se k Tregorovi.

„Nuže, generále Tregore, pokud se nám podaří zdvojnásobit síly před Posilou, pak Aubiňany určitě udržíme za hranicemi. Zatímco mluvíme, přepravuje se legie Rudé

růže přes moře. V této roční době samozřejmě vane nepříznivý vítr, takže bude trvat týdny, než se sem dostanou.

Do té doby musíme v Lucule udržet džina v láhvi.“

Lessis si vyměnila pohled s nejvyšší kněžkou.

„Nepřítel to určitě také všechno ví,“ řekla Ewilra s mírně zvednutým obočím. Ewilra četla Lessisino soukromé hlášení a věděla, že v této válce nestojí pouze proti Aubiňanům.

„Ach ano, ví to,“ řekla Lessis a dovolila tak, ať hovor, probíhá na dvou úrovních. „Zhruba příští dva týdny budou klíčové. Velice brzy od něj můžeme očekávat další úder.“

Tregora a ostatní to trochu zmátlo, ale Ewilra to pochopila.

Nyní se Lessis obrátila k Hanthovi, který trpělivě čekal, aby předal své zprávy. Obvykle lhostejný Hanth byl očividně rozrušený.

„Nejprve mi dovolte říci, že jsem dostal zprávu, že v Bea a Pennaru dali dohromady vojsko dvou set jezdců, které právě teď míří do Posily. Ryotwa také postavila setninu, víc než stovku mladých mužů, všichni jezdci. I oni už jsou na cestě.“

„Výborně! Největší problém, kterému velitel Urmin čelí, je, že nepřítel má velkou převahu, pokud jde o jezdce.

Aubiňané mají silnou jízdu.“

„Za druhé, Marnerijské kupecké sdružení vybralo deset tisíc zlatých na nakoupení zásob. Už jsme do Posily poslali

první kolonu, celých čtyřicet vozů. Druhá kolona vyrazí nejpozději zítra. Muži na frontě budou brzy řádně zásobeni.“

„Ano, je pravda, co se říká,“ přikývla Lessis. ,Armáda pochoduje podle žaludku. Lidé, draci i koně musejí být silní, zdraví a dobře najezení.“

Obrátila se zpět k bankéři. „Děkuji vám, pane Wiligere.

Vím, že jste musel mít zásadní vliv na zajištění tak rychlých a štědrých darů pro zásobování.“

Wiligera to zjevně potěšilo.

„A mimochodem, řekněte mi, jak se daří vašemu synovi?

Víte, že jsem měla tu čest sloužit s tím statečným mladým mužem v Eigu. Co všechno jen vykonal!“

Bankéř smutně přikývl. Delwid si v legiích vysloužil poněkud smíšenou pověst. Lessis se snažila uchlácholit případnou zlou krev.

„Možná mu nebylo souzeno velet drakům, ale na konci, když jsme ho potřebovali nejvíc, tam ten chlapec byl a sloužil s velkou odvahou.“

Wiliger při těchto slovech zčervenal pýchou. „Pro naši rodinu je ctí sloužit, madam. Delwid se zotavuje. Občas je už téměř stejný jako dřív.“

„Taková udatnost nebude zapomenuta. Vždy se bude říkat, že když byl Heruta poražen, Delwid Wiliger byl u toho.“

Bankéř Wiliger zrudl ještě víc.

Během rozhovoru s bankéřem Lessis na skupinu obratně vložila kouzlo: nebylo to nic mířeného nebo určitého, jen to mělo obecně pozvednout ducha. Na všechny to zabralo, dokonce i na zkušenou Ewilru. V duchu žasla nad jemností kouzla, neboť se dohadovala, že právě ono bylo zdrojem náhlého přílivu elánu. Nepocítila ani náznak magie.

Dokonce i chudák Axnuld získal zpět trochu svého obvyklého klidu.

„Generále,“ řekla Lessis a obrátila se k Hanthovi. „Jaké jsou nejnovější zprávy z Posily?“

„Velitel Urmin má Posilu na dohled, ale vyhýbá se kontaktu s nepřítelem. Není myslitelné zaútočit na Posilu s pouhou tisícovkou mužů. Aubiňané mají dokonce i dost katapultů, takže by bylo nebezpečné využít draky.“

Lessis přikývla. Nemohli si dovolit zbytečně o draky přijít, zvlášť když jich na frontě měli jen deset.

„Jak dlouho bude trvat, než se nám podaří posílit dračí jednotky?“

„No, to ještě pořád není úplně jasné. Máme půl 120.

oddílu, jsou na cestě z Dalhousie. Máme také 155., který odpočívá v Modrých horách. Poslali jsme jim zprávu, aby vyrazili.“

„Musíme do našeho vojska dostat víc draků. Nepřítel má mnoho zdrojů.“

„Vskutku, ale nyní musí velitel Urmin se svými oddíly dobře hospodařit a demonstrovat svou sílu před Posilou, aniž by se zapletl do bitvy.“

„Bohužel to také znamená vzdát se iniciativy.“

„Jen pro příštích pár dnů. Jakmile se mí muži připojí k Urminovým, situace se pronikavě zlepší.“

Tohle muselo Lessis stačit. Věci se alespoň hýbaly správným směrem. Manévrování velitele Urmina v Averském lese jim přineslo trochu času. Jakmile Tregorovy oddíly posílí Urminovy, legionářské vojsko bude právě tak dost velké, aby se Aubiňanům mohlo postavit v poli. Další draci navíc pomohou naklonit váhu na jejich stranu.

Poté co probrali problémy se zásobováním a jejich řešení, schůzka skončila. Ewilra pronesla požehnání a zavřela velkou knihu. Všichni vstali a vyšli studovnou do prachem pokryté chodby, která vedla ke schodišti.

Generálové, zahalení v pláštích, odešli jako první. Ewilra a Axnuld je následovali a nechali Lessis a Glanwyse uzavírat průvod. Nahoře na schodišti v hlavní rotundě svatyně jejich bojovného ducha utišil tichý zpěv z kaple.

Klid však netrval dlouho. Ke Glanwysoví přistoupil muž

v hnědé uniformě Stráže a podal mu svitek se zprávou.

Glanwys si svitek přečetl a vzal Lessis za loket. Beze slova si svitek vzala. Na Lagdalen na ulici zaútočili a unesli ji, a společně s ní i Eilsu, dceru Ranardovu, dědičku klanu Wattel.

Lessis cítila, jak se jí sevřelo srdce a po zádech jí přeběhl mráz.

To bylo jeho dílo. Od chvíle, kdy se černým zrcadlem vrátila do města, cítila, jak ji ta přízračná přítomnost sleduje.

Zpozorovali její návštěvy u Lagdalen. Proklela se za neomluvitelné selhání v zajištění bezpečnosti. Při kontaktování své mladé přítelkyně měla být mnohem obezřetnější. Lessis se musela sama sebe ptát, jestli stále stačí na svou práci. Možná je prostě už příliš stará.

Nepřítel samozřejmě věděl, že Lessis půjde po stopě, kterou jí zanechají. A na jejím konci bude čekat. Ribela ji varovala. Mach Ingbok ani Heruta Veliký nepředstavovali takovou hrozbu jako tento, a on už jim ukázal proč.

KAPITOLA 44

Té noci v Aubinasu nepršelo, i když zbytek Marneri byl promočený. V lesích kolem Jelení řeky, na druhé straně řeky, než stál Wexennův nádherný dům, se kolem hořící hranice sešlo shromáždění. Za ohništěm navršili pahorek.

Obklopovali ho ozbrojení muži, kteří udržovali dav diváků před ohněm.

Obloha vypadala hrozivě a na východě se kupily mohutné mraky, ale přímo nad hlavou jim jasně zářily hvězdy.

Wexenne úmyslně dorazil pozdě a prošel davem aubinských prominentů až k řadě stráží. S mírným neklidem si povšiml, že stráže mají legionářské uniformy a standardní zbraně. Ve skutečnosti to byli vězni z řad vojáku pod vedením generála Ceria, kteří byli zajati v Redhillu.

Měli kamenné tváře a prázdné oči. Jako svědek toho, co Mocný provedl s Porteem, Wexenne pochopil, že pro lorda Lapsora jsou lidé tvární jako hlína.

Wexenne si všiml osamělé mohutné postavy, vznášející se jako přízrak za pahorkem a ukryté ve stínu. Wexenne se

pokusil upoutat její pozornost, ale na jeho zamávání nikdo nereagoval a ani stráže neodpovídaly na pokusy promluvit si s nimi. Dělat kolem toho povyk jen znamenalo riskovat ještě větší ponížení.

Wexenne se zamyšleně kousl do rtu, přešlápl, otočil se a zamířil zpět do davu. Lapsor jej požádal, aby zařídil tuto ceremonii. Mělo to být první veřejné vystoupení Mocného.

Představí se stovce vybraných lidí z Aubinasu. Wexenne pozval všechny nejdůležitější rodiny a mnohé z nich pozvání přijaly. Nepřišli jen z Nellinu, ale byli zde i lidé z Bellandu, a dokonce i z horských krajů. Poté se zvěst o Lapsorovi a jeho moci rozšíří po celém Aubinasu.

Wexenne věděl, co se blíží, neboť už to zažil, když za ním Mocný poprvé přišel. Wexenne si nejdřív myslel, že je to džin nebo démon. Teprve postupně se dozvěděl víc.

Wexennův strach z čaroděje už od začátku vyvažovala jeho neovladatelná chamtivost. Takový džin by jim v boji proti Marneri mohl být velice užitečný. A tak to také bylo, až na to, že se ukázalo, že tenhle džin, démon nebo co to vlastně bylo, je naprosto nezkrotný. Wexenne si začínal klást otázku, kdo koho vlastně využívá.

Málem narazil do Portea Glavese, který jej uchopil za loket.

„Ach, Wexenne, tohle je velice příznivá noc, nemyslíš?“

V Porteových očích zářil šílený pohled fanatika. „Velice příznivá. Myslím, že budeme svědky velkých událostí.“

„Ano, Wexenne, myslím, že v tom máš pravdu. Mocný se odhalí. Náš boj získá novou posilu.“

„To vskutku ano.“ Wexenne přemítal o tom, jak se nový Porteous liší od toho starého. Jeho přítel se změnil z ustrašeného starého ničemy v agresivního otravu.

Porteous za jeho zády někoho zahlédl. Wexenne se otočil a uviděl samotného barona z Nellinu, Curmilia z Paukhu, obklopeného družinou.

„Barone,“ pozdravil ho Wexenne vybranou zdvořilou úklonou.

„Wexenne. Slíbili nám ohňostroj, proto tu většina z nich je.“

„Tedy, starý příteli, myslím, že vás mohu ubezpečit, že v tomto nebudete zklamán.“ „Ohňostroj?“

„Vskutku. Bude velkolepý.“

Curmilious byl otylý čtyřicátník. Šedé vlasy mu spadaly na ramena a na sobě měl šaty, které by se hodily na někoho polovičního věku. Přesto nebyl ani zdaleka hloupý.

„Tak co je zač ten tvor, kterého držíš ve sklepě? Slyšel jsem velice fantastické historky.“

„Je mnohem víc než jen nějaký obyčejný duch nebo skřet. Myslím, drahý barone, že budete překvapen.“ „Tedy je to pravda?“ „Co je pravda?“

Jaké bláznivé povídačky se z domu šíři teď?

„že przní děti a pije jejich krev.“

V Nellinu se ztratilo velké množství dětí a několik z nich zemřelo odpornou smrtí v místnosti pod Jelením sídlem.

Wexenne se s tím smířil. Nelíbilo se mu to, ale démon požadoval pár dětí, na nichž by mohl provádět pokusy, a pokud to bylo nutné, aby si zajistil netvorovu službu jejich věci, tak budiž. Bylo potřeba stvořit pár mladých mučedníků pro jejich věc.

„Nemá na tom žádný sexuální zájem, barone, a nemyslím, že pije jejich krev.“

Curmilious vytřeštil oči.

„Cože, žádný sexuální zájem? Kapoun!“

„To sotva, ale na tuhle otázku se nedá jen tak jednoduše odpovědět.“

Mezitím se baronovým mozkem prodrala i druhá část původní Wexennovy odpovědi a Curmilious zalapal po dechu a znovu se na Wexenna dlouze podíval.

„A co s nimi tedy dělá?“

„Neptejte se, odpověď byste nechtěl slyšet.“ Wexenne poplácal Curmilia po rameni. „Nebojte se, už velice brzy se vám mnohé objasní.“

Náhle nastalo ticho. Wexenne se podíval nahoru a spatřil na vršku pahorku Lapsorovu vysokou postavu, ozářenou zezdola světlem ohně. Stál tam zcela nehybně, vysoká mohutná lidská postava s nelidskými rysy v ploché tváři.

Všichni stáli mlčky. Pak se ozval hlas Graamse z Bellandu, který se pokoušel znít žertovně.

„Hola! Tak jak se jmenuješ?“

Postava si jej nevšímala a dál tam stála a zírala na ně.

Graams zmlkl. Nikdo jiný nepromluvil.

Po celé minutě ticha zvedla postava ruce a rozpřáhla je.

„Aah wahn, aah wahn, gasht thrankulu kunj…“ vzkřikla mocným hlasem, který jako by se odrážel od samotné oblohy a praskal jim v uších.

Zježily se jim vlasy. Stromy se otřásly pod náporem větru.

„Při Ruce, Wexenne, tohle je hodně dobré. To je tedy něco!“ Curmilious Paukh si představení užíval.

Stráže začaly na oheň přikládat další dřevo a otýpky rákosí. Brzy šlehaly plameny do výše. Postavu na pahorku přestávalo být v kouři a plamenech vidět.

Další stráže vyvedly na vršek pahorku nahého muže.

Ruce měl pevně spoutané za zády. Strkaly ho dopředu, dokud nestal vedle Lapsora. V porovnání s lordem vypadal muž jako výrostek.

Lapsor znovu doširoka rozpřáhl ruce.

„Vítejte, přátelé. Mezi vámi budu znám jako lord Lapsor.“ Hlas měl silný a klidný, přátelský a sytý. „Jméno Lapsor připomíná mohutnou řeku. Rád bych pro vás byl takovou řekou. Přivolám takový proud, že v něm vaše nepřátele utopíme. Pomohu vám dosáhnout vašeho velkého snu. Aubinas bude nezávislý! Svobodný Aubinas!“

Z jejich hrdel se ozval spontánní výkřik. „Svobodný Aubinas!“

„Svobodný Aubinas!“ Jeho hlas se zdál být téměř tak silný jako všechny ostatní dohromady. Odpověděli mu řevem. „Svobodný Aubinas!“

Byla navršena vysoká hranice a oheň plál stále zuřivěji.

Na vrcholku pahorku vládlo silné vedro. Vysoká postava neustoupila. Když se muž vedle ní pokusil udělat krok zpět, Lapsor ho jednou mohutnou rukou sevřel a přinutil zůstat na místě.

Druhá ruka se zvedla do výše a mohutný hlas zahřměl další slova starodávného kouzla. Pak, tak náhle, že je to šokovalo, Lapsor sáhl dolů, zvedl si muže ze země vysoko nad hlavu a zmítajícího se jej tam držel.

„ Tshagga avrot!“

Hodil muže doprostřed hučícího ohně. Mužův zmučený křik téměř zanikl v šokovaném a nevěřícném řevu, který se zvedl mezi Aubiňany.

Pak se řev utišil a změnil ve vyděšený šepot, zatímco muž v ohni vřískal a snažil se uniknout plamenům. Spadl doprostřed hranice a okamžitě utrpěl popáleniny na většině povrchu těla. Nohy se mu zabořily hluboko do žhavých uhlíků a jedna z nich se mu tam zachytila. Tloukl sebou.

Jeho žalostný jekot zeslábl. Vymrštil nohu vzhůru, upadl dozadu a plameny ho strávily.

A pak přišel obrovský záblesk světla, který jako by oheň pohltil. Plameny s obrovským savým zvukem vyhasly.

Kolem ramen jim prolétl studený vítr a zvedl popel a uhlíky do mračna, které přelétlo nad pahorkem. Tenké hvízdavé zavřísknutí prořízlo vzduch a pak utichlo.

Všichni se zahleděli vzhůru. Postava na pahorku zvedla ruce k obloze.

Přímo před nimi obětoval člověka, a nikdo ani nehnul prstem, aby ho zachránil. Curmilious Paukh se k Wexennovi užasle otočil, ale davem se začaly rozléhat hlasy. Lidé ukazovali vzhůru.

Z východu se přihnaly černé mraky, obrovské a zlověstné. Postava na pahorku ze sebe vydala mocný výkřik a zvedla k obloze zaťatou pěst.

Nyní se objevilo zelené světlo, které jej obklopilo, a z jeho pěsti vylétl jasný výboj přímo do předního okraje mraku. Mračno se chvíli chvělo a pak pokračovalo v cestě, proplulo nad nimi a zakrylo hvězdy. Obrovské, černé a táhnoucí se až k obzoru, se plížilo dál, dokud všechny hvězdy nezmizely.

Náhle z mraku vylétl blesk a s divokou zuřivostí udeřil do pahorku, zatímco zahřmění málem srazilo lidi na kolena.

V uších jim zvonilo a v posvátné úctě přivřenýma očima zírali na intenzivní modrý svit, který vyzařoval z postavy na pahorku. Zářila, jako by uvnitř hořela, a sálala z ní energie, jakou nikdy v životě nespatřili.

Curmilious Paukh stěží viděl přes tečky, které mu poskakovaly před očima, ale zahlédl dost, aby věděl, že postava na pahorku pohltila ten blesk, a přesto tam nezraněná stála dál. Až na to, že žhnula. Byl to skutečně úžasný ohňostroj.

V tom měl Wexenne pravdu.

Lapsor zvedl ruku a světlo ještě zjasnělo, až se ve vzduchu nad jeho rukou pomalu zformovala zářící koule.

Když byla velká jako mužská hlava, odplula a zůstala viset nad lidmi, vznášející se jako perla rozžehnutá světlem blesku. Hluboké stíny byly zatlačeny až mezi stromy na okraji mýtiny.

Curmilious Paukh zjistil, že se na něj Wexenne zubí.

„Pěkná podívaná, s tím myslím souhlasíte.“

„Úžasná.“

A pak mraky promluvily, nebo to tak vypadalo. Užasle zvedli hlavy, když uslyšeli, jak z oblohy zahřmělo: „Svobodný Aubinas!“ Hlas se jako hlas boha odrážel od obzoru k obzoru, hlasitý jako nejsilnější hrom.

Ozvěna se rozplynula. Koule světla zmizela. Ohromení Aubiňané, kterým zvonilo v uších a v očích měli slzy, zírali na postavu na pahorku. Oheň znovu vzplál poté, co stráže přiložily, a rudé plameny rychle vyšlehly do výše. Lapsor se obrátil, sestoupil z pahorku a procházel mezi nimi, občas si s někým stiskl ruku a nechával je, ať mu vzdávají čest.

„Svobodný Aubinas!“ zakřičel a užaslí lidé mu křik radostně oplatili.

Wexenne se nějak ocitl v malé skupině, která směla kráčet v Lapsorově blízkosti. Setkání se změnilo na jakousi korunovaci. Lapsor jako by lidi neodolatelně přitahoval.

Našli svého vládce.

Lapsor se zastavil, aby se z kraje mýtiny rozloučil s větší skupinou, pak se obrátil, vešel mezi stromy a Wexennovi a několika dalším řekl:

„Pojďte, musím vám něco ukázat.“

Následovali jej lesem a po starém kamenném mostě přes řeku. Na druhé straně luk leželo Jelení sídlo. Nicméně dlouho předtím, než došli k velkému domu, zabočili do průrvy ukryté v porostu. Na jejím dně se jim naskytl úžasný pohled. V zemi byl zářez a před čtyřicet stop širokým tunelem se otevírala masivní vrata. Hlídalo je šest zajatých legionářů.

Lapsor naznačil, že mají vstoupit do tunelu.

Wexenne na to civěl s otevřenými ústy. Tunel byl dvacet stop vysoký a vedl do nitra svahu, na kterém stál jeho dům.

Vrata byla z mohutných kmenů. Nad tunelem byly kamenné překlady a mříž, která zakrývala menší chodbu. Jak mohlo být tak obrovské dílo vykonáno tak rychle a v tajnosti, to bylo mimo jeho chápání. Vřel v něm hněv.

„Kdo to vykopal bez mého svolení?“ vyštěkl.

Lapsor se shovívavě usmál. „Zjistil jsem, že potřebuji vlastní vchod do toho malého sklepa, který jsi mi poskytl.

Nechceš snad říci, že potřebuji tvé svolení pokaždé, když

musím jít dovnitř nebo ven? Pokaždé, když chci stát ve světle měsíce, pro mne nejposvátnějším ze všech světel, musím přijít a zeptat se tě na dovolení?“

Wexenne cítil, jak se jeho postavení prudce zhoršuje.

Věci se nevyvíjely právě tak, jak si představoval.

„Musím být informován o všech takových změnách v domě a v okolí.“

,,Nuže, teď už jsi, tak si to zapiš. A nyní pojďme.“

Wexenne nemohl udělat nic jiného než poslechnout a přitom žasnout, jak se pro všechno na světě Lapsorovi podařilo tohle vykopat. Představovalo to práci stovek mužů, ve dne v noci po celé týdny.

Každých dvacet yardů byly na zdi připevněny žhnoucí uhlíky, které vydávaly načervenalé světlo. Zdálo se, že nikdy nedohoří. Wexenne přemýšlel, pomocí jakého kouzla byly vytvořeny. Jeho respekt ke schopnostem podivného návštěvníka prudce stoupal.

Lapsor se k němu otočil.

„Mimochodem, všiml jsem si, že s námi není Salva Gann. Kdepak je?“

Míle odsud, pomyslel si Wexenne.

„Ach, Salva? No, zdá se, že má doma nějaké naléhavé povinnosti. Před pár hodinami narychlo odjel.“

„Hmm.“

Lapsor už nepromluvil a všichni společně kráčeli dalších sto yardů pod zemí, až došli k portálu, který střežil další půltucet bývalých legionářů s prázdnýma očima.

Prošli kolem stráží a vstoupili do království místností, které ležely pod velkým domem. Wexenne si byl jistý, že místností přibylo. Lapsor provrtával zemi pod jeho domem; pod trávníkem vzadu hloubil obrovské tunely; ze zajatých legionářů, které mu dali, si vytvořil soukromou gardu.

Wexennovy obavy z tohoto podniku se rychle měnily v počínající paniku. Čím by to mohl změnit? Zdálo se, že není v jeho moci zastavit Lapsora fyzickými prostředky. Měl stráže a měl bewky, kteří byli téměř tak děsiví jako bojoví draci nebo trolové. Wexenne neměl ani zdaleka dost mužů na to, aby zastavil čaroděje, kterého tak nemoudře pustil ze řetězu.

Hlavou mu projela pokořující myšlenka. Bude muset potupně uprchnout z vlastního domu ve stopách Salvy Ganna? Vzpomněl si na Salvová slova.

„Uteč, Wexenne, než tě dostane, jako dostal Portea.“

Když to Salva říkal, Falta Wexenna to rozvzteklilo. Nyní věděl, že jen popíral to, co mu už mělo být jasné. Chytil naštvaného draka za ocas.

Prošli řadou mohutných dveří a vstoupili do místnosti přinejmenším sto stop dlouhé a padesát široké. V ní stály čtyři stoly. Na nich byly skřínky se skleněnými dvířky. Ve

skříňkách šlo vidět tmavá, zkroucená těla. Wexenne odvrátil pohled, neboť nechtěl vidět další hrůzy čarodějových experimentů.

V jednom rohu prošli kolem podivné rasy. Zdálo se, že jsou to psí lidé, neboť měli zvířecí obličeje a na srstí porostlých tělech kožené zástěry. Dojem kazily jejich obrovské želví oči. Psí lidé právě vyndávali ze skříně jakýsi spletený materiál a ukládali ho do krabice. Wexenne je nikdy předtím neviděl. Zaručeně nebyl informován o tom, že je někdo pustil do sklepů pod jeho domem. Vrátili se k práci ještě dřív, než prošel kolem. Chvíli rozzlobeně mžoural.

„Co jsou zač?“ dožadoval se.

Lapsor se zastavil a ohlédl.

„Neildové.“

„Kde se tu vzali?“

„Z jiného, dalekého světa. S neildy si nedělej starosti.

Jsou to velice užitečná stvoření; to je vše, co potřebuješ vědět. Pojď.“

Prošli další velkou místností plnou stolů a skříní.

Pracovali tam další neildové a většina skříní byla prázdná.

Jedna u dveří však naneštěstí nebyla a Wexenne zahlédl vyděšenou mladou ženu se strašlivými ranami na tváři a krku. V očích měla strach a byla řetězem připoutaná k zadní stěně skříně. Pokračoval v chůzi. Nemohl nic dělat. Nemohl nic udělat pro nikoho z těch ubohých lidí, z nichž většina, jak předpokládal, pocházela z okolí. Přivolal na ně takovou

hrůzu, on, Wexenne, hlupák, tupec, vykastrovaný pitomec.

On, který je měl střežit a chránit před bezprávím, je místo toho vehnal do rukou toho lidského pavouka, nebo co byl zač.

Křičeli „Svobodný Aubinas!“, ale Wexenne přemítal, zda místo toho všichni neskončí jako Lapsorovi otroci.

Vešli do další místnosti, menší než ostatní. Ke stěnám byli řetězy připoutáni sedm stop vysocí tvorové podobní lidem. Oči měli jasné, to ukazuje inteligenci, napadlo ho, ale mohutné postavy a kly, které jim vyrůstaly z dolní čelisti, byly zcela zjevně nelidské. Když si je prohlédl pozorněji, viděl, že mají stejné obličeje jako bewkové, stejné hrubé prasečí rysy. Vypadali dokonale mírumilovně, ale přesto byli pevně připoutáni ke zdi.

„Co jsou zač?“ zeptal se Wexenne roztřeseným hlasem.

Čaroděj vyráběl nová stvoření znepokojivou rychlostí.

„To jsou moji lidští bewkové. Pozoruhodní, nemyslíš?“

„Jak?“ bylo to jediné, co Wexenne dokázal vybreptnout.

„Obvykle se najde způsob, když se dost snažíme a hledáme ho. Samozřejmě to znamenalo spoustu experimentování. Nejdřív jsme to zkusili se ženami tvé rasy.

Ukázalo se, že nejsou dost životaschopné a potomstvo nedokáží donosit.“

Wexenne zbledl.

„Pak jsme to vyzkoušeli s prasaty, vysokou a koňmi. S

koňmi to šlo dobře. Například tihle tři se z koní ve tvé stáji narodili během několika hodin.“

Wexenne na to v hrůze zíral.

„Moji koně?“ Prvotřídní koně, Běžec, jeho nádherný hřebec!

„Alespoň polovina jich přežila první porod. Samozřejmě jsme je opět oplodnili. Výnos je mnohem lepší než s kterýmkoli jiným zvířetem, které jsme až dosud vyzkoušeli.“

„Ale já jsem měl jen pár klisen.“

„Ach, na tom nezáleží. Na zplození bewků není třeba kompletní reprodukční ústrojí.“

„Všichni koně?“ Wexenne se třásl hrůzou. „Ale určitě by na to stačil dobytek.“

„Ano, dobytek postačí, i když lidští bewkové z dobytka nejsou tak rychlí a mrštní jako ti z tvých koní.“

Moji koně. Ach, při Ruce. Wexennovi se chtělo zvracet.

Ta nádherná zvířata byla jeho pýchou a radostí.

„Musím protestovat. Myslím, že než jste tohle s mými koňmi udělal, měl jste se mě alespoň zeptat. Jsou to prvotřídní zvířata.“

Lapsor ochladl. Z jeho slov čišel mráz.

„Ovšem, ovšem, vždycky se najde někdo, kdo fňuká a stěžuje si. Nechápeš, že se to muselo udělat hned?

Potřebujeme vyprodukovat nějaké pěšáky, schopné

zvládnout bitvu. Jinak naše úsilí o osvobození Aubinasu zemře tady v blátě.“

Wexennem otřáslo, jak hladce byl polapen. Jako pstruh na mušku! Lapsor už s ním jednal, jako by byl stěží něco víc než sluha. A s těmito monstry se Lapsor brzy zmocní nadvlády nad aubinskou armádou, a co pak?

Zdálo se, že mu Lapsor čte myšlenky.

„Vidím, že si konečně uvědomuješ své skutečné postavení. Chvíli to bude těžké, ale musíš pochopit, že beze mne selžete.“

Wexenne zalapal po dechu. Lapsor se naklonil blíž.

„Jde o to, příteli, že potřebujeme sehnat spoustu koní a nějaký dobytek, a pak jídlo pro ně. Za pár dnů bychom mohli mít několik tisíc lidských bewků.“

Wexennovi se nějak podařilo ovládnout.

„Proč je držíte v řetězech ? “ zeptal se tak rozhodně, jak to jen dokázal.

„Ach, samozřejmě na nich musíme provést testy.

Zjišťujeme, kolik jídla potřebují pro různou úroveň námahy.

Všichni podstoupili testy inteligence a zaznamenali jsme rychlost jejich reakcí.“

„A výsledky?“

„Nejsou samozřejmě tak inteligentní jako lidé. Ale jsou dvakrát tak silní a téměř stejně hbití. Nejsou tak dobří v běhu na dlouhé vzdálenosti. Vytrvalost je ve skutečnosti jejich slabé místo. Začali jsme je testovat se zbraněmi. Jsou

trochu pomalí, ale velice silní, a myslím, že budou schopni prolomit linii legionářů.“

Wexenne na bestie zíral. Kdyby jich dokázali vytvořit několik tisíc a připojit je ke zbytku aubinské armády, mohli by opravdu rozdrtit legionářské vojsko, táhnoucí na Posilu.

Ale když vyhrají, bude to vítězství Aubinasu, nebo tohoto temného mága, který se mezi nimi tak nečekaně objevil?

„Vznešený lorde Lapsore,“ ozval se jeden z ostatních mužů, Dirfling z Nellínu. „Mohu se vás zeptat na ty lidi uvězněné ve skříních?“

„Ach, skříně.“ Lapsor zněl unaveně a truchlivě, jako by jim přinášel velice osobní špatné zprávy. „Je to smutný pohled, já vím. Věřte mi, kvůli citlivosti vašeho druhu je to těžká práce. Oceňuji to. Opravdu. Takovéto vlastnosti vás vyzdvihují nad hromadu nižších bytostí. Musíme však prozkoumat lidskou citlivost pro případ, že budeme muset podniknout kroky vůči běžné populaci.“

„Podniknout kroky proti lidem?“ Wexenna to zmátlo.

Dirflinga z Nellínu ne.

„Chcete tím říct, že vypustíte mor?“

„Takové prostředky mohou být pro odstranění velkého množství vaší rasy nezbytné.“

„My jen chceme, aby byl Aubinas svobodný,“ řekl Dirfling.

„Ovšemže, drahý pane Dirflingu, ale čelíme velice odhodlanému nepříteli. Dobýt město Marneri může být nad naše síly. V takovém případě, poté co jim nejdřív dáme možnost se vzdát, bychom začali pracovat na vypuštění nákazy ve městě.“

Wexenne se při těch slovech zachvěl. Co se mu to tady v temnotě pod Jelením sídlem zrodilo?

KAPITOLA 45

Lessis šla po Lagdalenině stopě na západ. Ve skutečnosti stopu sledoval Wespern, který jel vpředu s Mirkem a soustředil své fantastické smysly na každičkou sebemenší stopu. Lessis se držela vzadu s jejich koňmi. Všichni měli tři koně a zásoby obohaceného ovsa, což jim umožňovalo jet nepřetržitě slušnou rychlostí. Nevšímali si deště, krupobití ani prudkého větru a země pod klusajícíma nohama jejich koní rychle ubíhala.

U mezníku označujícího sto mil opět vyměnili koně.

Zatímco koně dostali trochu směsi ovsa a sladu, protože z příliš velké dávky by měli potíže s trávením, čarodějka a její společníci snědli nasolenou tresku a zeleninu, kterou si omyli vodou z pramene vedle cesty.

Znovu nasedli a pokračovali v cestě. Lessis nyní jela na Felicity, obyčejně vypadající černé klisně, která, jak se ukázalo, byla skvělým jezdeckým koněm. Byla silná, svižná jako nejlepší kobylky a požehnaná mnohem větší vytrvalostí

než většina koní. Měli jste z ní dojem, že by s vámi běžela až na konec světa. A co bylo nejlepší, Felicity byla po svém koňském způsobu dobrosrdečná a poměrně inteligentní.

Zbylí dva její koně, velcí grošovaní valaši, byli silní a zdatní, ale ne moc chytří, a nebylo zdaleka takovým potěšením na nich jet. Jasně si vzpomínala, že když jí bankéř Wiliger dával Felicity, zmínil se, že se na ní skvěle jezdí.

Bylo dost chladno, takže byla velice vděčná za zkrácený kenorský plášť, který si oblékla pod voskovanou pláštěnku.

Oba velcí grošáci běželi bok po boku. Byli mokří a z boků jim stoupala pára, ale vypadalo to, že běží lehce, a nejevili žádné známky únavy.

Při dechu, kéž by přestalo pršet. Od chvíle, kdy dorazila do Mameri, téměř nepřetržitě pršelo. Začínala mít podezření, že je to dílo nějaké mocné magie. Nic už později nepřekonalo magii Prvního eónu. To bylo v dobách, kdy se na svém vrcholku třpytil Gelderen a lucerny Saluly osvětlovaly celý svět.

Přes den viděli na jih a západ plout bouřková mračna a neustále bylo slyšet tlumené dunění hromu v dálce. Pšenice na polích kolem cesty tam byla ponechána příliš dlouho a nyní byla místy rozmočená a potlučená. Letos bude špatná úroda.

Zvedl se vítr a hnal jim do tváří studený déšť. Lessis se shrbila, aby střecha klobouku zastavila nejhorší příval.

Felicity odhodlaně potřásla hlavou, hnala se dál a pod

kopyty jí z kaluží odletovala voda. Lessis si na okamžik představila, jak krásné by mohlo být strávit takový příšerný den prací uvnitř v domě ve vyhřátém pokoji s hořícím krbem, knihami kouzel a výpravných pověstí. Mohla by pracovat na některé z tuctu věcí, které toužila udělat už

mnoho let. A kdykoli by chtěla, dostala by horký čaj a měla by čas na meditaci. Ach ano, to by byl nádherný život.

Bohužel to vypadalo, že jí není souzen. Odpočinek byl nyní jen vzpomínkou.

Blízko Posily udělali přestávku. Wespern vycítil, že se stopa přerušila. Duševní ozvěny Lagdalen a Eilsy zmizely.

Museli se asi půl míle vrátit a pak znovu pomalu postupovali vpřed, dokud Wespern nezachytil slabé vlákno podstaty, které sledoval.

Sjeli z dlážděné cesty na rozbahněnou stezku, vinoucí se na jih do nížiny kolem Posily. Únosci zjevně věděli, že cesta, která se k Posile blížila od západu, by je přivedla k jednotkám velitele Urmina. Jeli na jih k jezeru Torenz. Poté vstoupí do Nellinu, kde jistě dostanou čerstvé koně. Pak zvýší rychlost a bude ještě těžší je dostihnout dřív, než se dostanou až do středu vzbouřeného Nellinu.

Wespern zastavil u branky, která vedla na pole táhnoucí se na jih. Za ním byla nejasně vidět další pole, obklopená temnějšími lesíky.

„Tady sjeli z cesty a vyrazili přes tahle pole.“

Lessis prostě přikývla. Byla si jistá, že má Wespern pravdu. Byl to záhadný muž, jehož vnímání daleko přesahovalo běžné lidské. Mirk sesedl a otevřel branku.

Když zase seděl v sedle, Lessis si s ním vyměnila krátký pohled. Nebýt očí, vypadal by jako prachobyčejný člověk, nikdy by vás nenapadlo, čím se živí.

Věděla, že Mirk uvažuje, kam je toto pronásledování zavede. Slýchal legendy o Lessis, smrtící vráně, která ve stepích Hazogu zavedla na smrt celé regimenty. Věděla, že nejspíš přemýšlí, zda se k těmto ztraceným duším také připojí. Také věděla, že Mirkovi může důvěřovat až do hořkého konce.

„Veďte nás, mistře Mirku,“ řekla. Vjeli na pole.

Bylo to tak, jak se obávala. Únosci zamířili obloukem kolem Posily na jih přes Říční břeh a pak Jirnicovou průrvou k jezeru Torenz. Brzy dorazí do okolí Jelení řeky, samotného centra povstání. V těchto bohatých městečkách jako Chavanne nebo Champery, kde statkáři zbohatli díky hojné úrodě obilí, najdou nepřítele.

Také se domnívala, že bude dobře ukrytý. Určitě přijal preventivní opatření, aby jej neobjevili. Od okamžiku, kdy na ně při přepadení zazářilo to mocné světlo a v bitvě o Quosh se objevili bewkové, si však byla jistá, že je v Aubinasu přítomen On sám. Byl s nimi fyzicky a pracoval na zničení Říše růže. První úder, nenadálý útok na císaře,

mu nevyšel. Nyní podporuje aubinskou rebelii a namířil úder přímo na ni, na Královnu ptáků.

Lessis nyní lépe chápala, kdo je ve skutečnosti nepřítel.

Po přepadení se poradila s Ribelou a pak studovala učení Prvního eónu a Šedozeleného eónu, pocházející z velice, velice dávných dob na úsvitu světa.

Tento tvor byl od počátku buřič. Jeden se sedmi mocných duchů, jejichž úkolem bylo naplnit svět životem, a jediný, který svou povinnost nesplnil. Již dávno podlehl nezměrnému zlu a v šílené honbě za nekonečnou mocí plenil a ničil jeden svět za druhým. Jeho ukrutnosti zabily miliardy. Kdyby zde uspěl, zotročil by celý svět. Rozpoutala by se taková krutovláda, že by i samotné skály plakaly.

A s takovým nepřítelem Lessis na okamžik ztratila ostražitost. Na co myslela? Proklela svou hloupost. Je dobrá jen na ten odpočinek! Nikdy neměla Lagdalen otevřeně navštěvovat. Měla dívce zajistit nepřetržitou ochranu a mít po ruce Mirka. Místo toho strašlivému nepříteli dovolila, aby z Lagdalen udělal dokonalou figurku.

Nyní kráčela do chytře nastražené pasti, neboť nepřítel věděl, že návnadě v podobě Lagdalen nedokáže Lessis odolat.

Při Ruce! Jak byla slepá! Lessis se pokusila zahnat poraženecký pocit viny, který ji občas hrozil pohltit. Nesmí se tomu poddávat. Když bude muset, pustí se s Tyranem

světů do boje. Napraví svou chybu. Uklouzla, ale odpřísáhla si, že to vynahradí.

Mirk jel napřed, přímo do strniště, zbylého po sklizeném obilí. Wespern jej následoval se skloněnou hlavou, jak sledoval stopu. Lessis jemným stiskem kolen pobídla Felicity vpřed. Stmívalo se a budou se muset na noc utábořit v mokrém lese. Rozdělat oheň by bylo nebezpečné, protože někde tady venku je aubinské jezdectvo. Nicméně alespoň měli jídlo a voskované pláštěnky a klobouky do deště je udržely téměř zcela v suchu.

Jedla mlčky, ponořená v úvahách. Mirk dojedl, zabalil do pokrývky a rychle usnul. Lessis si Mirkovy proslavené netečnosti všimla. Dokázal usnout kdekoli a kdykoli.

Pochybovala, že ona sama se v příštích měsících vyspí.

Několik hodin cesty před nimi jely Lagdalen s Eilsou skutečně po cestě na jih, přivázané k hruškám sedel koní, které vedli jezdci v černém, žoldnéři z Padmasy.

Dobře placení zabijáci usilovně hnali koně, rozhodnuli dostat se k jezeru dřív, než se zastaví na noc. U jezera budou vyhřáté postele a teplé jídlo s přáteli. Potom dorazí do Aubinasu. Dostanou čerstvé koně, a když všechno půjde dobře, mohli by být večer u Jelení řeky. Dostali dobře zaplaceno, ale také si uvědomovali, pro koho pracují. Viděli jeho metody. Věděli, že trest za selhání by byl víc než

nepříjemný a že si bude všímat i toho, jak rychle své

rozkazy splnili. Lord byl krutý vládce, ale byl také spravedlivý a odměňoval úspěch.

Lagdalen se ohlédla přes rameno. Eilsa jela se sklopenou hlavou; bylo vidět jen její klobouk.

Dívka z vrchoviny to zatím snášela dobře; někdy to vypadalo, že jí nepohodlí nevadí. Na Wattel Beku, kde bylo vrtkavé a často bouřlivé počasí, žila pod širým nebem.

Pokud šlo o sílu a odolnost, dělala si Lagdalen větší starosti se svými schopnostmi. Na tohle nebyl rok pohodlného života ve městě správnou přípravou.

Přinutila se zkusit uvažovat jasně. I když budoucnost nevypadá růžově, stále je třeba brát ji v úvahu. Měla čas vyhodnotit situaci. Musí být nějaký způsob, jak uprchnout.

Mužů bylo pět a vypadali jako zkušení rváči. Znala tenhle typ, neboť Temným mágům v Padmase jich sloužily stovky, možná tisíce. Nebylo pravděpodobné, že by při nakládání s dvěma zajatými ženami udělali mnoho chyb.

Postavila se skutečnosti čelem. Dobře věděla, že je návnada. Eilsu unesli jen proto, že byla na místě. Chtěli Lagdalen Tarcho, protože to přiláká Lessis. Lagdalen neklesala na duchu. Nepřítel byl strašlivý, ale to paní Lessis také. Nikdo to nevěděl lépe než právě Lagdalen.

Projeli mezi několika stromy a naskytl se jim široký výhled. Stáli na vrcholku strmého srázu a viděli na druhou stranu jezera. Vítr na hladině zvedal zpěněné vlny a kopce na druhé strany halily nízké mraky.

Aubinas.

Stezka se stáčela zpět podél prudkého svahu a bylo vidět světla městečka, roztaženého pod útesem a hledícího na jezero.

Po dalších deseti minutách dorazili k prvním domům, velkým a dobře stavěným, s průčelím z modrého kamene a velkými bílými okenicemi. Cesty byly vydlážděné, což bylo další známkou blahobytu. Muži se zastavili před branou rozlehlé obílené budovy poblíž středu městečka. Vrata se okamžitě otevřela a byli uvedeni dovnitř.

Koně nechali pacholkům ve stájích. Lagdalen se snažila všeho si všímat. Kolik je tady dalších koní? Jaké je zabezpečení?

Odstrkali je do domu a po zadním schodišti vyvedli do malé místnosti, vybavené pryčnou a slaměnou matrací.

Sundali jim roubíky i pouta. Dva muži poodstoupili, zbytek se vyhrnul ven.

„Budete spát tady. Nesou vám jídlo,“ řekl vůdce.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Eilsa.

Muž se začervenal. „To není důležité. Nemluvíte se mnou. Zakázáno.“

„To je škoda,“ řekla docela nevinně Eilsa.

Muž ji zamračeně sledoval, zatímco vešly dvě starší ženy v prostých šedých halenách a přinesly misky s ovesnou kaší, oslazenou medem.

„Jezte, pak spěte!“ řekl muž, když zavíral dveře. Světlo se do místnosti dostávalo jen otvorem nade dveřmi, zakrytým železnou mříží.

Podívaly se na sebe a pak se pustily do kaše, neboť měly velký hlad.

„Dokázala bych toho sníst mnohem víc,“ povzdechla si Eilsa. „Zdá se, že je nezajímá, co bychom rády, že ne?“

„Jsou to všechno bezcitní rváči.“

„Víš, kde jsme?“ zeptala se Eilsa.

„Jsem si celkem jistá, že tohle je jezero Torenz. To znamená, že jsme v Aubinasu.“

„Toho jsem se bála.“ Povzdechla si a pak napřímila ramena. „Co myslíš, že se ve městě děje?“

„No, buď si jistá, že nás sledují. Možná dokonce sama paní.“

„Toho jsem se také obávala. Chtěli tě použít jako návnadu, aby ji chytili do pasti.“

„Taky si myslím.“

„A ona se na tu návnadu chytí?“

Lagdalen pokrčila rameny. „Paní je zvláštní osoba, to chápeš. Je stovky let stará a skrz naskrz prosáklá čarodějným uměním, ale přesto je stále člověk. To teď může být její zkáza. Musíme se pokusit získat nějaké zbraně. Tihle muži jsou dobří, mají zkušenosti s tím, jak vězňům zabránit v útěku. Musíme zlepšit naše vyhlídky pro případ, že se nám naskytne příležitost.“

„To zní jako dobrý plán.“

„Tady to moc slibně nevypadá.“

„Pravda.“

Po chvíli zjistily, že jsou na rozhovor příliš unavené, takže se natáhly na slámu a usnuly. Jedním si mohly být jisté - v noci je nebude nikdo obtěžovat. Když první noc tábořili v nějaké stodole, slyšely muže mluvit o tom, že je znásilní.

Tehdy měly stále svázané zápěstí i kotníky. Lagdalen i Eilsa se obrnily proti blížícímu se utrpení.

Když se muži vynořili ve stodole a dodávali si odvahy k činu, Lagdalen se k Matce modlila o sílu. Pak muži náhle utrpěli šok, když se jim nad hlavami rozzářila perla světla.

Promluvil hluboký syčivý hlas.

„To je zakázáno. Už o takových věcech nemluvte.“

Muži se podívali jeden na druhého a šli si po svém. O

znásilnění mladých žen už nepadlo ani slovo.

KAPITOLA 46

V lesích kolem Posily si velitel Urmin dovolil nechat mračny úzkosti, která mu už tolik dní visela nad hlavou, proniknout paprsek optimismu. Nepřátelské jezdectvo se houževnatě objevovalo na jejich křídlech, ale na druhou stranu nepřátelská pěchota byla zavřená v Posile a Urmin dostal posily, tvořené především dobrovolníky z řad jezdců.

Mezi nimi dorazil i kapitán Hollein Kesepton, doprovázený stovkou mužů z Marneri a Bea, kteří přijeli na vlastních koních. Také dorazila zásobovací kolona čtyřiceti vozů. To znamenalo velkou změnu morálky.

Právě se večeřelo. Kotle byly v pohybu a hladová ústa se krmila.

Celkem vzato zde byl důvod k opatrnému optimismu.

Urmin se s tím svěřil Holleinu Keseptonovi, když se mu kapitán ohlásil, promočený a unavený z dlouhé cesty v sedle, kdy po cestě doprovázel druhou zásobovací kolonu.

„Buďte zdráv, kapitáne Keseptone, rád vás vidím. Jak to jde na cestě?“

V třepotavém světle pochodně Hollein rozeznával hluboké ustarané vrásky na Urminově obličeji. Jak může pár dní velení člověka změnit!

„Vozy stojí u Glevertu, vesničky dvanáct mil odtud.

Kapitán Takise je se svými jezdci kryje. Aubiňané jsou blízko, ale dneska jsme si s nimi pěkně zatancovali a oni ještě stále nevědí, kde přesně vozy jsou.“

„Dobrá, skvělá práce. Musíme vydržet už jen pár dní a pak se myslím situace změní. Dostal jsem zprávy o dalších posilách, které přicházejí ze severu.“

Kesepton už věděl, že se odtamtud blíží generál Tregor s dalšími několika stovkami mužů. To jejich situaci skutečně vylepší, neboť nepřítel měl stále velkou početní převahu a jejich řady před Posilou byly celkem řídké. Kdyby se o to nepřítel pokusil, mohl je z bojiště smést prostě jen svým počtem. Zoufale Tregorovy posily potřebovali. Nicméně to stále bylo jen pár set mužů - ne dost, aby tuto krizi ukončili.

K tomu nedojde, dokud za pár týdnů nedorazí legie Rudé růže. Poté nastane rychlá změna k lepšímu.

„Mám návrh, pane. Mohli bychom zkusit dovézt vozy dnes v noci? Cesta je rovná a dobře vydlážděná. Mohli bychom s vozy dojet až sem jen při minimálním osvětlení.“

„Dvanáct mil za tmy?“

„Už tady máte čtyřicet párů volů, kteří přivezli první kolonu. Dovolte mi vzít si je s sebou zpátky. Přidáme je k

těm, které už máme. Společnými silami by sem měli vozy dotáhnout za úsvitu nebo krátce poté.“

„To zní příliš optimisticky.“

„Vím jistě, že to dokážeme. Kolona dnes urazila velice slušnou vzdálenost, vše po pěkných rovných cestách.

Vzdejme díky za rovinatou Lucule. Voli u Glevertu se teď krmí, ale za pár hodin je můžeme hnát dál. Necháme je vyjet, a až je na cestě potkáme, přepřáhneme je. Dejte mi na to dvanáct hodin.“

Urmin dlouho zamračeně zvažoval nejrůznější rizika.

„To ohrozí všechny naše voly.“ Ještě chvíli přemítal a pak si povzdechl. „Aubiňané by ale zítra mohli svést o vozy bitvu a já nemůžu riskovat a stáhnout se z těchto pozic. Proti výpadům z Posily je lze dobře bránit, ale kdybychom se z nich stáhli, abychom chránili vozy, pak by bylo možné na tuto naši linii zaútočit a prolomit ji.“

Udeřil si pěstí do dlaně.

„Takže celkem vzato si myslím, že by mohlo být lepší riskovat naše voly než riskovat zítřejší boj o vozy.“

Kesepton řízně zasalutoval.

„Pane. Můžeme Aubiňanům nechat prázdnou silnici, a ať si na ni zaútočí.“

„A ty zásoby budeme potřebovat. Draci potřebují jíst, stejně jako lidé, koně, a dokonce i voli. A navíc dostaneme posily a ty budou mít hlad. Kéž vás Matka ochraňuje, běžte a přivezte mi ty vozy.“

„Pane, mohu si s sebou vzít Hunzutterovy jezdce, aby chránili vozy?“

Urmin si stiskl ruce a promnul bradu. Samozřejmě že budou potřebovat nějaké jezdectvo, aby je krylo, pro případ, že by na ně narazila aubinská hlídka. Nicméně bez Hunzutteramu u Posily zůstane jen padesát jezdců.

Naneštěstí si nemohl ponechat Hunzuttera a zároveň poskytnout vozům dostatečnou ochranu.

„Dobře, zatraceně. Kdo se dal na vojnu, musí bojovat,“

zaskřípěl. „Vezměte si Hunzuttera, kapitáne, ale postarejte se, ať se sem ty vozy dostanou. Nechci se s generálem Tregorem setkat bez zásob, když se vám to nepovede.“

„Ano, pane.“

Kesepton odjel a Urmin se opět sklonil nad mapou na pultu. Aubinské oddíly byly nové, nedokázaly reagovat tak účinně jako legionáři. Kesepton a další marnerijští kapitáni během dne jezdce Caleba Netha zmátli a rozptýlili. Pro Caleba Netha bude nejdůležitější udržet své oddíly pohromadě. Bude se zoufale snažit znovu seskupit, což v noci, kdy je pod mrakem, a v mokrém lese půjde pomalu. S

trochou štěstí to Keseptonovým nočním manévrům dopřeje prostor, který budou potřebovat. Bylo to všechno velice těsné, ale Urmin byl přesvědčený, že je lepší riskovat tohle než to, že dalšího dne budou muset bojovat na dvou frontách, a přitom nemají dost mužů ani na jednu.

Otázkou bylo, kdy generál Tregor dorazí. Urmin se na jeho příjezd těšil. Pak na něj může přesunout drtivé břemeno odpovědnosti a vrátit se zase k poslouchání rozkazů místo k jejich vydávání. Strach, že na této úrovni velení udělá chybu, byl strašlivý. Jediná chyba, a může přijít o všechno a vystavit město nebezpečí.

Pospěšte si, generále, pomyslel si, a pospěšte si, kapitáne Keseptone. Svět je na vážkách a já už tuto námahu zvládnu jen chvíli.

V lese nedaleko Urminova velitelského stanoviště odpočíval pod mokrými stromy 109. oddíl. Měli plná břicha kaše a akhy, což bylo příjemné, ale po celodenním dešti byli promoklí, což bylo špatné. Drakům nevadilo trávit celý den v mokru, ale při spánku si potrpěli na sucho. Dragonýři se snažili rozprostřít po zemi plachty a postavit jakési stany, ale v těchto podmínkách bylo těžké udržet věci suché a všechno bylo mírně navlhlé, pokud už to tedy nebylo promočené.

Čekala je studená mizerná noc.

Když byly přístřešky hotové, shromáždili se kolem Cuza, aby podali hlášení. Cuzo zkontroloval draky. Všichni buď spali, nebo k tomu měli blízko. Všichni byli najezení a výstroj měli v pořádku.

Cuzo dragonýry upozornil, ať prohlédnou joboquiny.

Byl to rušný den a hodně toho nachodili podél linie. Kožené řemeny to namáhalo. Pak je propustil. Vrátili se zpět k linii.

„Nebýt té večeře, bylo by to zlé,“ řekl Rakama, když se společně vraceli.

„Draci byli opravdu podráždění,“ souhlasil Swane. „Už

byli příliš dlouho bez pořádného jídla.“

„A všechno to pochodování,“ zabručel malý Jak.

„Urmin se je snaží přesvědčit, aby si mysleli, že má víc draků než ve skutečnosti. Deset předstírá třicet,“ řekl Swane.

Relkin byl příliš unavený, než aby moc mluvil. Měli za sebou dlouhý vyčerpávající den. Těšil se, že si najde místečko pod plachtou a bude to mít za sebou.

Rozdělili se na frontové linii do řad. V první byli Alsebra, Vlok a Bazil, a každý z nich ležel pod dvěma stanovými podlážkami, vztyčenými jako stan. Relkin zjistil, že Bazil spí hlubokým spánkem a že stanové dílce wyvernu chrání před deštěm. Měli pod sebou jen to mokro, které tu bylo už předtím, takže bylo všechno vlhké. Relkinovi to nicméně připadalo teplé a téměř suché. Stočil se do klubíčka drakovi po boku a během několika okamžiků usnul.

Zdálo se mu o Eilse, ale nebyly to obvyklé příjemné výjevy. Byl to podivný znepokojivý sen, ve kterém Eilsu viděl stát u zábradlí lodi, proplouvající kolem. Plula na východ a on mířil na západ. Smutně mu mávala přes zvětšující se propast mezi loděmi. 1 kdyby za ní skočil, nikdy by její loď, brázdící hladinu pod náporem větru, nedohonil. On, obyčejný dragonýr, nemohl ani zastavit loď, na které plul, a vyslat ji pronásledovat tu její.

Plachty na Eilsině lodi zčernaly. Slunce zapadalo a přitom se měnilo v tvář: tvář mrtvého elfího lorda Mota Půlka. Relkin ve spánku zasténal.

KAPITOLA 47

V mdlém světle mezi spánkem a bděním, těsně před procitnutím, Relkin v duchu stále viděl strnulou Eilsinu tvář.

Byla lapená v nějaké pasti, ale víc si nedokázal vybavit.

Zatřásl hlavou a pokusil se vyčistit si myšlenky. Pak si uvědomil, že jím ve skutečnosti někdo třese za rameno.

Soustředil se a konečně úplně probral. „Manueli, co se děje?“

„Zelený Purpur tvrdí, že v lese cítí něco špatného. Blíží se to z jihu.“

„Něco špatného?“

„Jako ti noví troli, se kterými jsme bojovali v Quosh.“

Relkin se vyškrábal na nohy. „Ví to jistě?“ „Říká, že ano.“

„Řekni to Cuzovi. Určitě se chystá útok. Udělej poplach.“

Manuel odběhl k místu, kde spal dračí vůdce, a Relkin běhal podél frontové linie a hulákal na všechny, ať se probudí. Malátné hlasy jeho křik opětovaly, ale ať už zněly jakkoli, jejich majitelé byli vzhůru.

Zelený Purpur už byl na nohou, podupával mohutnýma nohama, až stanovou podlážku zašlapával do bahna, a rozzlobeně syčel jako nějaký obrovský přerostlý had.

Cuzo přiběhl a stále se ještě snažil vyhnat z hlavy spánek.

„Co cítíš?“ zakřičel na Zeleného Purpura.

Velkému divokému drakovi zaplály obrovské oči.

„Ssstejné věci, ssse kterými jsssme bojovali v Quosh.“

Okolní les nyní ožil obrovskými draky, kteří šmátrali po zbroji a mečích. Dragonýři jim chvátali na pomoc a sami si připravovali kuše a ujišťovali se, že mají připravené suché tětivy.

„Z jihu, pane!“ řekl Manuel.

„Urychleně se přesuňte,“ rozkázal Cuzo. Jestli to je falešný poplach, tak budiž; ale jestli ne, nesmějí si dovolit ztratit ani vteřinu.

„Curfe, zaneste zprávu veliteli Urminovi. Řekněte mu, že se shromažďujeme na jižním konci naší pozice a že Zelený Purpur zachytil pach nepřítele, který se pokouší o překvapivý útok na křídle.“

Curf zasalutoval a odběhl.

Draci potěžkali štíty, dragonýři se jim pokoušeli připnout zbroj. Nasadili si přilby. Bez ohledu na to, zda byli připravení, vyrazili na jih. Světla nebylo moc a museli se pohybovat opatrně, protože země byla posetá průrvami a dírami.

Bazil se zařadil po bok velkého divokého draka, který si razil cestu mezi stromy.

„Jsssi sssi tím pachem jissstý? Tenhle drak necítí nic jiného než mokré dřevo a bahno.“

„Pcha, wyverny mají ssslabé nosssy. Zassse ty věci cítím.“

Bazil to hrozně nerad přiznával, ale věděl, že Zelený Purpur má nejlepší čich ze všech a nemá sklony lehce propadat panice. Jestli nepřítele cítí, tak ho, zatraceně, cítí.

Bazil už nic neříkal a soustředil se na to, aby ve tmě nešlápl do zaječí nory.

Po sto yardech se zastavili na okraji hlubší průrvy, kterou si prokousala cestu malá říčka. Toto bylo jižní nebo levé křídlo Urminovy pozice před městem Posila. V

neproniknutelné tmě na druhé straně průrvy rostly další stromy, většinou zakrslé duby, jasany a sukovité malé borovice. Vládla tam hustá, téměř hmatatelná temnota.

Zelený Purpur zavětřil.

„Jsssou tam a přibližujou ssse.“

Ostatní draci to také začínali cítit.

„Ssstejné věci, které jsssme cítili v Quosh,“ řekl Vlok.

Pak sebou Bazilovy nozdry zaškubaly a on to také ucítil, smrad jako z prasečích výkalů, odporný a silný. Bazil napnul pozornost a očima přejížděl les před nimi.

„Při ohni, co to je?“ ozval se vlevo od něj Alsebřin ostrý hlas.

Vypadalo to, jako by stín v prostoru mezi stromy na druhé straně průrvy podivně zhoustl. Předtím bylo stromy stěží vidět. Nyní zmizely a celý svět jako by byl uzavřen v tmavém pytli. Veškeré světlo zmizelo ze scény. A přece se k nim něco kradlo, něco prohnaného a nelítostného. Cítili, jak to přichází.

Relkin ucítil v mysli zvláštní škubnutí. Z pocitu tajemná mu naskočila husí kůže a zježily se mu vlasy v týle.

Zvedl oči a setkal se s Bazilovým pohledem. Dokonce i v této černočerné tmě cítil Relkin wyvernin neklid.

„Divný pocit, něco je špatně. Musssí to být kouzla.“

„Je to magie, Bazile, ale je tu taky ten pach. Všichni ho teď cítíme.“

„Sssmrdí jako prasssata,“ zamumlala wyverna a tasila Ecator.

Mezi stromy na druhé strany průrvy se ozývalo hlasité skřípání a praskání, ale stále nebylo nic vidět.

Relkin se otřásl, neboť měl náhle pocit, jako by mu po kůži běhaly tucty neklidných much a jejich drobné nožičky cupkaly těsně na hranici vnímání.

Mezi stromy se tiše vytahovaly meče. Obrovská těla se napjala, dokonce i když nebylo nic vidět.

Neproniknutelný stín se zastavil na okraji průrvy. Draci zůstávali skrčení v porostu s meči nízko u země. Po dlouhý okamžik visela stěna stínu na druhé straně; pak se pohnula dolů do průrvy a do opačného svahu. Se zjevným neklidem

sledovali, jak se k nim čelní část stínu přibližuje, klouže vzhůru po štěrku na vrcholek jejich svahu a dál mezi stromy.

Pak byla přímo nad nimi. Připravili se, i když nevěděli na co, ale když je minula hranice tmy, neočekávaně je omráčilo ostré zelené světlo, které zářilo ze zdroje na druhé straně průrvy. Před nimi se rýsovala armáda, v jejímž čele stály tucty obrovských bewků s prasečími tvářemi, s meči a štíty.

Za nimi byli lidé a věci, které byly vyšší než lidé a měly stejně shrbená ramena jako bewkové. V rukách držely kopí a sekery.

Relkin zaslechl po svém boku pohyb. Cuzo se protlačil blíž, aby to viděl. Trhl sebou, když ho záře oslepila. „Při Ruce.“ Cuzo tasil meč.

„Dolů!“ Relkin odstrčil dračího vůdce stranou. Bazil se zvedl, jeho ocas vystřelil a byl by Cuza zasáhl zezadu do hlavy.

„Musíte si na ty ocasy dávat pozor, pane!“ Relkin vyskočil za Bazilem. Ocas prudce prosvištěl zpátky, jak se Bazil připravoval k boji mečem: Relkin se přikrčil, aniž to vypadalo, že ocas vůbec viděl.

Vzápětí se Ecator s prvním hlasitým zařinčením srazil s bewkovým mečem. V tu chvíli se všude kolem rozeznělo řinčení zbraní, doprovázené dračím řevem a vřískotem a sténáním bewků, lidí i těch nových netvorů.

Zeleným světlem se k němu řítil muž v černé uniformě.

Relkin si tuto uniformu vždy spojoval s Padmasou. Bez

výčitek svědomí střelil muže do prsou. Za prvním následoval další. Tvorova divná prasečí tvář mu však okamžitě prozradila, že to není člověk. Byl mohutně stavěný, spíše jako bewk než jako člověk, a držel dřevorubeckou sekem. Relkina to na chvíli zmátlo. Nebyla to dokonce ani válečná sekera.

Pak se přikrčil, když mu nad hlavou prolétl Ecator a usekl prasečímu tvorovi hlavu. Drak ucouvl směrem k němu, rozdrtil strom a Relkin se musel pohnout. Druhá bestie s prasečí tváří bodla kopím po Bazilově pravé noze, ale vzápětí jí z úst trčela Relkinova šipka a bestie se zkroutila a padla na kolena.

Ať už byli kdokoli, dali se zabít. Relkin uskočil, sklonil se a namířil cunfshonskou kuši. Další muž, další šipka a muž

padl.

Ohromného lidského bewka rozštípl Volkův meč, horní polovina těla spadla zpátky do průrvy a sprška krve zalila tam shromážděný velký houf mužů.

Bewk sekl po Bazilovi a byl odražen. Bazil si opět všiml, jak nepříjemně rychlí tihle noví troli jsou. Bewkovi stouplo sebevědomí, což se mu stalo osudným. Neohrabaně se rozmáchl nad hlavou, Bazil zachytil ránu štítem a odrazil zbraň stranou, zatímco bewka proklál Ecatorem.

Bazil zařval, vykopl nohou a srazil mrtvého bewka do zástupu menších nepřátel, kteří přicházeli za ním. Muži s

okrouhlými štíty, odvedenci z řad aubinských venkovanů.

Když je zasáhlo bewkovo padající tělo, zaječeli.

Na vrcholku průrvy se zastavil muž, jemuž náhle z tváře trčela dragonýrova šipka. S mávajícíma rukama se svalil dozadu a propadl se mezi kopími mužů přicházejících za ním.

Houfem se prodral další bewk a rozmáchl se mečem.

Bazil, který musel odrazit několik dalších mužů, kteří na něj dotírali kopími, špatně došlápl. Mohl se vyhnout jen tak, že neohrabaně klopýtl stranou. Lidský bewk, který tam čekal, bodl kopím a škrábl Bazila do holenního brnění a málem i do nohy. Než se stihl stáhnout a pokusit o další útok, srazila jej dračí noha. Relkin se naklonil a vrazil mu meč do nechráněného hrdla.

„Někdy je kluk jako ruka navíc…“ zabručela zelená wyverna spokojeně.

Bazilovi se podařilo získat rovnováhu a Ecator znovu švihl.

Nepřátel však bylo příliš mnoho a bewk na Bazila stále útočil. Bazil se bránil, ale musel se příliš starat o muže s kopími. Kopí i šípy mu už zdobily štít a utrpěl několik menších zranění. A co bylo horší, lidé i ti druzí tvorové se přes ně dostávali. Les byl plný nepřátel. Ti prokletí bewkové byli příliš schopní, než aby měli draci čas zabývat se malými rybami.

Musel ustoupit. Ostatní draci dělali totéž. Bylo těžké se mezi stromy a v podrostu zbavit menších nepřátel; dragonýři byli zaplaveni jejich množstvím.

Draci pomalu ustupovali, v některých případech až příliš pomalu. Jako první padl velký Churn. Zasáhlo jej mnoho kopí a ztratil vládu nad nohama a pomalu se zhroutil na hromadu mrtvých těl, kterou před sebou vytvořil. Nakonec mu bewk usekl hlavu. Mladý Howt zemřel se svým drakem.

Další, kterého zasáhlo kopí lidského bewka, jenž se dostal příliš blízko, byl Gunter. Gryf útočníka zabil, ale přicházeli další a velký Gunter byl v bryndě.

Rakamův křik o pomoc však nezůstal nevyslyšen.

Alsebra si vzápětí ke Gryfovi prosekala cesta a její hbitá čepel brzy lidské bewky smetla a přeživší nepřátele zahnala na ústup.

Gunter se potácel. Alsebra se obrátila a zařvala na Zeleného Purpura. Během chvilky se prodral vegetací až k nim.

„Pomoz Gryfovi odnéssst Guntera,“ řekla Alsebra.

Zelený Purpur se na Gryfa chvíli nasupeně díval a pak sám zvedl zraněného Guntera ze země a potácivým klusem ho odnesl zpátky tunelem polámaných stromů.

Byl to ohromující výkon. Dokonce i Alsebra musela uznat, že na ni hrubá síla Zeleného Purpura udělala dojem.

Ustupovala divokému drakovi v patách mezi hromadou vyvrácených stromů. Když museli lidští bewkové bojovat s

ní a Gryfem, postupovali pomalu. Jak s Rakamou kryli ústup z boku, šipky svištěly a srážely muže a skřety, kteří se odvážili příliš blízko.

Jinde zatím v mokrém houští dál zuřil boj.

Bazil uskočil z cesty hrotu kopí a loktem rozdrtil muže, který zbraň držel. Bewk na druhé straně po něm sekl a Bazil ránu zachytil štítem. Tento bewk byl však příliš rychlý a trik se štítem na něj nestačil. Bazil musel odrazit jeho druhý úder. Bestie byla opět příliš rychlá a nenechala mu žádný prostor pro protiútok. Bewk kroužil kolem a další se přibližoval. Bazilovi se na okamžik zabodlo kopí do ocasu, ale než mohlo nadělat příliš mnoho škody, zachytilo se trsu olší a vytrhlo.

Vrhli se na něj muži. Relkin se s jedním pustil do křížku, Bazil dostal dalšího, ale třetí se mu vyšvihl na hruď a bodl mečem nad hradní plát. Bazila zachránil jen jeho joboquin, když se meč odrazil od cvoku a sklouzl wyverně po žebrech.

Bazil křečovitým trhnutím muže strhl a odhodil ho, až se muž převalil. Než stačil vstát, odkopl ho Bazil do křoví.

Relkin jednoho zabil, ale přicházeli další a mezi stromy bylo těžké je všechny zastavit. Dokonce nebylo snadné je vůbec vidět, dokud nebyli až příliš blízko.

Ecator odrazil další bewkův úder a tentokrát se Bazilovi podařilo švihnout bewka ocasním palcátem do obličeje.

Bewk se odpotácel zpátky mezi stromy, pak se vrhl vpřed a Bazil ho udeřil štítem a omráčil.

Další bewk se zachytil v trnitém keři. Zatímco sebou tloukl, aby se vyprostil, Bazil se otočil a sklouzl po svahu dolů. Jeden z mužů se mu odplazil z cesty a pak se ho pokusil bodnout zezadu. Relkin po něm hodil kámen a tím mu úder zkazil. Muži se podařilo získat rovnováhu, obrátil se proti Relkinovi a dračí ocas sebou švihl a zabil ho ranou zezadu.

Relkin se vrhl kolem těla a sklouzl dolů do hluboké tmy, která pokrývala dno mělké průrvy. Na vrcholku svahu viděli jasným světlem zalitou Alsebra, která právě ustupovala se smečkou mužů v patách. Gryf se vynořil ze stínu a muže rozprášil a pak oba zelení draci zmizeli v porostu.

Zatroubily komety, ale už bylo příliš pozdě. 109. dračí byl přemožen a vytlačen z pozice. Přišli o dva draky a ztratili soudržnost.

Během chvilky se Bazil a Relkin ocitli prakticky sami.

Slyšeli boj, který stále zuřil v lesích na jedné straně průrvy, ale už ho neviděli. Nad hlavou jim plálo oslňující zelené světlo, které přicházelo z jihu, i když Relkin zcela ztratil představu, kde je. Zakrslé stromy, husté křoví, tma a mokro, všude plno nepřátel - cítil se zmatený, ba dokonce ztracený.

„Pojďme korytem potoka vzhůru, držme se ve stínu a dostaneme se k nim zezadu.“

Drak namísto odpovědi zvedl štít a přikrčil se k zemi. Co nejnenápadněji se kradli vpřed. Relkin se na okamžik

přenesl zpět do nebezpečných časů, kdy putovali v srdci temného kontinentu pralesem plným starodávných oblud.

Škrábali se přes vlhké kameny a padlé stromy, až se dostali do oblasti, kde rostly vyšší borovice. Nedaleko od nich bylo vidět mýtinu. Vzápětí zelené světlo silně zjasnělo a brzy zahlédli jeho zdroj.

Z lesa na jihu vyšli čtyři lidští bewkové vyzbrojení meči a hrubými štíty. Za nimi kráčela zcela jiná bytost.

Impozantní postava podobná člověku, ale víc než sedm stop vysoká, oděná v zářící plátové zbroji. Při chůzi držela v obou rukách stříbřitou hůl. Na konci hole plála třpytivá hvězda zeleného ohně.

Náhle si všimli, že z ocelové čepele Ecatoru vyzařuje slabá záře.

Bazil s Relkinem se po sobě podívali. „Meč je hladový.“

Relkin zašeptal: „Paní se zmínila o jasném světle, když v Modrých horách přepadli císaře.“ „Kdo to teda je?“

„To přesně nevím, ale je to čaroděj, to je úplně jasné.“

„Nevidí násss.“

Relkin se ujistil, že je tětiva kuše v pořádku, a vložil do zbraně šipku. Zbývaly mu jen čtyři. Bude s nimi muset zacházet opatrně.

V lesích se ozvalo další troubení kometu. Urmin poslal do boje větší jednotku. Hluk boje podstatně zesílil.

Muž se zeleným světlem byl od nich nyní stěží padesát stop daleko. Až bude muset obejít mohutnou borovici se třemi kmeny, přiblíží se k nim na třicet.

Na stejném místě se nakupili lidští bewkové. Relkin na jednoho z nich zamířil. Za nimi rozhodným krokem přicházela postava. Muž měl na sobě přilbu s plochým vrškem bez jakéhokoli znaku a bílý plášť se zlatým plamenem na hrudi. Na zádech měl zavěšený dlouhý obouruční meč.

Světlo zaplavilo jejich úkryt ve výmolu.

„Teď!“ řekl Relkin a oba vyrazili z křoví a zaútočili.

Bazil se hnal vpřed s Ecatorem v ruce a jeho velké drápy se zarývaly hluboko do měkké půdy. Něco mu zabzučelo kolem ucha a jeden z lidských bewků upadl na záda se šipkou v oku. Ostatní byli natlačení příliš blízko, než aby mohli něco pořádně udělat. Ecator srazil stranou meč a udeřil do nich. Přežil jen jeden, který se snažil odklopýtat pryč.

Majestátní postava s holí a světlem zarazila hůl do země a tasila meč, jenž se třpytil vražedným leskem, ostře na okraji modrého spektra.

Relkin zahlédl tvář pod hranatou přilbou. Zachvěl se, protože spatřil stejnou podobu, jakou měli děsiví elfí lordi z Mirchazu. Stejnou nelítostnou krásu, dokonalá ústa, ostře řezaný nos, světle modré oči se zlatými zorničkami; jediné,

co chybělo, byly stříbrné kadeře, které byly ukryty pod přilbou.

Relkin z muže také cítil obrovskou sílu. Byl jako jeden z lordů z Mirchazu, a přesto vznešenější, celistvější a mocnější.

Ze všech těch důvodů se mu z něj ježily chloupky na zátylku.

Pečlivě zamířil a vystřelil šipku přímo elfímu lordovi do obličeje. Stalo se neuvěřitelné - přilba se spustila a šipka se od ní neškodně odrazila. Přilba musela být magická, protože na tuto vzdálenost neměl minout.

Bazil se přiblížil a vztyčil se nad vysokým čarodějem.

Ecator se prudce zatřpytil. Ecator nepřítele znal z doby dávno, dávno minulé. Zabít tohoto muže by zuřivého démona, obývajícího velký meč, uspokojilo víc než zabít kohokoli jiného. Bazil švihl a čaroděj vykryl úder vlastním vražedným mečem. Vyšlehl obrovský záblesk a Ecator byl odrazen. Nad hlukem boje se vzneslo tenké rozzuřené zakvílení.

Stejně překvapen protivníkovou silou byl i Bazil.

Čaroděj byl vyšší než člověk, ale ani zdaleka ne tak mohutný jako trol, nebo dokonce jeden z těch nových trolů s prasečími tvářemi. Přesto byl jeho úder silný a rychlý. Na úvahy nebyl čas. Bazil štítem zachytil protiútok a opět pocítil sílu vysokého muže s elfí tváří.

Bazil takové tváře nenáviděl. Patřily lhostejným duším, kterým nezáleželo na utrpení ostatních, utrpení, které způsobovaly.

Meče znovu zařinčely. Nepřítelův meč zářil temným ohněm, zatímco Ecator doslova ožil nenávistí a zuřivostí, až

se Bazilovi třásl v ruce. Dokonce ani když bojovali s mocným Herutou, to na meč tak nezapůsobilo.

„Ha!“ zařval obr. „Cítím tady starého nepřítele!“

Promluvil starobylým jazykem intharionem a drak i chlapec jeho slova slyšeli, jako by byla vyslovena v jejich řeči.

„Ach ano, cítím tě, prastarý, a cítím tvou nenávist!“

Vysoká postava v zářivé oceli zaútočila na draka rychlými a zuřivými údery. Byly tak silné, že je dokonce ani wyverna nemohla brát na lehkou váhu. Bazil byl nucen se krýt a odrážet rány a nebyl schopen získat iniciativu. Musel o krok ustoupit a pak o další. Štít dostával zabrat, puklice odlétla, řemeny se trhaly.

Někde v dálce se nad bitevní vřavou ozývalo vřeštění kornetů, ale Bazil se tak soustředil na to, aby přežil, že je vůbec neslyšel.

Drak, vyburcovaný vztekem, který v něm elfí tvář probudila, se zapřel a zvýšil úsilí. Odrazil úder, otočil protivníka, vyrazil do protiútoku a málem zasáhl cíl. Postava v brnění nelidskou rychlostí uskočila a Ecator neškodně sklouzl vedle.

Čaroděj okamžitě znovu zaútočil a Bazil se musel krýt a o krok ustoupit, zatímco štít schytával další výprask. Bazil nikdy nebojoval s protivníkem, obdařeným takovou rychlostí i

silou. Bylo to, jako by bojoval s rychlým zeleným drakem se silou mosazného, ale stlačenou do poměrné malé postavy.

Relkinovi zbývaly dvě šipky a ostražitě sledoval přeživšího lidského bewka, který přestal utíkat, obrátil se a zděšeně sledoval dva obry, jak bojují v ostrém zeleném světle. Relkin čekal na příležitost, ale neodvažoval se šipku vyplýtvat. Na zpomalení čaroděje by mohl potřebovat obě.

Ozvalo se zařinčení, štít zachytil další úder a kus z něj odlétl a odskákal pryč. Docházel jim čas. Relkin se naklonil na bok, přikrčil se a zamířil.

Dokonce i ze vzdálenosti patnácti stop se jeho šipka odrazila stranou. Musel se přikrčit, když nad ním proletěl Ecator v životu nebezpečné výšce.

Když se znovu vyškrábal na nohy, spatřil, že se blíží lidský bewk. Zahodil kuši, tasil meč a postavil se mu do cesty.

Lidský bewk se na něj jen stěží soustředil, tak dychtil dostat se drakovi do zad. Relkin se vyhnul neohrabanému úderu, přiskočil blíž a vrazil tvorovi čepel do těla. Netvor příšerně zavřískl a stáhl se, takže mu Relkinův meč vyjel z těla a z rány vytryskl proud tmavě rudé krve.

Lidského bewka to ani v nejmenším neodradilo. Vrhl se na něj a byl by Relkina svou vahou rozdrtil, kdyby dragonýr tento manévr nepředvídal a neuhnul mu z cesty. Tvor s hlasitým žuchnutím přistál na zemi a Relkin mu vrazil meč do jamky v týle těsně nad páteří.

Byla to čistá rána a prošla přímo skrz. Netvor se přestal hýbat. Relkin skočil po kuši.

Naneštěstí pustil z očí drakův ocas a ten ho s hlasitým úderem zasáhl ve vzduchu, což bylo stejné, jako kdyby ho někdo nakopl do břicha. Odrazil se, převrátil a chytil za břicho. Kuše byla mimo dosah. Lapal po dechu.

Elfí čaroděj ve zbroji se rozmáchl. Relkin věděl, že se na něj řítí smrt, a nějak se mu podařilo zvednout a odklopýtat pryč. Ecator mu zahučel nad hlavou jen pár palců od páteře.

Těsně za ním se ozvalo další mohutné zařinčení a Relkin upadl a začal se plazit ke kuši.

Pořád se snažil popadnout dech; pohyb byl velice namáhavý.

Bazil prohrával. Stříbřitá postava byla na draka příliš rychlá a stále měla stejnou sílu jako na začátku boje. Vůbec se neunavila.

Relkin se posadil, zvedl kuši a zamířil. Drak při ustupování uklouzl a Ecator byl odražen. Čaroděj vykročil, aby draka zabil, avšak Relkin vystřelil a šipka protivníka zasáhla mezi stříbrné okruží a hrudní plát.

Nepřítel se zapotácel a pak nenávistně vykřikl, když jeho rána nevyšla a meč se odrazil od Bazilova hradního plátu.

Drak ho udeřil štítem do obličeje a srazil stranou, až se tvor v pádu přetočil. Čaroděj si vytrhl šipku z těla s takovým výkřikem bolesti a vzteku, až se Relkinovi z té strašlivé nenávisti, která vše zaplavila, málem zastavilo srdce.

Krev se řinula proudem, barvila bílý plášť a kapala na stříbřité brnění.

Čaroděj dlouhým prstem ukázal na Relkina.

„Zaplatíš za utrpení, které jsi mi způsobil,“ zasyčel. Ale než mohl udělat něco víc než jen vyhrožovat, Bazil se na něj vrhl s úmyslem pokračovat v boji.

Čaroděj se odpotácel mimo dosah a natáhl se pro stříbřitou hůl. Zelené světlo vyhaslo a opět je obklopila naprostá tma.

Několik vteřin nic neviděli. Pak, když si jejich oči zvykly, se pozorně rozhlíželi kolem, ale po protivníkovi nebylo ani stopy. Zůstala zde jen mrtvá těla lidských bewků.

„Je pryč,“ řekl Relkin „Ať to byl kdokoli.“

„Sssilný, příliš rychlý na tohohle draka. Kluk zachránil nessschopnému drakovi život.“

„Po všech těch případech, kdy jsi mi zachránil kůži, to bylo to nejmenší.“

Poblíž v lese zazněly kornety. Zamířili za hlukem boje.

Když k němu dorazili, zjistili, že se 109. přeskupil a bewky odrazil, přičemž tři z nich zabil. Urminovi vojáci

stěží odrazili lidské bewky a boj v temném lese byl divoký a děsivý, ale s pomocí draků Urmin nakonec dokázal nepřátele rozprášit a zahnat na zmatený útěk. Pak náhle zhaslo zelené světlo, které zalévalo bojiště, a oni ztratili kontakt s nepřítelem. Urmin vyslal zvědy.

Malou armádu prostoupila tichá euforie. Odrazili smrtelně nebezpečný překvapivý útok, ale zaplatili za to.

Jeden drak byl mrtvý a druhý těžce zraněný kopím. Dále padlo dvanáct vojáků a mladý Howt, který zemřel společně se svým drakem. Kromě toho měli tucty raněných.

Přesto byl Urmin schopen dostat většinu svých mužů zpátky do postavení před Posilou dřív, než ráno příliš pokročilo. Rozdělali ohně, aby uvařili jídlo.

Přibližně tou dobou přivezl Hollein Kesepton se svými muži třicet devět vozů z druhé kolony. O jeden vůz přišli kvůli rozbitému kolu, ale většinu nákladu z něj rozdělili na zbývající vozy. Tažné voly přivedli všechny.

Kuchaři uvařili obrovskou hromadu nudlí. Tou dobou už

se mraky trhaly. Uprostřed dopoledne zpoza mračen vyhlédlo slunce a půda začala schnout.

Kolem poledne dorazil zvěd se zprávou, že generál Tregor přijede za soumraku. Když jim přibude dvanáct set mužů, z toho dvě stě jezdců, bude jejich pozice mnohem pevnější a šance, že vydrží až do příchodu legie Rudé růže, se prudce zvýší.

Hollein se postaral o to, aby mu nakrmili a napojili koně, a pak sám zamířil k ohni a našel si nějaké jídlo. Nabídli mu nudle s vývarem ze sušených tresek a Hollein si vzal pořádnou porci a sedl si s ní k ohni.

Dojedl a právě kráčel k stanovišti velitele Urmina, když

ze tmy vyklouzla postava. Prudce se obrátil a málem tasil nůž.

Byla to čarodějka, žena v prostém šatu svého řádu.

„Kapitán Kesepton, není-liž pravda.“ „Ano, paní.“

„Mám pro vás zprávu.“ Spiklenecky se na něj usmála.

„Přinesla mi ji sova. Myslím, že rozumíte.“

Hollein se trochu zachvěl. Opět závan magie. Jak si přál, aby to po Herutové smrti měli za sebou. Bohužel válka pokračovala.

„Ano,“ zašeptal. „Rozumím.“ Když se ozvala Královna ptáků, nebyly to nikdy dobré zprávy.

„Očekává odpověď?“

„Možná. Pták tu ještě stále je.“

Otevřel svitek, přečetl si ho a zoufale zaúpěl. Srdce mu shořelo na popel. Lagdalen unesli přímo z ulic města. Spolu s ní zmizela Eilsa, dcera Ranardova, okouzlující dívka ze země klanu Wattel.

Chvíli si mnul čelo. Lagdalen unesli, Eilsu, dceru Ranardovu, také a odvezli je na západ. Přímo kolem Urminovy malé armády. Přímo kolem Holleina. A on nic nevěděl a nemohl ani hnout prstem.

KAPITOLA 48

Příštího dne se situace zlepšila. Obloha se vyjasnila a vodou nasáklá země začala vysychat. Lagdalen s Eilsou jely na čerstvých koních a v žaludku měly ovesnou kaši politou máslem. Navzdory nejisté budoucnosti a faktu, že byly zajatkyně, si nemohly pomoci a trochu se jim zvedla nálada.

Krajina byla nádherná. Kolem jezera se vlnily líbezné pahorky, a odpoledne projížděli po dlouhých širokých cestách, které křižovaly Nellinský les.

Nakonec vjeli do malebného údolí, lemovaného sedmi okrouhlými kopci. Krajinou se klidně vlnila řeka. V dálce se tyčila větší hora s ostře řezaným vrcholem, která čněla vzhůru jako břit dláta. Lagdalen ji nikdy předtím neviděla, ale okamžitě poznala, že je to slavná Sluneční hora.

„Údolí Jelení řeky,“ řekla tiše. Eilsa přikývla. Byl to kraj proslulý svými přírodními krásami - a vzpurnými obyvateli.

Nellinský les končil dlouhou loukou, která vedla až k vlnícímu se trávníku a impozantnímu domu se zelenou

taškovou střechou. Když přijely blíž, rozeznaly v každém rohu věž s falešnými otvory v podsebití.

Vpravo od nich se tyčila Sluneční hora, jejíž vrcholek plál v záři slunce. Před nimi se rýsoval dům. Skupina minula obvodovou zeď postavenou vedle zapuštěné cesty, pak projela branou z bílého kamene, odkud se dostali na vnitřní nádvoří. Tam stáhli ženy z koně a odvedli přímo do domu.

U dveří byly vidět ozbrojené stráže.

Uvnitř na Lagdalen ze všeho nejdřív zapůsobilo ohromné bohatství. Visely zde obrazy Auposeho a leffa Hilarda, nesmírně cenné malby. Podlahy síní i chodeb pokrývaly tlusté koberce, takže bylo v celém domě ticho.

Dokonce i zvuk těžkých bot jejich únosců zeslábl jen v tiché dusání.

Vstoupili do dlouhé chodby se světle modrými stěnami a tmavé modrým stropem. Zavedli je do protáhlé místnosti, kde na zdech visela zrcadla v pozlacených rámech. Muž v černé uniformě se dohadoval s mnohem tlustším mužem, oblečeným v draze vyhlížejících hnědých šatech z česané příze. Lagdalen ho za okamžik poznala, byl to Wexenne z Champery. Jedna z nejhorších horkých hlav v aubinské klice.

Když obě ženy a jejich únosci vešli dovnitř, hádka na chvíli ustala a muži si je prohlédli. Chlapík v nenáviděné uniformě Padmasy se vztekle obrátil k Wexennovi.

„Můj pán Lapsor nedovolí takovéto vměšování.“

„Můj drahý Kosoke, toto je můj dům a já si ponechám právo promluvit si s každým, kdo je zde hostem, děkuji vám mnohokrát.“

Kosoke se tvářil, jako by chtěl vytáhnout dlouhý nůž a vrazit ho tlustému muži do krku. S viditelným úsilím se ovládl, uklonil, naposledy se podíval směrem k Lagdalen a odešel z místnosti. Ve tváři měl podivný prázdný výraz, z něhož jí přeběhl mráz po zádech.

Zůstaly s tlustým mužem v hnědém oděvu. Lagdalen téměř slyšela otcovo nesouhlasné pokašlávání při pohledu na drahé boty a žluté hedvábné punčochy. Tommaso Tarcho byl ze staré školy a věřil, že bohatství by člověk nikdy neměl stavět na odiv. Bohatí i chudí by měli nosit stejné šaty, solidní sandály či boty, teplé, ale střízlivé šaty a rozumné klobouky. Přehnané předvádění bylo nechutné.

„Povrchní bačkora!“ zaslechla v duchu Tommasův uštěpačný hlas.

„Ach,“ řekl muž, „dovolte mi, abych vás přivítal v Jelením sídle. Prosím, posaďte se.“ Napřáhl ruce k pohodlně vyhlížejícím lenoškám. „Dám poslat pro horký kalut. Jsem si jistý, že vám po jízdě přijde vhod.“

To bylo nečekané, ale poté, co si vyměnily překvapené pohledy, udělaly, co jim řekl, a čekaly, až uslyší víc. Zápěstí měly stále svázaná, a přesto čekaly, až jim donesou dobrý šálek horkého kalutu. Jako kdyby prostě přišly na společenskou návštěvu!

Zdálo se, že dobře oblečený muž chápe rozporuplnost situace, nicméně dál rozvíjel vlastní iluzi.

„Nuže,“ řekl a smutně pokrčil rameny, „toto není právě způsob, jak bych vás chtěl přivítat ve svém domě u Jelení řeky, Lagdalen Tarcho, ale když už jste tady, budu se snažit vám návštěvu co nejvíce zpříjemnit.“

Toto předstírání pohostinnosti připadalo Lagdalen velice podivné. Přesto se rozhodla mu přizpůsobit. Dokud nebude mít ruce volné, moc toho pro útěk udělat nemůže.

„Pak vám tedy děkujeme, Wexenne z Champery, pane Nellinu.“ Snažila se, aby její hlas zněl co nejvíc neutrálně.

„Nellin je hrdé místo, paní! Stejně hrdé jako Marneri.“

Vysunul ret, jako by ji vyzýval, ať mu zkusí odporovat.

„Tak jsem to slyšela, pane Wexenne. Bohužel nyní se domnívám, že jeho hrdost byla v důsledku vzpoury proti vládě spravedlnosti a práva zašlapána do prachu.“

„Hanebného práva, madam, hanebného! Zákony, které nám brání mít z naší tvrdé práce zasloužený zisk.“

Lagdalen se rozhlédla kolem a pak se podívala zpátky na něj.

„Zdá se, že se vám daří docela dobře, pane Wexenne.

žijete si blahobytněji než kdokoli v Marneri. Tomuto se nevyrovnají ani domy bankéřů.“

Wexenne zamžikal, zjevně potěšený tím srovnáním.

Lagdalen byla znechucená. Jako příslušnice rodiny Tarcho patřila do nejvyšší společenské vrstvy, a ačkoli se její

obzory službou u Lessis rozšířily, stále si částečně udržela aristokratické pohrdání takovými zbohatlíky. V porovnání s rodem Tarcho a dalšími vznešenými rodinami z Marneri byl tento zámožný obilný magnát jen novopečená nicka. Jeho bohatství i okázalost byly odporné.

On si naštěstí její nevyřčené pohrdání neuvědomoval.

„Tenhle dům je zázrak, že? Strávil jsem budováním Jeleního sídla celý život a myslím, že se do údolí velice hodí. Korunní klenot pro vůdce Aubinasu.“

„Chápu.“ Lagdalen si všimla velkolepé malby na stěně na opačné straně místnosti. Venkovská idyla, nepochybně další Aupose. „Určitě je to vhodné místo, kam pověsit dílo Honorista Auposeho.“

Wexenne se rozzářil. Sedět v tomto salónu s mladou půvabnou dcerou marnerijské aristokracie a slyšet takovou chválu svého díla, to byla nádhera. Pomohlo to otupit osten mnohému z toho, k čemu v poslední době došlo. Ten hlupák Kosoke! A požadavky lorda Lapsora! Začínalo to být nesnesitelné.

Dobře vychované mladé dámy z Marneri alespoň vědí, kdo je velký Aupose. Na rozdíl od některých aubinských pitomců, které zajímají jen jejich pole a hony.

„Děkuji vám, paní.“

Nyní se Wexenne obrátil k Eilse.

„Je mi líto, že jsme neměli to potěšení být si řádně představeni. Prosím přijměte mou omluvu za tuto situaci.

Jsem Wexenne z Champery.“

„Eilsa z klanu Wattel.“

„Wattelové! Nebesa, jste daleko od domova.“ Zdálo se, že to Wexennovi připadá zábavné. Eilse ne.

„Nejsem zde ze své svobodné vůle, pane Wexenne.“

„Ne, ovšemže ne. Lituji toho, mladá dámo, opravdu lituji. Chápete, děláme to vše jen pro naši věc. Ale to nic, brzy bude po všem, my budeme svobodní a zakopeme válečnou sekeru. Možná sem v budoucnu přijedete znovu jako host.“

Lagdalen a Eilsa si vyměnily pohled. Tato představa budoucího přátelství byla bizarní.

„Proč mne sem přivedli teď? Co od nás chcete?“

„Já? Já od vás nechci nic, mladá dámo. Já jsem pro vás neposlal. Ach ne, to byl On.“

„Kdo je to?“

Wexenne našpulil ústa a zdálo se, že pečlivě váží slova.

„Je to nanejvýš pozoruhodná bytost, prastarý lord s mimořádnou mocí. Jeho mysl je velice hluboká. Jeho vědomosti přesahují cokoli, co známe my.“

„Jistě. Jak té osobě říkáte?“

„On si říká Lapsor. Domnívám se, že má mnoho jmen.“

Lagdalen cítila, že jí dochází trpělivost. Samolibá tupost Aubiňanů ji rozčilovala už roky během procesu s Porteem Glavesem.

„Ano, pane Wexenne, o této osobě jsme slyšeli. Má mnoho jmen a je to nepřítel všech živých bytostí. Věrný, smrtící služebník temnoty, bytost, která nemá víc slitování než kámen, a možná dokonce i méně. Využije vás a zbytek vyplivne, bezmyšlenkovitě jako třešňovou pecku.“

Wexenne na ni chvíli zůstal zírat. „Co?“ začal, ale pak s námahou změnil výraz.

„Ne! Neočerňujte ho, mladá dámo. Prosím, nechte si své názory pro sebe. Lord Lapsor našemu povstání nesmírně pomohl.“

„Říká se, že tak vždy začíná, tím, že podněcuje vzpoury a občanské války. Potom rozdrtí své spojence stejně jako nepřátele a navrší jejich těla do společného hrobu.“

Wexenne zamával rukama.

„Nemůžete udělat omeletu, aniž byste předtím rozbila pár vajec.“

„Což znamená, že zatočíte s právy ostatních dokonce i za cenu ničení životů. Kolik lidí už kvůli vaší vzpouře zahynulo?“

„Bojujeme za svobodu!“

Vztek vůči aubinskému panstvu, který se v Lagdalen nahromadil, vytryskl.

„Svobodu od čeho? Svobodu využít současnou situaci k vlastnímu obohacení a zbídačení zbytku Argonathu! Když

nebude devět měst jednotných, padnou, stejně jako kdysi dávno padl Veronath!“

„Nevykládejte mi tady o starodávné historii! Proč bychom neměli využít naše úrodné země?“

„Dostalo se vám požehnání. Nevidím zde chudobu. A tyto úrodné země by nebyly vaše, kdyby o ně jiní nebojovali a nevyčistili je od nepřátel.“

„Dost! Jste pěkně panovačná mladá čarodějka, co? No, on to z vás brzy dostane.“

Nastalo ticho.

„Chápu,“ řekla Lagdalen ledovým tónem. „Vaše uvítání nezahrnuje bezpečí.“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Kdo je to?“ zeptal se Wexenne.

Dveře se otevřely a vstoupil další až příliš dobře oblečený muž, Porteous Glaves osobně. Lagdalen se během chvilky vzpamatovala. Koneckonců, kde jinde by čekala, že Glavese najde?

„Portee,“ řekl Wexenne. „To je překvapení. Už ses vrátil z fronty?“

„Vlastně jsem tam nedojel, Falte, starý příteli. Dostal jsem rozkaz držet hlídku na domovské základně.“

„Opravdu? Myslel jsem si, že budeš toužit být na frontě v bojové linii a vést útok Aubinasu.„

„No ovšem, starý příteli, no ovšem. Ale copak nevíš, že člověk musí poslouchat rozkazy?“

„Ne, já jsem vlastně nikdy nebyl v poslouchání rozkazů příliš dobrý, Portee. Umím je lépe dávat. Jsem si jistý, že to chápeš.“

„Myslím, že ano, ale věci se změnily, příteli. Naše věc se posunula na vyšší úroveň. Nyní jsme ve válce, takže musíme nabídnout vše, bez výhrad. A to znamená i přijímat rozkazy, když je to nutné.“

„Hmm, dobře.“

„Zkrátka a dobře, jsem tady, protože mě Kosoke požádal, ať sem zajdu a promluvím si s tebou. Řekl mi něco směšného, že jsi mu odmítl předat zajatce a necháváš si je pro sebe. Tak jsem si myslel, že sem raději zaběhnu a podívám se, o co jde.“

Wexenne na Portea zíral. Jak to Lapsor jeho starému příteli udělal? „Ne,“ řekl.

„Ne?“ Porteous svraštil obočí, jako by tu představu nedokázal pochopit.

„Nenechávám si naše hosty pro sebe. Jen jsem se s nimi chtěl setkat, to je vše. Ponechávám si právo setkat se s každým, kdo je pozván do mého domu.“

„Ach ano, pak tedy dobrá. Ale nevidíš, že je nyní na čase, aby byly odvedeny do svých cel? Měly by tam být pro případ, že se lord Lapsor vrátí a bude si je sám přát vidět.“

Wexennovi se rozšířilo chřípí. Jak se opovažují? Toto je jeho dům a jeho povstání, a přece se chovají, jako by byl úplná nula! Jako by si v tomto domě mohli dělat, co se jim zlíbí, aniž by se ho vůbec dovolili!

„Budou Lapsorovi předány v pravý čas. Prozatím zůstanou zde, zatímco si je osobně vyslechnu. Zapomínáš, Portee, že armádě Aubinasu velím já.“

Na Porteově prosté tučné tváři se objevil zmatený výraz.

„Ale lord Lapsor nařídil, že je máme zavřít do cel.

Velice dychtil na nich okamžitě začít pracovat.“

Lagdalen se sevřelo srdce. „Pracovat?“ zeptala se tichým hlasem.

Porteous k ní zalétl pohledem, ale zdálo se, že ji nepoznal. Neuvěřitelně se změnil. Hodně zhubl. Také měl v očích mírně nepřítomný výraz jako právě narozené tele.

Podíval se zpátky na Wexenna, který uhlazeně pokračoval.

„To je možné, Portee, ale já jsem ještě s výslechem neskončil. Až budu hotov, budou tyto mladé ženy Lapsorovi k dispozici.“

„Falte, dobře si to rozmysli. Rozhněváš lorda a narušíš jeho práci. Bude nešťastný.“

„Bohužel, drahý Portee, to se někdy může stát. Lord Lapsor to pochopí.“

Porteous Wexennovo odmítnutí chápal jen stěží.

Ozvalo se další zaklepání na dveře a vešla služebná s podnosem, na kterém stál horký kalut. Obsloužila je, i když

při pohledu na pouta povytáhla obočí. Lagdalen i Eilsa každopádně kalut dychtivě vypily. Porteous si pro sebe chvíli něco mumlal a pak náhle z pokoje odešel.

„Musím se omluvit za chování svého přítele Portea.

Poslední dobou není ve své kůži.“

Lagdalen usrkávala kalut a sledovala Wexenna. Myslela si, že chápe, v jaké je situaci. S tímhle lordem Lapsorem chytil Wexenne tygra za ocas. Nyní byla jeho pozice ohrožena, dokonce i ve vlastním úžasném domě.

„Lord Lapsor je zde tedy vaším hostem, Wexenne?“

Wexenne spolkl odseknutí a na tváři se mu rozlil poněkud neupřímný úsměv.

„Ach ano. Pozoruhodný muž. Převzal sklepy, víte. Je tam dole s armádou divných věcí. Je docela ohromující, co dokázal za pár týdnů.“

„A co při té své ,práci‘, o které byla řeč, bude dělat s námi?“

Wexenne zbledl. Ruka se mu roztřásla a jeho šálek zazvonil o podšálek. Vynořily se noční můry, aby jej pronásledovaly.

„Ach, neměli bychom, neměli bychom… o těchto věcech mluvit. Pojďte, myslím, že by se vám mohla líbit procházka oranžérií. Ano, to je dobrý nápad. Zmínila jste velkého Auposeho. Mám několik pěkných ukázek jeho raného díla.

Cestou do oranžérie vám mohu ukázat jeho první obraz

Sluneční hory. Jak víte, bude Aupose vždy spojován s krásami Nellinu, a zdejší okolí měl obzvláště rád.“

Osvěženy kalutem vstaly a doprovázely Wexenna na procházce nádhernými síněmi jeho velkolepého domu. Z

diskrétní vzdálenosti je sledovali dva strážní. V jednu chvíli se

zastavili

pod

obrovským

plátnem,

pokrytým

proplétajícími se vojsky pod klesajícími mračny a temnotou.

„Tanagos Ieffa Hilarda. Bylo někdy vytvořeno něco, co by se mu mohlo rovnat zuřivostí a vášní?“

Lagdalen musela souhlasit. Hilarde dokázal, že před nimi bitva o Tanagos téměř ožila. Rytíři z Aubinasu na bílých koních útočili do popředí a chystali se rozdrtit řady armády vládce démonů. Ve střední části plátna zápasili a svíjeli se lidé, skřeti a trolové. Civilizace se pod temnými mračny zachvívala v základech.

Kdysi, připomněla si, měl Aubinas skutečně hrdé jméno a byl domovem velkých válečníků, bojujících za věc Argonathu. V průběhu generací však ztratili svou loajalitu a začali ostatními lidmi pohrdat.

V dobře osvětlené chodbě se zastavili, aby obdivovali skvělý první obraz Sluneční hory, který Honoriste Aupose namaloval.

„Velký Honoriste namaloval během života Sluneční horu jedenačtyřicetkrát. Každý obraz je jiný. Každý je jedinečný svým úhlem pohledu a počasím, které zpodobňuje. Sluneční hora má mnoho nálad.“

Na Eilsu, dceru Ranardovu, dělaly bohatství a nádhera velkého domu stále větší dojem. Lidé ve Wattelské pahorkatině pocházeli ze starobylých rodů, ale jakožto chovatelé ovcí nikdy neshromažďovali bohatství. V

prastarých sídlech klanu nebylo místo pro přepych. A přestože slyšela o slavných malbách Honorista Auposeho a dalších z jeho školy, viděla jen jednu, v domě bankéře v Marneri. Tady visely všude, společně s obrazy nesmrtelných umělců Hilarda a Desleye z Vo.

„Vaše sbírka obrazuje neobyčejně krásná, pane Wexenne. Kéž bych je mohla vidět bez pout na rukou.“

Wexenne bojoval sám se sebou. Cítil se zahanben tím, že musí tyto dvě vznešené dámy držet se spoutanými zápěstími. Ovšem Lapsor to nařídil a on se neodvážil je rozvázat. Jak moc by se měl Lapsora bát? Vzpomněl si na ruce, natahující se k Porteově tváři, a lehce se otřásl.

„I já bych si to přál, paní. Pojďte, oranžérie čeká.“

Byla to okouzlující galerie směřující na jih, téměř belvedér, se skleněným stropem a řadou vysokých oken, aby dovnitř pronikalo co nejvíce světla. Podél dlouhé zdi rostly pomerančovníky vyvázané na laťkových mřížích u stěn.

Stáli na tichém nádvoří, otevřeném pouze na jih. Přes sklo bylo možné zahlédnout zdi, obklopující dům. Lagdalen si všimla, že v rozích místnosti vedly ze skleněné střechy okapy.

Wexenne byl na to místo očividně pyšný. Zamnul si ruce, rozpřáhl je a otočil se kolem dokola.

„Ať je venku jakkoli zima, v této části domu je vždy příjemné teplo.“

Přešli blíže k oknům vedoucím na jih, vyhlížejícím na dlážděnou cestičku třicet stop pod nimi před domem.

Lagdalen přemýšlela, jestli by se jí povedlo rozbít sklo ve dveřích a přeříznout pouta dřív, než Wexenne přivolá stráže, které nepochybně čekaly hned za dveřmi. Usoudila, že je to velice nepravděpodobné.

Wexenne ukázal na nádherný výhled.

„Tady seděl velký Honoriste, když maloval obrazy údolí Jelení řeky. To jsem si ověřil, než jsem začal budovat dům.“

Lagdalen přikývla. „Slyšela jsem, že velký Aupose prožil většinu života v tomto údolí a že zde vznikla většina jeho obrazů. Nicméně v Marneri milujeme jeho obrazy moře a pobřeží.“

„Ano, ano, Honoriste hodně cestoval. Dvakrát podnikl dlouhou plavbu po moři. Výsledkem byly skvělé obrazy. Ve velké síni visí jeho Brány Cunfshonu.“

Dokonce i na Lagdalen to udělalo dojem. Vyrostla ve Strážní věži obklopená uměleckými poklady a věděla, že Brány Cunfshonu jsou jedním z nejskvělejších obrazů v dějinách civilizace.

„Nemáte obavy, že by váš nezkrotný host mohl sbírku ohrozit?“

Wexenne zbledl. Tohle ho nikdy nenapadlo. Teď ho to zasáhlo jako úder kladivem.

„To by se neodvážil; nikdo by neponičil tak drahocennou krásu.“

„Na vašem místě, pane Wexenne, bych své nejoblíbenější obrazy ukryla. Tenhle lord Lapsor je využije, aby vás ovládl. Pamatujte na má slova.“

Wexenne zuřivě mrkal. Jeho strach z Lapsora nabral zcela nový rozměr.

Dveře za nimi se nečekaně otevřely. Vešel sluha.

Wexenne se k ženám otočil zády, aby si s ním promluvil.

„Baron z Nellinu, pane.“

„Curmilious? Co chce? Myslel jsem si, že už odjel domů.“ Obrátil se zpět k Lagdalen a Eilse.

„Dámy, prosím, omluvte mne. Chvíli se musím věnovat této záležitosti.“ Vyrazil ke dveřím a pak se ještě jednou obrátil. „Musím vás upozornit, že u všech východů stojí stráže. Útěk je nemožný.“ Wexenne je opustil.

Eilsa v mžiku vyskočila z křesla. Setkaly se u dveří, které se při lehkém dotyku rozlétly. Hned za nimi čekaly stráže. Vrátily se do oranžérie a prozkoumaly okna a vzdálenost k chodníku pod nimi.

„Prostě nás tady jenom tak nechal?“

Okna nebyla zamčená. Nenabízel se žádný způsob, jak sešplhat. Eilsa, která se ve Wattelské pahorkatině naučila

dobře šplhat, se domnívala, že za normálních okolností by to šlo, byt’ s obtížemi. S pouty na zápěstích to bylo nemožné.

„Zdá se, že ano.“

Eilsa hleděla vzhůru. Pomerančovníky byly přivázané ke sloupkům u zdi. Kdyby ženy neměly svázané ruce, snadno by po nich vyšplhaly. A střechu nad nimi tvořily čtvercové, dvě stopy široké tabule. Možná by je šlo odstrčit.

Lagdalen ukázala prstem a zašeptala: „Trubky?“

Zjistily, že dokonce i se svázanými zápěstími se dokáží trubek chytit. Bylo kolem nich právě tak místo na štíhlé prsty. Ozdobné zdivo v rozích jim poskytlo řadu míst, kam se opřít nohou.

„Budu nahoře rychleji než ty,“ řekla Lagdalen.

„Vsadím se, že ne.“

Nebylo to snadné. Ruce je bolely, ale šplhaly stále dál a nahoru se dostaly téměř ve stejnou chvíli, i když Eilsa byla o pár vteřin rychlejší.

Zjistily, že je těžké udržet nahoře rovnováhu, zatímco zkoumají skleněné tabule na stropě. Byly zasazené do zdobených rámů.

Eilsa temenem hlavy zatlačila do okna nad sebou.

Povolilo celkem snadno. Znovu zatlačila a cítila, jak se sklo zvedá.

„Tohle je uvolněné,“ zašeptala.

„To je dobře, protože tohle není.“

Eilsa zatlačila hlavou tak daleko, jak to jen šlo, a zvedla tabuli skla z rámu. Právě v tomto místě se sbíhaly odvodňovací trubky, což jí umožnilo chytit se a protáhnout ramena otvorem. Pak se už dokázala vytáhnout na skleněnou střechu oranžérie. Uprostřed přes ni vedla úzká lávka.

Zamířila k ní a stoupala na spoje konstrukce, neboť předpokládala, že to jsou nejpevnější místa. Jak kráčela, střecha se pod ní místy nebezpečně prohýbala, ale Eilsa se pohybovala rychle a bezpečně se dostala na lávku.

Lávka vedla ke dvěma dveřím. Jedny z nich byly otevřené, za nimi byla místnost plná stavebního dříví, silných prken nařezaných na různé délky. V další místnosti byly nástroje. Srdce jí poskočilo radostí. V dohledu nikdo nebyl. Pozorně poslouchala, ale neslyšela, že by poblíž

někdo pracoval. Vklouzla dovnitř a našla dlouhý ponk, určený k údržbářským pracím a opravám. Podél stěny byly naskládány pily, kleště, vrtáky a nejrůznější další nářadí.

Avšak nic, čím by si mohla přeříznout pouta. Pak je uviděla na polici s dalšími šesti podobnými - dláto s ostrou hranou!

Nebylo snadné ho držet a zároveň si přeřezat pouta.

Když se pokoušela držet dláto v zubech, pořezala se. Pak si všimla svěráku, upevněného k ponku, a po chvilce si uvědomila, co to je. Po chvíli nemotorného snažení pevně upnula dláto do svěráku a pak se pustila do řemenů kolem zápěstí. Jeden, druhý, třetí a pouta povolila a Eilsa si zbytek stáhla z rukou.

Vzala si paličku z měkkého dřeva a hřeb a rozběhla se zpět na střechu oranžérie. Wexenne se stále ještě nevrátil.

Eilsa se musela smát tomu, jak to s ním Lagdalen sehrála.

Nepochybně dohlížel na přemístění nejvzácnějších obrazů.

Měl jich spoustu, takže by měl mít chvíli plné ruce práce.

Velice opatrně přešla po skřípající skleněné střeše do rohu, kde se krčila Lagdalen, stále přitisknutá k odvodňovací trubce. Eilsa jí pohybem naznačila, aby se skrčila stranou.

Pak pomocí paličky rozbila sklo. Jeden dobře mířený úder vytvořil malý otvor a spoustu prasklin, šířících se jako paprsky.

Chvíli s obavami čekaly, aby zjistily, jestli na to stráže nějak zareagují, ale jak se zdálo, jediné hlasité prasknutí nebylo dost, aby vyvolalo nějakou odezvu. Pomocí hřebu Eilsa vyrážela menší kousky skla. Ty padaly kolem Lagdalen dolů do hlíny pod stromy a dělaly jen velmi málo hluku. Větší kusy Eilsa páčila a pokládala na střechu. Za pár minut odstranila dostatečně velkou část skla, aby se Lagdalen mohla protáhnout. Eilsa pomohla Lagdalen vyšplhat poslední kousek a chvíli zůstaly ležet na skleněné střeše a vyčerpaně lapaly po dechu.

Když se vzpamatovaly, po špičkách přešly po křehké střeše k lávce. V dílně přeřezaly Lagdalen pouta a ozbrojily se kladivy a nebozezy.

Vyšly z dílny a vstoupily do úzké haly. Lemovaly ji prosté dveře. Na podlaze neležel žádný koberec. Zjevně zde

bylo ubytováno služebnictvo. Na konci dlouhé chodby vedlo vzhůru schodiště. Ostražitě a tiše procházely chodbou.

Jedinými známkami života však bylo občasné chrápání za dveřmi.

Vyšly po schodech a našly bludiště dílen, ložnic a následně i podkrovních místností, v němž zmizely.

KAPITOLA 49

V ležení před Posilou byli Bazil a Relkin odpoledne uvolněni ze služby a mohli zamířit na tábořiště 109. dračího.

Relkin byl unavený, ale nejdřív se musel postarat o něco jiného. Bazil potřeboval ošetřit.

Především zde byla dlouhá odřenina na pravé straně ocasu, kterou bylo třeba vyčistit a natřít sugustem. Pak několik ošklivých řezných ran a tmavá podlitina na levé straně hrudního koše, kterou si Bazil udělal, když v boji zakopl o padlý strom a upadl. Nakonec přišly na řadu menší škrábance a modřiny a pak Relkin zkontroloval jizvu na nedávno zahojeném zranění, které Bazil utržil v Quosh.

Navzdory obrovské námaze v nočním boji se nezdálo, že by se rána znovu otevřela. Relkin si oddechl. Někdy se rána při námaze otevřela i několik týdnů po zahojení. Takové rány mohly být pro dragonýry prokletím a draka přímo ohrožovat na životě.

Zatímco mezerami v mracích zářilo slunce, pracoval s jehlou a nití a štědře používal sugustus. Na některých

místech bylo třeba přiložit obklad a zavázat je, a to zabralo trochu víc času, ale nakonec byl hotov.

Během ošetřování Bazil několikrát nespokojeně zasyčel, ale jinak jako obvykle snášel bolest vyrovnaně, jako to ve skutečnosti bylo mezi wyvernami poměrně běžné. Pokud šlo o tohle, museli jste cítit s Manuelem, protože Zelený Purpur byl mnohem citlivější. Bazil se soustředil na představu dobré svačiny, aby nemusel myslet na sugustus, pěnící mu v ranách. Takže jakmile Relkin dokončil čištění ran, zašel k ohništím, na nichž se vařilo, a s využitím několika laskavostí, které mu dlužili, se mu podařilo získat velký kotel polévky a tucet bochníku chleba.

Cestou tam se stavil u ranhojičů, kde spal zelený drak Gunter, celý v obvazech. Vypadalo to, že se zotaví. Jeho dragonýr Uri tam seděl s ním a nepřítomně opravoval kožený popruh.

Swane s Rakamou seděli u něj a ze všech sil se ho snažili povzbudit.

Všichni mysleli na to, že Guntera mohla rána kopím zmrzačit. To by byl konec jeho dráhy v legiích.

„Drak to přežije,“ řekl Relkin. „To je dobrá zpráva.“

„Modli se k těm svým starým bohům, Relkine. Gunter se vrátí. Uvidíš.“

„Vsadím se, že ano.“

„Škoda toho mladého mosazného a Howta,“ řekl Rakama.

„Z Howta jsou všichni zničení,“ řekl Swane. „Byl to ještě kluk, zatraceně. Churn byl taky správný chlapík. O

Churnovi nikdy nikdo neřekl křivého slova.“

Kolik mladých mužů za sebou zanechali padlých na bojišti spolu s draky? Relkin a Swane si stiskli ruce. Rakama přidal svoji, stejně jako Uri.

„Pomstíme je.“

„To se vsaďte,“ prohlásil velký Swane. „Ručím za to, že 109. si budou pamatovat.“

Rozešli se a Relkin pokračoval ke kuchařským ohništím.

I když jeho víra za poslední rok utrpěla, přesto se přiměl zašeptat modlitbu ke starým bohům za Guntera. Kdo mohl s jistotou říci, jestli v nebi existují, nebo ne? A Swane měl pravdu, drak bude potřebovat veškerou pomoc, jíž se mu může dostat.

Jedna věc, která hrála v jejich prospěch, byla překvapivá nečinnost Aubiňanů v Posile. Relkin stejně jako všichni ostatní očekával, že po nočním přepadení dojde k útoku. Ale hodiny plynuly a fronta před Posilou zůstávala v klidu.

Nepřítel spokojeně seděl uvnitř městských hradeb a nic neriskoval.

Relkinovi to přineslo neradostné povzbuzení. Měli jen necelých tisíc mužů a devět draků a Aubiňané váhali s útokem. Každou hodinou se přitom po Argoské cestě blížil generál Tregor.

Když se vrátil do tábořiště, řekl Bazilovi, co je nového, zatímco drak zhltl svačinu. Také Relkin spořádal půl bochníku chleba a několik hrnků polévky. Po jídle se mu tělem rozlil pocit tepla a pohodlí.

Bazil brzy chrápal, ponořený v hlubokém bezesném spánku.

Relkin cítil, jak mu příjemné teplo proniká až do unavených kostí, vytáhl si přikrývku, zabalil se do ní a opřel se zády o strom. Dnes nebudou žádné prohlídky. Cuzo ví, že to nemá význam. Relkina těšilo, když viděl, že se Cuzo rychle učí. Bude z něho dobrý dračí vůdce. A nyní společně prolili krev ve dvou tvrdých bojích s novým nepřítelem. Ve 109. dračím opět zavládne dobrá morálka, i když velký Churn a malý Howt jim budou všem chybět.

Přesto bylo dobré mít dračího vůdce, na kterého jste se mohli spolehnout. Cuzo je rozhodně lepší než jeho předchůdci.

Pohodlně se uložil a pozvolna usnul. Brzy se jeho chrápání mísilo s dračím. Stále vládl klid.

Ani v mokrých lesích se nic nedělo. Urmin se každou chvíli modlil. Aubiňané zůstávali v klidu. Aubinská jízda se stále pohybovala na Pšeničné cestě, ale ani z té strany nepřicházely žádné známky útoku. Aubinská pěchota uvnitř Posily se dosud také nepokusila přejít do útoku, ačkoliv si Urminova malá armáda po nočním boji lízala rány.

Odpoledne se vleklo. Obloha zůstávala bez mráčku a slunce zahřívalo zemi a vysušovalo mělké louže. Aubinská pěchota v Posile si nevšímala rozkazů z Nellinu, které jí přikazovaly zaútočit. Viděli venku draky; nevrhnou se na ně s lidmi. Abyste dostali draka, potřebujete troly a skřety. To ví každý. Šlechta v Nellinu bude muset přijít s něčím, co jim ty bestie udrží od těla, jinak nebudou plýtvat životy ve snaze o nemožné.

Díky tomu se draci dobře vyspali a jejich dragonýři zrovna tak.

Relkinův spánek bohužel brzy narušil návrat podivného snu, který jej znepokojil už předtím. Opět měl pocit, že je Eilsa nablízku, ale neviděl ji ani se jí nedokázal dotknout.

Byla v nebezpečí, tím si byl jistý. Ve světě číhala mnohá nebezpečí; skutečně, byla zde jakási prastará bytost plná zloby, která se snažila pustit se do něj, do Relkina, a prsty s ocelovými drápy se prodírala tisíci vrstvami pavučin, aby se k němu dostala. Oči jí plály jako ostrůvky rudého ohně.

Sen se změnil a objevila se ponurá krajina. Eilsa stála na kraji srázu a Relkin vrávoral na bahnem pokryté skále.

Z černého křoviska se vynořovalo cosi jako obrovský hmyz s ocelovýma nohama. Dlouhá klepeta chňapla po Eilse. Dívka se rozběhla přes trávník, který se vlnil v teplém, odporném větru, páchnoucím rozkladem a smrtí.

Před ní se vynořil obrovský dům.

Ze spánku jej probudilo dračí zatřesení. Chvilku zíral do Bazilových ohromných očí.

„Kluk není ve ssspánku šťassstný.“

Zlověstný sen byl pryč.

„To máš pravdu.“

Unaveně se posadil, aby si to promyslel. Tentokrát se mu sen vryl do paměti. Pamatoval si dokonce i způsob, jakým se ta věc pohybovala, tak rychle a plynule jako had stvořený z vody.

„Co ssse děje?“

„Pořád se mi zdá ten sen o Eilse.“

Wyverna několikrát klapla čelistmi. Pobaveně.

„To není neobvyklé. Klukovi ssse pořád zdá o oplodňování Eilsssiných vajec.“

„Ne, takový sen ne. Je v nebezpečí. Myslím, že jde o něco nadpřirozeného, o nějakou magii.“

Podle toho, jak to Relkin řekl, Bazil poznal, že nežertuje.

„Tomuhle drakovi ssse to ssslovo nelíbí. Pokaždé trpíme.

„Máš úplnou pravdu, ale něco se děje a já mám pořád tyhle podivné záblesky, ve kterých vidím věci. Nevím, Bazi, doufám, že nepřicházím o rozum. Víš, co se stalo v Mirchazu, a vůbec.“

Bazil si jej pozorně prohlédl. Zčásti chápal, čím Relkin prošel. Posílilo to jeho přirozenou nechuť k lidské magii.

Kluk udělal dobře, že se tomu postavil.

Bazil si samozřejmě také pamatoval tu podivnou magickou sílu, která jej přivedla zpět ze smrti. Byl té bytosti, která tam tak tiše a ostražitě bděla, vděčný, ať už

byla čímkoli.

„Vypadáš jako ssstejný Relkin, ale kdo vidí do mysssli dragonýra?“

„Opravdu, kdo? Dokonce ani tenhle kluk.“

Relkin zjistil, že teď už usnout nedokáže, takže se zvedl a zamířil dolů k latrínám. Cestou zpátky minul hromově chrápajícího Zeleného Purpura, který byl také uvolněn ze služby, aby dohnal chybějící spánek. Manuel tady nebyl, nejspíš šel do kuchyně.

Viděl Curfa, jak někam běží s vakem. Cuzo Curfa stále pěkně proháněl a snažil se zjistit, jestli z něj setřese tu zasněnost. Až dosud to vypadalo, že to chlapec zvládá. Jestli bude někdy schopen starat se draka, to je ovšem jiná otázka.

Pak Relkin uviděl, že se k němu blíží známá postava v důstojnické uniformě. Byl to zamračený kapitán Kesepton.

Dlouho předtím, než k němu Kesepton došel, se Relkin připravil na nejhorší.

„Relkine, mám pro tebe špatné zprávy.“

„Co se děje, pane?“

„Paní mi poslala zprávu. Eilsu, dcera Ranardovu, unesli a odvezli do Nellinu.“

Relkin potřásl hlavou. Ten sen! Hollein natáhl ruku, aby ho podepřel.

„Do Nellinu?“

„Ano. Lagdalen také. Sebrali je ve Vodní ulici během bouře. Šli po Lagdalen, ale Eilsa se je pokusila zastavit a unesli ji taky.“

Relkin to chápal. Eilsa by se určitě vrhla do jakéhokoli boje, který by se týkal Lagdalen Tarcho.

„Proč? Proč by chtěli Lagdalen? Proč do Nellinu?“

„Lagdalen dovedla případ Portea Glavese až k jeho odsouzení. To jí v Aubinasu nadělalo spoustu nepřátel, obzvláště mezi bohatými statkáři z Nellinu.“ „Co jí můžou udělat?“

„To nevíme, jsou to muži z vyšších kruhů, takže pravděpodobně ani jedné z nich neublíží. Eilsa pochází z urozeného rodu, Wattelové jsou starodávný klan. Můžeme jen doufat, že s nimi budou zacházet s úctou.“

Relkin však nemohl zapomenout na svůj sen.

„Ten nový nepřítel, ten, kterého nemáme jmenovat, je v Nellinu, ne?“

„Nevím. Vypadá to, že jsi bojoval přímo s ním, nebo s nějakým démonem, kterého využívá.“

„Musel to být démon, byl tak silný a rychlý. Drak musel sáhnout až na dno sil.“

Hollein vážně přikývl.

„Je to ohavný nepřítel, včera v noci jsem to jasně cítil,“

řekl tichým hlasem Relkin.

Hollein přikývl a zamyšleně si mladšího muže prohlížel.

Relkin rozhněvaně ryl botou do země, ale zároveň měl strach. Myslel na tvář elfího lorda a jeho duši spalující nenávist. Modlil se, aby Eilsa neskončila v jeho rukou.

Po krátké nepříjemné chvíli se Hollein omluvil a odešel.

Relkin se usadil vedle tiše chrápající wyverny. Z nedaleká sem doléhalo chrápání Zeleného Purpura, ale Relkin ho neslyšel.

Eilsa v rukách toho monstra! To nemohl dovolit. V

duchu viděl její milovanou tvář, rámovanou vlasy barvy zlátnoucího obilí.

Seděl tam, opřený o mohutné teplé dračí tělo, a přemýšlel, co dělat. Kde jsou bohové teď, když je potřebuje?

Dává starý Caymo pozor?

Stále ještě tam seděl, když těsně před setměním dorazil generál Tregor a přivítal ho vyčerpaný jásot mužů v lese.

Byli zachráněni!

Společně s generálem přišlo tisíc pěšáků, dvě stě jezdců a vítané překvapení v podobě sedmi draků ze 155.

marnerijského. Byla to jednotka, která nedávno prožila těžkou službu v Axoxu. Zotavovali se v Modrých horách, ale jakmile se objevily první zprávy o povstání, vyrazil s nimi jejich dračí vůdce Yufa Dayn na cestu k Posile. Tregor a jeho muži se s draky setkali asi čtyřicet mil severně od Posily na Argoské cestě.

Tregorovi muži se připojili k jásotu a draci ze 155.

zařvali a vzbudili spící příslušníky 109., kteří jim řev oplatili

a nenechali lidi v Posile na pochybách, že jejich rozhodnutí neútočit bylo velice moudré. Tam venku bylo mnohem víc draků, než předtím viděli. Bylo zatraceně dobře, že odmítli požadavky z Nellinu, aby dnes zaútočili. Mohutný noční útok skončil neúspěchem. Proč by si měl někdo myslet, že ve dne by to bylo lepší?

Urmin s radostí předal velení generálu Tregorovi, který si ohromeně poslechl hlášení o nočním útoku. Lessis ho už

dříve informovala o čaroději, který se usídlil v Nellinu, ale moc starostí si s tím nedělal. Ať to byl kdokoli, pokud zůstane v Nellinu, pak se tím on, generál, nemusí příliš zabývat. Pod dojmem z hlášení o houfu bewků, a dokonce ještě novějších výtvorů, kterým říkali „lidští bewkové“, však změnil názor.

Tregor a Urmin spolu chvíli hovořili a pak se Urmin odešel uložit k tolik potřebnému spánku. Tregor ve slábnoucím světle studoval mapy a procházel hlášení zvědů.

Zdrcující tíha záchrany Argonathu nyní ležela na jeho bedrech. Nemohl si dovolit dělat chyby.

Na druhou stranu velitel Urmin se poprvé za celé týdny dobře vyspal.

V přední linii se s řevem a údery těl a ocasů nadšeně přivítaly obě dračí jednotky. Starší draky pojila přátelství, vzniklá během předcházejících tažení. Mladší draci byli brzy přivítáni do jejich řad. Pak se posadili k večeři a brzy jim přivezli velké kádě jídla, štědře politého akhou.

Během večeře probírali situaci: pochod, který právě skončil, a pravděpodobnost dalšího boje. Truchlili nad ztrátou velkého Churna a mluvili o pomstě.

Později, když bylo jídlo snězené do posledního drobečku, se draci rozešli a zamířili každý ke svému tábořišti. Bazil našel malou mýtinu, kterou teď s Relkinem po nějakou dobu nazývali domovem. Relkin si právě zavazoval sandály. Na sobě měl plášť a vedle sebe položený batoh.

Relkin nebyl ten typ, co vyhledává službu navíc.

„Kluk ssse přihlásssil na noční hlídku?“

„Ne. Podívej, musím ti něco říct. Špatné zprávy.“

Bazil se posadil na mohutné zadní nohy a poslouchal, jak mu Relkin vysvětluje, co se stalo Eilse.

„Takže musím jít. Vím, že to není správné, ale nemůžu ji té stvůře nechat. Nikdo jiný by to neměl dělat, ale já musím.“

„A co bude sss tímhle drakem? Necháš mě tady?“ „Co uděláš, je na tobě.“

„Tenhle drak půjde sssamozřejmě sss tebou. Lagdalen dračí kamarádka, Eilsssa dračí kamarádka, neopussstím je.“

„Tohle je dezerce, Bazi. Ať se stane cokoli, za tohle nás vyhodí z legie.“

„Tak půjdeme předčasssně na odpočinek.“

Relkina povzbudilo, že drak tak ochotně přijal stráznou cestu, která před nimi leží.

Později, když se klidnou nocí všude kolem rozléhalo mohutné chrápání, Bazil s Relkinem tiše vstali a vyplížili se z ležení. Jižní křídlo stále odpočívalo v úzkém hlubokém údolí, ale bylo tam nyní více mužů. Museli se tedy vrátit ležením malé armády do jejího týlu. Pak zamířili přes hřeben úzkého skalnatého údolí do lesů za ním, na jih.

KAPITOLA 50

Faltus Wexenne procházel velkolepým domem v údolí Jelení řeky a hlasem plným úzkosti svým sluhům nařizoval a přemlouval je, aby si pospíšili. Spěch byl životně důležitý.

Obrazy bylo třeba sundat a ukrýt. Později je propašuje do jednoho ze svých dalších domů někde jinde v Aubinasu.

Prozatím ať jsou bezpečně ukryty v seníku. Bylo v něm sucho, nedávno na něj dali novou střechu a celý ho opravili.

Stál mimo hlavní dům a vypadal docela obyčejně. Ta stvůra si ho nikdy nevšimne.

Wexenne zahnal nezřetelnou hrůzu, která neustále hrozila vystoupit na povrch a ochromit ho. Bylo životně důležité pokračovat v práci, zůstat aktivní a udržet si iniciativu. Přesto se mu žaludek svíral strachy. Neměl tušení, jak tuto situaci vyřeší. Události se mu strašlivě vymkly z ruky. Ten prastarý lord, kterému dovolil proniknout do Aubinasu, nebyl jen pozůstatek dávných časů.

Wexenne se bál o život. To ho přivedlo k tak zbabělým úvahám, jako zda by si mohl úspěšně vyjednat svobodu za to, že mu předá ty dvě ženy.

Jako aubinský statkář by sice naprosto ztratil čest, ale pokud byl by naživu a daleko od Nellinu, o co by přišel? Z

hlediska velkého plánu věcí, proč by měl žít tady na venkově? Peníze má uložené v bankách v Kadeinu. Tak co by ve skutečnosti ztratil?

Sám sebe, ozvalo se jeho svědomí. On byl Aubinas; Aubinas byl on. Jak by mohl opustit věc, za kterou tak dlouho bojoval? Musel by žít v utajení, skrývat se za novou totožností a neustále se bát, že bude odhalen, ledaže by opustil Argonath a odešel do jiné části světa.

Pak se mu však před očima vynořil obraz Portea Glavese. Stačilo jen, aby pomyslel na Portea, a okamžitě začal plánovat odjezd do Kadeinu. A bude-li to nutné, pak z Kadeinu až na konec světa, kamkoli, kde bude z dosahu toho monstra, které si vpustil do života.

Jak se jen nechal oklamat. Proklínal se za to, jaký byl tupec. „Náš pán vám poskytne pomoc, kterou potřebujete, aby se váš sen o svobodném Aubinasu stal skutečností,“

říkali lordovi podlí vyslanci. A on jim na to skočil, zvlášť po incidentu v Modrých horách. Tvrdilo se, že císař jen o vlásek unikl smrti. A tehdy Wexenne, jatý posvátnou hrůzou, otevřel brány Aubinasu dokořán. Nyní jím otřáslo poznání, že se ve své zášti k říši zachoval jako hlupák.

Na odpočívadlech v prvním patře, v místnostech obrácených k západu, visela řada obrazů s okouzlujícími pastorálními výjevy, vytvořených Auposem v jeho raných

letech. Bylo jich šest, všechny namalované v údolí Jelení řeky a každý měl cenu deseti tisíc zlatých. Sundali je a uložili do tenkých beden, převezli do stájí a ukryli nahoře na seníku. Hlavní zásadou bylo utajení. Domácí služebnictvo, všechno oddané věci Aubinasu, si to vzalo k srdci.

V ložnici velkolepého jižního apartmá visela další dvě významná díla Ieffa Hilarda, velké bitevní scény ze Spargoty a Jelmu. Museli je opatrně svěsit a zabalit do narychlo stlučených beden. Také tam viselo několik krásných, méně významných děl malířů, jako byli Dowdly a Kenor Cherdaden. Kdekoli spočinul Wexennův zrak, viděl další krásu, další drahokamy ze své rozsáhlé sbírky velkého umění.

Pak přišla strašlivá zpráva, že mladé ženy zmizely.

Nikdo se neodvážil použít slovo „uprchly“, ale vznášelo se ve vzduchu. Wexenne, rozhněvaný a vyděšený, ze sebe vyrazil úzkostný výkřik. Proběhl chodbami a odstrkával sloužící stranou. V oranžérii zůstal ohromeně stát. Mladé ženy vyšplhaly po odvodňovacích trubkách a rozbily skleněnou střechu. Wexenne, který byl celý život tlustý, si nedokázal představit, jak mladé ženy něco takového udělaly.

Strop byl dvacet stop vysoko. ženy měly dokonce svázaná zápěstí.

Nyní byly na útěku někde v domě. Dům bude třeba prohledat. Musejí je najít, okamžitě!

Wexenne se odpotácel pryč. Zjistil, že Sluneční hora Honorista Auposeho není zabalená, protože udělali bednu o šest stop kratší, než bylo třeba, a začal vřískat. Tesaři i pomocníci všechno zahodili a rozběhli se k němu.

Bylo jich tam víc než tucet, když byli zlověstně vyrušeni. Z nižšího patra k nim vyšli dva Lapsorovi surově vypadající netvoři, lidští bewkové. Na sobě měli černou zbroj a nesli si meče a kopí. Za nimi se vynořil Kosoke, Lapsorův poskok.

„Mohu si s vámi promluvit, Wexenne?“

Faltus Wexenne na něj zíral, trochu se třásl a snažil se potlačit touhu utéct.

„Ovšemže.“

Poodstoupil od hloučku řemeslníků.

Kosoke mu zamumlal do ucha.

„Lord Lapsor se vrátil a přeje si vyslechnout ty mladé ženy, které mu sem přivezli.“

„Ach ano, tedy, prosím, řekněte lordu Lapsorovi, že musím celou tuto situaci pečlivě zhodnotit. Aubinské zákony nedovolují svévolně vraždit mladé dámy vznešeného původu.“

Kosoke nevypadal, že by měl v úmyslu odejít splnit tento pokyn.

„Lord Lapsor trvá na tom, že mu ty mladé ženy mají být přivedeny okamžitě. Především to byli jeho agenti, kdo je získal; jsou jeho.“

Wexenne neměl Kosokeho rád, a obzvláště neměl rád ten pohrdavý postoj k ostatním lidem, který Lapsorovi služebníci neustále dávali najevo.

„Podívejte, příteli, tohle je můj dům. Lord Lapsor bude muset počkat, dokud Aubinská rada nedojde k rozhodnutí.“

Kosoke na něj upřel nevýrazný pohled.

„Lord Lapsor takové odpovědi nepřijímá.“

„Obávám se, že tentokrát musí.“

„Lord Lapsor mi dal rozkazy,“ řekl Kosoke.

K Wexennově zděšení se Kosoke obrátil k mohutným prasečím surovcům a skřípavou řečí něco řekl.

Netvoři se na Wexenna vrhli, obrovskýma rukama jej uchopili v podpaží, zvedli ho a odnesli pryč, jako by byl jen malé podsvinče. Zahlédl vyděšené výrazy na tvářích řemeslníků a pak netvoři prošli vchodem a vlekli ho chodbou k hlavnímu schodišti, až se nohama stěží dotýkal podlahy. Stisk mohutných surovců byl nepopsatelně bolestivý a Wexenne se sotva dokázal nadechnout. V hlavě mu vířily vyděšené představy. Tohle dobrodružství se začínalo podobat noční můře.

Sešli po schodech tak rychle, že ho ani nenapadlo volat o pomoc, a Kosoke klusal hned za nimi. Wexenne uvažoval o tom, že by se pokusil Kosokeho uprosit, ale dospěl k závěru, že by ničeno nedosáhl.

Pak prošli vchodem do katakomb pod domem a ze tmy se vynořili ti obrovští bewkové. Wexenne si konečně uvědomil, jaký naprostý hlupák byl.

Pochopení přišlo trochu pozdě. Nesli ho dál do útrob nového království, říše lorda Lapsora.

Nyní zde bylo několik místností, plných příšerných experimentů na dětech, které byly pro elfího mága tak důležité. Wexenne se pokoušel nedívat na malé tváře ve skleněných boxech. Růžovou kůži pokrývaly vředy a rány, boláky a puchýře.

Otevřely se dveře a jeho postrčili do společnosti lorda Lapsora. Lidští bewkové ho pustili a on klopýtl a upadl na všechny čtyři. Namáhavě se zvedl na nohy.

Ani ne deset stop od něj ležel na vyvýšené pohovce, pokryté zlatou látkou, lord Lapsor, s krkem ovázaným silnou vrstvou obvazů. Wexenne pohovku okamžitě poznal, neboť pocházela z předního přijímacího salónu Jeleního sídla.

Tělem se mu rozlil chladný vztek. Oni si dokonce dovolili bez jeho svolení hýbat nábytkem!

Z nějakého důvodu jej tato myšlenka rozzlobila víc než

cokoli předtím. Na okamžik zapomněl na svůj strach.

„Co má tahle urážka znamenat?“ obořil se na Lapsora, jako by mluvil jen s dalším aubinským magnátem.

„Vskutku,“ zapředl zraněný lord Lapsor. „Co má znamenat tvoje urážlivé chování, Wexenne? Obtěžoval jsem

se zajistit si dvě mladé ženy pro svou práci, a ty jsi mi je zabavil! Jak si dovoluješ narušovat můj výzkum!“

„Urozené ženy nemůžete takto využívat. To nemohu dovolit Ani nemohu dovolit vašim stvůrám volně pobíhat po mém domě. Toto urážlivé zajetí mé osoby je naprosto nepřijatelné.“

„Ach ano, tak to si myslíš.“

Lapsor kývl na Kosokeho, který na stvůry zavrčel něco ohavného.

Na Wexenna dopadly mohutné ruce. Ohnal se po nich a jedna z rukou ho líně plácla tak, že málem upadl. Bez dlouhých cavyků z něj strhli šaty, hodili ho na podlahu a třikrát udeřili těžkým bičem.

Místností se rozlehl jeho křik. Šokované lapal po dechu a vyděšeně se díval vzhůru na elfího mága.

„Přivolal sis to na sebe sám. A teď mi pošli ty mladé ženy, jak chci.“

Wexenne zbledl a zachvěl se. Naneštěstí toto byl problém.

„Obávám se, že nemohu. Ony, ehm, uprchly ze zajetí a jsou na svobodě.“

„Cože?“ Při pohledu na hněv, šlehající z Lapsorových očí, se Faltus Wexenne roztřásl.

„Nějak unikly z galerie, kde byly zavřené. Brzy je najdou. Nemohly se dostat z domu.“

„Měl jsi je a nechal jsi je utéct?“ Lapsor se zvedl na loket a vrhl po něm tak záštiplný pohled, že Wexenne málem omdlel.

Lapsor luskl prsty a řekl něco Kosokemu. Kosoke odešel a za chvíli se vrátil se skupinou nahých mužů se stopami bičování na těle, kteří měli kolem krku nové mosazné obojky. Muži, dřívější Wexennovi služebníci, nesli nádherný Auposeho obraz, Brány Cunfshonu.

Faltus Wexenne cítil, jak se mu z obličeje vytrácí barva.

Starodávný lord nyní promluvil hebkým sametovým šepotem.

„Tahle mazanina je tvůj nejvzácnější poklad, je to tak?

Do svítání mi ty mladé ženy přivedeš, nebo tu věc spálím na popel.“

KAPITOLA 51

Nepřítomnost Bazila Zlomeného Palcáta a Relkina objevili o půlnoci při střídání stráží. Dragonýři to chvíli probírali a pak informovali Cuza. Přijal to klidně, i když v jeho očích byl znát obrovský šok. Pak poslal Curfa se spěšnou zprávou ke generálu Tregorovi. Velice brzy se mezi 109. dračím objevila skupina mladších důstojníků. Pak se přihnal i sám generál Tregor, aby se s nimi setkal osobně.

Nikdo neměl tušení, proč slavná dvojice utekla. Tregora to vyvedlo z míry a rozzuřilo.

Mezitím nemohl Hollein Kesepton usnout. Vlastně i on uvažoval o tom, že vyklouzne pryč a zamíří do Nellinu najít svou ženu. Znamenalo by to konec jeho kariéry, ale Lagdalen je někde tam a v nebezpečí. Nedokázal myslet na nic jiného. Mrzutě prohrábl špičkou nože uhlíky v malém ohništi.

Pak uslyšel, co se stalo, a rozrušilo ho to, dokonce i když

to od chvíle, kdy o tom Relkinovi řekl, napůl čekal. Hollein dostal rozkaz dostavit se na velitelské stanoviště. Našel Tregora, jak pod zastíněnou lampou zírá do mapy.

Hollein už od posla slyšel větší část příběhu. Relkin se zjevně pod tlakem zlomil. K čertu, Kesepton k tomu sám neměl daleko. Bylo zatraceně těžké myslet na povinnost, když ženu, kterou miloval nejvíc ze všeho na světě, zajali a každou chvíli ji odváželi hlouběji do nebezpečí.

Tregor jej přivítal ostrým spíláním na adresu chybějící dvojice.

„Pane,“ narovnal se Hollein, „chtěl bych se přihlásit jako dobrovolník a okamžitě za nimi vyrazit a přivést je zpět.

Dobře je znám, pane. Bojovali jsme spolu u Tummuz Orgmeen.“

Obávané jméno se chvíli vznášelo ve vzduchu.

„Ehm, ano, to je mi dobře známo, kapitáne. Vlastně proto jsem pro vás poslal. Myslím, že vás by mohli poslechnout. Takže si vemte pár dobrých mužů, jeďte a přiveďte je zpátky.“

Jenom tak? Přivést zpátky dva a půl tuny vážícího bojového draka, který je náhodou také současný šampión v boji s mečem?

„Ano, pane.“

„Máme naprosto minimální počet vojáků, abychom tuhle práci zvládli, kapitáne.“ Zachmuřený Tregor si byl nyní vědom všech problémů, které chudáka Urmina tak trápily. „I ztrátou jednoho draka riskujeme katastrofu.“

„Jsem si jistý, že pro toto zanedbání povinnosti museli mít velice přesvědčivý důvod, pane.“

„To určitě, ale přesto je to nepřijatelné. Ti dva se pořád znovu a znovu dostávají do problémů. Byl jsem jeden z těch, kteří pochybovali o chlapcových tvrzeních ohledně té vraždy v Argu před pár lety. Tehdy unikli trestu, pokud si správně vzpomínám.“

Hollein měl chuť obvinit Zeleného Purpura, ale rozmyslel si to.

„Byli postaveni před soud, pane. Ve věci obvinění z vraždy byli shledáni nevinnými.“

„Na základě svědectví draků, kapitáne. Veřejnosti se to nelíbilo.“

„Ano, pane.“

„A poměrně nedávno se zapletli do nějakého dalšího skandálu, ne? Něco ohledně zlata, které ukořistili na jižním kontinentu. Zpronevěru a drancování nemůžeme dovolit.“

„Ano, pane.“

„A teď tohle, nepovolené vzdálení. Jistě chápete, že se bude muset konat válečný soud.“ „Pane.“

„Já vím, že je to slavný drak, ale máme tady jednoznačné porušení posloupnosti velení. Kdyby se tak chovali všichni draci, neměli bychom žádné dračí oddíly hodné toho jména.“

„Ano, pane.“

Tregor si ještě chvíli vyléval zlost a pak Holleina propustil. Kapitán okamžitě vyrazil se dvěma jezdci ze 64.

talionského, Dricanterem a Tegmannem.

Vojáci už dračí stopy vysledovali dolů k umývárně na jižním křídle armády. Tam se stopa stáčela zpět a mířila na východ k týlu Tregorových jednotek. Pak opět pokračovala na jih.

Hollein si uvědomil, že drak Zlomený Palcát se nepokoušel za sebou stopy ve vlhké měkké půdě zametat, a bylo snadné je za ranního úsvitu na bahnitých cestách sledovat. Tři jezdci jeli roztažení, ale na dohled dalekohledu, a obezřetně postupovali krajinou. Kolem se pohybovaly nepřátelské hlídky; předtím zahlédli spoustu stop.

Drak se pohyboval po všech čtyřech, jak to draci při pochodu často dělávali, a stále mířil na jih. Přes pole, cesty, dokonce i dřevorubeckou stezkou v lese mladých stromů.

Uprchlíci se také pohybovali rychle. Hollein si byl jistý, že je nedohoní dřív než před setměním.

Hodiny plynuly a Hollein bojoval sám se sebou. Nyní už

jen obtížně zaháněl představu, že se k Relkinovi a Bazilovi připojí a půjde hledat Lagdalen. Smysl pro povinnost vůči armádě byl součásti jeho já, ale Lagdalen byla dívka, která ho očarovala, již miloval víc než kteroukoli jinou, matka jejich malé dcerky, kterou zbožňoval. Hollein Kesepton měl železnou vůli, ale ta se celý den, zatímco jeli úrodným územím Lucule na jih a byli stále blíže Nellinu, zachvívala pod těžkým náporem.

Zatímco kapitán Kesepton mířil na jih, konala se v řadách 109. vášnivá porada. Vlok, Alsebra a Zelený Purpur

spolu s Manuelem, Jakém a Swanem probírali návrh Zeleného Purpura, aby se vydali za Zlomeným Palcátem a pomohli mu s tím, co chce udělat. Zlomený Palcát je v bryndě, to bylo jasné. Bylo by lepší, kdyby draci ze 109.

vyrazili a o ten problém se postarali dřív, než se ještě zhorší.

Nikdy jste nemohli tušit, do čeho se Zlomený Palcát zaplete.

Představy Zeleného Purpura o dodržování zákonů a pravidel legie nebyly právě příkladné, ale Alsebra a obzvláště Vlok měli přirozeně konzervativní názory draků, kteří strávili v legiích celý život. Bylo pro ně těžké představit si, že by odešli bez povolení a porušili kázeňská pravidla, která je celý život svazovala.

„Zelený Purpur má pravdu, když říká, že tenhle nepřítel je odporný,“ zahřměl Vlok. „Ale můžeme opussstit naši pozici a neossslabit ji?“

„Mají tady 155.“

„Tenhle drak sssi myssslí, že tady už je po boji,“ řekla Alsebra.

„Co to je za nepřítele?“

„Ssstejný, ssse kterým jsssme bojovali v Quosh. Nějaký zlý elf. Cítím ho a cítím, že násss bude třeba, aby ho zničili.“

Vlok a ostatní zůstali na Alsebru zírat. „Drak cítí?“

„Je to pocit hluboko uvnitř, jako když jsssou rudé hvězdy vysssoko na obloze.“

„Tím je to pro tohohle draka vyřešené,“ zavrčel Zelený Purpur. „Jdeme. Najdeme Zlomeného Palcáta a toho nepřítele zabijeme.“

Manuel byl samozřejmě proti. Swane byl pro a Jak si nebyl jistý. V minulosti se při různých příležitostech zapletl do spousty problémů a nebyl si jistý, jestli chce nějaké další.

Na druhou stranu byl Relkin jeho přítel a ze Zlomeného Palcáta se stala legenda. Zelený Purpur byl jako obvykle naprosto neoblomný a neústupný.

„Jdeme na jih jako kapitán Kessspeton. Zlomený Palcát šel na jih.“

„To je cesta do Nellinu,“ řekl Manuel. „Přímo doprostřed území povstalců.“

„Jessstli máme jít, raději bychom měli vyrazit brzy. Už

teď mají před námi velký nássskok.“

Když to Alsebra řekla, Jak zvedl hlavu a uvědomil si, že je připravený vyrazit. Už se sám rozhodl. Jestli Relkin potřebuje pomoc, pak se mu ji od Jaka dostane.

„Určitě nás postaví před válečný soud, ale musíme jim pomoct.“

Jak měl pravdu a všichni to věděli.

Swane byl samozřejmě připravený.

Alsebra se očividně také rozhodla. Hluboce znepokojený Vlok zavrtěl hlavou.

„Odejít není dobré. Porušujeme pravidla.“

„Ano. Tohohle draka to taky trápí.“Alsebra sevřela mohutné tlapy do pěsti s ostrými drápy a krátce jí výhružně zamávala.

Ale Zlomený Palcát potřebuje jejich pomoc. Rozhodnutí bylo předem dáno. Zelený Purpur měl dokonce i plán, třebaže za mnoho nestál.

„Všichni máme ssspolečně první hlídku. Tehdy odejdeme.

„Nezůssstane žádná hlídka.“

„Necháme na hlídce Curfa.“

Při té představě Alsebra zasyčela.

„Ten kluk nemá ani půl mozku.“

„Pravda,“ souhlasil Zelený Purpur, „ale tohle je nouzová sssituace. Když něco zaútočí, může Curf ssspussstit poplach.“

„Jeden noční útok už tu byl. Ten jsssme jen ssstěží odrazili.“

„Dokonce i bez násss tady bude ssskoro ssstejně draků jako před bojem.“

„To není správné,“ řekl stále znepokojený Manuel.

Zelený Purpur začínal být nevrlý.

„Kluk vždycky říká, že to není sssprávné. Tentokrát je.

Possslouchej tohohle draka, který létal nad ssspoussstou zemí a požíral kořissst na každém vrcholku na ssseveru.“

Manuel byl na chování Zeleného Purpura zvyklý a nenechal se zastrašit.

„Postaví nás před válečný soud a skončíme ve vojenském vězení.“

„To by sssi nedovolili, my jsssme bojovný 109.“

„ Ach, jistě!“ Manuel rozhodil rukama. Jeho kariéra právě spěje ke konci a on neviděl způsob, jak to zastavit.

Zasténal a svěsil ramena.

„Ať ti dva dělají cokoli, je z toho malér, velký malér.

Vždycky to tak je.“

„Velmi pravděpodobně,“ řekla Alsebra.

„ Ale jde o ně a my nemůžeme udělat nic jiného než jít,“

uzavřel Manuel.

Toho večera, po vydatném jídle, drželi tři draci první hlídku podél přední linie, v rozestupu šedesáti stop. Ohně uhasínaly, z řad vojska se ozývalo chrápání a draci nebyli v husté tmě vidět. Na Jakovo písknutí vyrazili. Tiše vyklouzli pryč a vytratili se k jihu. sešplhali roklí na dno a vyšplhali na opačné straně a překvapivě tiše, jak to jejich druh uměl, se vydali na cestu. Všechen kov předtím omotali látkou a pevně přitáhli, aby nebylo slyšet cinkání a řinčení. Zmizeli a nikdo o tom nevěděl.

Jejich zmizení si všimli až za několik hodin, kdy Cuzo procházel pozicemi a v přední linii našel jen Curfa. Curf, který si pobrukoval a pokoušel se najít nejhezčí melodii, si ničeho nevšiml. Nevěděl ani, že jsou draci pryč.

Cuzo málem zešílel vzteky. Ovládl se, ale zjevně ho to stálo spoustu úsilí. Měl sto chutí Curfa zpohlavkovat. Místo toho ho rychle poslal s novou zprávou pro generála Tregora.

KAPITOLA 52

Střecha velkolepého Jeleního sídla byl svět sám pro sebe. Zvenčí byly vidět části pokryté taškami, ale uprostřed střechy se ukrývala plochá část tvořená měděnými deskami, potažená silnou zelenou vrstvou měděnky.

Lagdalen s Eilsou rychle prozkoumaly tuto prapodivnou krajinu zdí a komínů. Potřebovaly úkryt a únikovou cestu.

„Jak se odsud dostaneme?“ byla Eilsina první myšlenka.

„Najdeme si cestu dolů, která nebude střežená. Ve tmě vyklouzneme ven.“

„Do setmění se ukryjeme?“ „Ano.“

„Vědí, že jsme vylezly sem nahoru.“ Pátrání nepochybně začne na střeše. „Pak nemáme moc času.“

Lehce přeběhly po hřebeni střechy, přikrčené prošly soutěskou mezi šesti dvojicemi komínů a vynořily se na místě obklopeném čtyřmi nádržemi na vodu. Z nich vedly přes řadu světlíků a průduchů trubky dolů do domu.

Jednotlivé nádrže byly dvacet stop dlouhé a šest široké. V

každém rohu z nich skrz světlík vedly dolů trubky a mizely

ve tmě. Lagdalen vystrčila hlavu přes okraj a prohlédla si nejbližší světlík.

Ozval se mužský výkřik a Lagdalen trhla hlavou vzhůru.

Eilsa si stoupla na špičky.

„Zpátky mezi nádrže,“ ukázala Lagdalen na plochu zelené mědi. Krčily se tam ve tmě, s ušima nastraženýma, aby jim neušel jediný zvuk.

Brzy zaslechly kroky. Kolem se ozývaly hlasy. Kroky se přiblížily. Zpoza rohu vyšel muž v jezdeckých šatech a černých kožených botách.

V tu chvíli Lagdalen vstala, udeřila ho paličkou do hlavy a muž se sesul do Eilsiny náruče jako pytel obilí. Položily ho vedle nádrže a dlouhou půlminutu napjatě poslouchaly. Stále bylo ticho. Ostatní muži pokračovali dál. Vzaly padlému muži krátký meč, čepel v padmaskem stylu, a dlouhý nůž, který měl zastrčený v botě. Nůž měl žlábek na jed, který se klikatil po jedné straně čepele. Lagdalen se lehce otřásla a byla velice ráda, že našla zásobník na jed, ukrytý v rukojeti, prázdný.

Vrátily se k nejbližšímu světlíku. Neměl víc než šest stop čtverečních a měděné trubky se plazily dolů po stěně a mizely v naprosté tmě. Dole nebyla žádná okna ani odtud nepřicházelo světlo.

„Ale musí být nějak přístupný, možná zdola, aby mohli provádět údržbu,“ řekla Lagdalen.

„Dolů!“ prohlásila Eilsa a přehodila nohu přes okraj.

Lagdalen přikývla, neboť neměly příliš na výběr.

Přelezla okraj a začala sestupovat.

Ve skutečnosti to nebylo těžké. Byla zde spousta opor pro nohy i ruce. Ale v dolní části šachty byla ve vzduchu cítit zatuchlina a plíseň, trubky byly vlhké a kluzké a vládla zde naprostá tma. Musely si hledat cestu po hmatu, což je značně zpomalilo.

Trubky naštěstí vytvářely opakující se vzory. V každém ohybu a spojení byly upevněné v držácích a pravidelně tak nabízely oporu pro nohy. ženy si vyvinuly určitý postup a Eilsa šplhala první jako zkušený skalní lezec, kterým také byla.

Východ světlíku se změnil na pouhou skvrnu světla vysoko nad nimi a pak konečně znovu stály na rovné zemi na dně šachty. V kalném světle byly právě tak schopné rozeznat ventilační mřížku, zasazenou do zdi. Lagdalen ji vypáčila, vytáhly ji a prolezly skrz.

V naprosté tmě uvnitř se vydaly stáčející se chodbou, prošly pravoúhlou zatáčkou a pak se protáhly úzkým úsekem. Dostaly se až na místo, kde se chodba opět rozšiřovala a klesala přímo dolů, neznámo jak hluboko.

Lagdalen cítila pod nohama prázdný prostor. Zdola stoupal teplý vzduch.

Eilsa si lehla na břicho a natáhla ruku dolů, aby prozkoumala stěnu skluzavky. Byla hladká, tvořená dalšími

měděnými deskami, pevně svařenými k sobě. Pak našla na druhé straně příčle, připevněné ke zdi.

„Nejspíš aby mohli šachtu vyčistit, kdyby se někdy ucpala,“ usoudila Lagdalen.

Znovu sestupovaly do neznámo jak hluboké temnoty, ale nyní seshora nepřicházelo téměř žádné světlo. Přesto příčle pokračovaly, jedna za druhou. Lagdalen si připadala jako v nějakém špatném snu, jako by sestupovala dolů do pekel.

Konečně se Eilsa dotkla pevné podlahy. Opustily větrací šachtu a sešplhaly na podlahu úzké místnosti, chabě osvětlené červeným knoflíkem na jedné ze stěn. Našly odemčené dveře, kterými prošly a ocitly se ve větší místnosti, osvětlené dalším červeným knoflíkem. Dveře byly zamčené, ale zámek nebyl příliš pevný a Eilsa ho mečem vylomila, zatlačila na dveře a otevřela je.

Vešly do mnohem rozlehlejší místnosti. Ze vzdálené chodby sem pronikalo nazelenalé světlo, a přestože bylo slabé, stačilo na to, aby jim ukázalo, že obrovská místnost je zaplněná dlouhými stoly, na kterých ležely tucty velkých hranatých beden. Z těch se ozývaly zvláštní slabé zvuky, srkání, kašlání a občas tichý vzdech.

Lagdalen cítila, jak se jí ježí vlasy na zátylku. Jak procházely místností, držela před sebou v napřažené ruce svůj dlouhý nůž.

Co je to za místo?

Eilsa po špičkách kráčela první, s připraveným mečem.

Stoly byly obrovské, sahaly jim až po ramena. Konstrukce na stole byly buď klece, nebo skříně se skleněnými dvířky.

Lagdalen uvnitř nic neviděla, ale cítila pach moči a výkalů, překrytý ostrým štiplavým zápachem chemikálií.

Došly ke dveřím vedoucím do temné chodby. Z jejího opačného konce asi padesát stop od nich přicházelo kalné zelené světlo. Poté co se úzkostlivě rozhlédly kolem, chodbou tiše prošly. Na konci nalezly další místnost stejnou jako předchozí, až nato, že tady byl druhý konec místnosti jasněji osvětlený. Jedna chodba vedla i zpět směrem, z něhož přišly, souběžnou řadou místností, podobných ostatním, s dlouhými stoly a na nich stojícími skříněmi a vše prostupujícím znepokojivým pachem.

V následující místnosti bylo světlo dost jasné, aby proniklo přítmím. Ve skříni se něco slabě pohybovalo. Při pohledu na tvář se Lagdalen otřásla. Byla to malá dívka, pokrytá puchýři. Tupýma očima zírala zpoza skla ven, ale nedávala najevo, že Lagdalen vidí.

Byla stejně stará jako Laminna! Lagdalen se téměř zastavilo srdce.

Ve skříních byly děti, tucty dětí. Některé byly strašlivě znetvořené, zmučené těmi nejodpornějšími způsoby. Jiné jen měly v očích lhostejný výraz a s nehybnými tvářemi zíraly na Lagdalen a Eilsu.

V klecích byly ženy. Měly podestýlku jako zvířata a jedly z kbelíků. ženy byly pomatené a nedokázaly mluvit nebo vůbec nějak odpovědět na jejich naléhavé otázky.

Většina z nich byla těhotná.

Eilsina tvář vzplála hněvem. „Co je to za ďábelské dílo?“

„Je to práce nepřítele, o kterém mluvila paní. Takto se chová temnota. Už jsem to viděla.“ Společně zkřivily tvář hrůzou. Pak se Eilsa otočila a stáhla Lagdalen pod stůl.

„Pššt, někdo jde.“

Vyčkávaly a po několika vteřinách uslyšela Lagdalen těžké kroky. Dvoukřídlé dveře se rozlétly. Přikrčily se k zemi a do místnosti vešli čtyři bewkové s márami na ramenou. Kráčeli pomalým a slavnostním krokem. Lagdalen napadlo, že musejí být sedm stop vysocí. A tváře měli jako obrovská prasata. Zachvěla se - tady viděla nové hrůzy, které mají být vypuštěny do světa Ryetelthu.

Čtyři obrovští netvoři hleděli celou dobu přímo před sebe. Odnesli dlouhé máry chodbou do menší místnosti za těžkými dveřmi.

Dívky, poháněny nepotlačitelnou zvědavostí, je následovaly, ukryly se v širokých zárubních dveří a pak se rychle proplížily k dalším.

Když se k nim zvířecí muži přiblížili, dveře se otevřely.

Z místnosti se vylinulo zelené světlo a vrhalo chodbou ostré stíny.

Když si jejich oči zvykly, Lagdalen s Eilsou uviděly, jak čtyři obrovští muži vnášejí své břemeno do osvětlené místnosti. Uprostřed ní stál těžký sarkofág. Obři položili nosítka a sundali víko sarkofágu. Dokonce i pro tyto svalovce to byla těžká práce. Pak vložili nosítka do sarkofágu a znovu přiklopili víko.

Dva z nich se pak postavili před sarkofág a zůstali tam stát, bdělí a ostražití. Druzí dva se přesunuli zpátky ke zdi.

Lagdalen s Eilsou našly dveře, které se při zatlačení otevřely a vedly do další chodby. Zmizely chodbou do tmy.

KAPITOLA 53

Když Relkin s Bazilem procházeli na západ úrodnými údolími, posetými čtverci pšeničných polí, viděli, že je Nellin bohatá země. Kolem říček stály obílené dřevěné domy, obvykle ve stínu starých mohutných jilmů.

Hospodářské budovy byly pečlivě udržované, stejně jako ploty.

Všechen ten blahobyt jen způsobil, že měl Relkin větší hlad. Nechtěl myslet na to, jako hladový je jeho drak, i když

si Bazil počínal hrdinně a vůbec si nestěžoval. Relkin přemýšlel, jak to dokáže. Vyhladovělé wyverny se obvykle nechovaly právě tiše.

Relkin se rozhodl, že po setmění podnikne nájezd na kurník. Ty dlouhé stavby s obílenými stěnami stály všude.

Chutná nellinská kuřata byla koneckonců slavnou součástí místního jídelníčku. Tři nebo čtyři vykrmená kuřata zaženou největší dračí hlad a na dragonýra taky něco zbude.

Bylo to samozřejmě riskantní, ale Relkin svým schopnostem v této oblasti důvěřoval. Za soumraku se odplížili k osamělému statku, stojícímu kus od nejbližší vsi.

Po svahu se táhly dva dlouhé kurníky. Dům stál za kamennou zdí, takže byli krytí téměř celou cestu až ke kurníkům.

Usadili se na malé vyvýšenině pod několika topoly.

K jejich překvapení se ze tmy vynořil mladík, který měl přes rameno přehozené ulovené zajíce. Polekaně vykřikl, uskočil a pustil luk i toulec.

Relkin okamžitě vyrazil k mladšímu chlapci. Mladík byl v dračím transu. Relkin ho štípl do tváře a zatřásl jím, aby ho z něj probudil.

„To je říšský válečný drak,“ řekl chlapec s posvátnou hrůzou v hlase.

Bazil se nejasně rýsoval v temnotě, obrovský a hrozivý.

„Máš pravdu,“ řekl Relkin.

„Páni, nikdy předtím jsem žádného neviděl. Tady v okolí je nechovají. V Nellinu pěstujeme pšenici. Je to celkem nuda.“

Pěkná země.“

„Jo.“

„Jak se jmenuješ?“ „Garrel, a ty?“

„Já jsem Relkin a tohle je Bazil.“

„Co tady děláte?“ zeptal se chlapec, jako by ho náhle omráčilo poznání, s kým to vlastně mluví. Nepřátelští vojáci, ti nejnebezpečnější, přímo v Nellinu!

„Mají moji dívku, nějací muži odněkud po proudu odtud.

Jdeme si ji vzít zpátky.“

„Aha, jo, lidi z Jeleního sídla?“

„Myslím, že ano.“

„Jo, tam jsou samé horké hlavy. Takže ty si tam pro ni jdeš?“

„Tak nějak, ale máme problém.“

„Nech mě hádat,“ zazubil se kluk. „Máte hlad.“

„Správně hned napoprvé.“

„Slyšel jsem, že draci toho sežerou zatraceně hodně.

Proto je tady nikdo nechová.“ „Jo, máme docela hlad.“

„A vsadím se, že když jsem dorazil, zrovna jste se dívali na kurníky strýčka Silase.“ „Jak jsi to uhodl?“

„Strejda Silas má u těch kurníků dva dobré hlídací psy.

Neměli byste šanci.“

„Zatraceně. Co s tím můžeme dělat, Garrele?“

„K ďasu, přinesu vám nějaké jídlo. Ale musí být ze zásobníků krmiva. Myslíš, že můžete sníst trochu ovsa?

Možná s trochou sirupu? Možná bych vám později mohl donést něco lepšího, ale drakovi to stačit nebude.“

Relkin si přiložil prst ke rtům.

„Ne tak nahlas…“ Nemá cenu sdělovat wyverně víc špatných zpráv, než musí nutně slyšet.

„Promiň.“ Chlapec se pokradmu podíval na draka a zjistil, že si ho Bazil prohlíží jedním velkým, inteligentním okem. Málem znovu upadl do dračího transu, ale nakonec Garrel polkl a trans se vytratil. „Udělám, co budu moct, uvidíme, co najdu.“

„Garrele, chci, abys věděl, že zaplatíme za všechno, co sníme. Až bude po všem, postarám se o to. Přísahám při starých bozích.“

„Při starých bozích? Co jsi zač, nějaký barbar? Dnes už

nikdo staré bohy neuctívá.“

„Někteří lidé v Modrých horách ano.“

„Modré hory? Odtamtud jsi? Máme příbuzné, kteří tam žijou. V Quercu. Slyšel jsem, že je to úrodná země.“

„Jistě že je, ale ne tak úrodná jako Nellin.“

„No, to je jenom málo míst. Tady je nejlepší půda; každý to ví.“

Relkin si chlapcem v této situaci stále nebyl úplně jistý.

Tohle je vzbouřený Nellin, možná to kluk jen předstírá, aby ho nechali jít a neublížili mu. Jakmile bude z dosahu, začne hulákat, že je tady nepřátelský drak.

„Víš, ještě jedna věc.“ Garrela něco trápilo. „Myslím, že můj táta by o tom neměl vědět. V těchhle časech není říši moc nakloněný. Hrozně se pro to povstání nadchl.“

Způsob, jakým to Garrel řekl, Relkina trochu povzbudil.

„Ale ty ne, co?“

„Ani můj bratr ne, jenže oni ho přinutili vstoupit do armády a bojovat. Vzal si tři nejlepší koně a odjel. Asi za týden jsme ho pohřbili.“

„To je mi líto.“

„Jo, ale nebyla to žádná bitva nebo tak něco. Shodil ho kůň. Bodla ho moucha a bratr si při pádu zlomil vaz.“

Relkin smutně zavrtěl hlavou. Viděl už umírat víc než

dost lidí, slavně i obyčejně. Obojí končilo stejně.

„V každém případě,“ pokračoval kluk, „nemám Ulmerovu smrt říši za zlé. Spousta lidí z okolí není povstáním nijak nadšená. Nám to připadá, že jde jen o to, aby velcí statkáři mohli vydělat peníze.“

Relkin přikývl, tenhle kluk měl hlavu na pravém místě.

„Tak tedy poděkujme Bohyni, že nás nechala narazit na tebe, a ne na tvého otce, Garrele.“

„Ha ha, jo. Hele, počkejte tady a já se půjdu podívat, co se pro vás dá sehnat. Co kdybys dal drakovi pro začátek ty zajíce?“

„Mnohokrát díky, Garrele.“

Chlapec odběhl po cestičce k domu. Relkin s Bazilem čekali mezi topoly, nervózní a hladoví. Dalo se Garrelovi věřit? Relkin se modlil, aby ano. Neodvažovali se jít blíž ze strachu, že vyburcují psy, kteří hlídají ty lákavé kurníky.

Bazil pomalu se zaťatými zuby zasyčel. Byl bez sebe hlady, velice blízko tomu znepokojujícímu stavu mysli, kdy začne o všem uvažovat jako o případném jídle, a to včetně mladíků, a dokonce i dragonýrů. Relkin zajíce očistil a podal mu je a drak je zhltl na pár kousnutí. Bylo to málo, ale aspoň něco.

Čekali, zmítaní vlastními démony. Večerním vzduchem k nim doléhaly uklidňující zvuky statku. Na jiném poli bučela kráva. Nějaký hlas cosi zavolal a ozvalo se vzdálené

prásknutí dveřmi. Relkin se kousal do rtu a velice pozorně naslouchal.

Někdo rozdělal oheň; Relkin cítil kouř. Určitě se chystají vařit večeři. Představil si sedlákovu rodinu, jak usedá k dobře vydatné večeři. Hromady lívanců, klobásy a pečené kuře, zapíjené kalutem nebo slabým pivem. Jen při té představě tekly Relkinovi sliny.

Z houstnoucího šera se vynořil Garrel a tlačil trakař, naložený plným džberem ovsa, rozmíchaného s vařící vodou. Měl také plný džbán melasy.

„Tohle je pro začátek,“ řekl mladík.

„Hej, to je skvělé,“ řekl Relkin a nabral si rukou trochu horkého ovsa. Byl stěží uvařený, ale dal se sežvýkat, a melasa byla sladká a hustá. Bazil hlasitě zamručel, odložil Relkinovi trochu stranou a pustil se do ovsa.

Bylo toho jen pár soust, ale bylo to vydatné jídlo a melasa ho pěkně osladila. Bazil oves sežvýkal, jak to jen svými dravčími zuby dokázal. Tohle představovalo pro wyverny žijící v civilizaci neustálý problém.

Za deset minut se Garrel znovu objevil s náručí plnou dlouhých bochníku chleba. Bylo jich celkem šest.

„Bojím se, že některé z nich budou trochu okoralé.“

Bazil je snědl během pár minut. Relkin popadl polovinu jednoho z čerstvějších a ohromně si na ní pochutnal.

Garrel se vrátil potřetí, s nějakými jablky, tvrdými suchary a uzeným vepřovým pleckem.

„Díky, Garrele. Opravdu jsi nám moc pomohl. Vrátím se a zaplatím ti hned, jak to půjde, až tenhle boj skončí.“

„Až to půjde. A buďte tam dole u Jelení řeky opatrní.

Tamní lidi jsou povstáním celí nadšení. Ti by vás určitě vydali.“

KAPITOLA 54

Blízko Jeleního sídla, v houští rododendronu na konci dlouhého trávníku, stál tichý a neúprosný Mirk. Přibližně padesát stop nalevo od něj byl Wespern. Jen kousek za ním splétala paní kouzlo.

Mirk, obvykle tak netečný, až se zdálo, že vůbec nemá emoce, byl očividně nešťastný. Zase ti ptáci. Měla jich tucty a všichni měli v očích ten podivný pohled. Byli tady špačci, vrabci, drozdi, a dokonce i jeden ťuhýk, všichni usazení kolem ní, sledovali ji a pozorně naslouchali. Mluvila s drozdem jazykem, který zněl jako něco, co patří do tlamy kočce.

Mirk věděl, že od čarodějek musíte něco takového čekat, ale tohle bylo divnější než všechno, co dosud zažil. Ten pták na jejím zápěstí jí opravdu odpovídal, zcela jednoznačně švitořil, jako by vedl rozhovor. Zabiják se mírně zachvěl.

Obloha na východě se rozjasňovala. Pokrývka mračen, která ji už týdny zakrývala, se zvedala. Mirk cítil, jak se náhle vytrácí tísnivý pocit, který se nad ním vznášel téměř tak hmatatelně jako mraky na obloze. Něco zmizelo, nějaká podivná přírodní síla, jež jim s každým krokem, který udělali, ubírala energii.

Wespern se vynořil ze tmy.

„Ano?“ řekla paní.

„Je pryč.“

„Ano. Ale kde?“

„Nevím.“

Skutečností bylo, že zmizel, snad do nějaké jiné říše. Byl to koneckonců pán Dvanácti světů. Možná se odešel vyspat.

Ať to bylo jakkoli, Lessis věděla, že nebudou mít žádnou lepší příležitost dívky najít a dostat je z tohohle místa pryč.

Vybrala si dalšího ptáka, tentokrát drozda, který v blízké strouze lovil šneky. Drozdi byli chytří a velice hbití ptáci.

Podržela drozda jemně v ruce pohladila ho po hlavě, zatímco na ni bezmocně upíral oči.

Lessis zazpíval tiché, ale smrtící malé kouzlo v jazyce koček, který byl při chytání ptáků nejdůležitější - ačkoli byl velice užitečný i v jiných oblastech. Všude kolem ní posedávalo hejno jejích budoucích zvědů. Uchváceně Královnu ptáků sledovali.

Wespem s Mirkem si vyměnili pohled. Wespem byl citlivý, ale o čarodějnictví toho nevěděl o nic víc než Mirk.

„Řekni mi, co myslíš, že se chystá udělat,“ zamumlal Wespern k zabijákovi.

Mirk pokrčil rameny.

Přál si, aby se sám mohl přesunout dál. Tichý křik měl na člověka zvláštní, ale silný účinek. Nejdřív jste měli husí kůži a pak jste cítili, jak vám tělem projíždí zamrazení a zježily se vám vlasy na zátylku. Mirk by se ovšem nevzdálil.

Má ji chránit. Za žádných okolností se nevzdálí dál, než kam dohodí nožem.

Když nepřátelé podruhé prohledávali střechu, podívali se i na nádrže a našli omráčeného Bilga. Jakmile ho vzkřísili, Faltus Wexenne jej sám vyslechl. Střechu domu a horní patra budovy prohledali důkladněji. Přesto nenašli po uprchlých ženách ani stopy a hodiny nemilosrdně ubíhaly.

Pátrání bylo přerušeno, když na nádvoří vjela skupina jezdců v černých uniformách. Přivezli Salvu Ganna, který měl zakrvácenou tvář a ruce připoutané k hrušce sedla.

Wexenne bezmocně sledoval, jak předali vyděšeného Salvu Ganna čtyřem obrovským lidským bewkům, kteří jej odvedli do domu.

Nějakou dobu poté je pronásledoval strašlivý křik, který se ozýval z katakomb. Nakonec nastalo ticho. Wexenne a jeho sloužící se vrátili k hledání dívek. Prohledali každičký výklenek a škvíru na střeše a v horních poschodích.

V hlavním domě bylo šedesát čtyři místností ve třech patrech. Pod nimi byla další tři podlaží - přízemí, suterén a

sklepy. Pátrání se metodicky posunovalo domem směrem dolů. Stopaři mezitím pátrali na pozemcích kolem domu a hledali jakékoli známky útěku.

A pak náhle ucítili, jak se pocit přítomné moci vytratil.

Ohromná utiskující síla, která se nad nimi hrozivě tyčila, vyhasla. I samotný vzduch jako by se projasnil a osvěžil.

Wexenne spěchal dolů do salónu, aby se podíval, co zbylo ze Salvy Ganna. Svého někdejšího přítele našel svázaného jako kuře, jak visí vzhůru nohama v kleci. Po celém těle měl stopy po bičování. Salva nemohl mluvit a měl prázdné, nevidomé oči. Faltus Wexenne jen stál a třásl se. Uvažoval o útěku, že si vezme pár koní a pojede za svobodou. Kdyby udržel dobrou rychlost, mohl by za týden dorazit do Kadeinu. Nyní cítil, jak se mu už při pouhém pomyšlení na útěk svírá srdce. Salva se pokusil uprchnout a oni ho přivedli zpátky. Pokud bylo Wexennovi známo, měl chudák Salva posloužit bewkům jako večeře.

A také musel myslet na obrazy. Kdyby Wexenne utekl, nezůstal by tu nikdo, kdo by je chránil. To monstrum by je mohlo všechny zničit, což by bylo nenapravitelným znesvěcením umění.

Lapsorova hrozba, že spálí Brány Cunfshonu, Wexenna málem připravila o rozum. Taková výhrůžka byla ranou samotné podstatě civilizace, a něco takového se nesmělo trpět!

Tím Wexennův pohár hořkosti přetekl. On, Faltus Wexenne, magnát z Champery, musel snášet tolik ponížení, tolik bolesti a hrůzy, že si to ani nešlo představit! Faltovi Wexennovi, magnátovi z Champery a vůdci Aubinasu, se neměly stávat takové věci jako třeba být zbičován jako nějaký pes!

Pamatoval si potupu, kterou cítil při těch třech strašlivých ranách bičem. Nikdy nezažil takovou bolest. O

chvíle, kdy před dávnými lety odešel ze školy, se Falta Wexenna nikdo neodvážil uhodit. Zachvěl se. Byl zcela bezmocný. Ti surovci z něj prostě servali šaty a zbili ho.

Lapsor mu ukázal jeho skutečné postavení.

Už jen to bylo dost zlé, a pak přišla ta výhrůžka ohledně Bran Cunfshonu. Wexenne se nyní potácel nad propastí šílenství. Nikdy nemůže dovolit nechat spálit Auposeho díla.

Bude muset udělat, co bude v jeho silách, aby je zachránil.

Dívky se musí najít, neboť obraz je třeba zachránit před zničením. Dům byl ale obrovský a zahrady rozlehlé. Pátrání zabere nějaký čas - a toho moc neměl. Jestli ty dvě malé ďáblice rychle nechytí, zrůda Brány Cunfshonu spálí.

Wexenne měl pocit, že se mu rozskočí hlava.

Vyhlédl z okna. Pod balkónem prolétl drozd. Ohlédl se po něm. Přilétl zpět, posadil se na zábradlí a podíval se na něj do okna. Pak odhopkal pryč.

Wexenne zavrtěl hlavou. Všechno začínalo být velice zvláštní. Nyní se na něj dokonce i ptáci dívali, jako by se

zbláznil. Možná že zbláznil. Možná je tohle všechno jen nějaký děsivý, děsivý sen a on se brzy probudí a znovu povede slavné aubinské povstání. Bude pánem svého osudu, svobodný, hrdý a bohatý - muž předurčený ke slávě. Ne ten vyděšený červ, který se z něho stal.

KAPITOLA 55

Ptáci ve službách Královny ptáků byli obvykle rychlí.

Během dvaceti minut měla Lessis obecnou představu o domě a jeho obyvatelích. Byly zde skupiny mužů, které dělaly něco se stěnami v některých místnostech. Ptáci jí nedokázali popsat, co přesně. Jen tak dalece dokázali ptáci rozluštit to, co v lidském světě viděli. Další muži měli práci na střeše. Někteří spouštěli lano do úzké šachty.

Pak přilétla pěnkava, prořezávající křídly vzduch.

Dolétla přímo k Lessis a usedla jí na rameno. Zazpívala o dvorech a střechách a pak o mladých ženách, které se krčí v místnosti se zeleninou.

Lessis si byla jistá, že někdo dívky konečně viděl. Její naděje vzrostla, když pěnkava přidala popis. Jedna mladá žena měla vlasy barvy zralého obilí, druhá mnohem tmavší.

A podle toho, co říkala, se ukrývaly v přípravně jídel za hlavní kuchyní.

Zdálo se, že se po zbytku domu potloukají skupiny lidí.

Všude hořely lampy a celé místo vypadalo jako obrovské mraveniště, do něhož se zaryl pluh.

Lessis neplýtvala časem. Posadila se do lotosového sedu a uvedla se do hlubokého transu. Pak spletla kouzlo neviditelnosti, které zakryje ji, Mirka a Wesperna. Takové kouzlo prohlédne jen nejbystřejší oko. Pravděpodobně žádná žijící osoba neovládla tento druh magie tak mistrně jako Lessis z Valmes. Dokončila kouzlo během úžasných třiceti minut. Stálo ji obrovské úsilí, ale bylo to prvotřídní kouzlo.

Probrala se z transu zbrocená potem, a když vstávala, trochu se jí třásly nohy.

Nařídila pěnkavě, ať okamžitě odletí zpět do přípravny.

Pak dala znamení ostatním a utrousila pár tichých slov.

Uslyšeli něco jako zpěv velryb nebo vzdálené vytí kojotů a ucítili náhlý krátký poryv větru, ze kterého jim naskočila husí kůže.

Lessis je popohnala vpřed. Večerní světlo se měnilo v soumrak a v domě se rozsvěcela světla.

„A teď do domu a najdeme ty dívky. Pak odsud zmizíme. Nevíme, kolik budeme mít času, než se nepřítel probudí, a nechceme být tady, až k tomu dojde.“

Pod pláštěm čarodějčiny magie se vydali přes trávník.

Přikrčený Mirk šel v čele a pozorně sledoval trávník a dům, ke kterému se přibližovali. Čarodějka tvrdila, že je nikdo neuvidí, ale Mirk zjistil, že až tak moc její magii nevěří. Při chůzi neustále držel ruce poblíž vrhacích nožů a snažil se poskytovat tak malý terč, jak to jen šlo.

Poplašný výkřik, který Mirk napůl očekával, se neozval a pak už byli mezi ozdobnými keři a v bylinkové zahradě, která ležela poblíž domu.

V oknech velkého domu se neustále pohybovala světla.

Ze střechy křičeli muži dolů. Další spouštěli podél vnější zdi na provaze lucernu v místě, kde se sbíhalo několik okapů a roury vedly k zemi.

Lessis se na okamžik zastavila, aby si prohlédla situaci.

Hlavní dům měl vchody na třech stranách, ale severní byla ukrytá za hradbou topolů. Tady se na pozemcích rýsovaly kuchyně, zásobárny a stáj. Pěnkava čekala u stromů.

Proklouzli mezi topoly a pokračovali po rovné, štěrkem vysypané cestičce na dvůr za hlavní kuchyní. Dva muži, kteří střežili vstup do dvora, spolu živě rozmlouvali, a když

kolem nich Mirk, Lessis a Wespem tiše proklouzli, ani se neohlédli.

Mirkův názor na čarodějčinu magii opět o kousek stoupl.

Uvnitř na ně ze všech stran shlížela okna. Viselo zde vyprané prádlo.

Ven vyšla služka s vědrem splašků, které vylila na hnojiště, navršené na zemi. Mirka si nevšimla, ačkoli stál jen dvacet stop od ní a ve světle z oken kuchyně ho bylo vidět.

Zabiják se ohledně čarodějčiny magie cítil stále klidněji.

Dívka se podívala přímo na něj a nic neviděla.

Starý černý pes se probudil a s kašlavým štěkáním se vyškrábal na nohy.

Lessis zamířila přímo k němu, uchopila jeho hlavu do dlaní a utišila jej kouzlem, které dělalo ze psů zase štěňata, alespoň v jejich hlavě.

Starý pes se poněkud artriticky začal honit za vlastním ocasem a už si na ně ani nevzpomněl. Pěnkava se usadila na nízké stříšce, kde se v zadní části kuchyně rýsovala přípravna jídla.

Lessis ukázala na dveře, kterými se mohli snadno dostat do domu.

Mirk jimi prošel s připraveným nožem a zjistil, že kolem nikdo není, i když odněkud zevnitř slyšel volat hlasy.

Vzápětí našli pytle s řepou a hromadu turínu. Dívky už zde bohužel nebyly.

Lessis si povzdechla. Situace se začínala komplikovat.

Dole v zahradě mezi rododendrony, na konci dlouhého trávníku, se velice opatrně pohnulo cosi obrovského.

Pozorné oko by brzy odhalilo mohutné tělo dřepící v křoví, hlubší stín mezi jinými stíny. Bazil Zlomený Palcát pocházel z dlouhé linie lovících dravců a dokázal by se jim v ukrývání vyrovnat.

Relkin si dřepl vedle wyverny.

„Něco se určitě děje,“ řekl Relkin a kývl ke světlům v domě a mužům na střeše.

„Ať dělají lidé cokoli, jsssme tu včasss, abychom ssse připojili.“

Relkin se podíval na draka, který mu s wyverní vážností pohled opětoval.

„No ano, myslím, že máš pravdu.“

Zleva k nim náhle dolehly hlasy. Lidé prohledávali rododendrony.

„Jdeme!“ Relkin zacouval do keřů a pryč směrem doprava. Wyverna šla za ním a její mohutné tělo se pohybovalo pozoruhodně tiše.

Ve velkém domě bylo rušno. Relkin přemýšlel, co se to k čertu děje a jestli se to týká Eilsy a Lagdalen. Z nějakého důvodu si byl jistý, že ano.

KAPITOLA 56

Na druhé straně velkého domu nahoře ve třetím patře v tu chvíli Lagdalen s Eilsou běžely o život. Objevili je během nešťastného pokusu vykrást se z domu a zahnali je zpátky dovnitř. Teď jim byl v patách hlouček skřetů, podporovaný dvěma obrovskými lidskými bewky.

Proběhly širokou chodbou, aniž si všímaly vkusného obrazu lilií, díla Auposeho skvělého žáka Semera, a jejich nohy dusaly po parketové podlaze. Za nimi běžela lovící smečka.

Na konci chodby zabrzdily na místě, kde stěna končila.

Lagdalen stiskla kliku, otevřela dveře, dívky jimi proklouzly a zabouchly je právě ve chvíli, kdy přiběhl první skřet.

Dveře se otřásaly pod opakovanými údery a Eilsa se natáhla nahoru a zasunula zástrčku v horní části dveří.

Odskočily od dveří a prohlédly si místnost. Byl to bohatě zdobený salón. Na jednom konci stály mohutné pohovky a na zemi ležely nádherné, zářivě červené koberečky. Okna shlížela na vnitřní dvůr, jeden z mnoha, které rozdělovaly vnitřek obrovského domu.

Dveře se otřásly, jak do nich jedna z obrovských bestií narazila. Otřásly se, ale vydržely.

„Okno!“ Eilsa se k němu rozběhla.

Vyhlédly ven. Na dvoře vládla tma. Zdi byly porostlé břečťanem a sešplhat dolů by nebyl takový problém.

Dveře se znovu zatřásly pod náporem úderů mohutných těl.

„Dlouho je to venku neudrží.“

Eilsa vylezla z okna a začala šplhat dolů a Lagdalen ji rychle následovala.

Dveře se v mračnu prachu rozlétly. Dva obrovští lidští bewkové se snažili současně dostat dovnitř. Obrovské končetiny se napínaly a z hrdel netvorů se dralo hrubé vrčení, než se srovnali a vrhli k otevřenému oknu.

V tu chvíli byla Lagdalen deset stop pod oknem a energicky šplhala dolů. Eilsa byla už téměř u země.

Ozval se chraptivý rozzuřený řev. Lagdalen se podívala vzhůru. Z okna na ni dolů zírali netvoři s prasečími tvářemi.

Nenávistně vykřikli a zmizeli. Začala šplhat s dvojnásobným úsilím.

Eilsa už byla dole. Lagdalen několik posledních stop seskočila a tvrdě dopadla. Na všech čtyřech lapala po dechu.

Odsud si musí najít cestu ven z domu. Musí z tohoto šíleného místa uniknout.

A pak se dveře na dvůr rozlétly a dovnitř vběhl tucet mužů s pochodněmi. Zařvali a rozběhli se k nim.

Eilsa se připravila k boji. Lagdalen se postavila a nachystala si paličku do pravé a nůž do levé ruky.

Muži se na ně vrhli, ale jeden z nich se odpotácel zpět po ráně paličkou do čela. Další utrpěl řeznou ránu na hrudi a paži. Třetí zakvičel bolestí, když ho Eilsa sekla mečem. Na okamžik zmateně ustoupili.

Faltus Wexenne se mezi nimi protlačil k Lagdalen.

„Mladé dámy, prosím vás, abyste ukončily toto nevhodné představení. Musíte se vzdát. Nemáte na vybranou. Byly jste vybrány, a proto musíte jít. Jinak spálí Auposeho.“

„Udělal z vás svého poskoka, co?“ zasyčela Lagdalen.

„Poslal vás, abyste mu přivedl oběti?“

Wexenne rozhodil rukama.

„Nemám čas na zdvořilosti.“ Pokynul mužům.

Ti proti nim vyrazili s topůrky a košťaty. Lagdalen asi minuta uhýbala, ale pak jí topůrko podtrhlo nohy a košťata dopadala a bušila do ní, zatímco se choulila do klubíčka.

Eilsa muže chvíli odrážela mečem, ale nakonec ji skolila rána obuškem zezadu do hlavy. Muž s obuškem je chtěl tlouct dál, ale Wexenne mu to zakázal.

„Dost!“ vyštěkl Wexenne. „Vezměte je, rychle!“

Wexenne pokynul směrem k chodbě. Dveře se otevřely a zase za nimi zavřely těsně předtím, než kolem prohřměli skřeti a bewkové, mířící na dvůr.

Otevřely se další dveře a vstoupili na schodiště pro služebnictvo. Rychle došli do majordomova bytu, který byl v prvním patře v zadní části domu. Další dveře se zabouchly a zapadly zástrčky.

Lagdalen a Eilsu strčili za stůl ve velké kuchyni.

Wexenne se posadil na dřevěnou židli a sám pro sebe si povzdechl. Takhle to nemělo být. I když se chtěl radovat, situace zůstávala poměrně děsivá. Jakmile dá tyto mladé ženy Lapsorovi, jaký další vliv bude na démona, kterého vypustil, mít? Pokud šlo o Lapsora, neměl nad ním víc moci než myš nad kočkou.

„Věřte mi, strašlivě toho lituji, ale musím zachránit obraz.“

„Který obraz?“

„Samotné Brány Cunfshonu. Když mu vás nedám, ten netvor je zničí.“

„A co udělá s námi?“

„Ach ano, co?“ Wexenne se poškrábal za uchem. „To je něco, na co je lepší nemyslet. Doporučil bych vám pokusit se žít přítomností.“

Lagdalen bylo zřejmé, že Wexenne už plně chápe svůj úděl.

Pyšný povstalec z Aubinasu byl pokořen. Jeho čest a pověst zničeny. Brzy nebude nic, jen otrok netvora, kterého pomáhal pustit ze řetězu.

„Víte, že jste odsouzen k záhubě, Wexenne. Nemůžete zachránit svou sbírku obrazů; nemůžete si zachránit život.

To, co jste vypustil, vás pozře zevnitř, až z vás zbude jen slupka.“

Trhl sebou a máchl rukou.

„Využije vás,“ zasyčela, „a až s vámi bude hotový, podřízne vám krk a zahodí vás.“

Wexenne vzlykl a přikývl. Věděl, že jeho osud je zpečetěn. Věděl to od chvíle, kdy spatřil, jak přivedli zpátky Salvu Ganna. Ale někdy v průběhu té doby si našel nový smysl existence.

„Musím zachránit obrazy. Vím, že to, co říkáte, je pravda, ale já nemám jinou možnost. Na konci mě zabijí.

Viděl jsem to ve snech. Ale musím zachránit Auposeho dílo.

O to svět nesmí přijít.“

Chvíli žasla nad podivnými protiklady v osobě Wexenna z Champery. Ušlechtile se snažil zachránit velké umění, ale aby se mu to povedlo, vyměnil by za korunní klenot své sbírky dva životy. V duchu se hořce zasmála. Mají s Eilsou takovou cenu? Jsou hodny tohoto vznešeného údělu?

Má jakýkoli obraz cenu života? Nebo by to mělo být naopak.

Za ní se otevřely dveře. Lagdalen ucítila známou přítomnost.

Ne! Jak? To není možné.

Zdálo se, že místností krátce prolétl chladný vánek.

Téměř to vypadalo, jako by mrak na okamžik zastřel slunce.

Něco se změnilo. Wexennova tvář ochabla, prázdné oči zíraly do prázdna. Jeho muži se nacházeli v podobně netečném stavu.

Pak se náhle jakoby odnikud vynořila Lessis se dvěma nelítostně vyhlížejícími muži. Wexenne a jeho muži nehnuli ani brvou.

Lagdalen nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Pojďte, děti, musíme rychle odejít. Mé kouzlo neviditelnosti je nyní prolomeno.“

Lagdalen vzala Eilsu za ruku. Dívka z vrchoviny omráčeně mlčela, ale na Lagdalenino zatahání zareagovala rychle. Chvatně se rozběhly za Lessis. Vysoký muž se světlými vlasy běžel vpředu, druhý průvod uzavíral.

U vnějších dveří se zastavili. Ve službě byla hrstka stráží, ale to bylo vše.

Lagdalen nemohla mlčet.

„Paní, viděli jsme toho nepřítele, o kterém jste mluvila.“

Lessis se prudce otočila. „Viděly jste ho, dítě? Jak?“

Bylo to, jako by čarodějčiny klidné oči nahlédly až do jejího nitra. Lagdalen náhle pocítila moc Královny ptáků.

„Pod domem je rozlehlé sklepení. Položili ho do něčeho podobného kamenné rakvi, ale hodně velké.“ „Do sarkofágu?“

„Víko musely zvedat čtyři ty velké stvůry.“ „Ano?

Pokračuj.“

„A uložili ho dovnitř a víko zase zavřeli.“ „Kdy to bylo?“

„Nedávno. Chvíli jsme se musely ukrývat. Pak jsme se pokusily dostat z domu. Tehdy si nás všimli.“ „Dokážeš tam najít cestu?“

„Myslím, že ano. Ze sklepem jsme vyšly po schodišti pro služebnictvo.“

„Popiš mi to místo a řekni mi, jak je střežené.“ V

Lessisině mysli náhle rozkvetl zoufalý plán.

KAPITOLA 57

Rododendrony rostly v hustém srpku na konci dlouhého trávníku. Z jedné špice rododendronového srpku se táhla řada keřů, zakončená uspořádanou zahradou vedle domu.

Bazil s Relkinem se křovím plížili tak nenápadně, jak to jen šlo. Bazil se tiskl k zemi, Relkin ho kryl kuší a plazili se k domu.

Vynořili se kousek od konce křovisek. Mezi nimi a vchodem na západní straně ležel květinový záhon a asi padesát stop široká, štěrkem vysypaná cesta. U dveří stáli dva strážní, živě rozmlouvali a hleděli vzhůru ke střeše, odkud bylo slyšet křik a nadávky, jak pátrací čety pokračovaly ve své práci.

Zdálo se nepravděpodobné, že by muže dokázali překvapit. A jakmile se octnou uvnitř domu, bude drak kvůli omezenému prostoru zranitelný. Relkinovi se to vůbec nelíbilo.

Křik ze štěrkové cesty oznámil příchod desetičlenné skupiny mužů, kteří nesli pochodně a kopí.

„Zpátky,“ zašeptal Relkin.

Drak už byl v pohybu a couval mezi okrasné borovice.

Relkin slyšel, jak přicházející muži volají na stráže u dveří: „Chytili ty ženské!“

Stráže zahvízdaly a zajásaly. Muži přišli blíž a hlasitě se mezi sebou bavili. Všichni byli z nočních událostí rozčilení.

Relkin věděl, že ty ženy nemohly být nikdo jiný než

Eilsa a Lagdalen.

„Musíme rychle něco udělat,“ řekl drakovi. Bazil přikývl.

„Pravda. Otázka je, co?“

Relkin si přiložil prst ke rtům. Nalevo od nich, nepříliš daleko, se ozval zvuk. S nastraženýma ušima vyčkávali. Pak se zvuk ozval znovu, bylo to tlumené cinkání.

Relkin opatrně popolezl vpřed. Za starým topolem klesala země do průrvy, která vedla do otevřeného vstupu vykopaného v zemi. Těžká dřevěná vrata byla rozevřená a zapřená. Tunel byl mnohem větší než dveře do domu. Také vedl přímo k domu.

„Stejně je to víc naše velikost. Co myslíš?“

„Drak by tam mohl bojovat sss mečem.“

„No, v tom případě…“Vstali a vešli do jámy, která vedla k ústí tunelu.

Na stráži u vchodu stáli lidští bewkové. Při pohledu na jejich bizarní tváře Relkin pocítil nechuť a cosi jako lítost.

Tato nepřítelova stvoření, tak hojná a ohavná, nedostala v

této věci na vybranou. Jakmile se zrodila, byla odsouzena konat zlo.

Když zaslechli Bazila scházet dolů, mohutní muži se obrátili. S překvapeným mručením se chopili obrovských kopí a připravili se na střet s drakem. Relkin, který rychle sbíhal ze svahu průrvy o kus dál, byl na místě dřív, než si ho všimli. Vzápětí trčela jeho šipka jednomu z netvorů přímo z tváře. Netvor zavřeštěl a hrubým trhnutím šipku vyrval.

Relkin si připravil další, zatímco Bazil pozvedl Ecator.

Skřet, který spal za jedním křídlem otevřených vrat, s vyděšeným kvičením vyskočil, vběhl do tunelu a ztratil se jim z dohledu.

Lidští bewkové na Bazila zaútočili dlouhými kopími.

Pokusil se Ecatorem srazit hrot stranou, ale bewkové byli dost rychlí a vyhnuli se mu. Bazil o krok ustoupil a bránil se pomocí Ecatoru, ale rychlost nepřátelských výpadů jej nutila k neohrabanému manévrování.

Obrovský meč zasvištěl nízko nad zemí a Relkin se vrhl na břicho. Lidští bewkové uskočili dozadu a pak provedli další výpad. Bazil zaútočil a oni se o krok stáhli, ale sotva úder dokončil, znovu se na něj vrhli. Kopí jej škráblo do hrudi.

Relkin měl srdce až v krku. Pečlivě zamířil a zasáhl netvora, kterého už předtím zranil, šipkou do oka. Netvor se zapotácel dozadu, ale stále byl naživu a snažil se bojovat.

Relkina ta úporná životaschopnost ohromila. Bazil nicméně využil příležitost a vzápětí Ecator zraněného netvora srazil.

Zbývající lidský bewk se pokusil vrhnout dlouhé kopí, ale než se stačil napřáhnout, Relkin mu zkazil mušku šipkou, která se netvorovi zabodla do prasečího rypáku.

Bazil kopí odstrčil vzhůru a vzápětí jeho majitele probodl.

Magická čepel na pozadí tmy tunelu slabě zářila. Relkin se rozběhl vpřed v naději, že se mu podaří dostat toho skřeta. Doběhl k ústí tunelu, poklekl a zamířil. Skřet běžel rychle. Relkin vystřelil, ale šipka se odrazila od skřetova ramenního plátu. Relkin to zkusil ještě jednou, ale naprosto minul. Bylo to prostě příliš daleko.

„Ssskřet utíká,“ řekl Bazil.

„Vypadá to tak. Pojď. Prostě se tam musíme dostat hned po něm.“

„Co je to za mísssto?“ bručel Bazil a přesouval se do běžecké pozice - skloněný, s nataženým ocasem a mečem přes rameno.

„Nevím, ale vede to k domu. Musí to být spojené se sklepením.“

Klusem se rozběhli tunelem. Ecator stále slabě zářil.

Bazil cítil, jak je meč rozrušený. Nepřítel je zde, to je jisté.

KAPITOLA 58

Lagdalen a Eilsa je zavedly do laboratoří. Lessis uslyšela tichý pláč a kašlání umírajících dětí a zarmouceně si povzdechla. Tak bezcitné zlo ji děsilo, ale nepřítel předváděl zášť vůči všemu živému. Jediné, co mohla udělat, bylo naprosto ho zničit, tak rychle, jak to bude možné. Lessis zaťala zuby, zatímco v očích jí vzplál bledý oheň.

Procházeli místnostmi jako z noční můry, plnými stolů a skříní smrti. Když měli za sebou polovinu cesty komnatami hrůzy, dokonce i Mirk měl v očích slzy.

Vynořili se v chodbě, která vedla k místnosti se sarkofágem. Na opačném konci stáli dva bewkové a střežili dveře.

„Pojďte,“ řekla Lessis a vydala se chodbou. „Tyhle stvůry nás neuvidí.“

Mirk prolétl chodbu pohledem. Doufal, že má čarodějka pravdu. Dotyční netvoři byli skutečně impozantní. „To jsou ty věci, o kterých mluvil Thorn?“ „Ano.“

„Bewkové?“ Znělo to jako zvuk, který vydává otrávený dobytek, nebo tak nějak. Mirk si horečně přál, aby je

Lessisina magie ovládla, neboť tvorové byli téměř tak velcí jako trolové a očividně mnohem chytřejší.

Procházeli širokou chodbou, kolem dveří do pekelných komnat utrpení, z nichž každá byla plná obětí jiného typu.

Bewkové si jich dál nevšímali, dokud se nedostali na vzdálenost dvaceti stop. Pak netvoři zvedli zbraně a zaujali obranné postavení. Inteligentní prasečí oči jim zlovolně zářily.

Lessis k nim klidně přistoupila, zastavila se přímo před nimi a vyvolala rychlé kouzlo, které je na místě znehybnilo.

Mirk s mírným úžasem otevřel ohromné dveře do komnaty.

Dva bewkové uvnitř zareagovali okamžitě a vynořili se ze tmy v zadní části komnaty. Lessis se před nimi zarazila, jako křehký rákos stavící se proti obrovitým svalnatým behemotům. Zopakovala své kouzlo a mrštila jim ho do tváří. Stejně jako první dvojice, i tito se zastavili uprostřed kroku a ztuhli na místě.

Lessis si málem poskočila radostí. Tito tvorové měli jednu slabinu: dali se ovládat mnohem snadněji než trolové.

Trolové byli vůči magii čarodějek odolní.

Pak přistoupili k impozantnímu kamennému sarkofágu.

Lessis žasla nad velikostí rakve, určené obru, vytesané z bílého mramoru. Odkud ta věc pocházela? Jak ji propašovali do Argonathu? Její prostý, drsný styl vypadal jako dílo Padmasy.

Možná připlul na stejné lodi jako ti nestvůrní bewkové a armáda skřetů, kteří málem zavraždili císaře. Lessis musela přiznat, že pobřeží není zabezpečeno tak, jak by mělo být.

„Víko musí vážit nejmíň tunu,“ řekl Mirk.

„Ty čtyři nestvůry ho společně zvedly,“ podotkla Lagdalen.

„Ach ano, podíváme se, jestli se nám podaří je přimět, aby ten kousek zopakovaly.“ Lessis se obrátila zpět k bewkům, nehybně stojícím u dveří.

Ovládnout je bude vyžadovat ohromné úsilí, ale byl to jediný způsob.

Lessis se uklidnila, sáhla si hluboko do rezerv a rychle odříkala úvodní věty kouzla. Odříkala slova, zformovala odchylky a provedla plné deklinace. Byla to rychlá a náročná práce. Ve vrcholném okamžiku jí ze spánků stékal pot. Když skončila, bewkové se vzpamatovali z transu, obrátili se k ní a zahleděli se na ni těma jasnýma očima.

Podmanění.

Věnovali jí veškerou pozornost. Pronesla několik hypnotických obratů a hladce je utišila přímo do hypnotického stavu. Když domluvila a tleskla, narovnali se a pak přešli k sarkofágu a uchopili víko. S namáhavým supěním ho sundali a položili na podlahu.

Lessis a její společníci přistoupili k sarkofágu a nahlédli dovnitř.

Lessis se obrátila k Mirkovi.

„Nyní prosím, Mirku, zabij našeho nepřítele.“

Mirk se prudce nadechl. Každý na první pohled viděl, že to není smrtelník. Postava se podobala člověku, ale tělo bylo sedm stop vysoké. Byla mohutně stavěná, ale svraštělá jako mumie, vysušená jako dřevo. Zdánlivě mrtvé tělo na sobě mělo volný hedvábný šat.

Kostnaté ruce držely obrovský meč, zasunutý v těžké pochvě, zdobené runami smrti. Z tohoto odporného výjevu dokonce i Mirkovi naskočila husí kůže. Lessis se naopak prudce zlepšila nálada. Cítila, že uvnitř obra není žádná mysl. Nebyl však mrtvý, ještě ne. Velký nepřítel zde není, pohybuje se při astrální projekci mimo tělo a plní nějaký neskutečný úkol. Jeho tělo je zranitelné.

„žije, ale nemělo by. Probodni mu mečem srdce.“ Lessis ukázala na hruď mumie.

Mirk přehodil nohu přes okraj sarkofágu.

Wespern okamžitě vyjekl bolestí a varovně vykřikl.

„Spoušť! Přichází!“

Lessis se prudce otočila a zaječela.

„Zabij ho, Mirku!“

Mirk skočil do sarkofágu. Pozvedl meč.

A pak se oči na seschlé hlavě prudce otevřely. Mirk spíš ucítil, než uslyšel, rozzuřený a vyděšený výkřik, který z mumifikované hlavy vylétl.

Zabiják se zapotácel, sražený čirou mocí nenávisti, která vytryskla z otevřených očí.

V tu chvíli Waakzaam Veliký se slyšitelným lupnutím ožil. Jeho tělo se naplnilo životní silou a vztyčil se v sarkofágu.

To už ze sebe Mirk setřásl poryv nenávisti, který jej zbavoval síly. Máchl mečem, ale mohutný meč v pochvě se mihl vzhůru včas, aby ho srazil na stěnu sarkofágu. Zabiják se vyhnul ráně, která otřásla i masivní kamennou rakví.

Waakzaam zavyl a v kterési z místností za nimi se roztříštilo sklo.

Lessis přišla o vládu nad bewky. Vše bylo ztraceno.

Mirk střemhlav vyskočil ze sarkofágu. Bewkové náhle s vrčením ožili a sáhli po jílcích mečů.

„Utíkejte!“ zařvala Lessis a vmetla Tyranovi do obličeje znehybňující kouzlo.

Stačilo to, aby získali kratičkou chvilku.

Mirk se škrábal na nohy a stěží se vyhnul bewkovu meči.

Druhý bewk se po něm ohnal a Mirk jen tak tak nepřišel o hlavu.

Přikrčil se, vrhl se vpřed, převalil a zvedl se na nohy bewkům za zády.

Wespern přiškrceně vykřikl, když ho bewk velkým mečem rozťal vejpůl.

Mirk skočil nejbližšímu bewkovi na záda, sevřel mu hrubé vlasy a podřízl mu krk. Bewk se zhroutil ve spršce vlastní krve. Lessis a obě mladé ženy vyběhly ze dveří a pádily chodbou s Mirkem těsně v patách.

Zbývající bewkové se hnali za nimi a kolébali se překvapivě rychle.

Lessis běžela a v mysli se jí točil vír myšlenek.

Katastrofa! Ale musela to zkusit. Nepokusit se toho netvora zabít by bylo trestuhodné. On však nastavil sarkofág tak, aby jej varoval, kdyby někdo vstoupil dovnitř. To měla předvídat. Možná měl Mirk bodnout dolů kopím.

Proběhli řadou laboratoří a zabočili do širší chodby.

Do cesty se jim postavili další bewkové a z opačného směru se blížila skupina šesti lidských bewků s podivnými prasečími obličeji.

Lessis čelila nepředstavitelnému.

KAPITOLA 59

Relkin žasl nad rozlehlostí tunelu v této prazvláštní podzemní říši. Obrovské místnosti, plné stolů a skříní, lemovaly dlouhou rovnou chodbu, která byla alespoň padesát stop široká a vysoká. Pokrčil nos nad kyselým pachem lidských výkalů. Rozhlížel se kolem a v hlavě se mu rodilo mnoho otázek, ale nebyl čas zkoumat místnosti nebo zvláštní tiché zvuky, které stále slyšel.

Prošli dvěma dlouhými místnostmi, když zaslechli vzdálené řinčení oceli a pak křik a hluboké řvaní, které Bazil s Relkinem předtím slyšeli jen jednou, a to v bitvě o Quosh.

Byl to hlas bewků.

Další křik, vysoký a vyděšený ženský hlas, následovaný zvuky dunících nohou, běžících k nim.

Dvoukřídlé dveře před nimi se rozlétly a proletěli jimi Lagdalen, Eilsa, Lessis a muž v tmavých šatech, a jim v patách lidští bewkové a pak i ti skuteční.

Z jiných dveří vyrazili další lidští bewkové. Lagdalen se zastavila a upadla. Eilsa o ni zakopla a málem i ona spadla.

Lidští bewkové se valili vpřed.

Relkin jedním plynulým pohybem poklekl, zamířil a vystřelil. Lidský bewk klopýtl a sevřel si rukama krk.

Bazil prohřměl kolem a vrazil do nepřátel, kteří užasle vrčeli a vřískali. Bazil jim nedal moc času na vzpamatování.

Naplno se do nich pustil a velkým Ecatorem rozťal prostor před sebou. Bewkové ustoupili a dál se oháněli meči. Lidští bewkové se vrhli k zemi. Jednoho z nich, který byl příliš pomalý, přeťal Ecator vpůli.

Lessis mezitím odskočila od zdi a prolétla kolem bewků.

Byla stejně užaslá jako lidští bewkové.

Lagdalen a Eilsu stále kruh nepřátel tiskl ke stěně. Mirk skočil mezi ně, aby odvrátil jejich pozornost. Když se pokusil kruh prolomit a dívky osvobodit, zvedly se proti němu meče.

Lessis, která se snažila popadnout dech, vyvolala primitivní matoucí kouzlo. S lupnutím proniklo přímo do myslí všech, kdo stáli v chodbě, jako by tlak náhle klesl na polovinu. Po zádech jim přeběhl mráz. Bylo to chatrné kouzlo: zmocnilo se jich, ale jen na okamžik.

V tu chvíli se Mirk natáhl dovnitř, chytil obě mladé ženy a přiměl je k útěku. Během vteřiny unikly z kruhu nepřátel a Mirk jim couval v patách a postavil se s mečem mezi ně a protivníky.

Lidští bewkové se se zděšeným mručením vzpamatovali.

Potřásli hlavami, zvedli meče a skočili po nich.

„Zpátky, Bazi!“ zaječel Relkin, skolil dalšího lidského bewka a vzal nohy na ramena. Docházely mu šipky; nepřátel bylo prostě příliš mnoho. Bazil prchal, aby se vyhnul ráně kopím.

Mirk zabil skřeta, který se k němu dostal příliš blízko, a zuřivým útokem na chvíli přiměl lidské bewky k ústupu, ale pak také uprchl.

Od stěny poblíž draka se odrazilo kopí a pak další.

Vpředu Eilsa rozrazila dveře. Lessis se za nimi pokoušela připravit další kouzlo.

Bazilovi se do zad vedle lopatky zabodl šíp. Zavrčel a pokračoval v běhu. Šípy byly jako špendlíky. Kopí představovala pro wyvernu bez zbroje a štítu smrtelné nebezpečí.

Ale ti stokrát prokletí skřeti stahovali jejich náskok a lidští bewkové nebyli o mnoho pozadu. Kdyby ho zasáhli kopím, pak by ho bewkové dostihli a zaútočili ze všech stran.

Drakova srdce se zmocňovalo zoufalství, když se náhle objevil zářivý záblesk zeleného světla. Zničehonic se chodbou rozlehlo dunění kopyt a přiklusal nádherný bílý kůň. Nesl vysokého rytíře v zářivé zbroji. Skřeti se mu rozprchli z cesty. Lidští i obyčejní bewkové ustoupili. Rytíř

přitáhl koni uzdu, zastavil a zvedl hledí přilby. Objevila se chladná dokonalá tvář, typická pro starodávné elfí lordy.

Relkin si všiml, že obrovský kůň má nepříjemně rudé oči, které žhnuly jako uhlíky.

Bazil se obrátil, aby se rytíři postavil, ale postava v oceli nyní zvedla ruku a pronesla slova moci, kterými své pochopy zmrazila na místě. Všichni, od těch největších až

po nejmenší, zůstali stát jako sochy.

Promluvil mocným hlasem, v magickém jazyce intharionu, kterému rozuměl každý, kdo ho slyšel, bez ohledu na to, jakou řečí sám mluvil.

„Pomsta nikdy nebyla tak příhodná a sladká.“ Tasil velký meč, který zářil mrazivým zeleným světlem.

„Do zbraně, velký červe! Já, pokorný Waakzaam, výzvu přijímám. Budeš se mnou ještě jednou bojovat?“

Bazil pokynul mečem. Ecator žhnul a doslova zpíval nenávistí.

„Tenhle drak je připravený.“ Relkinovi zbývaly jen dvě šipky. Pečlivě zamířil. „Ne!“ řekla čarodějka jasným ostrým hlasem, který prořízl vzduch jako nůž. Postoupila vpřed, postavila se blíž k drakovi, zvedla paže do výšky a začala čarovat. Splétala pomalé pohyby moci a rukama načrtávala velké znaky.

„Ne?“ zaduněl elfí rytíř v brnění. „Ne? Co jsi zač, ty, která se stavíš mezi Waakzaama Pokorného a jeho kořist?“

Lessis opět pokynula rukama, vykřikla v kočičím jazyce a začala recitovat deklinace.

Čaroděj okamžitě vychrlil slovo moci a vyvolal modrý plamen, který Lessis srazil k zemi. Vzduch naplnil ostrý chemický zápach. Lessisino kouzlo bylo rozbito.

Neviditelná ruka tiskla čarodějku k zemi.

Bazil se rychle pohnul a udělal výpad proti rytíři na vysokém koni. Čaroděj se stáhl a jeho kůň zařičel vzteky.

Ecator zahvízdal tam a zpátky, ale čaroděj couval a obrovský kůň se pod ním vzpínal. Nyní čaroděj zvedl vlastní meč.

„Ta čarodějnice nás teď nebude obtěžovat. Připrav se okusit mou ocel.“

Bazil mu nevěnoval pozornost.

Waakzaam však koutkem oka zahlédl pohyb. Relkin se tiše přesouval do pozice na bok a zaměřoval smrtící malou kuši.

Zkušenost Relkina poučila, že dobře mířená šipka dokáže čaroděje vyvést z míry.

Čaroděj měl tu zkušenost také.

„Ty!“ zaduněl hlas. „Zase ty! Nemysli si, že jsem si tě nevšiml, ty mrňavý ďáble. Už tě mám.“ Relkin cítil, jak jeho mysl sevřel drtivý stisk. Sevřel ji jako pěst, snažící se z něj vymačkat všechnu vůli. Zapřel se a podařilo se mu odolat.

Stisk se uvolnil.

Ucítil chvilkový šok, následovaný nedůvěrou a pak novým zuřivým útokem.

Relkin neustupoval, strnule hleděl vpřed a bojoval o kontrolu nad vlastní myslí. Vytvářel barieru proti stisku nepřítelových mentálních prstů.

Zkoušku síly ukončil Bazilův řev a drak vyrazil s mečem v obou rukách a narušil čarodějovo soustředění. Ecator opět zářil prudkým nepříjemným svitem.

Při pohledu na něj se Waakzaam rozesmál jako šílený.

„A ty taky, prastarý, ty jsi tady taky. Ach, jak mě nenávidíš!“

Velkolepé čepele se srazily. Bazil, který držel meč obouruč, přemohl čarodějovu paži a přinutil ho ustoupit.

Čaroděj svého obrovského koně otočil tak hbitě, jako by šlo o poníka, a ne o dvacet pěstí vysokého válečného oře. Bazil se otočil a udeřil zpět tak rychle, že nepřítele donutil k dalšímu ústupu. Waakzaam na ně shlížel běsnícíma, téměř šílenýma očima.

Lessis vstala. Promluvila ledovým hlasem. „Nenávidět tě? Ano, nenávidíme tě. Jako všichni, kdo tě znají.

Podvodník Waakzaam, Zrádce Waakzam, Zloděj světů.

Rána v Matčině boku.“

Skvělý rytíř ve zbroji opět ustoupil. Bazil se zastavil, neboť neměl chuť přiblížit se k lidským bewkům, kteří třímali kopí a stáli těsně za nepřítelem.

„Kdo mě nazývá těmito urážlivými jmény? Nějaká čarodějnice, ohromená svou mocí sázet a pěstovat? Jakási stará maškara, posedlá právem nízkých tvorů na život! Buď v mé přítomnosti opatrná, stará čarodějnice, abych tě neproměnil v prach. Co ty víš o Waakzaamovu osudu? Co pokorný Waakzaam udělal, že si zasloužil osud, který mu byl určen? Vytvořit svět, krásný svět k životu, a pak zemřít?

Jak může být toto nazýváno spravedlností?“ „Byla to tvá povinnost.“

„Nemluv se mnou o povinnosti, čarodějnice. Vytvářel jsem světy. Ztělesňuji síly samotné podstaty vesmíru. Splnil jsem svou povinnost. Kdyby ne, tento svět by neexistoval.“

„Byl jsi obdařen jako jeden ze Sedmi velkých duchů.

Ostatní splnili svůj úkol a spojili se se světem v jedno. Jen ty jediný jsi zradil velký záměr. Hůř, vstoupil jsi do něj a z marnivosti jej zničil.“

„Marnivost? Nechápeš, že jsme v těchto plytkých světech v pasti? Existují další roviny existence, roviny vznešené a propastné. Ale neexistuje způsob, jak jich dosáhnout. Jsou uchovávány jen pro pár sobců. Musíme najít způsob, jak z těchto bezvýznamných nízkých světů uniknout. Vystoupíme do vyšších rovin a k velkoleposti.

Snít o tom není marnivost.“

„Kolik životů jsi svým záměrům obětoval? Miliardy, celé světy, všechno pro své sobecké sny.“

„Pcha, nic nechápeš. Vaše mrňavá říše, vaše náboženské vytržení, to všechno je bezvýznamné.“

„Mnoho lidí bylo v tomto uspořádání velice šťastných.“

„Ovce. Musíš se naučit klestit si cestu klamy této roviny.

Není to nic než iluze, nevidíš? Když iluzi prohlédneš, okamžitě zahlédneš vyšší roviny.“

„To jsem udělala. Viděla jsem nádherné roviny Nejvyšších. Ale přijímám své místo. Tento svět je pro Lessis z Valmes nádherný dost.“

„Ty jsi viděla jejich nádheru?“ Waakzaama to ohromilo.

„V mém řádu jsme zběhlí v tajných uměních.“

„A ty si přeješ zůstat hlemýžděm v ulitě tohoto světa?“

„Ano. To je Matčin záměr.“

„žvásty! Podlehla jsi jejich hře. Noříš se do bahna, které prostupuje těmito bezútěšnými světy. Já se povznesu a zaujmu své právoplatné místo. Už jsem blízko. Mé výzkumy mě nedávno zavedly na některá zajímavá území. Brzy proniknu skrz a připojím se k nim na druhé straně magického zrcadla.“

„A jak tě přivítají, velký Čaroději Dvanácti světů?“

„Brzy to bude třináct, čarodějnice.“

„Jak tě přivítají, Tyrane Třinácti světů, až se zamyslí nad malými dětmi, které v místnostech kolem nás tak lhostejně a krutě vraždíš?“

„Pcha, dovoluješ přecitlivosti, aby ti zastřela úsudek.

Lidská rasa je už příliš početná, nechápeš? Je na čase, aby

byl jejich počet snížen. Jsem uprostřed důležitého výzkumu.

Až budu hotov, budeme mít pěknou nákazu, možná i dvě.

To sníží počty lidí dostatečné rychle.“

Lessis mu s hrůzou naslouchala. Epidemie! O tom nikdy nepřemýšleli dokonce ani stoupenci padmaské školy magie.

Na druhé straně Relkin už takové krutosti slyšel, ve starodávném Mirchazu.

„Už jsem viděl takové jako jsi ty,“ zavrčel a zvedl kuši.

„A viděl jsem, jak je jejich dřívější otroci vyvlékají ven a upalují na ulicích zaživa. Dej si pozor, velký lorde, ať už jsi kýmkoli, může tě potkat stejný osud.“

Rytíř ukázal na Relkina mečem, který držel v ruce.

„Ty! Ty s tou svou malou šipkou, ty, který jsi mi způsobil tolik utrpení. Ty budeš rozdrcen jako první!“

Opět se kolem něj sevřely mentální prsty a pokusily se jej zmáčknout a vymazat z existence. Bylo to téměř, jako by mu skutečně hlavu z obou stran tiskla obří ruka. Relkin už

předtím zažil nejrůznější mučení tohoto druhu. Naučil se, jak se tomu bránit. Vypadalo to, že nejlepší způsob je vyvolat v sobě vnitřní sílu, která se tlaku postaví. Další úder stěží odrazil, ale nakonec tlak ustoupil a Relkin ho odstrčil.

Mentální prsty se kolem něj ještě jednou na pár vteřin stiskly, ale Relkin stále odolával a nakonec je setřásl. Prsty uklouzly a ztratily sevření. Relkin byl volný. Zamířil.

Waakzaam zařval vzteky a zklamáním a pak šlehl dalším zábleskem modrého ohně. Relkin byl sražen stranou a jeho

šipka prolétla daleko od cíle. Waakzam pobídl koně k nečekanému útoku na draka. Jejich meče se se zařinčením srazily, když Bazil odrazil první výpad. S hromovým ocelovým zazvoněním do sebe narážely znovu, až byl Bazil nakonec o zlomek vteřiny rychlejší a rytíře smetl ze hřbetu démonického oře.

Vzápětí Relkin utrpěl šok, když rytíř dopadl na zem a nezraněný vyskočil. Relkin si uvědomil, že rytířova zbroj je prosycena mocnou magií. Úder Ecatoru byl zastaven.

Úder však Tyranem otřásl tak, že lapal po dechu. Ostrým hlasem zavolal na svého démonického koně.

Hřebec s rudýma očima vyrazil, obrátil se a vyhazoval proti drakovi kopyty, dokud jej Bazil tvrdě neudeřil ocasem a kůň se neodpotácel stranou.

Ecator vydával vítězný pokřik, vysoký a jemný, který slyšel jen drak. Bazil zabručel, ať je zticha. V této situaci nebylo vítězství ani zdaleka jisté a Bazila bolelo pravé rameno a bok, kam ho ten proklatý kůň, nebo co to bylo, kopl. Bazil doufal, že Zelený Purpur jednou přesně tohohle koně sežere.

Vysoký rytíř nyní udělal krok k němu, dychtivý pustit se do boje. Meče o sebe zazvonily. Když spolu bojovali poprvé, měl Bazil meč a štít. Nyní měl jen meč, ale obouruční úchop mu dával velkou rychlost. Podařil se mu skvělý úder, pod nímž se Waakzaam zapotácel a o tři kroky

ucouvl. Bazil se přikrčil, máchl mečem nízko při zemi a přinutil rytíře neohrabaně uskočit dozadu.

Waakzaam, který se na okamžik ocitl mimo dosah, znovu získal rovnováhu. S připraveným mečem kroužil a vyčkával na vhodnou příležitost k útoku na obřího protivníka. Všiml si, že drakova rychlost od jejich prvního setkání nepříjemně vzrostla.

Relkin se vzpamatoval, převalil se a odplazil. Dračí ocas mu prosvištěl kousek nad hlavou, přesně jak očekával.

Relkin zůstal u země a vzápětí se nad ním zablýskl velký meč.

Pak vyskočil na nohy, odběhl pár yardů dozadu, obrátil se, poklekl na jedno koleno a zamířil. Zbývala mu jedna šipka.

Vysoký rytíř uskakoval před Bazilem sem a tam a hledal způsob, jak proniknout přes mocný meč. Když Relkin vstával, Waakzaam zařval a učinil výpad, ale Ecator útok odrazil a drak se po čaroději ohnal nohou s mohutnými drápy.

Waakzam použil magický žulový štít právě včas, aby drtivý úder zmařil. Přesto pod jeho náporem ustoupil o deset stop. Dokonce i na něj, Tyrana Dvanácti světů, to udělalo dojem.

Velcí draci byli mocnými, důstojnými protivníky. Toto je zkouška štítu. Waakzaam se zasmál, vzduch se naplnil jeho záští a čaroděj se znovu pustil do boje. Meče se opět

srazily v záblesku energie a Waakzam k sobě povolal sílu samotné země a vyzkoušel svou sílu proti síle dospělého bojového draka.

Chviličku kolísali, síla, které nic neodolá, proti síle, jež

odolá všemu, a pak Bazil praštil rytíře do hlavy křivým koncem ocasu. Přilba se obrátila, čaroděj povolil sevření a byl odhozen dozadu. Ecator dopadl shora, ale zasáhl jen kamennou podlahu, zatímco rytíř se odvalil.

Bazil ztratil rovnováhu a musel se sklonit. Švihl po rytíři ocasem, aby ho rozptýlil, a pak se u dveří obrátil.

Waakzam se na něj znovu vrhl a chvíli na sebe navzájem útočili a odráželi rány, ale ani jeden nedokázal najít mezeru v nepřítelově obraně. Bazil se pokoušel kopat, ale magický štít kopy srážel stranou. Zkusil údery ocasem, ale rytíř si na ně už dával pozor.

Pak se Waakzaam znovu pokusil otestovat jeho sílu.

Zapřel se svým mečem do drakova a snažil se ho zatlačit zpět.

Bazil byl dost mohutný na to, aby čarodějův tlak vydržel a pak jej přemohl. Waakzaam, ohnutý téměř až k zemi, byl přinucen ustoupit, a sotva se vzpamatoval, schytal rázný úder ocasem, který mu srazil přilbu z hlavy.

Objevily se stříbrné kadeře elfích lordů. Waakzam byl rozzuřený, a dokonce i vyděšený. Škrábal se pryč. Bazil švihl mečem a málem mu usekl hlavu. Waakzaam zaječel příkaz, který probral jeho pochopy z bezvědomí.

Se slyšitelným zasyčením ožili. Vzduchem prolétla kopí, ale Bazil uskočil za dveře, které Mirk a Lagdalen zabouchli lidským bewkům přímo před nosem.

Jakmile byly dveře zavřené, zaúčinkovalo Lessisino zesilující kouzlo a dveře se zpevnily, jako by byly z oceli.

Lidští bewkové se proti nim vrhli, ale bezvýsledně.

Uvnitř komnaty hrůzy popadla skupinka dech a začali se vyptávat.

„Jak?“

Následovalo „Proč?“ a „Co uděláme teď?“ „To je na dlouhé povídání,“ řekl Relkin. „Teď musíme najít cestu ven.“

„Jak jste se dostali dovnitř?“ zeptal se Mirk. „Širokou chodbou, s vraty do zahrady.“ „Kde je ta chodba?“ „Tam.

Na druhé straně těchhle dveří.“

KAPITOLA 60

Pro Bažila bylo těžké věřit magii čarodějek. Divné zvuky a zvláštní pocit na špičkách šupin a spárů byly jedna věc.

Dveře byly druhá. Dveře jsou pevné hmotné předměty, které se dají zabouchnout a rozbít. Musel přiznat, že dveře drží, i když do nich nepřítel hrozivě buší. Přesto je chtěl podepřít tím, že by k nim přisunul dlouhé stoly a zapřel je. V

místnosti bylo osm stolů, mnohem víc, než potřebovali.

Začal z jednoho stolu odklízet skříně.

V tu chvíli si uvědomil, že tiché nešťastné zvuky, které slyšel od chvíle, kdy vstoupili do podzemního bludiště, vycházejí z těchto skříní. Protože už věděl, že jsou také zdrojem štiplavého zápachu, rozhodl se další skříň podrobněji prozkoumat. Ke svému překvapení našel uvnitř malou dívku, která na něj třeštila oči, ale zůstávala potichu a krčila se v rohu na špinavé slámě.

Nahlédl do klece, která stála dál na stole, a našel hlouček malých chlapců. Kroutili se jako štěňata a hleděli na něj tupýma malýma očima.

„Co to je?“

Lessis přešla k němu.

„Náš nepřítel provádí na dětech pokusy. Snaží se vytvořit smrtelnou chorobu, která vyhladí obyvatelstvo tohoto světa.“

Bazil vytřeštil velké oči.

„U ohnivého dechu,“ zasyčel. „Tenhle sssi zassslouží sssmrt!“

Dveře se náhle otřásly pod silným úderem. Po několika vteřinách se opakoval.

„To je beranidlo,“ oznámil Mirk, co bylo zřejmé.

„Vydrží kouzlo?“

Lessis rozpřáhla ruce. „Nevím, drahá Lagdalen. Nepřítel má větší moc než já, jak právě tak působivě předvedl.“

„Jste v pořádku, paní? Bála jsem se o vás.“

„Jen trochu otřesená, drahá. Jako my všichni.“ Usmála se. „A přesto jsme naživu, a dokonce jsme vás osvobodili.

Podívejme se na to z té lepší stránky.“

„Dobrý nápad, paní.“ Lagdalen byla ráda, že je volná, dokonce i když to vypadalo, že se může jednat jen o dočasný stav.

„A nyní, moji drazí, odtud musíme dostat tyhle děti.“

Rozhlédli se po skříních kolem. Bylo jich tolik. „Správně.“

Eilsa otevřela skříň a pomohla asi pětileté dívence ven.

Děvčátko neustále tiše plakalo úlevou i strachy. Eilsa se je pokusila utěšit, ale nedokázala s ním navázat skutečný kontakt. Dívenka byla poddajná, ale její mysl byla těžce poškozena.

Otvírali klece a skříně a vysvobozovali další tucty dětí a hrůzy tohoto místa se do nich zakously víc než kdy předtím.

Brzy měli skupinu třiceti dětí. Děti nedělaly hluk. Byly napůl mrtvé hlady, a proto tiché a netečné. Nicméně tiše kvílely, některé vzlykaly, některé se utěšovaly nesmyslnými mumlavými slovy. Choroby, které na nich zkoušeli, už

dávno vyprchaly, ale děti trpěly dál.

Shromáždili je uprostřed místnosti. Beranidlo znovu začalo bušit do dveří.

Lessis na děti vložila kouzlo, které jim dodá odvahu a připraví je na nebezpečnou cesta. Mluvila tiše, ale jasnýma očima nahlížela dětem až do duše. Ožily. Lessisina magie na děti zabírala velice dobře. Řekla jim, že se teď vydají na cesta pryč z tohoto zlého místa.

To dětem stačilo. Byly připravené vyrazit.

Na konci laboratoři vypáčili Eilsa s Mirkem mříž, která vedla do větrací šachty.

„To je teď jediná cesta ven,“ vysvětlil Mirk.

„Některým dětem budeme muset pomoct vyšplhat nahoru,“ řekla Lagdalen, „ale pak už je to většinou rovně a většina z nich bude moct normálně jít.“

„Tak to abychom vyrazili.“ Lessis začala děti třídit podle toho, v jakém zdravotním stavu se jí v kalném světle zdály být. Nejzdravější šly s Eilsou jako první, aby prozkoumaly ventilační systém a našly cestu ven.

Dveře za nimi se otřásaly pod pravidelnými údery.

Beranidlo stále pracovalo.

Lagdalen vedla další skupinu. Děti byly vyhladovělé a ztýrané, ale byly schopné jít nebo se plazit. Začaly šplhat do větracího systému. Tupé dunění pokračovalo.

Lessis šla ke dveřím, položila na ně ruce a hledala své kouzlo. Ztišila a uvolnila mysl a nechala své vnímání proudit vpřed. Po chvíli kouzlo ucítila jasně hořet ve hmotě dveří. Stále drželo pevně, i když cítila, že nějaká jiná magie do něj ryla, škrábala a škubala za ně v úmyslu je roztrhat.

Lessis vždy pracovala obratně a toto kouzlo bylo zamířeno přesně a nebyla v něm jediná skulina, kterou by bylo možné využít. Nicméně veškeré její dílo mělo jistou patinu, charakteristický rys, podle něhož bylo poznat, že jde o její práci. Tento lesk zde byl silně narušen. Stáhla se.

Nepřítel měl v některých oblastech nesmírnou moc, ale v jiných tak všemocný nebyl. Modrý oheň, který používal jako kyj, byl děsivý, ale byla to jen záležitost hrubé síly. Prolomit kouzlo jako to, které Lessis použila na dveře, byla jemnější a propracovanější záležitost, a tady nepřítel nestačil. Věděla však, že on se nevzdá. Není to prostě jen další stoupenec Sil

smrti jako Temní mágové z Padmasy. Toto je jeden ze Sedmi, bližší bohu než pouhému smrtelníkovi.

Postupně zvedli všechny děti do větrací šachty a odvedli je nahoru. Pak je Eilsa zavedla k širším tunelům. Byl to svět ponořený do černočerné tmy, kde se museli orientovat podle sluchu. Děti, které tak dlouho žily téměř v naprosté tmě, to však snášely velice dobře.

Když Mirk několik posledních zvedl do šachty a pomohl těm menším vyšplhat ke stropu, Lessis se obrátila k Relkinovi.

„Musíme jít,“ řekla tiše.

„Zůstanu s drakem.“

Lessis se mu podívala do očí a na okamžik ucítila, jak se něco, co v nich viděla, dotklo její duše. On draka nikdy neopustí, stejně jako by drak nikdy neopustil jeho. Tento mladík je v mnoha směrech nepolepšitelný uličník. Neustále má z toho či onoho důvodu potíže se zákonem. Při Ruce, když ho viděla poprvé, kradl orchideje z balkónu jejího souseda ve věži v Marneri. Samozřejmě i to tehdy dělal kvůli svému drakovi.

A přece v sobě měl ryzí a tajemnou energii. Nejvyšší si jej vybrali ke svým záměrům. Díky tomu jej dobře poznala a sledovala jej, jak jako zázrakem z otrhaného chlapce vyrůstá ve vojáka s klidnýma očima, který teď před ní stál.

Vzpomněla si na krabičku a šachovou figurku draka.

Co se z něj stalo? Čím se stává?

A nyní to vše bude k ničemu. Zemře po boku svého draka.

„Nenechte Eilsu, aby se vrátila,“ řekl jí, než se obrátil ke dveřím, kde ležel drak natažený za hromadou stolů.

„U ohnivého dechu,“ zamumlal Bazil. „Tenhle drak má velký hlad.“

„Jo, tenhle dragonýr taky. Bohužel jsme si zapomněli přinést koš s jídlem.“

Lessis vyšplhala do větrací šachty a ve starých očích jí stály slzy.

Na vrcholku prvního příkrého stoupání našla rovný úsek.

Mirk a nejslabší děti byli jen o kousek dál. Zvedla prsten a kámen osvětlil prostor slabým svitem.

Pokračovali dál šachtou. Větrací systém se táhl přímo nad sítí velkých tunelů, které byly vyvrtány do zeleného svahu pod Jelením sídlem. Když se drželi šachet, došli až k hlavnímu tunelu a odtud k místu přímo nad vraty, kde větrací systém ústil ven. Šachta byla přehrazena mříží. Za ní cítili navlhlý noční vzduch. Vyšel měsíc a mraky na obloze se roztrhaly.

Mirk prozkoumal mříž.

„Tohle je pevně zapuštěné. Potřebujeme dračí sílu.“

„Kterou nemáme,“ řekla Lessis. Eilsa si prohlížela mříž

šachty a právě ona objevila cestu ven.

„Otvírá se to zvenčí. Je tady zámek.“

Lessis na něj položila ruku.

„Dá se otevřít, ale bude to chvíli trvat.“

Mirk se natáhl a zámek ohmatal.

„Možná bychom ho mohli rozlomit.“

Pustil se do toho a podařilo se mu najít způsob, jak do zámku zastrčit meč a zapáčit na petlici. Napínal svaly, až mu na čele vytryskl pot, a pak se konečně zámek s prasknutím zlomil. Uzávěr větrací šachty se otevřel a Mirk vypadl ven s rukama sevřenýma kolem mříží. Chvíli se houpal nad velkými vraty, která byla nyní zavřená, neboť se lord vrátil a opět převzal vládu nad svým doupětem.

Mirk se vyškrábal na kamennou římsu, která se táhla nad vraty. Nekonečnou chvíli napjatě vyčkávali, aby viděli, zda se nepřítel přijde podívat, co se děje. Vrata zůstávala zavřená. Jejich útěk způsobil, že ohromné mraveniště ožilo.

Všechny dveře byly nyní zamčené a střežené. Větrací systém byla jediná cesta ven a zdálo se, že si to nikdo neuvědomoval.

Vylezli na úzkou římsu, která se táhla těsně nad vraty.

Mirk prozkoumal stromy na svahu za nimi. Vrátil se a tiše hvízdl. Děti se k němu začaly plazit. Mirk je vysazoval do křoví, kde si měly lehnout a zůstat tiše.

Tato část zahrady byla vyhrazená okrasným keřům a skalkám. Bylo zde mnoho dobrých úkrytů, dokonce i pro zhruba stovku dětí. S nejslabšími dětmi se na konci vše zpomalilo, protože je bylo třeba nést. Ale konečně bylo vše hotovo, uzávěr zapečetěn a Eilsa přelezla k nim.

Skrčila se vedle Lessis a Lagdalen.

„Relkin nepřišel. Musím se vrátit.“

„Ne, drahá,“ zašeptala Lessis. Nepokoušela se pomoci si kouzlem. „To nesmíš. On zůstane s drakem až do konce. Je to dragonýr. Vím jistě, že to chápeš. Kromě toho budeme potřebovat tvou pomoc při záchraně dětí.“

Eilsa se podívala Lessis do očí a cítila, jak jí puká srdce.

„Oni tam zemřou.“

„Musíme ty děti dostat do bezpečí.“

Eilsa se snažila ovládnout. „Ano, samozřejmě,“ podařilo se jí říci pochvíli.

KAPITOLA 61

Děti se vydaly přes trávník, některé pelášily, jiné se belhaly a pár bylo třeba nést. Lessis měla na zádech malého hocha s uřezanýma nohama. Lagdalen podpírala vyhladovělou vychrtlou dívku. Mirk nesl dva chlapce, kteří byli příliš zesláblí, než aby tak rychle dokázali jít sami.

Když si Lessis vzpomněla na děti, které tam museli nechat, protože už na tom byly příliš špatně, zvedal se v ní hněv jako bílá žhavá láva. Lessis přísahala, že za to netvor zaplatí.

Nějak jej zničí.

Nepůjde to však přímým útokem. Jejich srážka jí to ukázala. Měl moc, kterou vysával ze samotného světa. Ten modrý záblesk byl jakýsi druh blesku a Lessis tudíž věděla, že je to skutečný pán blesků a vskutku jeden ze Sedmi.

Došli na okraj srpku rododendronu. Zpoza nich slyšeli v domě troubit trubky. Následoval zmatený křik.

„Je na čase zmizet,“ zašeptal Mirk.

Lessis přikývla. „To rozhodně.“

Mirk je vedl podél okraje rododendronových keřů a pak přešli přes krátký trávník do hájku okrasných borovic. Za těmi rostly ozdobné keře. Na laťkové mříži mezi živými ploty z tisů a zimostrázu byly vyvázané skalníky. Zimostráz byl zastřižen do podoby slepic, stromů a podobně. Ozdobné výtvory zahradníků nyní tvořily fantastické kulisy výjevu jako z noční můry, když jimi Tyranovi dětští otroci prchali v bledém světle měsíce.

Dorazili k dalšímu trávníku. Na druhé straně je vábily stromy, poskytující úkryt. Blížil se konec zahrady a začátek lesa. Rychle spočítali děti a zjistili, že jich celkem sedm chybí.

„Vrátím se,“ řekla Eilsa.

„Ne, dítě,“ začala Lessis, ale pak si uvědomila, že Mirka potřebuje, aby děti chránil.

„Musím to být já, paní.“ Jejich pohledy se na okamžik setkaly.

„Nemůžeme tady čekat dlouho,“ řekla Lessis. Hluk v domě utichl, ale v dálce na trávníku byly vidět záblesky pochodní. Určitě po nich pátrají.

Eilsa vklouzla do strakatého měsíčního stínu a zmizela.

Lessis uvolnila mysl, ale zůstávala ostražitá. Mirk prozkoumal terén na obou stranách jejich úkrytu v křoví.

Lagdalen stála jako vytesaná z kamene a objímala dva malé chlapce, kteří byli chirurgicky spojeni na bocích. Měli velké bolesti, ale přesto se jim podařilo držet krok.

Lessis se modlila, aby si Eilsa pospíšila. Čas strávený na tomto místě byl mimořádně drahý. Z velkého domu vycházely další skupiny mužů s pochodněmi. Stále si troufala doufat, že se jim podaří uniknout, ale nebude to snadné.

Kromě toho si uvědomila, že je životně důležité, aby přežila a varovala před nepřítelem Ribelu a císaře. Ribela správně rozpoznala hrozbu. Bude třeba zmobilizovat zálohy říše a mít je připravené. Bude nutné posílit Tajný úřad. Čelí strašlivé výzvě a musí se jí postavit a zvítězit, jinak on získá tento svět a ve své touze vynutit si vstup na nebesa jej promění v pustinu a zadupe do prachu.

Jak mohl lord Waakzaam podlehnout tak nemilosrdnému zlu? Na začátku byl mocný ale čestný, nádherný na těle i duchu a měl nesmírně silnou duši. Měl tuto duši vpustit do světů a probrat je tak k životu. Místo toho si ji nechal pro sebe a odmítl splnit svou povinnost. Neměl přebývat v tomto světě. Měl být jeho součástí.

život se tedy na svět probojoval sám a brzy Waakzaama v jeho osamělé velkoleposti obklopil. Když se ocitl mezi nižšími bytostmi, nevyhnutelně se ujal vlády. Absolutní moc jej zkazila a on klesl do naprosté ohavnosti.

Jaké vlákno se v Tyranové mozku uvolnilo, že se snížil k mučení dětí? Neboť i když se mu děti nemohly postavením rovnat, byly nejvzácnějším plodem světa.

Její myšlenky byly přerušeny výbuchem hluku vpravo od nich. Pochodně zabarvily nejvzdálenější keře do šarlatová. Pohybovaly se tam temné postavy.

„Musíme jít,“ řekl Mirk, který se vynořil ze stínu. Zvedli děti na nohy a vyrazili přes trávník. Musí přeběhnout ke stromům dřív, než je někdo uvidí. Bude to zatraceně těsně.

Ozval se štěkot vydrážděných psů a pak ostré krákání skřetích vojáků.

„Psi,“ zašeptala zděšeně Lagdalen. „Rychle!“ řekl Mirk.

Pobídli děti, ať běží ze všech sil. Lagdalen nesla tři - dvě se jí tiskly na záda jako opičky, třetí držela v náručí. Věděla, že už nemají daleko ke koním. Mohli by na ně slabší děti posadit, což by hodně pomohlo.

Po Eilse však nebylo ani stopy. Lessis smutně zavrtěla hlavou. Nejdřív drak a Relkin, a nyní Eilsa, dcera Ranardova. Pro čarodějku prožívající šesté století života to představovalo těžké ztráty.

Zdržela se v keřích dost dlouho, aby jejich stopu a její bezprostřední okolí zakryla matoucím kouzlem. To už se psi přibližovali. Pak se rozběhla za ostatními a v polovině cesty ke stromům dohnala malou dívenku, které docházel dech.

Aniž Lessis zpomalila, popadla dívku a pokračovala v běhu.

Lagdalen byla těsně před nimi, schýlená pod vahou dvou dětí, které nesla na zádech.

Slyšeli, jak se psi za nimi s děsivou rychlostí přibližují.

Malé děti psům v žádném případě neuniknou.

Na okraji křoví však psi narazili na její kouzlo. Začali bláznit, pobíhat kolem a rozčileně štěkat, když z oblohy nasáli vůni obrovského zajíce.

Mirk s Lagdalen právě pomáhali posledním dětem přes příkop a do lesa, když skřeti na opačné straně trávníku začali psům nadávat. Uprchlíci se ohlédli. Viděli je? Skřeti pobíhali ve tmě. Zdálo se, že si jich nevšimli.

V bezpečné tmě pod stromy nechali děti chvíli odpočívat. Čeká je dlouhá cesta, než budou moci jen začít uvažovat o tom, že jsou v bezpečí.

Na druhé straně trávníku nyní hlubšími hlasy hulákali muži a mrskali skřety těžkými karabáči, aby se víc snažili.

„Musíme jít dál,“ řekl Mirk. „Tohle je vhodná příležitost, jak získat malý náskok.“

„Správně.“ Pokud mají mít naději na útěk, musí se dostat ke koním. Eilsa se nevrátila, byla společně se sedmi ztracenými dětmi chycena v pasti. Bude se muset dostat pryč sama. Lessis se za ni pomodlila.

Procházeli lesem. Bylo těžké přimět děti k chůzi, ale s pomocí Lessis dokázaly udržet krok. Brzy prošli pásem lesa a spatřili cestu a lány polí za ní. Na nejbližším kopci stála zemědělská usedlost, v měsíčním světle ostře bílá. Chvíli si prohlíželi okolí a promýšleli si, kudy přes pole půjdou.

Právě když se chystali přejít cestu, něco prolétlo pět stop nad ní a obrovskýma hmyzíma očima prohlíželo okolí.

Prohnalo se to kolem a Lessis zahlédla tvora podobného

psovi, s křídly a očima ohromného hmyzu. Zachvěla se.

Nikdy na Ryetelthu nic takového nespatřila. Nějaká další zrůdnost z Tyranových laboratoří.

Netvor prolétl kolem a zmizel, zatímco se všichni tiskli k zemi a stěží se odvažovali dýchat. Pak se k jejich hrůze netvor obrátil a letěl zpět. Něco zahlédl, na kožnatých křídlech odlétl vzhůru po cestě a zakroužil nad nimi s vítězným výkřikem, který se rozléhal po polích.

Lessis po něm mrštila kouzlo, které ho mělo zneškodnit.

Netvor se zřítil na cestu, kde sebou chvíli tloukl, pak vyskočil a se skřípavým vřeštěním odlétl pryč. Lessis to zkusila znovu, ale pozdě - netvor byl příliš rychlý. Lessis bylo okamžitě jasné, že jejího selhání budou litovat.

Přešli cestu a vešli na pole. Koně byli přivázaní na druhé straně, zhruba třetinu míle daleko. Toho roku bylo pole ponecháno ladem. Brázdy byly mělké. Stále šli dost rychle, i když některé děti zaostávaly. Své chabé rezervy již téměř vyčerpaly.

A pak se za nimi ozval křik. Na cestě byli jezdci a ozýval se štěkot dalších psů.

Lessis se obrátila a pokusila se vyslat matoucí kouzlo, ale nadšený křik jezdců jí potvrdil, že zahlédli děti.

Běželi k nim skřeti a před nimi psi. Na magii nebyl čas.

„Utíkejte, děti, utíkejte jako o život,“ vykřikla, obrátila svou moc k dětem a pobídla je k šílenému úprku ke stromům.

Děti na to zareagovaly zoufalým úsilím. Dokonce i ty se zlámanými údy se rozběhly, zatímco Lessis, Mirk a Lagdalen zůstali trochu pozadu, aby se postavili mezi ně a blížící se jezdce.

Hodný kus od nich prolétl šíp. Za jezdci se na pole valila záplava skřetů a plály tucty pochodní. Přes brázdy se k nim hnali psi.

Lessis cítila, že se blíží porážka. Nikdy se ke stromům nedostanou včas. Nemohou děti před psy ochránit.

Kolem prosvištěl další šíp. Jezdci se začínali dostávat na dostřel.

Jezdce předbíhali první psi. Lessis už nemohla vyvolat kouzlo dost rychle, aby je zastavila, a psi už měli děti na dohled. Rozštěkali se ještě hlasitěji a nadšeněji a pak se k jejich vzrušenému štěkotu připojil řev a jekot skřetů za nimi.

Mirk se zastavil a začal s drtivou přesností házet kamením.

Prvního psa zasáhl do hrudi, druhého omráčil ranou do hlavy a třetího opět trefil do hrudi. Zbytek smečky se prosmýkl kolem a začal uprchlíky obkličovat.

Lessis se zastavila a pustila se do splétání matoucího kouzla, ale už když začala, věděla, že nebude mít čas je dokončit. Hnali se na ně jezdci. Přibližoval se k nim skřet s kopím a za ním další.

A pak se mezi stromy ozval vysoký ostrý zvuk kornetu.

Argonathského kornetu, stříbrozvučného a jasného. Prudce se obrátili.

Z úkrytu pod stromy náhle vystoupila obrovská těla.

Dřevěná ohrada se rozlétla pod mohutnýma nohama a na velkých přilbách a štítech se zalesklo měsíční světlo.

Lessis na to civěla s otevřenými ústy. Bojoví draci, a jak se zdálo, celý oddíl!

Nepřátelští jezdci zastavili, ohromení hrozivými zjeveními, která se vynořovala mezi stromy. Užasle na sebe pokřikovali. Kdosi začal troubit na roh.

To jedno z blížících se monster vyprovokovalo ke strašlivému řevu a Lessis si uvědomila, že to musí být divoký drak, sám Zelený Purpur. Chtělo se jí najednou smát i plakat. 109. marnerijský je tady!

Jezdci se stáhli, vynořil se sevřený houf skřetů. Psi pobíhali kolem jako šílení, ale poté co se jeden či dva přiblížili k drakům příliš blízko a přišli o život, ostatní se jim vyhýbali.

Za draky se blížili dragonýři s připravenými kušemi, aby mohli draky krýt.

Skřeti nebyli pod vlivem tmavého pití. Chvíli nerozhodně postávali, ale když se draci přiblížili, jezdci projeli mezi skřety dozadu a seřadili se za nimi. Skřeti se ocitli mezi jezdci a draky. Okamžitě začali couvat.

Muži začali skřety proklínat a tlouct je těžkými karabáči, ale skřeti stejně utíkali. Brzy byli i muži přinuceni obrátit vyděšené koně a prchat před skřety, zatímco draci se hnali za nimi.

Ze tmy se vynořil zrudlý a udýchaný dragonýr.

„Paní! Já jsem Manuel ze 109. marnerijského. Poznali jsme vás a paní Lagdalen.“

„A já poznávám tebe, Manueli. Právě jsem na vlastní oči viděla Zeleného Purpura. To byl ale pohled! Děkujeme vám, protože jste nám zachránili život. Vaše jednotka si z toho začíná dělat tradici!“

„To draci, paní. Trvali na tom, že sem půjdeme. Celou cestu Zlomeného Palcáta stopovali. Prostě věděli, že sem máme jít.“

„Ach.“ Lessis přikývla. Opět se ukázaly záhady dračí mysli.

„Je tady taky kapitán Kesepton.“ „Cože?“ vykřikla Lagdalen.

Vzápětí byl Hollein u nich a Lagdalen se mu se šťastným výkřikem vrhla do náruče.

„Paní?“ ozval se Manuel. „Ano, dítě?“

„Neviděli jste náhodou Zlomeného Palcáta.”„ Lessis si nešťastně povzdechla.

„Ano. Zachránili nás před jistým zajetím a smrtí.

Bohužel teď jsou v pasti v bludišti pod velkým domem.“

„Můžete nám ukázat, jak se k nim dostaneme?“

Lessis zůstala na mladíka zírat. Myslel to vážně? Pak si uvědomila, že se 109. marnerijským dračím po boku se můžete odvážit takřka kamkoli.

„Ano, mohu.“

Její pohled padl na kulhající dítě.

„Ale nejdřív musíme ukrýt tyhle děti. Byly nepřítelovými zajatci. Musíme se je pokusit dostat do bezpečí.“

Manuel s Keseptonem zahvízdali na ostatní. Brzy byly všechny děti ukryty mezi stromy s tím, že se mají choulit k sobě, aby se zahřály. Lagdalen a Hollein zůstali u nich a spolu s nimi i oba talionští jezdci, Dricanter a Tegmann.

Lessis s Mirkem se připojili k Manuelovi a vydali se za wyvernami.

V místě, kde se cesta zužovala mezi dvěma zalesněnými svahy, tam, kde draci dohnali jezdce, našli těla několika mužů, koní a skřetů.

Pak se po vlastních stopách vrátili přes trávníky a keře až

k velkému domu, stále jasně osvětlenému. U vchodu do Tyranova podzemního doupěte našli zavřená vrata a ve vzduchu se vznášela ostražitost.

Když Lessis s Mirkem dorazili, ukrývali se draci těsně mimo dohled vrat. Vrata byla masivní. Nebude snadné se jimi probít, dokonce ani pro oddíl bojových draků.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptal se Mirk.

„Zelený Purpur si myslí, že ví, jak na to,“ odpověděl Manuel.

Velký drak se vzápětí objevil, obrovská temná masa na dvou nohách. Přes rameno si nesl mramorovou sochu Falta Wexenna. Bylo to impozantní dílo, dosahující dvojnásobku

životní velikosti a vytesané z nejlepšího mramoru.

Zpodobňovalo Wexenna jako velkého filozofa, sedícího v křesle s vysokým opěradlem. Bylo to dílo Chatooka, předního aubinského sochaře.

Drak si zhluboka povzdechl námahou, když těžkou sochu stavěl na zem.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptal se jeho dragonýr.

„U ohnivého dechu, co myssslíš? Vyrazit vrata.“

KAPITOLA 62

Bazil si změny všiml jako první. Beranidlo přestalo bušit. „Beranidlo!“

Relkin zvedl hlavu od šipky, kterou se snažil opravit.

„Přestalo.“

Ve vzduchu se vznášelo podivné napětí. Relkin ucítil, že kolem pracují magické síly. Ledové prsty škrábaly po vzdálených skleněných stěnách a Relkin cítil, jak se mu v očích z neznámého důvodu objevují slzy.

„Je tam venku; cítím ho.“

Napětí se zvyšovalo pomalu, jako by se sbíhala bouře.

Relkin se cítil stále stísněněji, jak tlak stoupal po neviditelné stupnici vzhůru. To už s Bazilem oba stáli a pozorně sledovali dveře.

Ozvalo se hučení a místností se šířily stále silnější vibrace, ze kterých jim cvakaly zuby a měli pocit, že jim zvoní přímo v hlavě. Hučení pokračovalo a bylo stále hlasitější. Pode dveřmi zářilo světlo. Vyšlehlo vzhůru jejich středem a nahoře se přes ně rozprostřelo. Pak s ostrým

prasknutím zmizelo a zůstal po něm jen ostrý chemický zápach.

Hučení se vrátilo a pokračovalo hlasitěji. Nyní začaly slabě zářit samotné dveře, zatímco napětí ve vzduchu se stupňovalo. Když už bylo téměř nesnesitelné, došlo k jakémusi protržení a objevil se záblesk zářivě zeleného světla.

Relkinovi bylo okamžitě jasné, že Lessisino zesilující kouzlo již dveře nechrání.

Z druhé strany dveří se ozval drsný výkřik a beranidlo opět začalo bušit. Dveře se otřásly a výplň praskla napříč.

Bylo slyšet vítězný hrdelní řev. Při příštím úderu beranidlo vrazilo výplň dovnitř. Sekery a krumpáče se pustily do díla, rozšířily prasklinu a střední část dveří vytrhly. Skřeti se cpali dovnitř s očima planoucíma pod vlivem tmavého pití. Lidští bewkové za nimi štěkali jako psi.

Bazil popadl stůl, postoupil vpřed, rozmáchl se a rozmáčkl skřety, kteří pronikli dovnitř. U jednoho z rozdrcených skřetů našel Relkin kuši a toulec plný šípů.

Přikrčený utekl dozadu, zatímco obrovský stůl mu prolétl jen pár palců nad hlavou a srazil dva lidské bewky zpátky za díru ve dveřích.

Skřeti šípy by musel zkrátit, aby se daly použít do jeho cunfshonské kuše, takže místo toho použil tu skřeti, jednoduchou a s krátkým dostřelem, ale snadno ovladatelnou. Okamžitě střelil skřeta, který se pokoušel

prolézt dveřmi. Bewk, který dveře rozrazil a vevalil se dovnitř, skřeta zadupal do země. Sotva získal rovnováhu, pak ho Bazil praštil stolem a bewk se vypotácel zase ven.

Jeho místo zaujali dva další. Bazil je také udeřil stolem, ale oni to přestáli pod ochranou štítů. Jejich meče se zatřpytily.

Bazil se stáhl, popadl stůl za dvě nohy a vrhl se vpřed, zapřel se do štítů a hrubou silou tlačil bewky zpět tak dlouho, až je procpal zničenými dveřmi ven.

Zaplatil za to šípy v těle, ale bewkové vstávali trochu pomalu.

Bazil spokojeně zabručel. Tihle tvorové toho nevydrží tolik jako ta proklatá stvůra, se kterou bojoval v Mirchazu.

Stvůra podobná obrovské mrkvi, s gumovým tělem a velkou silou, stvůra, již téměř nešlo zabít. Ne, tyhle bestie nejsou tak odolné.

Jeho myšlenky přerušil náhlý záblesk toho proklatého zeleného světla. Spolu se světlem se objevila odporná postava v brnění. Zvedla ruku a své pochopy zmrazila na místě.

Bazil už neměl chuť se s tímhle čarodějem vybavovat.

Vší silou udeřil stolem.

Úder rytíře zasáhl a srazil několik kroků zpět, ale nezranil ho. Rytíř se hýkavě rozesmál.

„Zřete Waakzaamův štít! Toto je žulový štít, hloupá wyverno!“

Uskočil a vrhl se vpřed, Bazil se po něm ohnal, minul a nedokázal se vzpamatovat dost rychle, aby mohl udělat něco jiného než jen použít stůl jako štít. První rána ohromného rytíře částečně pronikla stolem. Bazil tasil Ecator právě včas, neboť vzápětí byl stůl roztříštěn.

Relkin zasypával rytíře šípy, přičemž vždy mířil do očních průzorů přilby, ale magie byla silná a všechny šípy se odrážely.

Rytíř zaútočil Bazilovi na břicho, ale wyverna ráně včas nastavila meč. Od mečů odlétly velké jiskry. Bazil se zapřel a zatlačil.

Rytíř byl odhozen dozadu. Zvedl ruku a vmetl Bazilovi přímo do obličeje modrobílý plamen.

Bazila to na okamžik oslepilo, ale výcvik a instinkt jej přiměly se pohnout. Trhl sebou dozadu, klopýtl a pak s připraveným mečem opět získal rovnováhu. Před očima měl tečky, v hlavě mu zvonilo, jako by ho nakopl mezek, ale viděl dostatečně na to, aby mohl bojovat.

Rytíř na něj zaútočil s chladným triumfálním výkřikem, s jistotou, že se mu podařilo wyvernu přemoci. Máchl mečem, ale opět se mu do cesty postavil Ecator, který slabě a nenávistně vykřikl.

Waakzaam se tím tichým zvukem nechal rozptýlit na trochu moc dlouhou dobu. Bazil ho silným úderem zasáhl ze strany do hlavy.

Rytíř se zapotácel dozadu, dračí meč se zableskl a se zábleskem ohně rytířovu vražednou čepel zlomil. Ecator opět zavřískl, tentokrát vítězoslavně. Waakzaam zaúpěl zklamáním a bezmocným vztekem a trhavě ustoupil, ale ne dost daleko. Vzápětí jej zasáhl drakův tvrdý úder a čaroděj, mávaje rukama, aby udržel rovnováhu, proletěl dveřmi.

Narazil do bewka a srazil ho na zem.

Dovnitř létaly šípy a začínaly se zabodávat do Bazila.

Relkin jim střelbu rovnoměrně opětoval, ale docházela mu zásoba šípů. Bazil zvedl stůl a použil ho jako kryt proti střelám. Čekali na konec.

Nepřišel. Místo toho pokračoval oddych. Zírali na zničené dveře a skřeti pokračovali ve střelbě. Relkin měl brzy šípů víc než dost a začal jejich střelbu opětovat.

Zatímco střílel, pokoušel se vymyslet, jak se z téhle pasti dostat, ale vypadalo to, že je s nimi konec. Za nimi byla jen větrací šachta, která nebyla pro draka ani zdaleka dost velká.

Na to, že by na nepřítele zaútočili a pokusili se prorazit, nebylo také ani pomyšlení. Nepřátel bylo prostě příliš mnoho a Bazil by zemřel probodnutý kopím.

Náhle se ozvalo zatroubení rohu a Waakzaam se objevil u dveří, obklopený ochranným kruhem lidských bewků.

Relkinovi se sevřelo srdce.

Čaroděj vedle sebe držel Eilsu. Měla zakrvácenou tvář a roztrhané šaty. Bojovala skvěle, ale nyní měla kolem krku

řetěz, jehož konec držel Waakzaam. Prudce zatáhl a přinutil ji padnout na kolena.

„Ale, ale, podívejme, co jsme našli!“ V hlase obrovského rytíře zaznívala škodolibá radost.

Relkin zvedl kuši, ale Waakzaam přitiskl Eilse zezadu nůž na krk.

„Udělej to, a zemře.“

Relkin nemohl vystřelit. Bazil ustoupil. Skřeti se začínali připravovat na nový útok.

„Budete se muset vzdát. Budou z vás skvělé pokusné vzorky. Musím se toho hodně naučit. Možná bych měl chovat vlastní draky. Jsou to pozoruhodná zvířata.“

„Pro takového, jako jsssi ty, drak nikdy zabíjet nebude,“

zavrčel Bazil.

„Nevím, možná že se správnou výchovou by mohli.“

Eilsa zvedla hlavu a při pohledu na draka a jeho chlapce se jí rozjasnily oči.

„Relkine, zabij ho, ať mi udělá cokoli.“

„Cha! Hloupá holko!“

Čaroděj zaťal ruku v pěst a vyslal na Relkina blesk modrobílé energie, který ho srazil na zem.

Bazil čekal na příležitost použít Ecator, ale čaroděj držel Eilsu za zátylek před sebou.

„Tak pojď, zabij jeho lásku, zlom mu srdce, velký červe!“

„Pusssť ji a vezmi sssi meč. Drak sss tebou bude bojovat až do konce.“

„Ach, jsem si jistý, že bys chtěl. Jsi velice statečný tvor.

Ale já už mám tohohle boje dost. Pokud se nevzdáš, prostě dám rozkaz, aby tě prokláli kopím.“

Bazil měl právě tak dost místa, aby se ohnal mečem.

Vyčkával s mečem v obou rukách, připraveným ke smrtícímu úderu. Relkin se převalil a odplazil z dosahu.

Ještě se snažil vzpamatovat po zásahu energetického výboje.

Před očima měl černé tečky a v uších mu hučelo, ale stále svíral kuši. Když se dostal za draka, vzchopil se, vytáhl další šíp a zamířil. Cítil se trochu nejistý, ale síla se mu vracela.

Čaroděj na ně upřel zlobný pohled.

„Tak dobře, už se s vámi nebudu obtěžovat.“ Zvedl ruku, aby vypustil své pochopy.

V tu chvíli si všichni uvědomili, že se ve vzduchu něco změnilo. Ozývalo se jakési hřmění, nízké vibrace. Bylo to stále hlasitější. Náhle se ozvalo příšerně hlasité zavřeštění a pak zvuk dveří rychle rozbíjených na třísky. Další křik a vzdálené řinčení. Uplynula chvíle a ozval se uši rvoucí řev.

Bazil s Relkinem se na sebe užasle podívali.

Věděli, kdo je původcem tohoto konkrétního hluku.

„Jak?“

„Koho to teď zajímá?“

Bazil zařval v odpověď a ozval se sbor řvoucích hlasů a vzápětí hluk boje. Dopadaly drtivé údery. Jekot a řev už

nebylo přes řinčení zbraní slyšet.

Čaroděj na okamžik zaváhal, pak přitáhl Eilsu k sobě a přivolal svého koně. Hřebec poklekl, čaroděj se vyšvihl do sedla a Eilsu si posadil za sebe.

Relkin skočil vpřed, vyhnul se meči lidského bewka, překulil se pod dalším letícím mečem a prodral se zbytky dveří. Kůň o kus dál v chodbě zrychloval do trysku.

Mezitím se na drahé straně rozpoutalo peklo. Širokou chodbou přicházeli draci, podle toho, co viděl, celý 109.

bojovný marnerijský, v čele se Zeleným Purpurem.

Před nimi prchal houf mužů, skřetů a lidských bewků.

A daleko vpředu prchal velký bílý hřebec.

Relkin nezaváhal, ale prostě se přidal k davu lidí a skřetů, který už plnou rychlostí prchal chodbou. Za nimi se ztěžka hnal Zelený Purpur a za ním všichni ostatní.

Obrovská chodba byla náhle velice těsná. Relkin si připomenul, že nesmí zakopnout a upadnout. V takovéhle situaci draci nedávali moc pozor na to, kam šlapou.

Chodba se rozdvojovala. Napravo byla světla a řada stráží. Vlevo bylo světlo kalné a vanul odtamtud podivný zemitý pach. Relkin cítil, že rytíř se vydal vlevo, a pustil se stejnou chodbou. Okamžitě se ocitl sám. Skřeti a všichni ostatní běželi doprava.

Pokrčil rameny. Věděl, že nepřítel šel tudy. Běžel dál a vběhl do větší místnosti. Uprostřed, vysoko na stropě, plála drobná jiskřička modré energie a osvětlovala místo tajemnou září.

Rostl zde les rostlin se širokými okrouhlými listy a silnými cibulovitými stonky. Po místnosti byly rozmístěny věci podobné obrovským melounům. Skrz melouny vedla pěšina. Relkin si byl jistý, že jeho nepřítel číhá někde poblíž.

Nevěděl jak nebo proč, ale byl si zatraceně jistý, že dokáže Tyrana vycítit.

Pěšina mířila k masivním dveřím, střeženým lidským bewkem s kopím a štítem. Relkin si s neklidným rozechvěním všiml, že melounovité věci jsou ve skutečnosti masožravé lusky a krmí se lidmi. Z lusků vyčnívalo několik napůl pozřených lidí, někteří nohama, jiní hlavou napřed.

Několik se jich slabě hýbalo.

Relkin se dostal na dostřel, poklekl a zamířil. Strážce na něj zaútočil. Relkin vystřelil a první šíp škrábl nepřítele z boku do tváře, ale odrazil se od přilby. Tvor se stále blížil.

Relkin zašátral po dalším šípu, natáhl kuši a pečlivě zamířil.

Samozřejmě to nebyla jeho kuše, ale cvičil se všemi možnými jednoduchými zbraněmi různých typů. Šlo jen o to nevšímat si obrovského netvora s prasečí tváří, který byl od něj asi tak vteřinu daleko, a zamířit. Když teď mine, stane se mu to nejspíš osudným.

Šíp našel svůj cíl. Strážce se náhle prudce zastavil a svalil se se šípem, trčícím mu z oka. Relkin mu uskočil z cesty.

Vyskočil na nohy a rozběhl se ke dveřím. Mechanismus se ovládal pomocí železného kruhu. Relkin se natáhl, aby jím otočil, a uchopil kruh.

železo mu náhle sevřelo ruku, přitáhlo ji blíž k sobě, a pak ještě silněji. Ze železa začalo stoupat horko a rychle sílilo. Pokusil se ruku odtáhnout, ale zjistil, že je k železu přilepená. Oběma nohama se zapřel do dveří, vzepřel se, až

mu na spáncích bušily žíly a necítil ruku, ale nedokázal se uvolnit. Horko už začínalo být nepříjemné a brzy to bude hodně zlé.

Postavil se zpátky na zem a pokusil se promyslet situaci, zatímco se teplo stupňovalo až k nesnesení. Neměl daleko k tomu, aby zaječel. Bylo to, jako by rukou svíral rozžhavenou ocel.

„Otevři dveře,“ zašeptal mu hlas do ucha.

Chytil železo i druhou rukou a ucítil, jak se i ona pevně přisála ke spalujícímu žhavému kovu. Z úst mu unikl výkřik, silně za železný kruh trhl, obrátil ho a dveře se otevřely.

Kouzlo bylo zlomeno a ruce měl volné. Proklopýtal dveřmi, zakopl a padl na všechny čtyři. Natáhl ruce, aby utlumil dopad, a ohromilo jej, že se mu to doopravdy podařilo. Měl mít seškvařené maso a spálené kosti, ale vše bylo v pořádku.

Relkin si v duchu poznamenal, že dokud bude v tomhle ponurém bludišti, musí se vždy dobře rozmyslet, než se něčeho dotkne.

Vstoupil na zakřivenou galerii. Ve stěně po pravé straně byla řada dveří, které vedly do místností plných zásob.

Relkin se rozběhl.

Na konci galerie byla poslední místnost a zde našel bílého hřebce. Smykem před ním zabrzdil a kůň se se vzteklým zasyčením zvedl ze skrčené polohy. Relkin prudce uskočil několik kroků zpět, vložil šíp a zvedl zbraň.

Obrovský bílý kůň skočil dopředu, vzepjal se a rozehnal se po něm obrovskými, ocelí okovanými kopyty. Relkin vystřelil na oko a minul, když jeho šíp prosvištěl hřebci kolem hlavy. Kopyta mu prolétla ani ne palec od nosu.

Relkin vzal do zaječích, zahodil kuši a tasil meč. Doběhl na konec síně a smykem zastavil. Hřebec byl těsně za ním.

Vzepjal se, aby ho rozdrtil, a Relkin mu vrazil meč do břicha.

Zvíře zaječelo a v očích mu vyšlehl rudý oheň. Relkin byl sražen k zemi a vyškrábal se na nohy právě včas, aby unikl kopytům, a pak škrábl koně mečem do hlavy. Zvíře se znovu vzepjalo, aby jej rozdupalo, a Relkin přiskočil a zase ho bodl, tentokrát do hradní dutiny. Kůň zavřískl a pak mu v tlamě náhle zabublala černá krev, zakymácel se na stranu a svalil se. Škubal sebou a otřásal se a vzduch se naplnil odporným kouřem páchnoucím výkaly. Vražedná záře v

jeho očích vyhasla. Maso se rychle scvrklo Relkinovi přímo před očima a odhalilo třpytící se bílou kostra.

Roztřesený Relkin se zvedl na nohy, vytáhl z obrovského prázdného hradního koše meč a s vražedným pohledem v očích se obrátil zpátky k místnosti na konci síně.

Tam našel čaroděje uprostřed zaklínání, zatímco Eilsa mu ležela zhroucená u nohou. Dlouhé paže se míhaly vzduchem a těžké slabiky bortily samotné tkanivo světa.

Vzápětí se se sykotem objevilo ve vzduchu černé zrcadlo.

Podivná blikající záře vrhala po místnosti křivolaké stíny.

Znělo to, jako by někdo hodil hovězí bok do vřelého oleje.

Naposledy Relkin viděl jednu z těch věcí v Heratově slévárně na Kostěném ostrově v srdci temného kontinentu Eiga. Tehdy se k okraji zrcadla připlazila nějaká nestvůra a uchvátila lidi, troly, skřety a všechno ostatní, na co dosáhla svými chapadly ze zeleného ohně. Tato vzpomínka jej přiměla magický kruh pozorně sledovat.

Relkinova

přítomnost

v

místnosti

nezůstala

nepovšimnuta. Vysoký rytíř se prudce otočil. Eilsa byla spoutaná řetězy a nemohla se hýbat.

„Ty!“ Na prastaré tváři s dokonalými elfími rysy se objevil zlověstný úsměv.

„Takže ty mě pořád sleduješ. Ale tentokrát s sebou nemáš svého draka. Chyba, myslím. Dobrá, dobrá, vezmu s

sebou i tebe. Můžeš mě pobavit tím, že tu holku umučíš k smrti. Pak začnu s tebou.“

Relkin neodpověděl, ale přesunul se blíž. Přišel o kuši, ale pořád měl meč. Kdyby se jen dokázal dostat dost blízko.

Čaroděj zvedl ruku a z pěsti mu vyšlehl další záblesk modrého ohně.

Relkin bezděčně zvedl raku, jako by chtěl odrazit vrženou zbraň, ale místo toho, aby byl sražen, objevil se zelený záblesk a v paži a hrudi ucítil příjemné brnění.

Okamžitě jej naplnila obrovská síla. Udělal výpad mečem a téměř rytíře nachytal na švestkách. Waakzaam Veliký musel před dragonýrovým mečem uskočit, aby mu neprobodl krk.

Waakzaam mrštil drahým bleskem modrého ohně. Ve stejnou chvíli se objevil zelený záblesk a Relkin modrý blesk pohltil. Znovu zaútočil a sekal a řezal s nelidskou rychlostí a silou. Waakzaam byl nucen tasit meč a bránit se.

„Přišel jsi tedy zemřít. Budiž.“

Relkin zvedl meč a nastavil ho úderu mocného čaroděje.

V meči se mu udělal zářez, ale jeho paže vydržely a úder Tyrana Dvanácti světů odvrátily. Stále znovu a znovu Waakzaam útočil, ale všechny jeho údery byly odraženy.

Relkin, který měl v sobě obří sílu, učinil výpad a Waakzaam musel uskočit stranou.

Waakzaam zasyčel a upřel na něj nenávistný pohled.

„Co jsi zač?“ zavrčel. „Ty nejsi člověk!“

„Jenom dragonýr z legií, nic víc.“

„Myslíš, že tomu budu věřit?“

Čepele se opět srazily.

„Je to člověk,“ ozval se ode dveří tichý hlas, před nímž

však nebylo úniku. Lessis vstoupila do místnosti. Vedle ní stál Mirk s vrhacím nožem v ruce. Zrcadlo se dál vznášelo poblíž a vrhalo do okolí jiskry chaosu.

„Je to člověk a je větší než ty, ty se svými odpornými zvyky a pohrdáním vůči kráse světa, který jsi pomáhal stvořit.“

„A ještě ta proklatá čarodějnice! Copak to tvé příšerné blábolení nic nezastaví?“

„Proč nepoložíš stejnou otázku sám sobě? Nedbáš na své povinnosti a každým úderem se ponižuješ. Proč odmítáš vidět pravdu?“

„Pcha, s někým, jako jsi ty, se nebudu vybavovat!“

Mrštil po Lessis modrým bleskem a ta zvedla ruce v očekávání, že bude sražena na zem, ale modrý oheň byl odkloněn.

Opačným směrem prolétl kolem Mirkův vrhací nůž a vzápětí se odrazil od Waakzaamovy velké přilby.

Relkin se na něj vrhl a Waakzaam byl nucen ustupovat k okraji zrcadla, ve kterém šíleně plála záře chaosu.

Waakzaam pronesl temná slova moci a Relkin ztuhl. Byl přilepený k zemi, nemohl pohnout ani brvou.

Waakzaam se uvolnil. Tenhle mladík předvedl nanejvýš neobvyklé schopnosti. Bude třeba jej důkladně prozkoumat.

Sevřel řetěz a vytáhl Eilsu na nohy. „A nyní odejdeme.“

Lessis se jej pokusila zneškodnit silným malým kouzlem. Waakzaam ho setřásl.

„Nemáš nade mnou žádnou moc, čarodějnice!“ zavrčel.

V Relkinovi vzplála obrovská nenávist. Cítil, jak mu proniká až ke špičkám prstů na nohou a chvěje se v jeho kostech. Něco prasklo, nevěděl co, ale vzápětí přestal být ovládán Tyranovým kouzlem.

„Probuď se!“ vykřikl hlas v jeho mysli. „Jak jsi volal k nám, tak my voláme k tobě. Probuď se!“

Relkin cítil, jak se vzápětí ovzduší v místnosti změnilo.

Připojila se k nim další přítomnost, obrovská, s tisícem očí, hluboká jako moře, posel, mluvčí duší. Přítomnost se nad nimi vznášela jako jemný vánek, ale přinesla s sebou bodavou spršku uvědomění. Ucítil tisíc myslí, spojených jedním ohromným záměrem, přesně tu bytost, kterou osvobodil v Mirchazu. Nyní byla alespoň částečně s nimi, neboť Relkin vnímal, že je činná také na jiných místech, a dokonce v jiných časech. Všude, kde pokračoval velký tanec.

Waakzaam ucítil vetřelcovu vznešenou nesmírnost.

Vztekle zavrčel a snažil se jej ovládnout a místnost se naplnila obrovským napjatým očekáváním. Po stěnách

tmavé komnaty se pomalu šplhaly linie zuřivosti. Ve zdech náhle vybuchovaly zvuky.

V

místnosti se začala formovat žhnoucí masa, zhruba stejně velká a podobného tvaru jako člověk. Waakzaam se tomu snažil zabránit, ale nedokázal to. Postava se nemilosrdně zvětšovala a s ní přicházela větší moc. V

zoufalství na ni ještě jednou napřel všechny síly a ztratil tudíž veškerou kontrolu nad Relkinem.

Relkin, nyní zcela volný, prolétl místností a udeřil Waakzaama mečem do zápěstí. Čaroděj zavyl a škubl zlomenou rukou zpět. Uvolněné řetězy spadly.

žhnoucí postava dramaticky sílila. Waakzaam zaječel vzteky a strachem. Relkin se mu ohnal po obličeji a opět ho přinutil ustoupit.

V

tu chvíli velký Tyran Dvanácti světů vzhlédl a spatřil, že do místnosti vstoupila další postava, bojový drak s vražedným mečem. Meč se nenávistně třpytil a Waakzaam věděl, že prahne po jeho duši. Drak byl jen tří kroky od něj.

Waakzaam si uvědomil, že prohrál. Situace byla neudržitelná. Skutečnost, že byla také zcela nemyslitelná, teď nebyla podstatná. Rozebrat to může později, ale nejdřív musí uprchnout. Potácel se k zrcadlu.

Relkin ten pohyb zahlédl a postavil se mu do cesty. Bazil se blížil. Dokonalé elfí rysy se zkroutily v nenávistném výkřiku. Navzdory zlomenému zápěstí Waakzaam oběma rukama uchopil svůj mocný meč a udeřil, a tentokrát se

Relkinův meč rozlétl vedví. Waakzaam se napřáhl ke smrtícímu úderu a Relkin se zoufale převalil vpřed, podklouzl pod mečem a narazil do rytířových ocelových holenních chráničů tak prudce, až si vyrazil dech.

Waakzaam neměl čas ho zabít. Obr klopýtl a zlomek vteřiny předtím, než ho mohl Ecator srazit, se po hlavě vrhl do zrcadla a zmizel ve vroucí hmotě chaosu.

Zrcadlo se s posledním ostrým škrábavým zaskřípěním okamžitě zavřelo. Zůstali stát v ohlušujícím tichu.

„Je po všem,“ řekla Lessis tiše.

Relkin vzal Eilsu do náruče. Lessis stála za nimi a položila jim ruce na ramena.

žhnoucí masa se začala zmenšovat.

„Ne, nechoď,“ zaprosil Relkin. „Mám otázky.“

Bytostí tato prosba nepohnula. Relkin ucítil klid, odtržení a téměř pobavení, ale už žádnou odezvu. Někde jinde se dělo něco, co pro ni bylo zajímavější.

Záře se rychle zmenšila a zmizela. Dlouhou chvíli bylo v komnatě ticho.

„Takže toto jsi vypustil z Mirchazu,“ řekla Lessis. „V

důsledku toho se svět změnil.“

Relkin na ni upřel pohled a zasténal. Po tomhle se ho budou vyptávat, dokud nezamrzne samo peklo.

Ucítil drakův těžký krok a zvedl hlavu. Jejich pohledy se setkaly.

„Klukovy potíže teprve začínají.“

EPILOG

Poté co si z kuchyní Jeleního sídla odnesli a snědli obrovskou večeři, vydal se 109. dračí na cestu zpátky do Posily. S sebou vzali Wexenna z Champery, kterého vytáhli z komory, převlečeného za pradlenu, a také Kosokeho, kterého chytili na střeše. Portea Glavese nezadrželi, neboť ten unikl během bojů v domě, když se draci vyvalili z Waakzaamovy podzemní říše ven.

Zabavili koně a vozy pro děti a vyrazili údolím rovnoměrnou rychlostí, která je během jednoho dne vyvedla z Nellinu. Zvláštní průvod - devět velkolepých bojových draků, dva tucty vozů plné dětí, pár jezdců a několik vězňů, spoutaných v dalším voze - přilákal spoustu lidí. Mnozí z nich Wexenna znali. Jen málo mu nyní provolávalo slávu.

Dostalo se jim několika urážek a došlo k jednomu incidentu se střelbou ze zálohy, se kterým se dragonýři nemilosrdně

vypořádali, ale většinou to vypadalo, že lidé, které míjejí, nemají pochopení ani pro Wexenna, ani pro věc svobodného Aubinasu.

U jezera Torenz 109. přibral několik mužů generála Ceria, kteří byli zajati v Redhillu. Zacházeli s nimi krutě -

týrali je hlady, tloukli a v několika případech zmrzačili.

Té noci a příštího rána zapálili dragonýři několik pěkných domů a nechali sloupy kouře, ať vyšlou varování.

Lessis jim vyhubovala, ale celkem zbytečně, a dokonce i pro ni bylo těžké soucítit s bohatými statkáři, kteří tak špatně zacházeli s Ceriovými muži. Pokaždé, když prošli kolem příliš honosného statku, zvedly se k obloze další sloupy kouře.

Zatímco se blížili k Posile, dorazila do města zpráva o jejich příchodu, vzápětí po novině, že Jelení sídlo bylo vydrancováno a Wexenne uvězněn. Mezi Aubiňany zavládla panika. Generál Neth se snažil udržet kontrolu. Jeho vojsko se začalo rozpadat, když se muži tryskem rozjížděli do svých domovů. Jestliže draci vydrancovali Jelení sídlo přímo pod Sluneční horou v samém srdci Nellinu, co se může dít na jejich statcích? Poté co mu dezertovala třetina vojska, ustoupil i sám Neth. Morálka uvnitř Posily se rozpadla. Když velitel císařských jednotek generál Tregor provedl za úsvitu překvapivý útok prorazil skrz. Draci ze 155. se dostali do města. V poledne už byli Aubiňané na útěku a Posila byla dobyta.

Nazítří připochodoval po Posilské cestě 109. dračí s vozy ve vleku a našel generála Tregora, jak na ně čeká v čele malé legionářské armády, rozestavené v přehlídkové formaci, aby je přivítal.

O tom, že odešli bez dovolení, nepadlo ani slovo. Den předtím poslala Lessis Tregorovi zprávu, připevněnou na noze jestřába, v níž mu vysvětlila, co se stalo. Převzala plnou odpovědnost za jejich činy. Všechno se vysvětlí později, nebo tak to alespoň psala. Obvinění ze vzpoury, dezerce a zanedbání povinností budou okamžitě stažena.

Další zprávy letěly do Marneri, odkud budou pokračovat do Andiquantu. Říše růže unikla o vlásek. Tyran byl poražen a vyhnán z Ryetelthu.

Po dva dny vyzváněly ve všech argonathských městech chrámové zvony. Aubinská vzpoura předtím visela nad celým Argonathem jako temný mrak. Ten se nyní roztrhal.

V Andiquantu císař vyhlásil říšský svátek a na velitelství legie v Kadeinu poslal seznam doporučení pro udělení vyznamenání.

Za měsíc bylo při velkolepé slavnosti v Marneri na pláni před Strážní věží připomenuto tažení a předány pocty.

109. dračí dostal Legionářské medaile cti, Bojové hvězdy a novou Polní hvězdu. Vyznamenán byl i velitel Urmin, společně s většinou důstojníků a mnoha jednotlivými vojáky. Pocty se dostalo i vesnici Quosh.

Slavnosti se zúčastnili i sedlák Pigget a několik dalších

mužů z vesnice, aby jim byla předána zvláštní Císařská medaile cti. K tomu bylo ještě oznámeno, že císař Pascal přislíbil obstarat prostředky na znovu vybudování vesnice.

Ve městě Marneri byl vyhlášen jednodenní svátek.

Lagdalen a Hollein strávili většinu tohoto svátku se svou dcerou, znovu spolu v tiché blaženosti, vděční, že přežili.

Také Relkin a Eilsa byli většinu svátečního dne společně, i když s tetou Kiri jako gardedámou. Nicméně slavnostní předávání medailí tetu Kiri nějak změnilo.

Dokonce se teď na Relkina usmívala.

Eilsa měla brzy odejít do chrámové školy ve Widarfu na pobřeží poblíž Kadeinu. Tam jí pomohou zbavit se nočních můr, které ji od boje ve Wexennově domě trápily.

Toho večera Marnerijské kupecké sdružení pozvalo Relkina i zbytek 109. dračí na velkolepou hostinu. Sdružení na sebe vzalo i břímě nakrmit draky. Relkin a ostatní dragonýři se cpali nejlepším jídlem za pěkně dlouhou dobu a splachovali ho skvělým pivem.

Pokud šlo o jejich obrovské svěřence, ti seděli v Dračím domě, zpívali, až se zvedala střecha, a vyprazdňovali soudky s pivem. Zpívali tak hlasitě, že probudili i Wexenna z Champery ve vězeňské cele ve Strážní věži.